Agatha Christie

4.50 från Paddington

Första kapitlet

Mrs McGillicuddy halvsprang längs perrongen i kölvattnet på bäraren som bar hennes resväska. Mrs McGillicuddy var kort och korpulent, bäraren var lång och gick med långa kliv. Dessutom var mrs McGillicuddy lastad med en massa paket, resultatet av en dags julklappsinköp. Loppet var därför ojämnt, och bäraren gick in i kurvan vid slutet av perrongen när mrs McGillicuddy ännu befann sig mitt på raksträckan.

Det var inte särskilt mycket folk på perrong 1 just då eftersom ett tåg nyss hade avgått, men i ingenmansland framför den myllrade det av folk som strömmade åt alla håll på en gång, till och från tunnelbanor, effektförvaringar, terum, upplysningsbyråer, anslagstavlor och de två utgångarna, Ankommande och Avgående, till yttervärlden.

Mrs McGillicuddy och hennes paket knuffades hit och dit, men till sist kom hon fram till ingången till perrong 3 och ställde ifrån sig ett av paketen medan hon letade i sin handväska efter biljetten som hon skulle visa upp för den barska spärrvakten.

Just då började en sträv men kultiverad röst plötsligt tala ovanför hennes huvud.

”Tåget som står inne vid perrong 3 är 4.50-tåget till Brackhampton, Milchester, Waverton, Carvil Junction, Roxeter och de följande stationerna till Chadmouth”, upplyste rösten henne. ”Passagerare till Brackhampton och Milchester reser i de bakre vagnarna. Resande till Vanequay byter i Roxeter.” Rösten stängdes av med en knäpp och återupptog sedan sin monolog genom att meddela att 4.50-tåget från Birmingham och Wolverhampton ankommit till perrong 9.

Mrs McGillicuddy hittade sin biljett och räckte fram den. Spärrvakten klippte den och mumlade: ”Till höger — de bakre vagnarna.”

Mrs McGillicuddy traskade vidare längs perrongen och hittade sin bärare, som med uttråkad min stod och stirrade framför sig utanför dörren till en tredjeklassvagn.

”Här är det, damen.”

”Jag åker första klass”, sade mrs McGillicuddy.

”Det sa ni inget om”, muttrade bäraren. Hans blick svepte ringaktande över hennes karlaktiga svart- och vitspräckliga tweedkappa.

Mrs McGillicuddy, som hade sagt det, brydde sig inte om att diskutera. Hon var alldeles för andfådd.

Bäraren lyfte upp väskan igen och marscherade i väg till vagnen bredvid, där mrs McGillicuddy installerades i ensamt majestät. Det var aldrig mycket folk på 4.50-tåget, eftersom förstaklassklientelet föredrog antingen den snabbare morgonexpressen eller 6.40-tåget som medförde restaurangvagn. Mrs McGillicuddy betalade bäraren, som tog emot pengarna med besviken min — tydligen ansåg han att summan passade bättre för tredje än första klass. Även om mrs McGillicuddy inte tvekade att betala en hel del för att åka bekvämt efter en nattresa från norra England och en dags spring i butiker, var hon aldrig särskilt frikostig med dricks.

Hon satte sig tillrätta på plyschdynorna med en suck och öppnade en tidskrift. Fem minuter senare ljöd en visselpipa och tåget satte sig i rörelse. Tidskriften gled ur mrs McGillicuddys hand, hennes huvud sjönk åt sidan, och tre minuter senare sov hon. Hon sov i trettiofem minuter och vaknade uppiggad. Hon rättade till sin hatt som hade halkat på sned, satte sig upp och tittade ut genom fönstret på det hon kunde se av det förbiilande landskapet. Det var alldeles mörkt nu, en gråkall dimmig decemberdag — det var bara fem dagar kvar till jul. London hade varit mörkt och dystert; landskapet var knappast mindre dystert, även om det då och då livades upp av en klunga ljus när tåget rusade genom samhällen och stationer.

”Sista teet serveras nu”, sade en uppassare och slängde upp dörren till korridoren likt en djinn. Mrs McGillicuddy hade redan druckit te på ett stort varuhus och var för tillfället mätt och belåten. Uppassaren fortsatte längs korridoren medan han entonigt ropade ut sitt meddelande. Mrs McGillicuddy tittade förnöjt upp på bagagehyllan där alla hennes paket låg. Toaletthanddukarna var ett verkligt fynd och precis vad Margaret ville ha, rymdpistolen till Robby och kaninen till Jean var mycket lyckade, och den där koftan var precis vad hon själv behövde, både varm och elegant. Pullovern till Hector också … hon tänkte belåtet att hon hade gjort mycket förnuftiga inköp.

Hennes förnöjda blick återvände till fönstret. Ett tåg från andra hållet rusade förbi med ett ylande och kom rutorna att skallra och henne själv att hoppa till. Tåget slamrade över växlar och körde genom en station.

Sedan började det plötsligt sakta farten, det var kanske inte klart på linjen. Under de närmaste minuterna kröp det fram, stannade sedan, för att efter en stund börja röra sig framåt igen. Ett annat tåg till London passerade dem, fast inte med så hög hastighet som det första. Tåget ökade farten igen. I det ögonblicket svängde ett annat tåg, också det på väg söderut, in mot dem och det såg ett tag riktigt ruskigt ut. En stund körde de två tågen parallellt, än drog det ena ifrån och än det andra. Mrs McGillicuddy såg genom sitt fönster in genom fönstren i vagnarna mittemot. De flesta av rullgardinerna var nerdragna, men ibland kunde man se dem som satt i vagnarna. Det var ganska få passagerare på det andra tåget och en del av vagnarna gick tomma.

I det ögonblick då de två tågen gav intryck av att stå stilla flög plötsligt en rullgardin i en av vagnarna upp. Mrs McGillicuddy tittade in i den upplysta förstaklassvagnen bara några meter ifrån henne.

Hon drog häftigt in andan och reste sig till hälften.

En man stod vid fönstret med ryggen åt henne. Han höll händerna om strupen på en kvinna som stod vänd mot honom, och han strypte henne långsamt men obevekligt. Hennes ögon trängde ut ur sina hålor, hennes ansikte var mörkrött. Medan mrs McGillicuddy fascinerad såg på kom slutet; kroppen blev slapp och sjönk samman i mannens händer.

I samma stund saktade mrs McGillicuddys tåg igen och det andra tåget började öka farten. Det drog ifrån och några sekunder senare hade det försvunnit ur synhåll.

Mrs McGillicuddys hand sträcktes nästan automatiskt mot nödbromsen, sedan drog hon tveksamt tillbaka den. Vad skulle det tjäna till att dra i nödbromsen på det tåg som hon reste med? Det ohyggliga i det hon hade sett på så nära håll fick henne att känna sig som förlamad. Hon måste göra något omedelbart — men vad?

Dörren till hennes kupé öppnades och en konduktör sade: ”Får jag be om biljetterna.”

Mrs McGillicuddy vände sig häftigt om mot honom.

”En kvinna har blivit strypt”, sade hon. ”På ett tåg som nyss körde förbi. Jag såg det själv.”

Konduktören såg undrande på henne.

”Ursäkta, hur sa damen?”

”Det var en karl som ströp en kvinna! På ett tåg! Jag såg det själv — där.” Hon pekade på fönstret.

Konduktören såg ytterst misstrogen ut.

”Ströp?” sade han tvivlande.

”Ja, just ströp! Jag såg det ju med mina egna ögon. Ni måste göra något nu genast!”

Konduktören hostade besvärat.

”Damen har kanske råkat slumra till ett tag och … hrm …” Han avbröt sig finkänsligt.

”Jag har faktiskt sovit en stund, men om ni tror att jag drömde det så misstar ni er. Jag såg det själv, har jag ju sagt.”

Konduktören kastade en blick på tidskriften som låg på bänken. På den uppslagna sidan höll en man på att strypa en kvinna medan en annan man siktade på dem med en revolver från dörren.

”Damen har väl inte råkat läsa en spännande berättelse”, sade han övertalande, ”och sen slumrat till och vaknat lite omtöcknad och …”

”Jag såg det ju”, avbröt mrs McGillicuddy honom. ”Jag var lika klarvaken som ni är nu. Och jag tittade ut genom fönstret och in genom ett fönster på tåget som körde parallellt med oss, och där var en man som höll på att strypa en kvinna. Och nu skulle jag bra gärna vilja veta vad ni tänker göra åt det?”

”Nja … damen …”

”Ni tänker väl göra något åt det?”

Konduktören suckade och såg undvikande på sitt armbandsur.

”Vi är framme i Brackhampton om precis sju minuter. Jag ska rapportera det ni har talat om för mig. Åt vilket håll körde det där tåget?”

”Åt det här hållet förstås. Ni tror väl inte att jag hade kunnat se det om tåget hade svept förbi åt andra hållet?”

Konduktören såg ut som om han trodde att mrs McGillicuddy var i stånd att se ungefär vad som helst allt efter det andan föll på henne. Men han var oföränderligt artig och tålmodig.

”Lita på mig, damen”, sade han. ”Jag ska rapportera det ni har berättat. Kanske jag kan få ert namn och adress ifall …”

Mrs McGillicuddy gav honom den adress där hon skulle vistas de närmaste dagarna och sin fasta adress i Skottland, och han antecknade det. Sedan avlägsnade han sig med minen hos en man som har gjort sin plikt och lyckats avspisa en besvärlig representant för den resande allmänheten.

Mrs McGillicuddy var fortfarande bekymrad och på något sätt otillfredsställd. Skulle konduktören verkligen rapportera det hon berättat för honom? Eller hade han bara försökt lugna henne? Det fanns nog en hel del äldre kvinnor som reste omkring på tågen fullt övertygade om att de hade avslöjat kommunistiska komplotter, riskerade att bli mördade, såg flygande tefat och mystiska rymdskepp och rapporterade mord som aldrig hade ägt rum. Om konduktören tog för givet att hon var en av dem …

Tåget körde nu långsammare, körde över växlar och genom en klart upplyst stor stad.

Mrs McGillicuddy öppnade sin handväska, tog fram ett kvitto i brist på annat, skrev hastigt några rader på baksidan med sin kulspetspenna, lade det i ett kuvert som hon lyckligtvis råkade ha med sig, klistrade igen kuvertet och skrev något utanpå det.

Tåget rullade sakta in på en perrong där det var fullt med folk. Den vanliga allestädes närvarande rösten mässade:

”Tåget som kommer in till perrong 1 är det som avgår 5.38 till Milchester, Waverton, Roxeter och de följande stationerna till Chadmouth. Resande till Market Basing byter till tåget vid perrong 3.”

Mrs McGillicuddy spanade oroligt ut över perrongen. Så många resande och så få bärare. Men där var ju en! Hon ropade befallande åt honom.

”Hallå! Vill ni vara snäll och gå med det här genast till stationsinspektoren.”

Hon gav honom kuvertet tillsammans med en shilling.

Sedan sjönk hon ner på bänken med en suck. Nu hade hon i alla fall gjort så gott hon kunde. Hon tänkte ett ögonblick med saknad på shillingslanten. Det skulle faktiskt ha räckt med sex pence …

Hennes tankar återvände till den scen som hon hade bevittnat. Förfärligt, alldeles ohyggligt … Hon hade goda nerver, men nu rös hon till. Så egendomligt — så fantastiskt att något sådant skulle hända henne, Elspeth McGillicuddy! Om inte rullgardinen i vagnen hade råkat flyga upp … Men det var förstås försynen som hade ingripit.

Försynen hade velat att hon, Elspeth McGillicuddy, skulle bli vittne till ett mord. Hon knep bistert ihop läpparna.

Röster hojtade, en visselpipa ljöd, dörrar smälldes igen. 5.38-tåget gled långsamt ut från Brackhamptons station. En timme och fem minuter senare var det framme i Milchester.

Mrs McGillicuddy samlade ihop sina paket och sin resväska och steg av. Hon såg sig om på perrongen. Hon kom till samma slutsats som tidigare: för få bärare. De bärare som fanns tycktes vara fullt upptagna av postsäckar och resgods. Nuförtiden tog man visst för givet att alla passagerare skulle bära sina väskor själva. Men hon kunde i alla fall inte bära sin väska och sitt paraply och alla sina paket. Hon fick lov att vänta. Så småningom fick hon tag på en ledig bärare.

”Taxi?”

”Nej, det är nog någon nere och möter mig.”

Ute på stationsplanen kom en taxichaufför, som hade hållit utkik vid utgången, fram till henne.

”Är det mrs McGillicuddy?” sade han på traktens mjuka dialekt. ”Som ska till St. Mary Mead?”

Mrs McGillicuddy sade att det stämde. Hon betalade bäraren, tillräckligt men inte rundhänt. Bilen med mrs McGillicuddy, hennes resväska och hennes paket körde i väg i kvällsmörkret. Det var en och en halv mil till St. Mary Mead. Mrs McGillicuddy satt kapprak I bilen, ur stånd att slappna av. Hon längtade efter att få ge uttryck åt sina känslor. Till sist körde taxin in på den välbekanta bygatan och stannade utanför det hus dit hon skulle; mrs McGillicuddy klev ur och gick uppför den stensatta gången till ytterdörren. Chauffören bar in hennes bagage när dörren öppnades av ett medelålders hembiträde. Mrs McGillicuddy gick tvärs över hallen fram till den öppna dörren till vardagsrummet, där hennes värdinna, en bräcklig gammal dam, väntade.

”Elspeth!”

”Jane!”

De kysste varandra, och sedan utbrast mrs McGillicuddy utan övergång eller omsvep:

”Åh, Jane! Jag har just sett ett mord!”

Trogen de föreskrifter som dikterats henne av hennes mor och mormor — det vill säga att en verklig dam varken kan bli chockerad eller förvånad — höjde miss Marple bara på ögonbrynen och skakade på huvudet när hon sade:

”Så pinsamt för dig, Elspeth, och så originellt. Det är nog bäst att du berättar alltsammans för mig genast.”

Det var just vad mrs McGillicuddy ville göra. Hon slog sig ner framför brasan, drog av sig handskarna och kastade sig genast in i en vidlyftig skildring.

Miss Marple lyssnade med spänd uppmärksamhet. När mrs McGillicuddy till sist tystnade för att hämta andan, sade miss Marple beslutsamt:

”Jag tror det är bäst att du går upp på ditt rum och tar av dig hatten och tvättar av dig resdammet. Sedan ska vi äta en bit mat — och då ska vi inte alls tala om den här saken. När vi ätit kan vi prata närmare om det och diskutera det från alla synpunkter.”

Mrs McGillicuddy samtyckte till detta förslag. De två damerna åt kvällsmat, och medan de åt diskuterade de olika aspekter på livet såsom det levdes i St. Mary Mead. Miss Marple kommenterade den nye organistens allmänna opålitlighet, berättade den senaste skandalen om apotekarfrun, och berörde det spända förhållandet mellan folkskollärarinnan och skolrådet. Sedan övergick de till att prata om varandras trädgårdar.

”Pioner är så oberäkneliga”, sade miss Marple när hon reste sig från bordet. ”Antingen tar de sig — eller också gör de det inte. Men om de trivs så stannar de hos en för hela livet, så att säga, och det finns verkligen många vackra sorter nuförtiden.”

De slog sig ner framför brasan igen, och miss Marple gick och hämtade två gamla Waterfordglas i ett hörnskåp och en flaska i ett annat skåp.

”Du får inget kaffe i kväll, Elspeth”, sade hon. ”Du är redan alldeles för uppskärrad (och undra på det) och skulle nog inte kunna somna. Jag ordinerar att glas av mitt fruktvin, och senare kanske en kopp kamomillte.”

Mrs McGillicuddy gick med på detta arrangemang, och miss Marple hällde upp vin i glasen.

”Jane, du tror väl ändå inte att jag bara har drömt det eller inbillat mig det?” sade mrs McGillicuddy sedan hon prövande smuttat på vinet.

”Nej, visst inte”, sade miss Marple med eftertryck.

Mrs McGillicuddy drog en djup suck av lättnad.

”Konduktören trodde det”, sade hon. ”Han var visserligen mycket artig, men …”

”Det var nog ganska naturligt med tanke på omständigheterna. Det lät som — och var ju också — en fullkomligt otrolig historia. Och han kände dig ju inte alls. Nej, jag tvivlar inte alls på att du verkligen såg det du har berättat för mig. Det verkar lite fantastiskt — men det är inte alls otänkbart. Jag minns själv hur intressant det var när ett tåg en gång körde jämsides med det som jag åkte med, man fick en så tydlig och levande bild av det som hände i de vagnar som man såg in i. Jag minns en liten flicka som lekte med sin nalle, och rätt vad det var slängde hon den med avsikt på en fet karl som satt och sov i hörnet och han spratt till och såg förfärligt upprörd ut, och de andra passagerarna såg så roade ut. Jag såg dem allesammans så tydligt framför mig. Jag skulle efteråt ha kunnat beskriva precis hur de såg ut och vad de hade på sig.”

Mrs McGillicuddy nickade tacksamt.

”Det var precis så det var.”

”Stod mannen med ryggen åt dig, sa du. Du såg alltså inte hans ansikte?”

”Nej.”

”Och kvinnan, kan du beskriva henne? Ung, gammal?”

”Ganska ung. Mellan trettio och trettiofem, skulle jag tro. Jag kan inte säga mer bestämt.”

”Såg hon bra ut?”

”Det kan jag inte heller säga. Hennes ansikte var alldeles förvridet och …”

”Ja ja, jag förstår fullkomligt”, sade miss Marple hastigt. ”Hur var hon klädd?”

”Hon hade något slags päls, ett ljust skinnslag. Ingen hatt. Hon var blond.”

”Och det är ingenting speciellt hos mannen som du kan komma ihåg?”

Mrs McGillicuddy funderade en stund innan hon svarade:

”Han var rätt lång — och mörk, tror jag. Han hade en tjock överrock på sig så att jag hade svårt att se om han var kraftigt byggd eller inte.” Hon tillade en smula resignerat: ”Det är verkligen inte mycket att gå efter.”

”Det är alltid något”, sade miss Marple. Hon tystnade och fortsatte sedan: ”Känner du dig så där riktigt, riktigt säker på att kvinnan verkligen var död?”

”Ja, det är jag alldeles säker på. Hennes tunga stack fram och … jag vill helst slippa tala om det.”

”Javisst, visst”, sade miss Marple hastigt. ”Vi får nog veta mer om det i morgon bitti.”

”I morgon bitti?”

”Det kommer väl att stå i morgontidningarna. Sedan mannen tagit livet av henne måste han ju göra sig av med kroppen på något sätt. Men hur? Han steg antagligen av tåget vid närmaste station — apropå det, minns du om det var en vagn med korridor till?”

”Nej, det var det inte.”

”Det tycks tyda på att det var ett tåg som inte gick särskilt långt. Det stannade nästan säkert i Brackhampton. Vi kan nu anta att han steg av i Brackhampton, sedan han först satt kvinnan i ett hörn, med ansiktet dolt av pälskragen för att fördröja upptäckten. Ja, det skulle jag tro att han gjorde. Men det kommer naturligtvis inte att dröja länge förrän det blir upptäckt, och i så fall kommer det säkert att stå i morgontidningarna — vi får väl se.”

Andra kapitlet

Men det stod inte i morgontidningarna.

Sedan miss Marple och mrs McGillicuddy konstaterat det avslutade de frukosten under tystnad. Båda satt försänkta i sina egna tankar.

Efter frukosten gick de en vända i trädgården. Men denna annars så fascinerande sysselsättning kunde den här dagen inte väcka den vanliga entusiasmen hos dem. Miss Marple visade visserligen sin väninna på en del nya och rara exemplar som hon hade skaffat till sitt stenparti, men hon gjorde det på ett nästan tankspritt sätt. Och mrs McGillicuddy gick inte, som hon brukade, till motattack genom att räkna upp sina egna nyförvärv.

”Trädgården ser inte alls ut som den borde”, sade miss Marple, men hon lät fortfarande tankspridd. ”Doktor Haydock har förbjudit mig att böja mig ner och krypa på knä — och vad kan man göra om man inte böjer sig ner eller kryper på knäna? Jag har förstås gamle Edwards till hjälp — men han är så egensinnig. Och de får så dåliga vanor av att gå från den ena till den andra och arbeta, de ska dricka te jämt och ständigt och pladdra en massa — det blir inte mycket arbete gjort.”

”Ja, jag vet”, sade mrs McGillicuddy. ”Jag är visserligen inte förbjuden att böja mig ner, men jag måste säga att det, särskilt sedan jag ätit — och nu när jag gått upp i vikt” — hon såg ner på sina fylliga former — ”ger mig en så besvärlig halsbränna.”

Det blev tyst en stund och sedan stannade mrs McGillicuddy med fötterna stadigt i marken och vände sig om mot väninnan.

”Nåå?” sade hon.

Det var ett litet, intetsägande ord, men mrs McGillicuddy sade det i en sådan ton att miss Marple fullkomligt förstod dess innebörd.

”Jag vet”, sade hon.

De två damerna såg på varandra.

”Vi skulle kunna ta en promenad ner till polisstationen och tala med överkonstapel Cornish”, sade miss Marple. ”Han är både intelligent och tålmodig, och jag känner honom mycket väl, och han känner mig. Jag tror nog att han kommer att lyssna till det du har att berätta — och vidarebefordra uppgifterna till dem det vederbör.”

Så kom det sig att miss Marple och mrs McGillicuddy tre kvarts timme senare satt och talade med en man i trettioårsåldern med rödblommigt allvarligt ansikte. Han lyssnade uppmärksamt till det de hade att säga.

Frank Cornish, som han hette, hälsade hjärtligt och till och med aktningsfullt på miss Marple. Han ställde fram stolar åt de två damerna och sade: ”Och vad kan vi göra för er, miss Marple?”

”Jag skulle så gärna vilja att ni lyssnade till det min vän mrs McGillicuddy har att berätta”, sade miss Marple.

Och överkonstapel Cornish hade lyssnat. När mrs McGillicuddy hade berättat färdigt satt han tyst en liten stund.

”Det var en mycket egendomlig historia”, sade han sedan. Medan hon berättade hade han, utan att ge intryck av att göra det, suttit och iakttagit henne.

Hans intryck av henne var i stort sett gott. En förnuftig kvinna, fullt i stånd att lämna en klar redogörelse; såvitt han kunde bedöma var hon varken hysteriskt lagd eller behäftad med alltför livlig fantasi. Dessutom föreföll det som om miss Marple trodde på riktigheten i sin väns uppgifter och han kände till allt om miss Marple. Alla i St. Mary Mead kände miss Marple; till det yttre verkade hon vara nervös och virrig, men inåt var hon så snabbtänkt och skarpsinnig som man någonsin kunde begära.

”Tja”, sade han och harklade sig, ”ni kan naturligtvis ha misstagit er — märk väl, jag säger inte att ni har gjort det — men ni kan ha gjort det. Folk har så många dumma skämt för sig nu för tiden — det rörde sig kanske inte alls om någonting allvarligt eller ödesdigert.”

”Jag vet vad jag såg”, sade mrs McGillicuddy bistert.

Och du viker inte en tum från det, tänkte Frank Cornish, och jag måste erkänna att du, hur otroligt det än kan tyckas, kanske har rätt.

Högt sade han: ”Ni anmälde det för järnvägsmyndigheterna, och ni har kommit hit och anmält det för mig. Det är alldeles i sin ordning och ni kan lita på att jag ska se till att det företas en undersökning.”

Han tystnade. Miss Marple böjde lätt på huvudet, hon var nöjd. Mrs McGillicuddy var inte fullt så nöjd, men hon sade ingenting. Överkonstapel Cornish vände sig till miss Marple, inte så mycket för att han ville veta hennes åsikt, som för att han ville höra vad hon hade att säga.

”Om vi förutsätter att uppgifterna stämmer, vad tror ni då att kroppen har tagit vägen?”

”Det tycks bara finnas två möjligheter”, sade miss Marple utan att tveka. ”Den troligaste är naturligtvis att kroppen lämnades kvar på tåget, men det förefaller osannolikt nu, för i så fall skulle den ha hittats i går kväll, av någon annan passagerare eller av järnvägspersonalen vid tågets ändstation.”

Frank Cornish nickade.

”Den enda möjlighet som återstod mördaren vore att kasta ut kroppen genom ett fönster medan tåget befann sig ute på linjen. I så fall måste den fortfarande ligga någonstans längs banan utan att någon har upptäckt den — fast det verkar inte särskilt troligt. Men så vitt jag kan se fanns det ingen annan möjlighet att göra sig av med den.”

”Man brukar ju läsa om att de stoppar lik i koffertar, men nu för tiden reser ingen med koffertar, bara resväskor, och man får inte rum med ett lik i en resväska”, sade mrs McGillicuddy.

”Jag håller med er båda två”, sade Cornish. ”Liket, om det finns något lik, borde ha hittats vid det här laget, eller också kommer man att hitta det snart. Jag ska meddela er så snart det inträffar något nytt — fast i så fall får ni säkert läsa om det i tidningarna. Det finns naturligtvis en möjlighet att kvinnan, även om hon blev illa åtgången, klarade sig undan med livet i behåll. Det kan hända att hon har lyckats ta sig av tåget på egen hand.”

”Knappast utan hjälp”, sade miss Marple. ”Och i så fall måste någon ha lagt märke till det. En man som hjälper en kvinna som han påstår är sjuk.”

”Ja, det måste någon ha märkt”, sade Cornish. ”Eller om en kvinna hittades medvetslös eller sjuk i en järnvägsvagn och fördes till sjukhus, skulle vi också ha fått rapport om det. Jag tror inte det kommer att dröja länge förrän ni får höra mer om saken.”

Men både den dagen och nästa dag gick. På kvällen den andra dagen fick miss Marple ett brev från överkonstapel Cornish.

”Beträffande den angelägenhet som ni rådfrågade mig om har en undersökning företagits, men den lämnade inte något resultat. Man har inte hittat något kvinnolik. Inget sjukhus har behandlat någon kvinna med det signalementet som ni lämnade, och man har inte rapporterat något fall där en kvinna varit chockskadad eller hastigt insjuknat, och man har inte heller lagt märke till någon kvinna som stigit av vid stationen, hjälpt av en man. Ni kan vara förvissad om att vi har gjort en mycket grundlig undersökning. Jag tror mycket väl att er vän kan ha bevittnat en scen av det slag hon beskrev men att den var betydligt mindre allvarlig än hon trodde.”

Tredje kapitlet

”Mindre allvarlig! Struntprat!” sade mrs McGillicuddy. ”Det var mord.”

Hon såg trotsigt på miss Marple och miss Marple mötte hennes blick.

”Säg det du bara, Jane”, sade mrs McGillicuddy. ”Säg att jag misstog mig! Säg att jag bara har inbillat mig alltsammans! För det är väl det du tänker?”

”Vem som helst kan missta sig”, påpekade miss Marple vänligt. ”Vem som helst, Elspeth — till och med du. Den saken får vi inte glömma. Men jag tror fortfarande att du inte har misstagit dig … Du använder glasögon när du läser, men du ser mycket bra på långt håll — och det du såg gjorde ett mycket starkt intryck på dig. Det finns inget tvivel om att du var mycket uppskakad när du kom hit.”

”Jag kommer aldrig att glömma det”, sade mrs McGillicuddy med en rysning. ”Det värsta är att jag inte har en aning om vad jag ska göra åt det.”

”Jag tror inte att du kan göra något mer åt det”, sade miss Marple fundersamt. (Om mrs McGillicuddy hade gett akt på sin väns tonfall skulle hon kanske ha lagt märke till en svag betoning på ordet du). ”Du har rapporterat det du såg — till järnvägsmyndigheterna och till polisen. Nej, det finns inget mer du kan göra.”

”Det känns på sätt och vis som en lättnad”, sade mrs McGillicuddy, ”för som du vet så åker jag till Ceylon med detsamma efter jul — för att hälsa på Roderick, och jag vill absolut inte uppskjuta det besöket — jag har glatt mig så mycket åt det. Fast jag skulle förstås skjuta på det om jag ansåg att det var min plikt att göra det”, tillade hon prudentligt.

”Det tror jag säkert att du skulle göra, Elspeth, men jag anser som sagt att du gjort allt du kan göra.”

”Polisen får avgöra det”, sade mrs McGillicuddy. ”Och om polisen är så dum …”

Miss Marple skakade bestämt på huvudet.

”Polisen är inte alls dum”, sade hon. ”Och det är det som gör det så spännande, inte sant?”

Mrs McGillicuddy såg oförstående på henne och miss Marple konstaterade på nytt att hennes väninna var en kvinna med fasta principer men i avsaknad av fantasi.

”Man vill veta vad som verkligen hände”, sade miss Marple.

”Hon blev mördad.”

”Jo, men vem mördade henne, och varför, och vart tog liket vägen? Var finns det nu?”

”Det är polisens sak att ta reda på det.”

”Javisst — men de har inte hittat det. Och det tyder på att mannen var skicklig — mycket skicklig. Jag begriper uppriktigt sagt inte var han har gjort av det … Han tar livet av en kvinna i ett utbrott av raseri — det kan inte vara överlagt, för ingen tar livet av en kvinna under de omständigheterna strax innan tåget kommer till en stor station. Nej, det måste ha rört sig om ett gräl — svartsjuka — någonting åt det hållet. Han stryper henne — och sedan står han där med ett lik att ta hand om och tåget rullar just in på stationen. Vad gör man då annat än det jag sa först, stöttar upp den döda kvinnan i en hörna så att det ser ut som om hon sover, lägger något över hennes ansikte och stiger sedan av tåget så fort som möjligt. Jag kan inte tänka mig någon annan möjlighet — och ändå måste det finnas någon …”

Miss Marple försjönk i tankar.

Mrs McGillicuddy talade till henne två gånger innan hon svarade.

”Du börjar bli döv, Jane.”

”Ja, kanske lite. Jag tycker folk talar otydligare nu för tiden än förr. Men visst hörde jag det du sa. Jag lyssnade bara inte.”

”Jag frågade om hur tågen till London går i morgon. Passar det dig om jag åker på eftermiddan? Jag tänker hälsa på Margaret och hon väntar mig inte förrän till teet.”

”Skulle du ha något emot att åka med det tåg som går 12.15? Vi kunde äta lunch tidigt.”

”Jovisst, men …”

”Tror du att Margaret skulle ta illa upp om du inte kommer till te — om du kommer så där vid sjutiden”, fortsatte miss Marple.

Mrs McGillicuddy såg nyfiket på sin vän.

”Vad är det du har i kikaren, Jane?”

”Jag hade tänkt följa med dig till London, och att vi sedan skulle åka tillbaka igen ända fram till Brackhampton med samma tåg som du reste med häromdagen. Sedan skulle du åka tillbaka till London från Brackhampton och jag skulle fortsätta hit som du gjorde. Jag skulle naturligtvis betala biljetterna”, tillade miss Marple med eftertryck.

Mrs McGillicuddy fäste inget avseende vid den ekonomiska frågan.

”Vad är det du väntar dig ska hända, Jane?” frågade hon. ”Ännu ett mord?”

”Nej, visst inte”, sade miss Marple chockerad. ”Men uppriktigt sagt skulle jag gärna, under ditt ciceronskap, själv vilja se brotts … brotts … det är verkligen svårt att finna det rätta ordet — brottsterrängen.”

Så kom det sig att miss Marple och mrs McGillicuddy följande dag satt mitt emot varandra i en förstaklasskupé i det tåg som lämnade Paddington Station i London 4.50. Det hade varit ännu större trängsel på stationen än på fredagen — det var nu bara två dagar kvar till jul — men på 4.50-tåget fanns det ganska gott om plats, åtminstone i de bakre vagnarna.

Den här gången körde inget tåg jämsides med dem, eller de med något annat tåg. Då och då svepte ett tåg förbi dem på väg till London. Vid två tillfällen rusade ett tåg med hög fart förbi dem åt motsatta hållet. Mrs McGillicuddy kastade emellanåt en osäker blick på sitt armbandsur.

”Det är svårt att avgöra precis när det var — vi hade kört förbi en station som jag känner till …” Men de körde hela tiden förbi station efter station.

”Vi är framme i Brackhampton om fem minuter.”

En konduktör kom in i kupén. Miss Marple såg frågande på mrs McGillicuddy, som skakade på huvudet. Det var inte samma konduktör. Han klippte deras biljetter, och fortsatte en smula ostadigt just som tåget gick in i en lång kurva och samtidigt saktade farten.

”Nu är det nog Brackhampton när som helst”, sade mrs McGillicuddy.

”Vi är visst redan i utkanterna”, sade miss Marple.

Ljus glimtade förbi utanför, de såg hus, en hastig skymt av gator och spårvagnar. Tåget saktade farten ännu mer och de körde över växlar.

”Nu är vi strax framme”, sade mrs McGillicuddy, ”och jag kan inte förstå att den här resan har varit till någon nytta. Har du fått ut något av den, Jane?”

”Nej, tyvärr inte”, sade miss Marple villrådigt.

”Vi har bara kastat bort pengarna i onödan”, sade mrs McGillicuddy, men med mindre ogillande än om hon själv hade betalt för sin resa. Miss Marple hade varit orubblig på den punkten.

”Men oavsett det så vill man gärna själv se den plats där någonting har inträffat”, sade miss Marple. ”Det här tåget är några minuter försenat. Var tåget som du åkte med i fredags också försenat?”

”Jag tror inte det. Jag tänkte inte närmare på det.”

Tåget rullade långsamt in på Brackhamptons trängselfyllda station. En hes högtalarröst meddelade tågtider, dörrar öppnades och stängdes, folk steg av och på, myllrade fram och tillbaka längs perrongen.

Miss Marple tänkte att det inte var någon konst för en mördare att blanda sig med mängden, att lämna stationen osedd mitt i folkströmmen, eller till och med att gå upp i en annan vagn och fortsätta med tåget till den station dit han skulle. Men däremot var det inte så lätt att låta ett lik försvinna spårlöst. Liket måste finnas någonstans, var det nu än var.

Mrs McGillicuddy hade stigit av och stod nu på perrongen och talade med miss Marple genom det öppna fönstret.

”Var nu rädd om dig, Jane”, sade hon. ”Akta dig så att du inte förkyler dig. Det är lätt gjort vid den här tiden på året, och du är inte längre så ung.”

”Nej, jag vet”, sade miss Marple.

”Och nu ska vi inte oroa oss mer för det här. Vi har gjort vad vi har kunnat.”

Miss Marple nickade.

”Stå inte så där i kylan, Elspeth”, sade hon. ”I så fall kommer du att bli förkyld. Gå in i byffén och få dig en kopp varmt gott te. Du har gott om tid, det är tolv minuter kvar innan ditt tåg går.”

”Det tror jag att jag ska göra. Adjö då, Jane.”

”Adjö, Elspeth. Och god jul. Jag hoppas Margaret mår bra. Och ha det så trevligt på Ceylon, och hälsa så mycket till Roderick — om han kommer ihåg mig, vilket jag tvivlar på.”

”Visst kommer han ihåg dig — mycket väl. Du hjälpte ju honom när han gick i skolan — det gällde visst några pengar som försvann ur en pulpet — det glömmer han aldrig.”

”Jaså, det”, sade miss Marple.

Mrs McGillicuddy började gå därifrån, en visselsignal ljöd, tåget satte sig i rörelse. Miss Marple såg sin väninnas satta, fylliga gestalt bli allt mindre och mindre. Elspeth kunde resa till Ceylon med rent samvete — hon hade gjort sin plikt och ingen kunde begära något mer av henne.

Miss Marple lutade sig inte tillbaka mot ryggstödet när tåget ökade farten. Hon satt i stället kapprak och försjönk i djupa tankar. Även om miss Marple talade en smula virrigt och osammanhängande så hade hon ett klart och skarpt intellekt. Hon hade ett problem att lösa, nämligen hur hon skulle ställa sig till den här frågan; och överraskande nog kom hon fram till samma slutsats som mrs McGillicuddy: att det var hennes plikt att göra sitt bästa.

Mrs McGillicuddy hade sagt att de båda två hade gjort allt de kunde göra. Det var sant vad mrs McGillicuddy beträffade, men miss Marple var inte så säker på att det stämde ifråga om henne själv.

Ibland var det fråga om att använda sig av sin speciella begåvning … Men det var kanske inbilskt av henne att tänka så … För vad kunde hon egentligen göra? Hon kom att tänka på vad hennes väninna hade sagt: ”Du är inte längre så ung …”

Nyktert, likt en general som förbereder ett fälttåg, eller en affärsman som planerar en större transaktion, vägde hon skälen för och emot ett engagemang. På kreditsidan stod följande poster:

1. Min stora livserfarenhet och människokännedom.

2. Sir Henry Clithering och hans gudson (som visst är vid Scotland Yard), som var så hjälpsamma i Little Paddock.

3. Min systerson Raymonds yngste pojke, David, som är anställd vid järnvägen, om jag inte alldeles misstar mig.

4. Griseldas pojke Leonard som vet så mycket om kartor.

Miss Marple gjorde ett överslag över sina tillgångar och fann dem tillfredsställande. De var allesammans absolut nödvändiga för att uppväga bristerna på debetsidan — i synnerhet hennes egna fysiska brister.

Jag kan inte som förr åka hit och dit och själv ta reda på saker och ting, tänkte miss Marple.

Ja, det var den tyngst vägande invändningen — hennes egen ålder och skröplighet. Trots att hon var frisk för sin ålder så var hon ändå gammal. Och om doktor Haydock uttryckligen hade förbjudit henne att arbeta i trädgården skulle han knappast tillåta att hon gav sig ut för att söka rätt på en mördare. För det var precis vad hon tänkte göra — och det var just kruxet. Ty även om hon fram till nu så att säga hade blivit påtvingad ett mord, skulle hon i så fall avsiktligt ge sig i kast med det. Och hon var inte säker på att hon hade lust att göra det … Hon var gammal, gammal och trött. Hon kände just nu, vid slutet av en ansträngande dag, en stor motvilja mot att överhuvud taget företa sig något. Det enda hon ville var att få komma hem och sitta framför brasan och äta något gott till kvällsmat, och sedan gå och lägga sig, och dagen därpå pyssla lite i trädgården, bara lite försiktigt, utan att böja sig ner, utan att anstränga sig …

Jag är för gammal för att ge mig ut på några äventyr, sade miss Marple för sig själv, och när hon tankspritt såg ut genom fönstret följde hennes blick banvallens krökta linje …

En kurva …

Det påminde henne vagt om någonting … Strax efter det konduktören hade klippt deras biljetter …

Det gav henne ett uppslag. Ingenting annat än ett uppslag. Ett helt nytt uppslag …

En svag rodnad spred sig över miss Marples ansikte. Hon kände sig med ens inte det minsta trött!

Jag ska skriva till David i morgon, sade hon för sig själv.

Just då kom hon på att hon hade ytterligare en värdefull tillgång.

Javisst ja. Min trogna Florence!

Miss Marple genomförde metodiskt sin fälttågsplan och glömde inte att ta julhelgen med i beräkningen, vilken utan tvivel var en fördröjande faktor. Hon skrev till sin systersonson, David West, och samtidigt med julhälsningarna passade hon på att be honom om vissa upplysningar.

Som tur var blev hon, liksom under alla år, inbjuden till prästgården på julmiddag, och där fick hon tillfälle att fråga unge Leonard, som var hemma över julen, om kartor.

Kartor av alla slag var Leonards stora intresse. Orsaken till den gamla damens frågor om en karta i stor skala över ett visst område uppväckte inte hans nyfikenhet. Han höll en lång utläggning om kartor i allmänhet och antecknade åt henne exakt de uppgifter som hon var ute efter. Inte nog med det. Han hittade dessutom en sådan karta i sin samling och lånade henne den, och miss Marple lovade att vara mycket aktsam om den och lämna tillbaka den i sinom tid.

”Kartor”, sade hans mor, Griselda, som trots att hon hade en vuxen son fortfarande såg förbluffande ung och fräsch ut, inte minst med tanke på att hon hade bott så många år i den förfallna gamla prästgården. ”Vad ska hon med kartor till?”

”Inte vet jag”, sade unge Leonard. Det sa hon inte.”

”Jag undrar jag …”, sade Griselda. ”Jag tycker det verkar konstigt … Hon borde inte syssla med såna saker vid sin ålder.”

Leonard frågade vad det var för ”saker” hon menade, och Griselda sade obestämt:

”Åh, med att lägga sin näsa i blöt. Men varför just kartor?”

Efter en tid fick miss Marple ett brev från sin systersonson David West. Det löd så här:

”Kära moster Jane. — Vad är det nu du har hittat på? Jag har tagit reda på det du ville veta. Det finns bara två tåg som kan komma ifråga — 4.33-tåget och 5-tåget. Det förra är ett persontåg som stannar i Haling Broadway, Barwell Heath, Brackhampton och alla stationer fram till Market Basing. 5-tåget är Walesexpressen till Cardiff, Newport och Swansea. Det förra passeras någonstans på linjen av 4.50-tåget, trots att det kommer till Brackhampton fem minuter tidigare, och det senare kör om 4.50-tåget strax innan Brackhampton.

Jag vädrar en saftig byskandal bakom din fråga. Såg du, när du återvände från en shoppingorgie i stan med 4.50-tåget, borgmästarens fru bli kysst av hälsovårdsinspektören i ett tåg som körde förbi? Men varför har det någon betydelse vilket tåg det var? Rörde det sig om en eskapad till Porthcawl? Tack för pullovern. Precis vad jag önskade mig.

Hur är det med trädgården? Men det är kanske inte så mycket att göra i den vid den här tiden på året?

Din tillgivne

David.”

Miss Marple smålog, sedan funderade hon över de upplysningar hon hade fått. Mrs McGillicuddy hade sagt att det inte hade funnits någon korridor i vagnen. Det kunde alltså inte vara Swanseaexpressen. Då återstod 4.33-tåget.

Det föreföll oundvikligt att hon måste göra ytterligare en tågresa. Miss Marple suckade, men började genast göra upp en plan.

Hon åkte liksom tidigare till London med 12.15-tåget, men den här gången åkte hon inte tillbaka 4.50 utan 4.33, ända fram till Brackhampton. Resan var händelselös, men hon noterade vissa detaljer. Tåget var ganska glest besatt — 4.33-tåget berördes inte av kvällsrusningen. Det fanns bara en enda passagerare i förstaklassvagnen — en mycket gammal herre som läste New Statesman. Miss Marple satt ensam i en kupé och vid de två uppehållen, vid Haling Broadway och Barwell Heath, lutade hon sig ut genom fönstret och iakttog passagerarna som steg på och av tåget. Några tredjeklasspassagerare steg på i Haling Broadway. I Barwell Heath steg några tredjeklasspassagerare av. Ingen steg på eller av förstaklassvagnen utom den gamle herrn med New Statesman.

När tåget närmade sig Brackhampton och gick in i en kurva reste sig miss Marple och ställde sig på prov med ryggen mot fönstret, sedan hon först hade dragit ner rullgardinen.

Hon kom underfund med att när tåget plötsligt gick in i kurvan och samtidigt saktade farten förlorade man balansen och ramlade bakåt mot fönstret och som följd därav kunde rullgardinen lätt flyga upp. Hon kikade ut i mörkret. Det var ljusare än det hade varit när mrs McGillicuddy åkt samma väg — det hade nätt och jämnt hunnit bli mörkt, men man såg just ingenting. Hon måste resa i dagsljus för att kunna göra några iakttagelser.

Dagen därpå åkte hon till London med morgontåget, inhandlade fyra örngottsvar (och ojade sig över priset!) för att utnyttja rekognosceringsturen till diverse inköp för hushållet, och åkte sedan tillbaka med ett tåg som avgick från Paddington 12.15. Också den här gången hade hon en förstaklasskupé för sig själv. Det är skatterna som gör det, tänkte miss Marple. Ingen har råd att åka förstaklass utom vissa affärsmän. Det är väl för att de kan sätta upp det på utgiftskontot.

Ungefär en kvart innan tåget skulle vara framme i Brackhampton tog miss Marple fram kartan som Leonard hade lånat henne och började granska landskapet. Hon hade studerat kartan noga på förhand, och sedan hon noterat namnet på en station som de körde förbi orienterade hon sig lätt på kartan. Just då började tåget sakta av inför en kurva. I själva verket var det en mycket lång kurva. Miss Marple satt med näsan tryckt mot fönstret och granskade marken nedanför sig (tåget körde på en ganska hög banvall). Hon delade sin uppmärksamhet mellan terrängen och kartan tills tåget efter en stund körde in i Brackhampton.

På kvällen skrev och postade hon ett brev till miss Florence Hill, Madison Road 4, Brackhampton … Nästa morgon gick hon till biblioteket och studerade en adresskalender för Brackhampton och en landskapsbok.

Ännu så länge hade det inte kommit fram någonting som tydde på att hennes lite diffusa uppslag var felaktigt. Det kunde mycket väl tänkas att det hon hade trott var riktigt. Hon vågade inte sträcka sig längre än så.

Men nästa steg krävde handling — och handling av ett slag som hon själv inte var fysiskt lämpad för. För att få definitivt besked om hennes teori var riktig eller ej, måste hon nu få hjälp av någon annan. Frågan var — av vem? Miss Marple gick igenom olika namn och möjligheter men förkastade dem alla med en förargad huvudskakning. De intelligenta människor vilkas intelligens hon kunde lita på hade allesammans för mycket att göra. Inte nog med att de hade mer eller mindre betydelsefulla arbeten, utan deras fritid var för det mesta inrutad långt i förväg. De ointelligenta som hade gott om fritid dög inte alls, avgjorde miss Marple.

Hon grubblade och grubblade men blev bara alltmer dyster till sinnes.

Så sken hon plötsligt upp. Hon uttalade ett namn högt.

”Javisst ja!” sade hon. ”Lucy Eyelesbarrow!”

Fjärde kapitlet

Lucy Eyelesbarrow hade redan gjort sig ett namn i vissa kretsar.

Lucy Eyelesbarrow var trettiotvå år. Hon hade avlagt matematikexamen med högsta betyg i Oxford, var känd för att vara mycket intelligent och förutspåddes en lysande akademisk karriär.

Men Lucy Eyelesbarrow hade inte bara ett gott läshuvud utan var också begåvad med en god portion sunt förnuft. Hon kunde inte undgå att märka att de yrken som krävde en akademisk utbildning var synnerligen lågt betalda. Hon hade inte den minsta lust att ägna sig åt läraryrket och hon tog med förkärlek kontakt med personer som inte på långt när var lika begåvade som hon. Kort sagt, hon tyckte om människor, alla slags människor — och inte samma slags människor hela tiden. Dessutom var hon, uppriktigt sagt, förtjust i pengar. För att tjäna pengar måste man utnyttja en bristsituation.

Lucy Eyelesbarrow kom snabbt underfund med en mycket allvarlig bristsituation — bristen på kunnig hushållshjälp. Och till sina vänners och kurskamraters häpnad slog sig Lucy Eyelesbarrow på hushållsarbete.

Hennes framgång var snabb och obestridlig. Vid det här laget, sedan hon arbetat i yrket några år, var hon känd över hela Storbritannien. Det hände titt och tätt att hustrur sade glatt till sina män: ”Nu är saken klar. Jag kan följa med dig till Staterna. Jag har lyckats få Lucy Eyelesbarrow.” Det märkliga med Lucy Eyelesbarrow var att så snart hon kom in i ett hem försvann all oro, ängslan och allt slitgöra som genom ett trollslag. Lucy Eyelesbarrow gjorde allting, såg till allting, ordnade allting. Hon var otroligt kunnig på alla tänkbara områden. Hon pysslade om gamla föräldrar, skötte om småbarn, vårdade sjuka, lagade underbar mat, kom bra överens med alla gamla knarriga tjänsteandar som råkade finnas i huset (för det mesta fanns det inga), uppträdde taktfullt mot drulliga människor, lirkade med vanedrinkare, hade sällsynt god hand med hundar. Det bästa av allt var att hon aldrig brydde sig om vad hon gjorde. Hon skurade köksgolv, grävde i trädgården, gjorde rent efter hundar och bar kol!

En av hennes principer var att aldrig åta sig ett engagemang för någon längre tid. Två veckor var det vanliga — bara under mycket exceptionella omständigheter sträckte hon sig till en månad. För de två veckorna fick man betala en mindre förmögenhet! Men, under de två veckorna levde man i sjunde himmeln. Man kunde koppla av fullkomligt, resa utomlands, stanna hemma, göra vad man hade lust till, förvissad om att allting gick som smort på hemmafronten under Lucy Eyelesbarrows förfarna ledning.

Hon var naturligtvis kolossalt efterfrågad. Om hon ville kunde hon fullteckna sitt program för minst tre år framåt. Hon hade blivit erbjuden fantastiska summor för att ta en fast anställning. Men Lucy hade ingen tanke på att ta en fast plats, och hon ville inte heller låta tinga sig för mer än sex månader framåt. Och under den perioden tog hon sig då och då, utan sitt otåligt väntande klientels vetskap, några dagars påkostad semester (hon gjorde ju inte av med några pengar annars och var frikostigt avlönad och fick kost och logi) eller åtog sig med kort varsel ett uppdrag som råkade fängsla hennes fantasi eller därför att hon ”gillade människorna”. Eftersom det stod henne fritt att välja och vraka bland alla dem som ropade i högan sky efter hennes tjänster var det oftast hennes personliga sympatier som fick avgöra hennes val. För att få Lucy Eyelesbarrow i huset räckte det inte med att man hade gott om pengar. Hon kunde välja och vraka och hon valde och vrakade. Hon trivdes mycket bra med sin tillvaro och fann den ständigt lika omväxlande och underhållande.

Lucy Eyelesbarrow läste och läste om brevet från miss Marple. Hon hade gjort miss Marples bekantskap för två år sedan när hon hade blivit tingad av Raymond West, författaren, för att se efter hans gamla moster som var rekonvalescent efter lunginflammation. Lucy hade blivit mycket förtjust i miss Marple. Vad miss Marple beträffar hade hon, sedan hon genom sovrumsfönstret sett att Lucy Eyelesbarrow verkligen grävde för luktärterna på det rätta sättet, sjunkit tillbaka mot kudden med en suck av lättnad, ätit de frestande små måltider som Lucy Eyelesbarrow gjorde i ordning åt henne, och angenämt överraskad lyssnat till sitt gamla knarriga hembiträdes berättelser om hur ”jag lärde den där miss Eyelesbarrow hur hon skulle virka ett mönster som hon aldrig hade hört talas om! Hon var verkligt tacksam.” Och hennes läkare hade blivit förvånad över hennes snabba tillfrisknande.

Miss Marple skrev till miss Eyelesbarrow och frågade om hon ville åta sig ett speciellt uppdrag åt henne — ett ganska ovanligt uppdrag. Om miss Eyelesbarrow hade tillfälle kunde de kanske träffas och diskutera saken lite närmare.

Lucy Eyelesbarrow rynkade pannan medan hon tog sig en funderare. Hon var i själva verket fullbokad. Men ordet ovanligt, och hennes minne av miss Marples personlighet, avgjorde saken och hon ringde omedelbart upp miss Marple och förklarade att hon inte kunde komma till St. Mary Mead eftersom hon var upptagen av arbete för tillfället, men att hon var ledig mellan två och fyra dagen därpå och kunde träffa miss Marple någonstans i London. Hon föreslog som mötesplats sin klubb, ett ganska kufiskt ställe som hade den fördelen att där fanns flera små mörka skrivrum som för det mesta stod tomma.

Miss Marple gick med på hennes förslag och dagen därpå träffades de.

Sedan de hälsat på varandra visade Lucy Eyelesbarrow sin gäst in i det dystraste av skrivrummen. ”Jag är tyvärr ganska upptagen för tillfället, men ni kan kanske tala om vad det gäller för uppdrag?”

”Det är egentligen mycket enkelt”, sade miss Marple. ”Ovanligt men enkelt. Jag vill att ni ska leta rätt på ett lik.”

Lucy misstänkte ett ögonblick att miss Marple var rubbad, men hon avvisade snabbt den tanken. Miss Marple var i högsta grad vid sina sinnens fulla bruk. Hon hade menat precis det hon hade sagt.

”Vad för slags lik?” frågade Lucy Eyelesbarrow med beundransvärt lugn.

”Ett kvinnolik”, sade miss Marple. ”Liket av en kvinna som har blivit mördad — närmare bestämt strypt — på ett tåg.”

Lucy höjde en aning på ögonbrynen.

”Ja, det var sannerligen ovanligt. Berätta lite närmare.”

Miss Marple berättade det för henne. Lucy Eyelesbarrow lyssnade uppmärksamt, utan att avbryta henne. Till slut sade hon:

”Det beror helt och hållet på vad er vän såg — eller tyckte sig se …?”

Hon lämnade meningen oavslutad så att den fick formen av en fråga.

”Elspeth McGillicuddy hör inte till dem som inbillar sig saker och ting”, sade miss Marple. ”Det är därför jag tror fullt och fast på det hon sa. Men om det hade varit Dorothy Cartwright — ja, då skulle det ha varit en helt annan sak. Dorothy kommer alltid dragande med en massa fantastiska historier, och oftast tror hon på dem själv, och för det mesta finns det en kärna av sanning i dem men absolut inte mer. Men Elspeth hör till dem som har svårt att tro att någonting ovanligt eller sällsamt kan hända. Hon är minst av allt mottaglig för suggestion, står med båda fötterna på jorden.”

”Jaså, på det viset”, sade Lucy tankfullt. ”Då får vi väl utgå från att det är riktigt. Vad är det meningen att jag ska göra?”

”Jag har en mycket hög uppfattning om er”, sade miss Marple, ”och det är så, förstår ni, att jag inte längre orkar med att resa omkring och ta reda på saker och ting.”

”Vill ni att jag ska göra efterforskningar? Något i den stilen? Men har inte polisen redan gjort det? Eller tror ni att de har slarvat ifrån sig det?”

”Nej, inte alls”, sade miss Marple. ”Det är bara det att jag har en teori om kvinnans lik. Det måste finnas någonstans. Om man inte hittade det på tåget måste det ha knuffats eller kastats av tåget — men man har inte hittat det någonstans längs banan. Därför åkte jag ner samma väg för att se efter om det fanns något ställe där kroppen kunde ha kastats av tåget och ändå inte ha hittats längs banan — och det fanns det. Järnvägen går i en stor kurva strax innan man kommer till Brackhampton och uppe på en hög banvall. Om man kastar ut ett lik där, när tåget lutar svagt, tror jag att det skulle falla rätt nerför banvallen.”

”Men också i så fall skulle man väl hitta det?”

”Javisst. Man skulle vara tvungen att avlägsna det … Men vi kommer till den saken om en liten stund. Här har vi platsen — på den här kartan.”

Lucy böjde sig fram och såg på den punkt på kartan som miss Marple pekade ut.

”Nuförtiden ligger det alldeles i utkanten av Brackhampton”, sade miss Marple, ”men förr i tiden var det en herrgård med en stor park och stora marker och den finns fortfarande kvar i orört skick — fast numera är den omgiven av hyreshus och små förortsvillor. Den heter Rutherford Hall. Den byggdes 1884 av en man som hette Crackenthorpe, en mycket rik fabrikör. Dennes son, som nu är en gammal man, bor där fortfarande tillsammans med en dotter. Järnvägen går i en vid sväng runt drygt hälften av egendomen.”

”Och vad är det ni vill att jag ska göra?”

”Jag vill att ni ska ta plats där. Alla söker med ljus och lykta efter duktiga hembiträden — jag kan inte tänka mig att det blir så svårt.”

”Nej, det blir nog inte så svårt.”

”Jag har hört sägas att mr Crackenthorpe är något av en girigbuk. Ni blir nog erbjuden en låg lön, men jag ska skjuta till en summa så att ni får något mer än den nuvarande taxan.”

”Med tanke på svårigheterna?”

”Inte så mycket för svårigheterna som för risken. Det kan vara farligt, förstår ni. Det är inte mer än rätt att jag varnar er för det.”

”Jag kan knappast säga att jag känner mig avskräckt av faran”, sade Lucy eftertänksamt.

”Jag trodde inte heller att ni skulle göra det”, sade miss Marple. ”Ni hör inte till den typen.”

”Ni trodde kanske till och med att jag skulle känna mig lockad av det? Jag har aldrig varit utsatt för några större faror. Men tror ni verkligen att det kan vara farligt?”

”Någon har på ett mycket skickligt sätt begått ett mord”, sade miss Marple. ”Det har inte blivit någon uppståndelse kring det, inga direkta misstankar. Två gamla damer har berättat en ganska otrolig historia, polisen har låtit göra en undersökning men inte funnit något fog för den. Och sedan har den slagit sig till ro med det. Jag tror inte att denne någon, vem han nu än är, kommer att finna sig i att historien rivs upp — särskilt inte om ni är framgångsrik.”

”Vad ska jag egentligen söka efter?”

”Sök längs banvallen efter allt som kan tänkas ha att göra med mordet, en tygbit, knäckta grenar på en buske — och liknande saker.”

Lucy nickade.

”Och sedan?”

”Jag kommer att finnas alldeles i närheten”, sade miss Marple. ”Ett av mina gamla hembiträden, min trofasta Florence, bor i Brackhampton. Hon har vårdat sina gamla föräldrar i många år. De är nu döda båda två och hon tar emot inackorderingar — alltid mycket respektabla människor. Hon har ordnat så att jag får bo hos henne. Hon kommer att sköta om mig på bästa sätt, och jag har en känsla av att jag bör finnas nära till hands. Ni skulle kunna nämna något om att ni har en gammal faster som bor i närheten och att ni vill ha en plats inte alltför långt ifrån henne, och så ska ni göra upp om att få en viss ledighet så att ni kan åka och hälsa på henne ofta.”

Lucy nickade igen.

”Jag hade visserligen tänkt åka till Taormina i övermorgon”, sade hon, ”men semestern kan vänta. Fast jag kan bara lova er tre veckor. Sedan är jag tingad.”

”Tre veckor räcker mer än väl”, sade miss Marple. ”Om vi inte kommer på någonting inom tre veckor kan vi lika gärna ge upp alltsammans och betrakta det som en fantasiprodukt.”

Miss Marple gav sig i väg, och efter en stunds funderande ringde Lucy upp en platsförmedlingsbyrå i Brackhampton, vars föreståndarinna hon kände mycket väl. Hon förklarade att hon ville ha en plats där i trakten för att kunna vara i närheten av sin ”faster”. Sedan hon med en viss svårighet och stor fyndighet lyckats avvisa en hel del lockande anställningar, kom Rutherford Hall på tal.

”Det tycks vara precis det jag söker efter”, sade Lucy bestämt.

Platsförmedlingsbyrån ringde upp miss Crackenthorpe, och miss Crackenthorpe ringde upp Lucy.

Två dagar senare lämnade Lucy London för att åka till Rutherford Hall.

Lucy, som körde i sin egen lilla bil, svängde in genom den breda imposanta järngrinden. Strax innanför den låg vad som en gång i tiden hade varit en liten grindstuga som nu tycktes vara fullständigt förfallen, och det var svårt att avgöra om den fått sig en fullträff under kriget eller enbart var vanvårdad. En lång slingrande uppfartsväg ledde förbi stora dystra rhododendronbuskar fram till huset. Lucy gav till en flämtning när hon fick syn på manbyggnaden, som var ett slags kopia i miniatyr av Windsor Castle. Stentrappan upp till dörren skulle inte må illa av att snyggas upp och grusplanen var grön av ogräs.

Hon drog i den gammalmodiga ringklockan av smidesjärn, och dess slamrande signal genljöd långt inne i huset. En ovårdad kvinna kom och öppnade, torkade av händerna på förklädet och såg misstroget på henne.

”Hon väntar er visst”, sade hon. ”Det skulle komma en miss Nånting-barrow.”

”Ja, det är jag”, sade Lucy.

Det var olustigt kallt inne i huset. Hennes vägvisare förde henne genom en mörk hall och öppnade en dörr till höger. Lucy blev en smula förvånad när den visade sig leda in till ett riktigt trivsamt vardagsrum med bokhyllor och chintzklädda stolar.

”Jag ska säga åt henne”, sade kvinnan och sedan hon hade gett Lucy en djupt ogillande blick gick hon därifrån och stängde dörren efter sig.

Ett par minuter senare öppnades dörren igen. Redan från första stund visste Lucy att hon tyckte bra om Emma Crackenthorpe.

Det var en medelålders kvinna utan några särskilt karakteristiska drag, som varken såg bra eller illa ut. Hon var förnuftigt klädd i en tweeddräkt och pullover, det mörka håret var bakåtkammat från pannan, hon hade lugna ljusbruna ögon och en mycket behaglig röst.

”Är det mitt Eyelesbarrow?” sade hon och sträckte fram handen.

Sedan såg hon tvivlande ut.

”Jag undrar om den här platsen verkligen är sådan som ni hade tänkt er?” sade hon. ”Jag vill nämligen inte ha en hushållerska som har uppsikt över hushållsarbetet. Jag vill ha någon som gör själva arbetet.”

Lucy sade att det var just vad de flesta människor hade behov av.

”Det är så många som tycks tro att deras arbete ska bestå i att gå omkring och dammtorka lite”, sade Emma Crackenthorpe ursäktande, ”men jag kan klara av dammtorkningen själv.”

”Jag förstår fullkomligt”, sade Lucy. ”Ni vill att jag ska laga mat och tvätta och städa och elda i värmepannan. Det är just vad jag brukar göra. Jag är inte rädd för att hugga i.”

”Huset är nog tyvärr ganska stort och omodernt. Vi bor naturligtvis bara i en del av det — alltså min far och jag. Han är ganska klen. Vi lever mycket stillsamt, och vi har en Agaspis. Jag har flera bröder, men de är sällan här. Två kvinnor kommer hit och hjälper till, en mrs Kidder på förmiddagarna och så mrs Hart tre dagar i veckan. De putsar mässingssakerna och pysslar med lite av varje. Har ni egen bil?”

”Ja. Den kan stå ute om det inte finns någon plats att ställa in den. Den är van vid det.”

”Åh, vi har gott om gamla stall här. Så det ordnar sig.” Hon stod och funderade en stund. ”Eyelesbarrow”, sade hon. ”Ett ganska ovanligt namn. Jag minns att några vänner till mig talade om en Lucy Eyelesbarrow — Kennedy, heter de.”

”Ja, jag var hos dem i North Devon när mrs Kennedy skulle ha ett barn.”

Emma Crackenthorpe log.

”Jag minns att de sa att de aldrig hade haft det så underbart som när ni var där och tog hand om hushållet. Men jag hade för mig att ni var förskräckligt dyr. Den summa som jag nämnde …”

”Jag är fullkomligt nöjd med den”, sade Lucy. ”Det är så, förstår ni, att jag väldigt gärna vill vara i närheten av Brackhampton. Jag har en gammal faster här som är ganska skröplig och jag vill få vara i närheten av henne. Det är därför jag inte fäster så stort avseende vid lönen. Men jag har inte heller råd med att göra ingenting. Jag skulle inte kunna få ledigt någon timme varje dag?”

”Jo, naturligtvis. Om ni vill kan ni vara ledig varje eftermiddag till sex.”

”Det passar mig precis.”

Miss Crackenthorpe tvekade ett ögonblick och sedan sade hon: ”Min far är gammal och lite — lite besvärlig ibland. Han är mycket sparsam till sin läggning och ibland säger han saker som sårar folk. Jag skulle inte vilja …”

”Jag är van vid gamla människor av alla slag”, insköt Lucy snabbt. ”Jag brukar alltid komma bra överens med dem.”

Emma Crackenthorpe såg lättad ut.

Hon har det besvärligt med fadern, tänkte Lucy. Det är nog en riktig gammal satgubbe.

Hon tilldelades ett stort dystert sovrum där en liten elektrisk kamin gjorde så gott den kunde för att hålla varmt, och sedan visades hon runt i huset, en stor obekväm herrgårdsbyggnad.

När de gick förbi en dörr i hallen hörde de någon hojta:

”Är det du, Emma? Har du den nya flickan med dig? Kom in med henne. Jag vill ta mig en titt på henne.”

Emmy rodnade och såg ursäktande på Lucy.

De två kvinnorna gick in i rummet. Det var inrett med en massa mörk sammet, de smala fönstren släppte in mycket lite ljus, och det var belamrat med tunga viktorianska mahognymöbler.

Gamle mr Crackenthorpe låg utsträckt i en rullstol, bredvid honom stod en käpp med silverkrycka.

Det var en stor mager karl, hans hud hängde i lösa veck. Hans ansikte påminde om en bulldoggs, och hakan var stridslysten. Han hade tjockt mörkt hår med grå stänk i och små misstänksamma ögon.

”Kom hit så jag får se på er, min unga dam.”

Lucy gick lugn och leende fram till honom.

”Det är en sak som det är bäst att ni får klart för er redan från början. Bara för att vi bor i ett stort hus ska ni inte tro att vi är rika. Vi är icke rika. Vi lever enkelt — hörde ni? — enkelt! Det är inte värt ni försöker införa några snobbvanor. Torsk är minst lika gott som piggvar. Jag tål inte något slöseri. Jag bor här emedan min far byggde huset och jag trivs med det. När jag är död kan de sälja det om de så vill — och jag skulle tro att de gärna vill det. De har ingen familjekänsla. Huset är bra och gediget byggt och vi har våra ägor runtomkring oss. Därför kan vi leva ostörda. Om man sålde ägorna till hustomter skulle man få in åtskilligt med pengar, men det blir inte av så länge jag lever. Ingen kan få mig att flytta härifrån förrän man bär mig ut med fötterna först.”

Han blängde på Lucy.

”Ert hus är er borg”, sade Lucy.

”Driver ni med mig?”

”Naturligtvis inte. Jag tycker det är tjusigt med en lantegendom som på alla sidor omges av en stad.”

”Alldeles riktigt. Man kan inte se ett enda hus härifrån. Bara fält med betande kor — och det mitt inne i Brackhampton. Man kan höra trafiken svagt när vinden ligger på från det hållet — men annars är det fortfarande rena landet.”

Han tillade, utan övergång eller förändring i tonen, vänd till sin dotter:

”Ring upp den fördömda idioten till läkare. Säg åt honom att den nya medicinen inte gör ett dugg nytta.”

Lucy och Emma avlägsnade sig.

”Och släpp inte in den där förbaskade kvinnan som går omkring och vädrar damm”, ropade han efter dem. ”Hon har härjat bland mina böcker så att de står i en enda röra.”

”Har mr Crackenthorpe varit invalid länge?”

”Ja, i några år”, sade Emma en smula undvikande. ”Här har vi köket.”

Köket var enormt. Den stora vedspisen var kall och vanskött. Bredvid den stod en Agaspis.

Lucy tog reda på måltidsschemat och inspekterade skafferiet. Sedan sade hon glatt till Emma Crackenthorpe:

”Nu är jag insatt i allting och nu klarar jag mig själv.”

Emma Crackenthorpe drog en suck av lättnad när hon gick upp och lade sig på kvällen.

Kennedys hade alldeles rätt, sade hon för sig själv. Hon är strålande.

Lucy steg upp klockan sex nästa morgon. Hon städade, rensade grönsaker, lagade och serverade frukosten. Tillsammans med mrs Kidder bäddade hon sängarna och klockan elva slog de sig ner i köket och drack starkt te med kex till. Mrs Kidder kände sig lugnad av att Lucy ”inte gjorde sig märkvärdig” och av det starka och söta teet och hängav sig åt sin lust att skvallra. Det var en liten mager kvinna med skarp blick och hopknipna läppar.

”Han är en riktig gammal girigbuk. Hon har det verkligen inte lätt! Fast man kan knappast säga att hon är kuschad. Hon kan nog stå på sig när hon är tvungen till det. När herrarna kommer hit ser hon till att det finns någonting anständigt att äta.”

”Herrarna?”

”Ja. Det var många barn en gång. Den äldste, mr Edmund, stupade i kriget. Sedan är det mr Cedric, han bor någonstans utomlands. Han är ogift. Målar tavlor i främmande länder. Mr Harold är affärsman och bor i London — han är gift med dottern till en earl. Sedan är det mr Alfred, han är mycket trevlig men är något av familjens svarta får, har varit inblandad i ett par tråkiga historier — och så är det miss Ediths man, mr Bryan, han är väldigt snäll — hon dog för några år sen, men han har fortsatt att vara som en medlem i familjen, och så är det unga herr Alexander, miss Ediths lilla pojke. Han går i skolan, men kommer alltid hit under en del av lovet. Miss Emma är förfärligt förtjust i honom.”

Lucy lade alla dessa upplysningar på minnet och fortsatte att truga på sin sagesman mer te. Till slut reste sig mrs Kidder motvilligt.

”Vi har ju haft det riktigt trivsamt”, sade hon förundrad. ”Vill ni att jag ska hjälpa er med potatisen?”

”Den är redan klar.”

”Ni ligger då minsann inte på latsidan! Nej, jag tror jag går hem nu eftersom det inte tycks finnas något mer för mig att göra här.”

Mrs Kidder gav sig i väg och Lucy, som hade gott om tid på sig, skrubbade av köksbordet som hon hade längtat efter att få göra men skjutit på så länge för att inte såra mrs Kidder, som egentligen skulle ha gjort det. Sedan putsade hon silvret tills det var skinande blankt. Hon lagade lunch, dukade av, diskade, och vid halvtretiden var hon beredd att ge sig ut på upptäcktsfärd. Hon hade dukat en tebricka i förväg, med sandwiches och bröd och smör och täckt över alltsammans med en våt handduk för att hålla det fuktigt.

Först strövade hon omkring i trädgården, vilket skulle vara det naturligaste att göra. I köksträdgården växte det lite grönsaker här och var. Drivhusen låg i ruiner. Gångarna var överallt täckta med ogräs. En rabatt med perenna växter i närheten av mangårdsbyggnaden var det enda stället som var fritt från ogräs och befann sig i gott skick, och Lucy misstänkte att det var Emmas verk. Trädgårdsmästaren var mycket gammal och ganska döv, och han bara låtsades arbeta. Lucy pratade vänligt och glatt med honom. Han bodde i en stuga alldeles intill den stora stallplanen.

Från stallplanen ledde en körväg genom parken, som på båda sidor omgavs av stängsel, och fortsatte under en järnvägsviadukt fram till en liten smal biväg.

Var och varannan minut dundrade ett tåg fram över viadukten. Lucy såg hur tågen saktade farten när de gick in i den skarpa kurvan runt Crackenthorpes egendom. Hon gick under viadukten och ut på den lilla bivägen. Den verkade vara mycket litet trafikerad. På ena sidan var banvallen, på den andra en hög mur som omgav några stora fabriksbyggnader. Lucy fortsatte längs vägen tills den mynnade ut i en gata med låga hus. Inte långt därifrån hördes motorbuller från stora landsvägen. Hon såg på sitt armbandsur. En kvinna kom ut från ett hus i närheten och Lucy hejdade henne.

”Förlåt, men kan ni säga mig om det finns någon telefonkiosk i närheten?”

”Det finns en på postkontoret där borta i gathörnet.”

Lucy tackade henne och gick vidare tills hon kom till postkontoret, som till hälften var en butik och till hälften ett postkontor. Det fanns en telefonhytt i ett hörn. Lucy gick in i den och slog ett nummer. Hon bad att få tala med miss Marple.

”Hon ligger och vilar”, svarade en barsk kvinnoröst. ”Och jag tänker inte störa henne. Hon behöver få vila — hon är en gammal dam. Vem kan jag hälsa ifrån?”

”Miss Eyelesbarrow. Ni behöver inte alls störa henne. Säg bara att jag är här och allt går bra och att jag ringer igen när jag har något nytt att berätta.”

Hon lade på luren och gick tillbaka till Rutherford Hall.

Femte kapitlet

”Har ni något emot om jag tränar lite golf ute i parken?” frågade Lucy.

”Nej, visst inte. Tycker ni om att spela golf?”

”Jag är inte särskilt styv, men jag vill gärna försöka hålla mig i form. Det ger en mycket behagligare motion än att promenera.”

”Det finns ingenstans där man kan promenera utanför egendomen”, brummade mr Crackenthorpe. ”Det är bara trottoarer och uschla små trälådor till hus. De vill åt min mark så att de kan bygga ännu fler. Men det blir ingenting av med den saken förrän jag är död. Och jag tänker inte dö för att vara någon till lags. Så mycket ni vet det! Inte någon!”

”Såja, pappa”, sade Emma Crackenthorpe lugnande.

”Jag vet nog vad de tänker — och vad de väntar på. Allihop. Cedric, och den där sluga räven Harold med all sin skenhelighet Och vad Alfred beträffar förvånar det mig att han inte har försökt ta livet av mig. Jag är inte så säker på att han inte försökte det i julas. Det där anfallet jag fick var verkligen mycket mystiskt. Det satte myror i huvudet på Quimper. Han kom med en massa närgångna frågor.”

”Vem som helst kan råka ut för magbesvär lite då och då, pappa.”

”Ja ja, säg du bara rent ut att jag åt för mycket. Det är ju det du menar. Men varför åt jag för mycket? Därför att det var för mycket mat på bordet, alldeles på tok för mycket. Rena slöseriet. Och det påminner mig om en sak — ni, min unga dam. Ni tog in fem potatisar till lunchen — och stora potatisar. Två potatisar räcker mer än väl. Så i fortsättningen ska ni aldrig ta in mer än fyra. Den som blev över i dag var bortkastad.”

”Den var inte alls bortkastad, mr Crackenthorpe. Jag tänker lägga den i en spansk omelett i kväll.”

”Äh!” När Lucy gick ut ur rummet med kaffebrickan hörde hon honom säga: ”Hon är kvick i huvudet, den där flickan, ger alltid svar på tal. Hon lagar god mat — och hon ser riktigt söt ut.”

Lucy Eyelesbarrow plockade ut en lätt järnklubba bland den uppsättning golfklubbor som hon hade varit förtänksam nog att ta med sig, och gick sedan ut i parken och klättrade över stängslet.

Hon började spela en serie bollar. Efter ungefär fem minuter hamnade bollen på sidan av banvallen. Lucy gick upp på banvallen och började söka efter den. Hon såg sig om mot huset. Det låg en god bit bort och ingen tycktes vara det minsta intresserad av vad hon hade för sig. Hon fortsatte att leta efter bollen. Då och då spelade hon en boll från banvallen ner i gräset. Under eftermiddagens lopp sökte hon igenom ungefär en tredjedel av banvallen. Ingenting. Hon spelade bollen tillbaka mot huset.

Men nästa dag kom hon på någonting. En hagtornsbuske som växte ungefär halvvägs upp på banvallen hade blivit knäckt. Det låg kvistar utströdda runt omkring. Lucy undersökte själva busken. En avriven bit av en päls satt spetsad på en av taggarna. Den hade nästan samma färg som träet, en ljust brunaktig färg. Lucy såg på den en stund, sedan tog hon upp en sax ur fickan och klippte den försiktigt mitt itu. Den bit som hon hade klippt av lade hon i ett kuvert som hon hade i fickan. Sedan fortsatte hon nerför slänten för att se om hon kunde hitta något mer. Hon granskade noga det sträva gräset på fältet. Hon tyckte hon kunde urskilja ett slags spår som om någon hade gått genom det höga gräset. Men det var mycket svagt — inte alls så tydligt som det spår hon själv hade lämnat. Det måste ha åstadkommits för någon tid sedan och det var alldeles för otydligt för att hon skulle kunna avgöra om det inte bara var inbillning från hennes sida.

Hon började söka metodiskt i gräset invid banvallen alldeles nedanför den knäckta hagtornsbusken. Efter en stund gav hennes sökande resultat. Hon hittade en puderdosa, en liten billig emaljerad sak. Hon lindade in den i sin näsduk och stoppade den i fickan. Sedan fortsatte hon att söka men hon hittade ingenting mer.

Nästa dag på eftermiddagen satte hon sig i sin bil och åkte för att hälsa på sin sjuka faster. ”Ni behöver inte göra er någon brådska. Det räcker om ni kommer tillbaka strax före middan”, sade Emma Crackenthorpe vänligt.

”Tack, men jag är nog tillbaka senast klockan sex.”

Madison Road 4 visade sig vara ett litet tråkigt hus vid en liten tråkig gata. Spetsgardinerna för fönstren var skinande vita, yttertrappan var nyskurad och dörrhandtaget av mässing var putsat så att det blänkte om det. Dörren öppnades av en lång och barsk svartklädd kvinna med stålgrått hår samlat i en knut i nacken.

Hon glodde misstänksamt på Lucy när hon visade henne in till miss Marple.

Miss Marple bodde i vardagsrummet åt baksidan, som vette ut mot en liten prydlig trädgårdstäppa. Rummet var påfallande rent med en massa mattor och spetsdukar, en mängd prydnadssaker av porslin, ett ganska klumpigt möblemang och två ormbunkar i krukor. Miss Marple satt i en stor länstol framför brasan och virkade ivrigt.

Lucy stängde dörren efter sig. Hon satte sig i stolen mitt emot miss Marple.

”Jaha!” sade hon. ”Det ser ut som om ni hade rätt.”

Hon tog fram sina fynd och berättade hur hon hade hittat dem.

Miss Marple rodnade lätt av triumf.

”Man borde kanske inte tycka så, men det år ganska tillfredsställande att uppställa en teori och få bevis för att den är riktig.”

Hon kände på den lilla pälsbiten. ”Elspeth sa att kvinnan hade på sig en ljus päls. Puderdosan låg antagligen i pälsfickan och föll ut när kroppen rullade nerför banvallen. Den verkar inte vara särskilt ovanlig, men den kanske kan vara till någon nytta ändå. Ni tog väl inte hela pälsbiten?”

”Nej, jag lämnade kvar halva biten på hagtornsbusken.”

Miss Marple nickade gillande.

”Utmärkt. Ni är mycket intelligent, min vän. Polisen vill kunna övertyga sig om att det stämmer.”

”Tänker ni visa de här sakerna för polisen?”

”Nja — inte riktigt ännu …” Miss Marple tvekade lite: ”Det vore nog bättre om vi fick tag på liket först. Tror inte ni också det?”

”Jo, men är inte det att ta det i bakvänd ordning?” sade Lucy. ”Om era misstankar stämmer, menar jag. Mördaren slängde ut kroppen från tåget, sedan steg han antagligen av i Brackhampton och vid något tillfälle — förmodligen samma kväll — begav han sig dit och forslade bort kroppen. Men sedan då? Han kan ju ha gömt undan den var som helst.”

”Inte var som helst”, sade miss Marple. ”Jag tror inte att ni har dragit den logiska slutsatsen av ert resonemang, min kära miss Eyelesbarrow.”

”Säg Lucy bara. Varför inte var som helst?”

”Därför att i så fall skulle det ha varit mycket enklare för honom att döda kvinnan på en enslig plats och sedan forsla bort kroppen. Ni har inte tänkt på att …”

”Menar ni — menar ni att det är fråga om ett överlagt mord?” avbröt Lucy henne.

”Jag trodde inte det till en början”, sade miss Marple. ”Och det var kanske inte så konstigt. Det verkade som om de hade grälat och att mannen förlorat behärskningen och strypt kvinnan och sedan ställts inför problemet vad han skulle göra av sitt offer — ett problem som han bara hade några minuter på sig att lösa. Men det blir lite för slumpartat om man tänker sig att han dödade kvinnan i ett utbrott av ilska, och sedan tittade ut genom fönstret och upptäckte att tåget just befann sig i en kurva där det var en enkel sak för honom att vräka ut kroppen och dit han kunde vara säker på att hitta tillbaka senare för att forsla bort den! Om det bara hade berott på en slump att han slängde ut henne just där skulle han sedan inte ha brytt sig om att göra något mer, och man skulle för länge sedan ha hittat kroppen.”

Hon tystnade. Lucy såg spänt på henne.

”Det är ett mycket skickligt planerat brott, ser ni”, sade miss Marple eftertänksamt, ”och jag tror också att det var mycket omsorgsfullt planerat. Det är något så anonymt med ett tåg. Om han hade mördat henne i hennes bostad skulle någon kanske ha sett när han kom eller gick. Eller om han hade tagit henne med ut någonstans på landet skulle någon nog ha lagt märke till bilen och bilnumret och fabrikatet. Men ett tåg är fullt av främmande människor som stiger av och på. I en vagn utan korridor, där han var ensam med henne, var det en ganska enkel sak — särskilt om man tänker på att han visste precis vad han sedan skulle ta sig till. Han kände till — måste ha känt till — allt om Rutherford Hall — dess geografiska läge, menar jag, och att det ligger liksom isolerat mitt i en stad — en ö omgiven av järnvägsspår.”

”Det är just vad det är”, sade Lucy. ”Det är en anakronism, en kvarleva från det förflutna. Runt omkring lever man ett jäktigt stadsliv, men det berörs inte det minsta av det. Leverantörerna kommer med sina varor på morgonen, men det är också allt.”

”Då kan vi alltså utgå från att mördaren, precis som du sa, kom till Rutherford Hall på kvällen. Det var redan mörkt när kroppen kastades av och det var knappast troligt att någon skulle hitta den förrän nästa dag.”

”Nej, knappast.”

”Men på vilket sätt tog sig mördaren dit? Med bil? Och vilken väg?”

Lucy tänkte efter.

”Det finns en dålig biväg längs en fabriksmur. Han kom nog den vägen, svängde in under viadukten och fortsatte längs den bakre uppfartsvägen. Sedan kan han ha klättrat över stängslet och följt banvallen tills han träffade på kroppen och sen burit den tillbaka till bilen.”

”Och sedan”, fortsatte miss Marple, ”körde han den till något ställe som han hade valt ut på förhand. För han hade tänkt ut alltsammans i förväg, ser du. Och jag tror som sagt inte att han forslade bort den från Rutherford Hall, eller i varje fall inte särskilt långt därifrån. Det troligaste är väl att han grävde ner den någonstans?” Hon såg frågande på Lucy.

”Jag antar det”, sade Lucy fundersamt. ”Men det var nog inte så enkelt som det låter.”

Det höll miss Marple med om.

”Han kunde inte gräva ner den i parken. Det hade varit alldeles för arbetsamt och man skulle lätt ha lagt märke till det. Men kanske någonstans där jorden redan var uppgrävd?”

”Kanske i köksträdgården, men den ligger alldeles för nära trädgårdsmästarens stuga. Han är visserligen både gammal och döv — men det skulle ändå vara alltför riskabelt.”

”Har de någon hund?”

”Nej.”

”Kanske i ett skjul eller i ett uthus?”

”Det skulle ha varit enklare och fortare gjort … Det finns en massa gamla byggnader som står oanvända. Förfallna svinstior, selkammare, snickarbodar som ingen nånsin går in i. Eller han slängde den kanske i något buskage.”

Miss Marple nickade.

”Ja, det låter mycket mer troligt.”

Det knackade på dörren och den barska Florence kom in med en bricka.

”Så trevligt att ni har fått besök”, sade hon till miss Marple. ”Jag har bakat mina specialscones som ni brukar tycka så mycket om.

”Florence bakar de godaste kakor som jag har smakat”, sade miss Marple.

Den smickrade Florence förvred sina drag till ett fullkomligt oväntat leende och gick sedan ut ur rummet.

”Jag tycker inte vi ska tala mer om mord medan vi dricker te”, sade miss Marple. ”Det är ett sådant otrevligt samtalsämne.”

När de hade druckit sitt te reste Lucy sig.

”Jag måste åka tillbaka nu”, sade hon. ”Som jag redan har sagt så kan ingen av dem som bor på Rutherford Hall vara den person vi söker. Där bor bara en gammal man och en medelålders kvinna, och så en gammal döv trädgårdsmästare.”

”Jag sa inte att han direkt bodde där”, sade miss Marple. ”Jag menar bara att han måste känna till Rutherford Hall mycket väl. Men vi kan tala mer om det när du har hittat liket.”

”Ni tycks vara fullt övertygad om att jag kommer att hitta det”, sade Lucy. ”Jag känner mig inte alls lika optimistisk.”

”Du kommer säkert att hitta det, min kära Lucy. Du är en sådan energisk person.”

”I vissa avseenden, men jag har ingen erfarenhet av att leta rätt på lik.”

”Jag tror det räcker med lite vanligt sunt förnuft”, sade miss Marple uppmuntrande.

Lucy såg på henne, och sedan skrattade hon. Miss Marple log mot henne.

Lucy gick systematiskt till verket följande eftermiddag.

Hon snokade omkring i uthusen, stack med en käpp i nässlorna som växte i de gamla svinstiorna, och stod just och kikade in i pannrummet under växthuset när hon hörde en torr hostning bakom sig. Hon vände sig om och såg att Hillman, trädgårdsmästaren, stod och tittade ogillande på henne.

”Akta er så att ni inte ramlar ner där”, sade han varnande. ”Trappan är inte mycket att lita på, och nyss var ni uppe på loftet och golvet där är inte heller att lita på.”

Lucy lyckades dölja sin förlägenhet.

”Ni tycker nog att jag är väldigt nyfiken”, sade hon glatt. ”Men jag gick och funderade på om man inte skulle kunna göra någonting åt växthuset — odla champinjoner som man sedan kunde sälja, eller någonting åt det hållet. Det har visst fått stå och förfalla alldeles.”

”Det är herrns fel. Han vill inte kosta på något. Jag borde ha två karlar och en pojke till hjälp för att kunna hålla snyggt här, men han vill inte alls höra på det örat. Det var knappt jag kunde förmå honom att skaffa en motorgräsklippare. Han ville jag skulle klippa hela gräsplanen för hand.”

”Men om man skulle kunna tjäna pengar på det om man bara reparerade lite?”

”Man kan inte tjäna pengar på ett sånt här ställe — det är alldeles för förfallet. Och för resten så skulle han inte bry sig om det heller. Det enda han tänker på är att spara pengar. Han vet mycket väl vad som kommer att hända när han är borta — ungherrarna kommer att sälja rubb och stubb så fort de kan. Dom väntar bara på att han ska dö. Jag har hört sägas att dom kommer att få ärva en massa när han är död.”

”Han är förstås mycket rik?” sade Lucy.

”Det är dom som äger Crackenthorpes kexfabrik. Det var gamle gubben, mr Crackenthorpes far, som startade den. Det var en klipsk karl det. Skapade sig en förmögenhet och byggde det här stället. Hård som flinta, påstås det, och aldrig att han glömde en oförrätt. Men han var åtminstone frikostig. Han var inte snål som den här. Det påstås att han var besviken på sina två söner. Han lät dem få studera och uppfostrade dem till fina herrar — Oxford och allt det där. Men de var alldeles för fina av sig för att vilja syssla med affärer. Den yngste gifte sig med en skådespelerska och körde sen ihjäl sig i fyllan och villan. Den äldste, han som bor här nu, tyckte fadern aldrig särskilt mycket om. Han var utomlands för det mesta, köpte en massa hednabilder och skickade hem dem. När han var ung såg han inte på slantarna så noga — det började han med först i medelåldern. Nej, han och hans far drog bestämt aldrig jämnt.”

Lucy mottog dessa upplysningar med artigt intresserad min. Den gamle mannen lutade sig mot väggen och beredde sig på att fortsätta sin utläggning. Han tyckte mycket bättre om att prata än att arbeta.

”Gamle herrn dog före kriget. Han hade ett förskräckligt humör. Han tålde inte att bli motsagd.”

”Flyttade mr Crackenthorpe hit sedan fadern var död?”

”Ja, han och hans familj. Barnen var nästan vuxna då.”

”Men … Jaså, ni menar första världskriget?”

”Nej, det gör jag inte. Han dog 1928.”

Lucy antog att 1928 var detsamma som ”före kriget”, även om hon själv knappast skulle ha uppfattat det så.

”Nej, nu vill ni väl fortsätta med ert arbete”, sade hon. ”Låt inte mig hindra er längre.”

”Det är inte mycket man kan göra vid den här tiden på dan”, sade gubben Hillman utan större entusiasm. ”Ljuset är för dåligt.”

Lucy gick tillbaka till huset, och stannade på vägen för att närmare undersöka ett risigt snår som såg lovande ut.

När hon kom in i hallen stod Emma Crackenthorpe där och läste ett brev. Brevbäraren hade just lämnat eftermiddagsposten.

”Min systerson kommer i morgon — tillsammans med en skolkamrat. Det är Alexanders rum som ligger ovanför verandan. James Stoddart-West kan få rummet bredvid. De kan använda badrummet mitt emot i korridoren.”

”Ja, miss Crackenthorpe. Jag ska se till att rummen är i ordning.”

”De kommer i morgon före lunch.” Hon tvekade. ”De är säkert mycket hungriga.”

”Det tror jag det”, sade Lucy. ”Tror ni det blir bra med rostbiff? Och äppelkaka?”

”Alexander är mycket förtjust i äppelkaka.”

De två pojkarna anlände på förmiddagen nästa dag. De var båda välkammade, såg misstänkt dygdiga ut och uppträdde mycket belevat. Alexander Eastley hade blont hår och blå ögon, Stoddart-West var mörk och hade glasögon.

Under lunchen diskuterade de allvarligt olika sportevenemang, när de inte talade om science fiction. De betedde sig som ett par gamla professorer som diskuterade paleolitiska företeelser. I jämförelse med dem kände Lucy sig riktigt ung.

Rostbiffen försvann i ett nafs och varenda smula av äppelkakan gick åt.

”Ni två kommer att äta mig ur huset”, muttrade mr Crackenthorpe.

Alexander gav honom en förebrående blick.

”Vi kan äta bröd och ost om du inte har råd med kött, morfar.”

”Råd? Visst har jag råd med det. Men jag kan inte med slöseri.”

”Vi har inte slösat bort något, farbror”, sade Stoddart-West och såg ner på sin tallrik som gav ett klart vittnesbörd om den saken.

”Ni äter båda två dubbelt så mycket som jag gör.”

”Vi måste tänka på att bygga upp kroppen”, förklarade Alexander. ”Vi behöver en massa protein.”

När de två pojkarna reste sig från bordet hörde Lucy att Alexander sade ursäktande till sin vän:

”Du ska inte bry dig om vad morfar säger. Han håller diet eller vad det nu är och det gör att han blir lite konstig. Och så är han väldigt snål. Det är något slags komplex hos honom.”

”Jag hade en moster som jämt inbillade sig att hon skulle bli ruinerad”, sade Stoddart-West förstående. ”I själva verket hade hon massor med pengar. Doktorn sa att det var patologiskt. Var har du fotbollen nånstans, Alex?” tillade han.

Efter det Lucy hade dukat av och diskat gick hon ut. Hon hörde pojkarna ropa på avstånd ute på gårdsplanen. Själv gick hon åt motsatt håll, nerför stora uppfartsvägen och sneddade sedan bort till några rhododendronsnår. Hon sökte noggrant igenom dem, förde undan bladen och kikade in. Hon gick systematiskt från snår till snår och höll just på att krafsa inne i ett av dem med en golfklubba när ljudet av Alexander Eastleys artiga röst fick henne att spritta till.

”Letar ni efter något, miss Eyelesbarrow?”

”Ja, en golfboll”, sade Lucy hastigt. ”Rättare sagt flera golfbollar. Jag brukar träna golf på eftermiddagarna och jag har slagit bort en massa bollar. Jag tänkte att jag skulle leta rätt på åtminstone en del av dem i dag.”

”Vi kan hjälpa er att leta”, sade Alexander tjänstvilligt.

”Tack, det var snällt av er, men jag trodde att ni höll på och spelade fotboll.”

”Man kan inte spela fotboll hur länge som helst”, sade Stoddart-West. ”Man blir alldeles för varm. Brukar ni ofta spela golf?”

”Jag tycker det är mycket roligt, men jag får inte så ofta tillfälle till det.”

”Nej, jag förstår det. Ni lagar ju maten här, eller hur?”

”Jo.”

”Hade ni lagat lunchen vi åt?”

”Ja. Smakade den bra?”

”Den var fantastiskt god”, sade Alexander. ”Vi får alltid så tråkig mat i skolan. Jag gillar biff som är skär och saftig inuti. Och äppelkakan var också väldigt smaskig.”

”Ni måste tala om vad ni tycker bäst om.”

”Kan vi få äppelmaräng någon dag? Det är min älsklingsrätt.”

”Javisst.”

Alexander suckade belåtet.

”Det finns ett klockgolfspel under trappan”, sade han. ”Vi skulle kunna ställa upp det på gräsmattan och putta lite. Vad säger du om det, Studders?”

Uppmuntrade av Lucy gav de sig i väg för att hämta klockgolfspelet. När hon en stund senare återvände till huset höll de på att ställa upp det på gräsmattan och diskuterade ivrigt placeringen av de olika numren.

”Vi vill inte ha det i klockform”, sade Stoddart-West. ”Det är alldeles för småbarnsaktigt. Vi ska göra en bana av det, med långa hål och korta hål. Det är synd att numren är så rostiga. Man kan knappt se dem.”

”De behöver bättras på med lite vit målarfärg”, sade Lucy. ”Ni kan skaffa färg i morgon och måla dem.”

”Det var en bra idé”, sade Alexander och sken upp. ”Men jag tror faktiskt att det finns en del gamla färgpytsar i Långa ladan, som målarna lämnade kvar där förra sommaren. Ska vi gå och titta efter?”

”Vad är Långa ladan?” frågade Lucy.

Alexander pekade på en lång stenbyggnad en liten bit från huset och i närheten av bakre uppfartsvägen.

”Den är ganska gammal”, sade han. ”Morfar kallar den för Gistna ladan och påstår att den är elizabethansk, men det är bara skryt. Den hörde till bondgården som låg här förr i tiden. Min morfarsfar rev den och byggde det här gräsliga huset i stället.

Morfar har det mesta av sina samlingar i ladan”, tillade han. ”Sånt som han skickade hem när han bodde utomlands i yngre dar. Det mesta av det är ganska förfärligt. Långa ladan används ibland till whistturneringar och sånt där. Husmodersföreningens basarer. Och Konservativa partiets vårmarknad. Kom så går vi dit och tittar.”

Lucy hade ingenting emot att göra dem sällskap.

Dörren till ladan var av massiv ek och spikbeslagen.

Alexander sträckte upp handen och tog ner en nyckel som hängde på en spik under murgrönan till höger alldeles ovanför dörren. Han vred om den i låset och sköt upp dörren, och så gick de in i ladan.

Redan vid första anblicken kände Lucy det som om hon hade kommit in i ett ovanligt smaklöst museum. Två romerska kejsarbyster i marmor stirrade på henne med kupiga ögonglober, vidare fanns det en kolossal sarkofag från en dekadent grekisk-romersk period, och en fånigt leende Venus som stod på en piedestal och krampaktigt höll tag i sina nerglidande slöjor. Förutom dessa konstverk fanns det ett par bord på bockar, tre, fyra stolar som var travade på varandra, och en del annat smått och gott som en rostig gräsklippare, två hinkar, en kratta, ett par malätna bilsäten och en grönmålad trädgårdssoffa av järn som hade tappat ett ben.

”Jag tyckte jag såg målarpytsarna här nånstans”, sade Alexander svävande. Han gick bort till ett hörn och drog undan ett trasigt draperi som skärmade av det.

De hittade ett par färgpytsar och penslar, de senare torra och styva.

”Ni skulle verkligen behöva lite terpentin”, sade Lucy.

Men de kunde inte hitta någon terpentin. Pojkarna föreslog att de skulle cykla och köpa terpentin, och Lucy uppmanade dem att göra det. Hon tänkte att om de målade numren till klockgolfen skulle de vara fullt sysselsatta en bra stund framåt.

Pojkarna gav sig i väg och lämnade henne ensam kvar.

”Det skulle verkligen inte skada om man tog och städade lite här”, hade Lucy sagt.

”Äh, bry er inte om att göra det”, sade Alexander. ”De brukar röja upp här om det ska användas till någonting, men det används så gott som aldrig vid den här tiden på året.”

”Ska jag hänga upp nyckeln på spiken utanför dörren igen? Är det där den brukar förvaras?”

”Ja. Det finns ingenting att stjäla här. Ingen skulle vilja ha de där gräsliga marmorsakerna och dessutom väger de ett ton.”

Lucy instämde med honom. Hon hade knappast några högre tankar om gamle mr Crackenthorpes konstsmak. Han tycktes ha haft en ofelbar instinkt att välja ut de fulaste verken från varje period.

Hon stod och såg sig omkring i ladan sedan pojkarna hade gett sig i väg. Hennes blick råkade stanna på sarkofagen och dröjde kvar där.

Den där sarkofagen …

Luften i ladan var lite unken som om det inte hade blivit vädrat där på länge. Hon gick bort till sarkofagen. Den hade ett massivt lock som slöt tätt till, Lucy såg fundersamt på det.

Sedan lämnade hon ladan, gick till köket, hittade en kraftig kofot, och återvände till ladan.

Det var ingen lätt uppgift, men Lucy bände och slet och gav sig inte.

Locket började långsamt höja sig.

Det gick upp så pass mycket att Lucy kunde se vad som fanns inuti …

Sjätte kapitlet

En liten stund senare gick Lucy, en smula blek om kinderna, ut ur ladan, låste dörren och hängde upp nyckeln på spiken.

Hon gick hastigt bort till stallet, tog ut sin bil och körde nerför bakre uppfartsvägen. Hon stannade vid postkontoret vid slutet av vägen. Hon gick in i telefonhytten, lade i pengar och slog ett nummer.

”Jag skulle vilja tala med miss Marple.”

”Hon ligger och vilar. Är det miss Eyelesbarrow?”

”Ja.”

”Jag tänker inte störa henne, så mycket hon vet det. Hon är en gammal dam och behöver få vila sig.”

”Ni måste störa henne. Det är mycket viktigt.”

”Jag tänker inte …”

”Var snäll och gör genast som jag säger.”

När Lucy var på det humöret kunde hennes röst låta hård som flinta. Florence gav med sig.

Efter en stund hördes miss Marples röst.

”Ja, Lucy?”

Lucy drog djupt efter andan.

”Ni hade alldeles rätt”, sade hon. ”Jag har hittat det.”

”Ett kvinnolik?”

”Ja. En kvinna klädd i päls. Hon ligger i en stensarkofag i ett slags kombination av lada och museum i närheten av huset. Vad vill ni att jag ska göra? Jag borde kanske ringa till polisen.”

”Ja, du måste tala om det för polisen. Genast.”

”Men vad ska jag säga om allt det andra? Om er? Det första de kommer att fråga mig om är varför jag kom på den idén att bända upp ett lock som är tungt som katten. Vill ni att jag ska hitta på en förklaring? Det vore en lätt sak.”

”Nej, vet du vad, jag tror det enda vi kan göra är att tala om hela sanningen.”

”Om er?”

”Om allting.”

Lucys bleka ansikte lystes plötsligt upp av ett leende.

”Det är ingen konst för mig att göra”, sade hon. ”Men det kanske blir svårare för dem att tro det.”

Hon ringde av, väntade ett ögonblick och ringde sedan till polisstationen.

”Jag har just hittat ett lik i en sarkofag i Långa ladan på Rutherford Hall.”

”Vad säger ni?”

Lucy upprepade det hon hade sagt och för att förekomma polisens nästa fråga uppgav hon sitt namn.

Hon körde tillbaka, ställde in bilen och gick in i huset.

Hon stannade i hallen ett ögonblick och funderade lite.

Sedan nickade hon kort och beslutsamt och gick till biblioteket, där miss Crackenthorpe satt och hjälpte sin far att lösa korsordet i Times.

”Kan jag få tala med er ett ögonblick, miss Crackenthorpe?”

Emma tittade upp med ett uttryck av oro. Lucy förstod att oron enbart gällde hushållet. Duktiga hembiträden brukar uttrycka sin önskan att omedelbart få sluta i sådana ordalag.

”Ut med språket, flicka lilla”, sade mr Crackenthorpe irriterat.

”Jag skulle helst vilja tala med er ensam”, sade Lucy till Emma.

”Prata inte smörja”, sade mr Crackenthorpe. ”Säg rent ut vad ni har på hjärtat.”

”Ett ögonblick, pappa.” Emma reste sig och gick mot dörren.

”Det är ingenting viktigt. Hon kan säga det senare”, sade den gamle mannen ilsket.

”Jag måste tyvärr säga det nu genast”, sade Lucy.

”Vilken näbbgädda”, sade mr Crackenthorpe.

Emma gick ut i hallen, Lucy följde efter henne och stängde dörren efter dem.

”Nåå, vad var det frågan om?” sade Emma. ”Om ni tycker att det blir för mycket arbete nu när pojkarna är här så kan jag hjälpa till och …”

”Det är inte alls frågan om det”, sade Lucy. ”Jag ville inte tala om det i er fars närvaro eftersom han är sjuk och kanske skulle få en chock. Det är nämligen så, förstår ni, att jag just har upptäckt liket av en mördad kvinna i den stora sarkofagen i Långa ladan.”

Emma Crackenthorpe såg bestört på henne.

”I sarkofagen? En mördad kvinna? Det kan inte vara möjligt!”

”Det är tyvärr alldeles sant. Jag har redan ringt till polisen. De kommer när som helst.”

Emmas kinder färgades av en lätt rodnad.

”Ni borde ha talat om det för mig först — innan ni anmälde det till polisen.”

”Jag ber så mycket om ursäkt”, sade Lucy.

”Jag hörde inte att ni ringde …” Emma sneglade mot telefonen på hallbordet.

”Jag ringde från posten en bit neråt vägen.”

”Varför det då? Varför ringde ni inte härifrån?”

Lucy tänkte snabbt efter.

”Jag var rädd för att pojkarna skulle höra det, om jag ringde härifrån.”

”Jag förstår … Jaa … jaså … Då kommer de alltså … polisen, menar jag.”

”De är redan här nu”, sade Lucy när hon hörde en bil gnisslande bromsa in utanför dörren och att det ringde på dörrklockan.

”Jag beklagar att jag var tvungen att be er om det här”, sade kommissarie Bacon.

Han tog Emma Crackenthorpe under armen och ledde henne ut ur ladan. Emma var mycket blek, hon såg ut att må illa, men hon gick mycket rak i ryggen.

”Jag är alldeles säker på att jag aldrig förr har sett den där kvinnan.”

”Tack så mycket, miss Crackenthorpe. Det var allt jag ville veta. Ni borde kanske lägga er och vila en stund?”

”Jag måste gå till min far. Jag ringde till doktor Quimper så snart jag fick höra om det här och doktorn är hos honom nu.”

Doktor Quimper kom ut från biblioteket när de gick genom hallen. Det var en lång gemytlig man med ett nonchalant, cyniskt sätt som hans patienter fann mycket stimulerande.

Han och kommissarien nickade åt varandra.

”Miss Crackenthorpe har fullgjort ett otrevligt uppdrag på ett beundransvärt sätt”, sade Bacon.

”Duktigt gjort, Emma”, sade läkaren och klappade henne på axeln. ”Du har den rätta tågan. Det har jag alltid vetat. Din far mår bra. Du kan gå in och prata lite med honom, och sen ska du gå ut i matsalen och ta dig ett glas konjak. Det är läkarorder.”

Emma log tacksamt mot honom och gick in i biblioteket.

”Den kvinnan är en pärla”, sade läkaren och såg efter henne. ”Det är verkligen synd att hon aldrig har gift sig. Det är straffet för att hon är den enda kvinnan i en familj som annars bara består av män. Den andra systern klarade sig, hon gifte sig när hon bara var sjutton år. Emma ser egentligen mycket bra ut. Hon skulle ha blivit en utmärkt maka och mor.”

”Hon är kanske alltför fäst vid sin far”, sade kommissarie Bacon.

”Jag tvivlar på att hon är särskilt fäst vid honom — men i likhet med en hel del andra kvinnor tänker hon först och främst på att familjens manfolk ska trivas. Hon har märkt att fadern trivs med att behandlas som en invalid, och därför gör hon det också. Det är samma sak med hennes bröder. Cedric inbillar sig att han är en bra målare, och den där vad han nu heter — jo, Harold — vet att hon litar helt och fullt på hans omdöme — och hon låter Alfred chockera henne med sina historier om alla de fina kupper han har gjort. Jo, det är en mycket intelligent kvinna — absolut ingen dumbom. Var det något särskilt ni ville att jag skulle göra? Vill ni att jag ska ta mig en titt på liket nu när Johnstone är klar med sin undersökning (Johnstone var polisläkaren) för att se om det är någon av mina patienter som har blivit felbehandlad?”

”Ja, jag skulle vilja att ni tittade på det. Vi har inte lyckats identifiera henne. Gamle mr Crackenthorpe orkar väl inte med det?”

”Orkar? Jo, var så säker. Han skulle aldrig förlåta oss om vi inte lät honom ta sig en titt på henne. Han vill ingenting hellre. Han har inte varit med om någonting så spännande på minst femton år — och dessutom skulle det inte kosta honom någonting.”

”Då är det alltså inget större fel på honom?”

”Han är sjuttiotvå år”, sade läkaren. ”Det är det enda felet med honom. Han har en del reumatiska besvär — men vem har inte det? Han kallar det för arthritis. Han får hjärtklappning efter maten — och det är inte att undra på eftersom han knappt unnar sig själv maten. Men han kan alltid göra det han har lust att göra. Jag har många patienter som är på det sättet. De som verkligen är sjuka vill inte för sitt liv erkänna det. Men kom nu så går vi och tittar på liket. Det ser väl inte vidare trevligt ut?”

”Johnstone påstår att hon har varit död mellan två och tre veckor.”

”Då är det nog ganska otrevligt.”

Läkaren gick fram till sarkofagen och såg med ohöljd nyfikenhet ner i den. Som yrkesman var han fullkomligt oberörd av det han såg.

”Jag har aldrig sett henne förut. Det är ingen av mina patienter. Jag kan inte ens minnas att jag har sett henne i Brackhampton. Hon måtte ha sett riktigt bra ut en gång — hm — någon har tydligen haft något otalt med henne.”

De gick ut igen i friska luften. Doktor Quimper kastade en blick upp mot huset.

”Hittades hon i — vad är det de kallar den — Långa ladan — i en sarkofag? Fantastiskt! Vem var det som hittade henne?”

”Miss Lucy Eyelesbarrow.”

”Jaså, det nya hembiträdet? Vad hade hon för anledning att titta i en sarkofag?”

”Det är just vad jag tänker fråga henne om”, sade kommissarie Bacon. ”Men för att återgå till mr Crackenthorpe. Vill ni …”

”Jag ska gå och hämta honom.”

En stund senare kom mr Crackenthorpe, inlindad i halsdukar, hastigt gående i sällskap med läkaren.

”Det är skandalöst”, sade han i upprörd ton. ”Helt enkelt otroligt! Jag tog med mig den där sarkofagen från Florens år — få se nu — det måste ha varit år 1908 — eller möjligen 1909.”

”Ta det lugnt nu”, förmanade läkaren. ”Det kommer inte att bli vidare trevligt.”

”Hur sjuk jag än är måste jag väl i alla fall göra min plikt, inte sant?”

Men det visade sig att även en mycket kort visit i Långa ladan var i mesta laget för mr Crackenthorpe. Han fick mycket bråttom ut i friska luften.

”Jag har aldrig sett den där kvinnan förut”, sade han. ”Vad är meningen med det här? Det är ju rena skandalen! Det var inte i Florens — nu minns jag det — det var i Neapel. Ett mycket fint exemplar. Och så går en enfaldig kvinna och lägger sig i den och blir mördad!”

Han tryckte handen mot vänstra sidan av sin överrock.

”Det är för mycket för mig … Mitt hjärta … Var är Emma? Doktorn …”

Doktor Quimper tog honom under armen.

”Det finns ingenting att oroa sig för”, sade han. ”Nu ska vi dricka ett litet glas konjak så blir allting bra igen.”

De gick tillsammans bort mot huset.

”Kommissarien. Vänta ett tag, kommissarien.”

Kommissarie Bacon vände sig om. Två pojkar kom andfått cyklande fram till honom. De såg förväntansfullt på honom.

”Snälla kommissarien, kan vi inte få titta på liket?”

”Nej”, sade kommissarie Bacon.

”Äh, snälla kommissarien. Vi kanske känner igen henne. Äh, var lite hygglig nu, kommissarien. Hon har ju ändå blivit mördad i vår egen lada. Och det händer ju inte precis varje dag. Var lite hygglig nu, kommissarien.”

”Vad är ni för ena?”

”Jag heter Alexander Eastley, och det här är min kompis James Stoddart-West.”

”Har ni sett till en blond kvinna klädd i en ljus gråverkspäls här i närheten?”

”Jag minns faktiskt inte så noga”, sade Alexander listigt. ”Om jag bara fick titta på henne så …”

”Släpp in dem, Sanders”, sade kommissarie Bacon till den konstapel som stod vakt vid dörren till ladan. ”Man är bara ung en gång!”

”Bussigt, kommissarien”, sade pojkarna i mun på varandra.

Bacon började gå upp mot huset.

Och nu ska vi tala lite med miss Lucy Eyelesbarrow, sade han bistert för sig själv.

Sedan Lucy hade visat polisen till Långa ladan och i korthet redogjort för omständigheterna kring upptäckten av liket, hade hon hållit sig diskret i bakgrunden, men för den skull inbillade hon sig inte att polisen var färdig med henne.

Hon hade just gjort i ordning potatis för att flottyrkoka den till middagen när hon fick besked om att kommissarie Bacon ville tala med henne. Hon ställde undan den stora bunke med kallt vatten och salt som den färdigskurna potatisen låg i och följde efter den konstapel som hade kommit för att hämta henne. Hon satte sig i en stol mittemot kommissarien och väntade lugnt på att han skulle börja fråga ut henne.

Hon talade om vad hon hette och var hon bodde i London, och tillade sedan självmant:

”Jag ska också lämna er namn och adress på mina tidigare arbetsgivare, ifall ni vill veta allt om mig.”

Det var mycket förnämliga namn. En amiral, en universitetsrektor och en hovdam. Kommissarie Bacon kunde inte undgå att bli imponerad.

”Ni gick alltså in i Långa ladan för att söka efter en färgpyts, miss Eyelesbarrow. Stämmer det? Och sedan ni hittat färgpytsen hämtade ni en kofot, bände upp locket på sarkofagen och upptäckte liket. Vad sökte ni egentligen efter i sarkofagen?”

”Jag sökte efter ett lik”, sade Lucy.

”Ni sökte efter ett lik — och ni hittade det! Tycker ni inte att det låter mycket egendomligt?”

”Jo, men det är också en mycket egendomlig historia. Jag skulle kanske kunna få förklara mig lite närmare.”

”Det tycker jag absolut att ni ska göra.”

Lucy redogjorde i detalj för allt som hade hänt innan hon gjorde sin sensationella upptäckt.

Kommissarien kommenterade hennes uppgifter med en stämma som skälvde av indignation.

”Ni fick alltså i uppdrag av en gammal dam att ta anställning här och söka överallt i huset och parken efter ett lik! Stämmer det?”

”Ja.”

”Vad heter den gamla damen?”

”Miss Jane Marple. Hon bor för tillfället i Madison Road 4.”

Kommissarien antecknade det.

”Väntar ni er verkligen att jag ska tro på det?”

”Nej, kanske inte förrän ni har talat med miss Marple och fått det bekräftat”, sade Lucy stillsamt.

”Jag ska tala med henne. Hon måste vara rubbad.”

Lucy brydde sig inte om att påpeka att den som visar sig ha rätt i en sak inte nödvändigtvis behöver vara rubbad. I stället sade hon:

”Vad tänker ni säga till miss Crackenthorpe? Om mig, menar jag?”

”Varför frågar ni det?”

”Ja, vad miss Marple beträffar har jag slutfört mitt uppdrag, jag har hittat det lik som hon ville att jag skulle söka rätt på. Men jag är fortfarande anställd hos miss Crackenthorpe, och det finns två utsvultna pojkar i huset och efter all den här uppståndelsen dröjer det kanske inte länge förrän en del av de andra familjemedlemmarna kommer hit. Hon behöver någon som hjälper henne i hushållet. Om ni talar om för henne att jag tog den här platsen bara för att leta efter lik kommer hon säkert att kasta ut mig. I annat fall kan jag fortsätta mitt arbete och göra nytta.”

Kommissarien såg stint på henne.

”Jag tänker inte säga något till någon för närvarande”, sade han. ”Jag har ännu inte kontrollerat era uppgifter. Ni kan mycket väl ha hittat på alltsammans.”

Lucy reste sig.

”Tack. Då går jag tillbaka till köket och fortsätter med det jag höll på med.”

Sjunde kapitlet

”Tycker ni inte det är bäst att vi kopplar in Scotland Yard på det här, Bacon?”

Polismästaren såg frågande på kommissarie Bacon. Kommissarien var en stor kraftig karl — han såg ut som om han var utled på allt vad människor heter.

”Kvinnan var inte härifrån trakten”, sade han. ”Att döma av hennes underkläder finns det anledning misstänka att hon var utlänning. Fast det kan man naturligtvis ännu inte vara riktigt säker på”, tillade han hastigt. ”Vi väntar med att lägga fram det till efter den rättsliga undersökningen.”

Polismästaren nickade.

”Den blir förstås bara en ren formsak?”

”Ja. Jag har talat med undersökningsdomaren.”

”Och när blir den av?”

”I morgon. Jag hörde att familjen Crackenthorpes övriga medlemmar kommer hit till den. Det finns en liten möjlighet att någon av dem kan identifiera henne. De kommer hit allesammans.”

Han tittade på en lista som han höll i handen.

”Harold Crackenthorpe, han är något slags affärsman — och en ganska betydande person, såvitt jag förstår. Alfred — ja, vad han sysslar med vet jag inte riktigt. Cedric — det är han som bor utomlands. Målare!” Kommissarien sade det i en ton som tydligt angav hans skeptiska inställning till sådana personer. Polismästaren smålog i mustaschen.

”Det finns väl ingen anledning att tro att någon i familjen Crackenthorpe har att göra med mordet på något sätt?” frågade han.

”Nej, inte på annat sätt än att liket hittades på deras tomt”, sade kommissarie Bacon. ”Och så finns det naturligtvis en möjlighet att konstnären i familjen kan identifiera henne. Men det jag inte kan bli riktigt klok på är allt svamlet om tåget.”

”Javisst ja. Har ni talat med den gamla damen … ähm …” (han såg på anteckningsblocket på sitt skrivbord) ”miss Marple?”

”Jaa. Och hon är fullkomligt tvärsäker på sina uppgifter. Jag kan inte åta mig att avgöra om hon har en skruv lös eller inte, men hon håller fast vid sin historia — om vad hennes väninna såg och allt det andra. Men vad den saken beträffar så tror jag för min del att det bara är fantasifoster — sånt där som gamla tanter brukar hitta på, till exempel att det kommer ett flygande tefat genom deras trädgård och att det dräller av ryska spioner på stadsbiblioteket. Men det finns inget tvivel om att hon har gett den unga kvinnan i uppdrag att söka efter ett lik — vilket flickan också mycket riktigt gjorde.”

”Och hittade det till på köpet”, påpekade polismästaren. ”Ja, det är verkligen en mycket egendomlig historia. Marple, miss Jane Marple — namnet förefaller mig bekant på något sätt … Hur som helst så tänker jag vända mig till Scotland Yard. Jag tror ni har rätt i att vi bör överlämna det här fallet till dem — fast vi väntar naturligtvis med att offentliggöra det. Tills vidare tycker jag vi ska säga så lite som möjligt till pressen.”

Den rättsliga undersökningen var en ren formsak. Ingen anmälde sig för att identifiera den döda kvinnan. Lucy inkallades för att vittna om hur hon hade hittat liket och rättsläkaren uppgav som dödsorsak att kvinnan hade blivit strypt. Därefter ajournerades förhandlingarna.

När familjen Crackenthorpe lämnade den lokal där den rättsliga undersökningen hade ägt rum möttes de av kyla och bitande blåst. De var allt som allt fem stycken, Emma, Cedric, Harold, Alfred och Bryan Eastley, änkling efter dottern Edith. Dessutom ingick i sällskapet mr Wimborne, chef för den advokatfirma som skötte familjen Crackenthorpes juridiska angelägenheter. Han hade kommit resande från London enbart för att övervara den rättsliga undersökningen. De stod allesammans en liten stund på trottoaren och huttrade. En mängd nyfikna hade samlats utanför; alla de pikanta detaljerna kring ”Liket i sarkofagen” hade skildrats utförligt både i Londontidningarna och i ortstidningarna.

”Där kommer dom …” viskade man till varandra.

”Här kan vi inte stanna”, sade Emma i skarp ton.

Den stora Daimler som de hade hyrt stannade vid trottoarkanten. Emma steg in i den och vinkade åt Lucy att följa efter. Mr Wimborne, Cedric och Harold steg också in i bilen. ”Alfred kan åka med mig i min lilla kärra”, sade Bryan Eastley. Chauffören stängde bildörren och Daimlern satte sig i rörelse.

”Vänta ett tag!” ropade Emma. ”Där kommer pojkarna!”

Pojkarna hade, trots energiska protester, fått stanna kvar på Rutherford Hall, men nu dök de plötsligt upp och log över hela ansiktet.

”Vi cyklade hit”, sade Stoddart-West. ”Konstapeln var hygglig nog att släppa in oss bakvägen. Jag hoppas ni inte är arg på oss, miss Crackenthorpe”, tillade han artigt.

”Hon är inte det minsta arg”, svarade Cedric i sin systers ställe. ”Man är bara ung en gång. Det här är väl första gången ni är med om en rättslig undersökning?”

”Det var ju ingenting att vara med om”, sade Alexander. ”Det var ju över på ett litet kick.”

”Vi kan inte stanna här och prata i all evighet”, sade Harold retligt. ”Det kommer ju bara mer folk hela tiden. Och en massa fotografer.”

Han gav chauffören tecken att köra därifrån.

”Över på ett litet kick!” sade Cedric. ”Det tror de ja, de unga valparna. Det har inte mer än börjat än.”

”Det är verkligen en mycket fatal historia. Mycket fatal”, sade Harold. ”Jag tar för givet …”

Han såg på mr Wimborne, som pressade samman sina tunna läppar och skakade på huvudet med ett uttryck av avsmak.

”Jag hoppas att den här beklagliga historien snart kommer att vara ur världen”, sade han med eftertryck. ”Polisen arbetar mycket effektivt. Men Harold har fullkomligt rätt i att det är en mycket fatal historia.”

Han såg på Lucy medan han sade det, och det fanns ett tydligt ogillande i hans blick. ”Om inte den här unga kvinnan hade snokat omkring där hon inte hade någonting att göra skulle detta aldrig ha inträffat”, tycktes hans blick säga.

Den åsikten, eller i varje fall själva kärnan i den, kläddes i ord av Harold Crackenthorpe:

”Apropå det — hrm — miss — hrm — hrm — Eyelesbarrow, vad var anledningen till att ni tittade i den där sarkofagen?”

Lucy hade bara väntat på att någon av de andra skulle fråga henne om det. Hon hade vetat på förhand att det var det första som polisen skulle fråga henne om: det som förvånade henne var att ingen annan tycktes ha kommit att tänka på det förrän nu.

Cedric, Emma, Harold och mr Wimborne såg allesammans på henne.

Hon hade naturligtvis förberett sitt svar, hur pass tillfredsställande det nu än kunde tyckas vara.

”Jag vet verkligen inte”, sade hon tveksamt. ”Jag tyckte att det behövde städas i ladan. Och så kände jag” — hon tvekade — ”en mycket egendomlig och otrevlig lukt och …”

Precis som hon hade förutsett reagerade de andra omedelbart inför det olustiga i den detaljen …

”Ja ja, naturligtvis”, muttrade mr Wimborne. ”Omkring tre veckor, sa polisläkaren. Jag tycker för min del att vi allesammans måste se till att våra tankar inte kretsar kring denna händelse.” Han log uppmuntrande mot Emma, som hade blivit mycket blek. ”Glöm inte att denna stackars kvinna inte har någonting att göra med någon av oss.”

”Men hur kan ni vara så säker på det?” sade Cedric.

Lucy Eyelesbarrow såg intresserat på honom. Hon hade redan undrat en del över den ganska förbluffande olikheten mellan de tre bröderna. Cedric var en stor kraftig karl med väderbitet fårat ansikte, mörkt okammat hår och ett trevligt sätt. Han hade kommit orakad från flygfältet, och även om han hade hunnit raka sig före den rättsliga undersökningen var han fortfarande klädd i samma kläder som han hade rest i och som tycktes vara de enda han hade; gamla grå flanellbyxor och en fläckig och ganska sliten blazer. Han såg ut som en personifikation av Bohemen och tycktes vara stolt över det.

Hans bror Harold var däremot den perfekta representanten för en verklig gentleman från City och direktören för ett stort bolag. Han var lång med ledigt rak hållning, mörkt hår som började tunnas ur vid tinningarna, liten mörk mustasch, och var oklanderligt klädd i en välskuren kostym och pärlgrå slips. Han såg ut att vara det han var, en klipsk och framgångsrik affärsman.

Nu tog han till orda och sade i kylig ton:

”Det tycker jag var en synnerligen olämplig anmärkning, Cedric.”

”Det kan jag inte förstå. Hon var ju i ladan. Vad kom hon dit för?”

Mr Wimborne harklade sig.

”Det gällde kanske ett — hrm — sammanträffande. Om jag har förstått rätt var det allmänt känt i trakten att nyckeln hängde utanför på en spik”, sade han.

Hans tonfall uttryckte indignation över ett sådant slarv. Det märktes så tydligt att Emma såg sig föranledd att säga:

”Vi började med det under kriget. För luftskyddspersonalen. Det fanns ett litet fotogenkök där och de brukade koka choklad åt sig. Och eftersom det inte fanns någonting där som någon kunde anse vara värt att stjäla lät vi nyckeln hänga kvar på spiken. Det var praktiskt för husmodersföreningens medlemmar. Om vi hade haft den inne i huset skulle det ha varit mycket besvärligare — till exempel om ingen var hemma för att lämna ut den till dem när de ville komma in där. Eftersom vi bara hade tillfällig daghjälp och inget fast hembiträde …”

Hennes röst dog bort. Hon hade sagt det mekaniskt, gett en likgiltigt mångordig förklaring, som om hon hade tankarna på annat håll.

Cedric kastade en hastigt förvånad blick på henne.

”Hur kan du fråga någonting sådant, Cedric”, sade Harold irriterat.

”Vad är det för konstigt med det? Även om en främmande ung kvinna har blivit mördad i ladan på Rutherford Hall (det låter som en viktoriansk melodram) och även om Emma fick en chock när hon fick veta det — för Emma har alltid varit mycket känslig — så förstår jag ändå inte varför hon ska vara bekymrad nu. Man vänjer sig ju för tusan vid allting.”

”En del människor har lite svårare att vänja sig vid mord än vad du tycks ha”, sade Harold syrligt. ”Det är kanske mycket vanligt med mord på Mallorca och …”

”Ibiza, inte Mallorca.”

”Det kommer på ett ut.”

”Det gör det inte alls — det är en helt annan ö.”

”Det jag menar är att även om mord kanske är vardagsmat för dig som lever bland hetlevrade latinare, så ser vi betydligt allvarligare på sådana saker här i England”, fortsatte Harold. Han tillade med ökad irritation: ”Och så en sak till, Cedric. Att infinna sig klädd på det sättet vid en offentlig rättslig undersökning …”

”Vad är det för fel på mina kläder? De är bekväma.”

”De är olämpliga.”

”Det är faktiskt de enda kläder jag har med mig. Jag packade inte min garderobskoffert innan jag huvudstupa gav mig i väg hem för att hjälpa er att klara upp den här historien. Jag är målare och målare vill vara bekvämt klädda.”

”Jaså, du försöker fortfarande måla?”

”Hör du du, Harold, när du säger att jag försöker måla …”

Mr Wimborne harklade sig myndigt.

”Den här diskussionen är ofruktbar”, sade han förebrående. ”Jag hoppas, min kära Emma, att du talar om för mig om jag kan vara till någon mer hjälp innan jag återvänder till London.”

Hans tillrättavisning gjorde verkan.

”Det var mycket vänligt av dig att komma hit”, sade Emma Crackenthorpe hastigt.

”För all del, ingen orsak. Någon måste ju vara med vid den rättsliga undersökningen för att bevaka familjens intressen. Jag har bett kommissarien att komma till Rutherford Hall så att jag kan få ett samtal med honom. Jag är övertygad om att den här situationen, hur pinsam den än har varit, snart kommer att bli uppklarad. Enligt min mening råder det inget tvivel om vad som har ägt rum. Som Emma sa nyss kände alla i trakten till att nyckeln till Långa ladan hängde utanför dörren. Det förefaller högst sannolikt att ladan vintertid användes som mötesplats för unga par från trakten. Det har kommit till ett uppträde och någon ung man har förlorat behärskningen. Efteråt blev han förfärad över det han hade gjort och då råkade han få syn på sarkofagen och insåg att den skulle vara ett utmärkt gömställe.”

Ja, det låter mycket troligt, tänkte Lucy. Det är precis vad man skulle kunna tro.

”Ett par från trakten, sa ni — men ingen här har ju kunnat identifiera kvinnan”, sade Cedric.

”Det är för tidigt än. Det kommer säkert inte att dröja länge förrän vi har fått henne identifierad. Fast det är naturligtvis möjligt att mannen i fråga var härifrån, men att kvinnan kom från någon annan plats, kanske från en annan del av Brackhampton. Brackhampton är en stor stad — den har vuxit kolossalt på de sista tjugo åren.”

”Om jag var en flicka som skulle träffa en ung man, skulle jag inte finna mig i att han tog mig med till en iskall lada långt bortom all ära och redlighet”, sade Cedric. ”Jag skulle vilja sitta och kela med honom på en biograf, eller vad säger ni, miss Eyelesbarrow?”

”Behöver vi gå in på alla de där detaljerna?” frågade Harold otåligt.

Samtidigt som han sade det stannade bilen framför Rutherford Hall och de steg ur.

Åttonde kapitlet

När mr Wimborne kom in i biblioteket blinkade han till när hans klipska gammalmansögon snuddade vid kommissarie Bacon, som han hade träffat tidigare, och riktades mot den ljushårige, stilige man som stod bakom denne.

Kommissarie Bacon föreställde dem för varandra.

”Det här är kriminalkommissarie Craddock från New Scotland Yard”, sade han.

”New Scotland Yard — hm.” Mr Wimborne höjde förvånad på ögonbrynen.

Dermot Craddock, som hade ett behagligt sätt, gick genast rakt på sak.

”Vi har blivit inkopplade på det här fallet, mr Wimborne”, sade han. ”Eftersom ni representerar familjen Crackenthorpe anser jag att vi bör sätta er lite närmare in i saken.”

Ingen kunde bättre än kommissarie Craddock få en gnutta sanning att verka som hela sanningen.

”Kommissarie Bacon är säkert av samma åsikt”, tillade han och såg på sin kollega.

Kommissarie Bacon instämde med tillbörligt högtidlig min och antydde inte på något sätt att alltsammans var uppgjort på förhand.

”Så här ligger det till”, sade Craddock. ”Vi har anledning tro, av de upplysningar som vi har fått, att den döda kvinnan inte är härifrån trakten, att hon reste hit från London och att hon nyligen kom från utlandet. Förmodligen (fast det är vi inte riktigt säkra på) från Frankrike.”

”Jaså, verkligen”, sade han.

”Eftersom det ligger till på det sättet ansåg polismästaren att det var lämpligast att Scotland Yard tog hand om utredningen”, förklarade kommissarie Bacon.

”Jag hoppas bara att den här historien snabbt kommer att bli uppklarad”, sade mr Wimborne. ”Som ni förstår har familjen blivit mycket upprörd över det inträffade. Även om ingen på något sätt är personligt inblandad, så är de …”

Han tvekade ett ögonblick, och kommissarie Craddock inföll hastigt:

”Det är naturligtvis inte trevligt att hitta en mördad kvinna på sin egendom. Det är jag fullkomligt överens med er om. Men nu skulle jag vilja ha en liten pratstund med de olika familjemedlemmarna …”

”Jag förstår verkligen inte …”

”Vad de kan ha att berätta för mig? Kanske ingenting av intresse — men man kan aldrig så noga veta. Jag skulle tro att jag kan få de upplysningar jag vill ha av er. Om det här huset och om familjen.”

”Men vad har det att göra med en okänd ung kvinna som nyligen kommit från utlandet och som blivit mördad här?”

”Ja, det är just det som är kruxet”, sade Craddock. ”Varför kom hon hit? Hade hon haft något samband med det här huset tidigare? Hade hon till exempel varit hembiträde här en gång i tiden? Kammarjungfru kanske. Eller kom hon hit för att träffa någon som tidigare har bott på Rutherford Hall?”

Mr Wimborae sade kyligt att Rutherford Hall hade ägts av familjen Crackenthorpe ända sedan Josiah Crackenthorpe lät bygga det 1884.

”Det är i och för sig intressant”, sade Craddock. ”Ni skulle inte vilja ge mig en kort redogörelse för familjens historia …”

Mr Wimborne ryckte på axlarna.

”Det finns inte mycket att berätta om. Josiah Crackenthorpe var fabrikör, tillverkade söta och salta kex och pickles och en del annat. Han blev mycket förmögen. Han lät bygga det här huset. Luther Crackenthorpe, hans äldste son, bor här numera.”

”Hade han några fler söner?”

”Ja, en till, Henry, som omkom vid en bilolycka 1911.”

”Och den nuvarande mr Crackenthorpe har aldrig funderat på att sälja huset?”

”Han kan inte göra det”, sade advokaten torrt. ”Fadern förbjöd honom i sitt testamente att göra det.”

”Ni skulle inte vilja redogöra för testamentets innehåll?”

”Varför skulle jag det?”

Kommissarie Craddock log.

”Därför att om jag vill kan jag ta del av det själv, på Somerset House.”

Mr Wimborne kunde inte undgå att le ett buttert leende.

”Alldeles riktigt, kommissarien. Jag ville bara påpeka att den upplysning ni bad om är fullständigt ovidkommande. Vad Josiah Crackenthorpes testamente beträffar är det ingenting mystiskt med det. Han placerade största delen av sin ansenliga förmögenhet i en förvaltningsfond, och avkastningen tillfaller hans son Luther så länge han lever, och efter Luthers död ska kapitalet delas lika mellan Luthers barn, Edmund, Cedric, Harold, Alfred, Emma och Edith. Edmund stupade i kriget och Edith dog för fyra år sedan, så vid Luther Crackenthorpes frånfälle kommer pengarna att delas mellan Cedric, Harold, Alfred, Emma och Ediths son Alexander Eastley.”

”Och huset?”

”Det kommer att tillfalla Luther Crackenthorpes äldsta kvarlevande son eller hans avkomma.”

”Var Edmund Crackenthorpe gift?”

”Nej.”

”Då kommer egendomen alltså att tillfalla …”

”Den näst äldste sonen — Cedric.”

”Mr Luther Crackenthorpe kan alltså inte själv förfoga över det?”

”Nej.”

”Och han har ingen kontroll över kapitalet?”

”Nej.”

”Är inte det ganska ovanligt? Det verkar som om hans far inte hade tyckt om honom”, sade kommissarie Craddock skarpsinnigt.

”Det stämmer”, sade mr Wimborne. ”Gamle Josiah var besviken över att hans äldste son inte var intresserad av familjefirman — eller överhuvud taget av affärer. Luther vistades för det mesta utomlands och ägnade sig åt att samla objets d’art. Gamle Josiah hade inte det minsta till övers för sådana saker. Därför placerade han pengarna i en fond, som skulle tillfalla nästa generation.”

”Men under tiden har ju den generationen ingen inkomst bortsett från vad de kan tjäna själva eller vad deras far ger dem, och deras far har en betydande inkomst men ingen möjlighet att komma åt kapitalet.”

”Alldeles riktigt. Men vad allt det här har att göra med mordet på en okänd ung kvinna av utländsk härkomst är mer än jag kan begripa!”

”Det tycks inte ha något med det att göra”, skyndade sig kommissarie Craddock att instämma. ”Jag ville bara få veta hur det låg till.”

Mr Wimborne såg skarpt på honom, och sedan reste han sig, till synes nöjd med resultatet av sin granskning.

”Jag tänker åka tillbaka till London nu”, sade han. ”Såvida det inte är något annat som ni vill få besked om?”

Han såg på de båda kommissarierna.

”Nej tack, mr Wimborne.”

Ljudet av en gong-gong genljöd genom hallen utanför.

”Oj oj då”, sade mr Wimborne. ”Det måste vara en av pojkarna som vill visa sig på styva linan.”

Kommissarie Craddock höjde rösten för att kunna göra sig hörd över oväsendet:

”Vi låter familjen äta lunch i lugn och ro, men kommissarie Bacon och jag skulle gärna vilja komma tillbaka efteråt — låt oss säga en kvart över två — och ha en liten pratstund med de olika familjemedlemmarna.”

”Är det verkligen nödvändigt?”

”Tja …” Craddock ryckte på axlarna. ”Det finns ju en liten möjlighet att någon av dem erinrar sig något som kan ge oss en ledtråd till vem kvinnan är.”

”Det tvivlar jag på, kommissarien. Det tvivlar jag verkligen på. Men jag önskar er lycka till. Och jag kan bara upprepa att ju fortare ni klarar upp den här osmakliga historien desto bättre för alla.”

Han ruskade på huvudet och gick långsamt ut ur rummet.

Lucy hade genast gått ut i köket när hon kom tillbaka från den rättsliga undersökningen, och hon höll på och lagade lunchen när Bryan Eastley stack in huvudet.

”Kan jag hjälpa er med något?” frågade han. ”Jag är duktig på hushållsjobb.”

Lucy gav honom en hastig, en smula tankspridd blick. Bryan hade kommit direkt till den rättsliga undersökningen i sin lilla Morris, och hon hade ännu inte haft tillfälle att bilda sig någon uppfattning om honom.

Men han gjorde ett sympatiskt intryck på henne. Eastley var en ung man i trettioårsåldern med trevligt utseende, brunt hår, ganska melankoliska blå ögon och en väldig ljus mustasch.

”Pojkarna har inte kommit hem än”, sade han och satte sig på kanten av köksbordet. ”De cyklar ju och det dröjer nog minst tjugo minuter till innan de kommer.”

Lucy smålog.

”De hade tydligen gett sig katten på att inte gå miste om det.”

”Det är ganska naturligt. Det är ju den första rättsliga undersökning de varit med om och det är ju så att säga en familjeangelägenhet.”

”Vill ni vara snäll och flytta er från bordet, mr Eastley? Jag måste ställa långpannan där.”

Bryan gjorde som han blivit tillsagd.

”Den är ju brännhet. Vad tänker ni lägga i den?”

”Yorkshirepudding.”

”Gamla kära Yorkshire. Gammaldags engelsk rostbiff — är det dagens meny?”

”Ja.”

”En riktig begravningsmiddag, alltså. Det luktar gott.” Han vädrade uppskattande. ”Hindrar jag er om jag står här och pratar?”

”Om ni kom hit för att hjälpa mig så vill jag också att ni ska göra det.” Hon tog ut en annan långpanna ur ugnen. ”Ta och vänd på alla de här potatisarna så att de blir bruna också på den andra sidan …”

Bryan tog glatt itu med det.

”Har alla de här legat och puttrat medan vi var på den rättsliga undersökningen? Tänk om de hade bränt vid.”

”Det är knappast troligt. Det finns en termostat på ugnen.”

”Är det ett slags elektrisk hjärna? Är det det?”

Lucy kastade en hastig blick åt hans håll.

”Ja, det är det. Ställ nu in pannan i ugnen. Ta den här grytlappen. Ställ den på understa hyllan — jag vill ha den översta till Yorkshirepuddingen.”

Bryan gjorde som han blivit tillsagd, men rätt vad det var skrek han till.

”Brände ni er?”

”Bara lite. Men det gör ingenting. Det kan vara riskabelt att laga mat.”

”Ni brukar väl aldrig laga er mat själv?”

”Jo, det gör jag faktiskt — och ganska ofta. Men inte sådana här saker. Jag kan koka ägg — om jag inte glömmer att se på klockan. Och jag kan steka ägg och bacon. Och jag kan grilla en biff och öppna en burk soppa. Jag har en sån där liten elektrisk grej hemma hos mig.”

”Bor ni i London?”

”Ja, tyvärr”, sade han med en suck.

Han såg på medan Lucy sköt in långpannan med Yorkshirepuddingen.

”Det här var riktigt trivsamt”, sade han glatt.

Lucy fick nu tillfälle att ta sig en närmare titt på honom.

”Vilket då — köket?”

”Ja. Det påminner mig om köket hemma — när jag var en liten grabb.”

Lucy lade märke till att Bryan Eastley verkade vilsekommen på något sätt. När hon såg närmare på honom märkte hon att han var äldre än hon först hade trott. Han måste vara uppåt fyrtio. Det var svårt att tänka sig honom som Alexanders far. Han påminde henne om de många unga piloter som hon hade lärt känna under kriget när hon hade befunnit sig i den aktningsvärda åldern av fjorton år. Hon hade fortsatt att leva och vuxit upp i efterkrigsvärlden — men hon hade en känsla av att Bryan inte hade fortsatt att leva, att livet hade gått förbi honom. Och det han närmast sade gav bekräftelse på det. Han hade satt sig på köksbordet igen.

”Det är en svår värld vi lever i, eller tycker ni inte det?” sade han. ”Det är svårt att orientera sig i den. Man har ju aldrig fått lära sig det.”

Lucy mindes något som Emma hade sagt.

”Var ni inte stridsflygare under kriget?” sade hon. ”Ni fick en tapperhetsmedalj.”

”Det är sånt som gör att man kommer in på fel spår. Man får en medalj och så försöker folk göra det så lätt för en som möjligt. Ger en ett jobb och allt det där. Det är mycket hyggligt av dem. Men det är alltid administrationsuppgifter, och det passar man helt enkelt inte till. Man sitter vid ett skrivbord och blir insnärjd i en massa siffror. Jag har haft en del egna uppslag som jag försökt mig på att genomföra. Men man måste ha någon bakom sig. Man kan inte få gubbarna att satsa de pengar som behövs. Om jag bara hade ett litet kapital …”

Han satt och funderade.

”Ni kände väl aldrig Edie? Min fru. Nej, naturligtvis inte. Hon var inte alls lik de andra. För det första var hon yngre. Hon var flyglotta. Hon brukade alltid säga att hennes far hade en skruv lös. Och det har han också. Snål som tusan med pengar. Och ändå kan han inte ta dem med sig i graven. De kommer att delas upp när han dör. Alexander får naturligtvis Edies andel. Fast han kan inte röra kapitalet förrän han är tjugoett år.”

”Ni skulle inte vilja flytta er från bordet igen? Jag skulle vilja lägga upp maten och göra i ordning såsen.”

Just då kom Alexander och Stoddart-West instormande med röda kinder och åtskilligt andfådda.

”Hej, Bryan”, sade Alexander vänligt till sin far. ”Jaså är det här du håller till. Men titta vilken smaskig stek. Får vi Yorkshirepudding?”

”Ja.”

”Den Yorkshirepudding vi får i skolan är hemsk — alldeles lös och sladdrig.”

”Flytta på er”, sade Lucy. ”Jag tänker göra i ordning såsen.”

”Gör massor av sås. Kan vi få två såssnipor fulla?”

”Ja.”

”Vajert”, sade Stoddart-West.

”Jag tycker inte om när den är för ljus”, sade Alexander oroligt.

”Det kommer den inte att vara.”

”Hon lagar mat världsbra”, sade Alexander till fadern.

Lucy fick ett ögonblick ett intryck av att deras roller var ombytta. Alexander talade som en snäll far till sin minderårige pojke.

”Kan jag hjälpa er med något, miss Eyelesbarrow?” frågade Stoddart-West artigt.

”Ja, det kan ni. James kan slå på gong-gongen. Alexander, vill du bära in brickan i matsalen? Och vill ni ta in steken, mr Eastley. Jag tar in potatisen och Yorkshirepuddingen.”

”Det är en kille från Scotland Yard här”, sade Alexander. ”Tror ni att han ska äta lunch med oss?”

”Det bestämmer din moster.”

”Moster Emma har nog ingenting emot det … Hon är så gästfri. Men morbror Harold skulle nog inte gilla det. Han tycks ha tagit illa vid sig av mordet.” Alexander gick ut genom dörren med brickan och tillade över axeln: ”Mr Wimborne är just nu inne i biblioteket med killen från Scotland Yard. Men han stannar inte till lunch. Han sa att han måste åka tillbaka till London. Kom nu, Stodders. Jaså, han har redan gått.”

Just då började gong-gongen ljuda. Stoddart-West var en mästare på området. Han lade in all sin kraft i slagen, och det var omöjligt att göra sig hörd i oväsendet.

Bryan bar in steken, Lucy följde efter med grönsakerna — återvände till köket och hämtade såssniporna.

Mr Wimborne stod i hallen och drog på sig handskarna — och samtidigt kom Emma hastigt nerför trappan.

”Är ni säker på att ni inte vill äta lunch med oss, mr Wimborne? Den är färdig.”

”Nej. Jag har ett viktigt sammanträffande i London. Det finns restaurangvagn på tåget.”

”Det var mycket snällt av er att komma hit”, sade Emma tacksamt.

De två polismännen kom ut från biblioteket.

Mr Wimborne tog Emmas hand i sin.

”Det finns ingenting att oroa sig över”, sade han. ”Det här är kriminalkommissarie Craddock från New Scotland Yard som har kommit hit för att ta hand om utredningen. Han kommer tillbaka kvart över två för att fråga er om sådant som han kanske kan ha nytta av. Men, som sagt, det finns ingenting att oroa sig över.” Han såg på Craddock. ”Får jag tala om för miss Crackenthorpe vad ni berättade för mig?”

”Ja, naturligtvis.”

”Kommissarie Craddock talade nyss om för mig att mordet så gott som säkert inte kan ha begåtts av någon härifrån trakten. Den mördade kvinnan tycks ha kommit från London och var antagligen utlänning.”

”Utlänning?” sade Emma Crackenthorpe hastigt ”Var hon fransyska?”

Mr Wimborne hade haft för avsikt att lugna henne, men nu såg han bestört ut Dermot Craddock såg hastigt från honom till Emma.

Han undrade varför hon genast hade dragit den slutsatsen att den mördade kvinnan var fransyska, och varför den tanken oroade henne så mycket.

Nionde kapitlet

De enda som verkligen gjorde rättvisa åt Lucys utmärkta lunch var de två pojkarna och Cedric Crackenthorpe, som verkade fullkomligt oberörd av de omständigheter som hade gjort det nödvändigt för honom att återvända till England. Han tycktes i själva verket betrakta det hela som ett ganska gott men makabert skämt.

Lucy märkte att hans bror Harold tog mycket illa vid sig av den inställningen. Harold tycktes ta mordet som ett slags personlig förolämpning mot familjen Crackenthorpe, och han kände sig så förorättad att han knappt rörde vid maten. Emma verkade bekymrad och nedstämd och åt inte heller mycket. Alfred tycktes försjunken i sina egna tankar och sade inte många ord. Han såg ganska bra ut med sitt magra mörka ansikte och ögonen som satt lite för tätt ihop.

Efter lunchen kom de två poliskommissarierna tillbaka och frågade artigt om de kunde få tala några ord med mr Cedric Crackenthorpe.

Kommissarie Craddock var mycket vänlig och älskvärd.

”Var så god och sitt, mr Crackenthorpe. Jag hörde att ni just har kommit hem från Balearerna. Bor ni där?”

”Jag har gjort det de sista sex åren. På Ibiza. Jag trivs bättre där än i det här urtrista landet.”

”Ni får förstås betydligt mer sol där än vi här hemma”, sade kommissarie Craddock älskvärt. ”Ni var ju hemma för inte så länge sedan — i julas, närmare bestämt. Vad föranledde er att komma hem så snart?”

Cedric log.

”Jag fick ett telegram från Emma — min syster. Vi har aldrig haft ett mord på egendomen förut. Jag ville inte gå miste om det evenemanget och därför åkte jag hem.”

”Är ni intresserad av kriminologi?”

”Nja, vi behöver inte använda oss av en så pretentiös term. Jag tycker helt enkelt om mord — problemet, och allt det där. Eftersom vi hade fått ett mordproblem i familjen så tyckte jag att jag inte kunde missa ett sånt enastående tillfälle. Dessutom tänkte jag att stackars gamla Em kunde behöva få lite hjälp — med att klara av gubben och polisen och allt det andra.”

”Jag förstår. Det vädjade till era jaktinstinkter och samtidigt till er familjekänsla. Jag är övertygad om att er syster känner sig mycket tacksam mot er — trots att hennes två andra bröder också har kommit hit för att vara hos henne.”

”Men inte för att muntra upp henne och lugna henne”, sade Cedric. ”Harold är väldigt illa berörd. Det passar sig inte för en Citymagnat att bli inblandad i ett mord på ett tvivelaktigt fruntimmer.”

Craddock höjde en aning på ögonbrynen.

”Var hon — ett tvivelaktigt fruntimmer?”

”Tja, den saken vet ni förstås bäst. Jag tyckte det verkade troligt med tanke på omständigheterna.”

”Jag trodde att ni kanske hade gissat er till vem hon var?”

”Såja, kommissarien, ni vet redan — eller er kollega kan tala om det för er, att jag inte har kunnat identifiera henne.”

”Jag sa gissa, mr Crackenthorpe. Ni har kanske aldrig sett kvinnan förut — men ni har kanske kunnat gissa er till vem hon var — eller vem hon kan ha varit?”

Cedric skakade på huvudet.

”Nu är ni inne på alldeles fel spår. Jag har inte den minsta aning om vem hon var. Såvitt jag förstår menar ni att hon kan ha kommit till Långa ladan för att träffa någon av oss? Men ingen av oss bor här. De enda som fanns här i huset var en kvinna och en gammal man. Ni tror väl ändå inte på fullt allvar att hon kom hit för att ha en träff med gubben far?”

”Vår uppfattning är — och kommissarie Bacon delar den — att kvinnan vid något tillfälle kan ha haft något samband med det här huset. Det kan mycket väl ha varit för en hel del år sedan. Tänk lite bakåt i tiden, mr Crackenthorpe.”

Cedric satt och tänkte efter en liten stund, sedan skakade han på huvudet.

”Vi har som så många andra haft utländska hembiträden lite då och då, men jag kan inte komma på någon som passar in. Det är bäst ni frågar de andra — de bör känna till det bättre än jag.”

”Vi ska göra det.”

Craddock lutade sig tillbaka i stolen och fortsatte:

”Som ni hörde vid den rättsliga undersökningen kan rättsläkaren inte fastställa tidpunkten för kvinnans död med någon större exakthet. Hon hade varit död i mer än två men mindre än fyra veckor — det vill säga att det skulle ha hänt ungefär vid jultiden. Ni sa tidigare att ni kom hem till julen. När kom ni till England och när åkte ni tillbaka?”

Cedric tänkte efter.

”Få se nu … jag flög. Kom hit på lördan före jul — det var bestämt den tjugoförsta.”

”Flög ni direkt från Mallorca?”

”Ja. Gav mig i väg fem på morgonen och kom hit vid tolvtiden.”

”Och när återvände ni?”

”Jag flög tillbaka fredan efter, den tjugosjunde.”

”Tack så mycket.”

Cedric log brett.

”Så tråkigt nog befann jag mig här vid tidpunkten för mordet. Men uppriktigt sagt, kommissarien, att strypa unga kvinnor hör inte till de julnöjen som jag uppskattar mest.”

”Jag hoppas inte det, mr Crackenthorpe.”

Kommissarie Bacon såg enbart ogillande ut.

”Tycker inte ni också att en sådan handling tyder på en stötande brist på respekt för julens evangelium?”

Cedric riktade frågan till kommissarie Bacon, som bara grymtade något.

”Tack så mycket då, mr Crackenthorpe”, sade kommissarie Craddock artigt. ”Det var allt.”

”Vad har ni för uppfattning om honom?” frågade Craddock när Cedric stängt dörren efter sig.

Bacon grymtade igen.

”Nog är han självbelåten så det räcker”, sade han. ”Jag har inte mycket till övers för den där typen. Såna där målare är lösa existenser och det är inte att förvåna sig över att de umgås med lösaktiga kvinnor.”

Craddock log.

”Jag tycker inte heller om hans sätt att klä sig”, fortsatte Bacon. ”Det är upprörande att infinna sig vid en rättslig undersökning klädd på det sättet. Det var då de smutsigaste byxor jag har sett på mycket länge. Och såg ni hans slips? Det verkade som om den var gjord av färgade snören. Jag tror för min del att han hör till den typen som skulle kunna strypa en kvinna utan att ha några betänkligheter.”

”Nåja, han ströp i alla fall inte den här — om han inte gav sig i väg från Mallorca förrän den tjugoförsta. Och det är något som vi lätt kan kontrollera.”

Bacon såg skarpt på honom.

”Jag märker att ni vill vänta med att tala om vilken dag mordet begicks.”

”Ja, det behåller vi för oss själva så länge. I början av en utredning vill jag helst ha ett och annat kort på hand.”

Bacon nickade gillande.

”Så att man kan komma med en liten överraskning i rätta ögonblicket”, sade han. ”Det är den enda rätta taktiken.”

”Och nu ska vi höra vad den korrekte gentlemannen från City har att säga om den här saken”, sade Craddock.

Den tillknäppte Harold Crackenthorpe hade mycket lite att säga om den. Det var mycket obehagligt — en mycket fatal historia. Han fruktade att tidningarna … En del journalister hade visst redan bett om intervjuer … Och allt sådant där … Synnerligen beklagligt.

Harold talade hackigt och avslutade inte meningarna. Han lutade sig tillbaka i stolen med ett uttryck som om han utsattes för en mycket obehaglig lukt.

Kommissariens frågor gav inget resultat. Nej, han hade inte någon aning om vem kvinnan var eller kunde ha varit. Ja, han hade varit på Rutherford Hall under julen. Han hade inte haft tillfälle att komma förrän på julaftonen — men han hade stannat kvar över det följande veckoslutet.

”Ja, det var det det”, sade kommissarie Craddock och brydde sig inte om att ansätta honom med fler frågor. Han var redan på det klara med att Harold Crackenthorpe inte skulle vara honom till någon hjälp.

Han lät kalla in Alfred, som kom in i rummet med en nonchalant min som verkade en smula överdriven.

Craddock såg på Alfred Crackenthorpe med en vag känsla av igenkännande. Hade han inte träffat den mannen någonstans förut? Eller hade han sett hans foto i tidningen? Det fanns något misskrediterande knutet till det minnet. Han frågade Alfred vad han hade för yrke och fick ett ganska oklart besked.

”Jag är inom försäkringsbranschen för tillfället. Ända till helt nyligen har jag varit sysselsatt med att introducera en ny typ av bandspelare på marknaden. En revolutionerande nyhet. Jag lyckades faktiskt riktigt bra med det.”

Kommissarie Craddock såg vänligt uppskattande ut — och ingen kunde ha anat sig till att han noterade den ytliga elegansen i Alfreds kostym och gissade fullkomligt rätt på det låga pris den hade betingat. Cedrics kläder hade varit olämpliga, nästan trådslitna, men de hade ursprungligen varit välskurna och av prima material. Över Alfreds kostym fanns det en billig elegans som talade sitt eget språk. Craddock övergick älskvärt till sina rutinfrågor. Alfred föreföll vara mycket intresserad — till och med en smula road.

”Det ligger kanske något i det där om att kvinnan kan ha varit anställd här en gång. Men inte som kammarjungfru. Jag tror knappast att min syster har haft någon sådan. Och nu för tiden är det väl inte någon som har det. Men det finns förstås en hel del utländska hembiträden i omlopp. Vi har haft polskor — och ett par temperamentsfulla tyskor. Men eftersom Emma inte alls kände igen kvinnan så tror jag inte att er teori håller, kommissarien. Emma har mycket bra minne för ansikten. Nej, om kvinnan kom från London … Apropå det, vad är det som får er att tro att hon kom från London?”

Han ställde frågan liksom i förbigående, men hans blick var vaksam och intresserad.

Kommissarie Craddock log och skakade på huvudet.

Alfred såg stint på honom.

”Jaså, vill ni inte tala om det? Hittade ni kanske en returbiljett i kappfickan?”

”Det kan hända, mr Crackenthorpe.”

”Nåja, om vi utgår från att hon kom från London har kanske den karl som hon kom hit för att träffa tyckt att Långa ladan skulle vara ett lämpligt ställe för att mörda henne i lugn och ro. Han tycks vara hemmastadd här. Om jag var ni skulle jag ge mig ut att söka efter honom, kommissarien.”

”Vi håller på”, sade kommissarie Craddock i lugn och övertygande ton.

Han tackade Alfred och lät honom gå.

”Jag har för mig att jag har sett den där karlen någonstans förut”, sade han till Bacon.

Kommissarie Bacon avgav sin dom.

”En slipad karl”, sade han. ”Ibland är han så slipad att han lurar sig själv.”

”Ni är kanske inte intresserad av att tala med mig”, sade Bryan Eastley ursäktande och stannade tveksamt vid dörren. ”Jag hör inte direkt till familjen …”

”Få se nu, är inte ni mr Bryan Eastley, gift med miss Edith Crackenthorpe som dog för fem år sedan?”

”Jo, det stämmer.”

”Det var mycket vänligt av er att komma hit, mr Eastley, särskilt om ni tror att ni vet något som kan vara till hjälp för oss.”

”Men det gör jag inte. Jag önskar jag gjorde det. Hela historien verkar förbaskat egendomlig, tycker ni inte det? Att komma hit mitt i vintern för att träffa en karl i den där dragiga gamla ladan. Det skulle jag aldrig kunna tänka mig att göra.”

”Ja, det är verkligen mycket egendomligt”, instämde kommissarie Craddock.

”Är det sant att hon var utlänning? Jag har hört sägas det.”

”Får det förhållandet er att tänka på något särskilt?” Kommissarien såg spänt på honom, men Bryan såg bara älskvärt oförstående ut.

”Nej, det gör det faktiskt inte.”

”Hon var kanske fransyska”, sade kommissarie Bacon med dov misstro.

Bryan blev genast lite mer livaktig. Det kom en intresserad glimt i hans blå ögon och han drog i sin stora ljusa mustasch.

”Verkligen? Från det glada Paris?” Han skakade på huvudet. ”Men blir det inte ännu otroligare på det sättet? Att de höll till i ladan, menar jag. För ni har väl inte haft att göra med någon sarkofagmördare tidigare? Någon som lider av en fix idé — eller av ett komplex? Som inbillar sig att han är Caligula eller något åt det hållet?”

Kommissarie Craddock brydde sig inte ens om att tillbakavisa den spekulationen. I stället sade han liksom i förbigående:

”Ni känner inte till om det är någon i familjen som har några franska förbindelser eller — eller — bekantskaper?”

Bryan sade att Crackenthorpes inte var särskilt muntra av sig.

”Harold är ståndsmässigt gift”, sade han. ”Med en kvinna som ser ut som en fisk och är dotter till en utfattig pär. Jag tror inte att Alfred bryr sig särskilt mycket om kvinnor — han ägnar sig mest åt skumma affärer som för det mesta går åt pipan. Cedric har säkert fått en del spanska senoritor att äta ur handen på sig på Ibiza. Kvinnor faller lätt för Cedric. Han rakar sig inte alltid och ser ut som om han aldrig tvättade sig. Jag förstår inte varför kvinnor är så svaga för det, men det är de tydligen — men jag är bestämt inte till vidare stor hjälp för er?”

Han log mot dem.

”Det vore kanske bäst om ni pratade lite med Alexander. Han och James Stoddart-West är ute och letar efter indicier. Det skulle inte förvåna mig om de kom på någonting.”

Kommissarie Craddock sade att han hoppades att de skulle göra det. Sedan tackade han Bryan Eastley och sade att han skulle vilja tala med miss Emma Crackenthorpe.

Kommissarie Craddock såg med större uppmärksamhet än tidigare på Emma Crackenthorpe. Han kunde fortfarande inte bli klok på det uttryck som han hade lagt märke till i hennes ansikte strax före lunchen.

En stillsam kvinna. Inte dum. Inte heller särskilt intelligent. En sådan där lugn behaglig kvinna som män har så lätt för att nonchalera, och som behärskar konsten att förvandla ett hus till ett hem och förläna det en atmosfär av rofylld harmoni. Sådan var Emma Crackenthorpe, tänkte han.

Sådana kvinnor var ofta underskattade. Bakom sitt lugna yttre ägde de en ovanlig karaktärsstyrka, de var en faktor att räkna med. Lösningen på mysteriet med den döda kvinnan i sarkofagen fanns kanske förborgad hos Emma.

Medan Craddock tänkte på allt detta passade han på att ställa en del mindre betydelsefulla frågor.

”Ni har kanske redan talat om det mesta av det ni vet för kommissarie Bacon”, sade han. ”Så jag tänker inte besvära er med så många frågor.”

”Ni kan fråga mig om precis vad ni vill.”

”Som mr Wimborne redan har sagt er har vi kommit fram till den slutsatsen att den döda kvinnan inte var härifrån trakten. Det kanske är en lättnad för er — mr Wimborne tycktes vara av den uppfattningen — men det gör det lite svårare för oss att få henne identifierad.”

”Men hade hon ingenting med sig — en handväska eller några papper?”

Craddock skakade på huvudet.

”Nej, ingen handväska och ingenting i fickorna.”

”Vet ni inte alls vad hon heter — eller var hon kommer ifrån — ingenting alls?”

Hon är mycket angelägen att få veta vem kvinnan är, tänkte Craddock. Jag undrar om hon har varit det hela tiden? Bacon sade ingenting som kunde tyda på det — och han är inte lätt att lura …

”Vi vet ingenting om henne”, sade han. ”Det är därför vi hoppades att någon av er skulle kunna hjälpa oss. Är ni verkligen säker på att ni inte kan det? Också om ni inte känner igen henne så kanske ni kan placera henne på något sätt?”

Han tyckte, men det var kanske bara som han inbillade sig, att hon tvekade en smula innan hon svarade:

”Jag har absolut ingen aning om vem hon kan vara.”

Kommissarie Craddocks sätt förändrades nästan omärkligt. Hans röst fick en hårdare klang.

”När mr Wimborne talade om för er att kvinnan var utlänning, varför tog ni då för givet att hon var fransyska?”

Emma såg inte det minsta besvärad ut Hon höjde bara en aning på ögonbrynen.

”Gjorde jag? Jo, det kanske jag gjorde. Jag vet inte riktigt varför — fast man har kanske alltid lätt att tänka sig att utlänningar är fransmän, ända tills man kommer underfund med deras rätta nationalitet. Men är inte de flesta utlänningar här i landet fransmän?”

”Det vet jag inte om jag kan hålla med om, miss Crackenthorpe. Inte nu för tiden. Det finns så många nationaliteter representerade här, italienare, tyskar, österrikare, alla de skandinaviska länderna …”

”Ja, det har ni förstås rätt i.”

”Ni hade inte någon speciell anledning att tro att kvinnan var fransyska?”

Hon gjorde sig ingen brådska med att förneka det. Hon bara tänkte efter en liten stund och sedan skakade hon nästan beklagande på huvudet.

”Nej, det tror jag faktiskt inte”, sade hon.

Hennes blick mötte lugnt hans, utan att vika undan. Craddock sneglade på kommissarie Bacon. Denne lutade sig framåt och höll upp en liten puderdosa av emalj.

”Känner ni igen den här, miss Crackenthorpe?”

Hon tog den och granskade den.

”Nej, den är i varje fall inte min.”

”Ni vet inte alls vems den är?”

”Nej.”

”Då tror jag inte att vi behöver besvära er mer — åtminstone inte för tillfället.”

”Tack.”

Hon smålog mot dem, reste sig och gick ut ur rummet. Craddock kanske misstog sig igen, men han hade faktiskt en känsla av att hon gick ganska hastigt, som om hon kände sig lättad.

”Tror ni att hon vet något?” frågade Bacon.

”På ett visst stadium tror man alltid att alla vet mer än de har lust att tala om”, sade kommissarie Craddock modfälld.

”Det gör de för det mesta också”, sade Bacon ur djupet av sin erfarenhet. ”Fast det har ofta inte något att göra med det aktuella fallet. Det kan vara någon liten familjeskandal eller någon oförarglig fadäs som folk är rädda ska komma ut.”

”Jo, jag vet. Men som sagt …”

Men kommissarie Craddock hann aldrig tala färdigt, ty dörren slängdes upp och gamla mr Crackenthorpe kom instultande med alla tecken på upprördhet.

”Nu går skammen verkligen på torra land”, sade han. ”Har det gått så långt att när Scotland Yard kommer hit så visar dom inte vanlig anständig hövlighet och ber att få tala med familjens överhuvud först! Vem är det egentligen som är herre här i huset? Kan ni svara på det? Vem är herre i huset?”

”Det är naturligtvis ni, mr Crackenthorpe”, sade Craddock lugnande och reste sig. ”Men vi hade den uppfattningen att ni redan hade sagt allt ni visste till kommissarie Bacon, och med tanke på att er hälsa inte är den bästa ville vi försöka undvika att besvära er mer. Doktor Quimper sa …”

”Kanske det — kanske det. Jag är inte särskilt kry … Men vad doktor Quimper beträffar så är han en riktig gammal käring — en duktig läkare, förstår sig utmärkt på mitt fall — men han vill helst att jag ska vara inlindad i bomull. Han tycks få dille så fort det gäller mat. Som i julas när jag fick ett litet anfall, då tjatade han om vad jag hade ätit, och när jag hade ätit det, och vem som hade lagat maten, och vem som hade serverat den. Tjat, tjat, tjat! Men även om min hälsa är skral så är jag tillräckligt frisk för att kunna hjälpa er så långt det står i min förmåga. Ett mord i mitt eget hus — eller i varje fall i min egen lada! Det är för resten en intressant byggnad. Elizabethansk. Stadsarkitekten påstår att den inte är det — men han vet inte vad han talar om. Inte en dag senare än 1580 — men det var inte det vi talade om. Vad är det ni vill få veta? Vad har ni för teori att gå efter?”

”Det är ännu lite för tidigt att uppställa några teorier, mr Crackenthorpe. Vi försöker fortfarande få reda på vem kvinnan var.”

”Sa ni inte att hon var utlänning?”

”Vi tror det.”

”Utländsk spion?”

”Det skulle jag knappast tro.”

”Tro och tro! De människorna finns överallt. Nästlar sig in överallt! Jag begriper inte varför inrikesministeriet släpper in dem. De spionerar på våra industriella hemligheter. Det var just det hon gjorde.”

”I Brackhampton?”

”Det finns fullt av fabriker. Det finns en alldeles utanför tomten här.”

Craddock såg frågande på Bacon, som svarade:

”Lådfabrik.”

”Hur kan ni veta att det verkligen är det de tillverkar? Man ska inte tro allt vad folk säger. Men om hon nu inte var spion, vad tror ni då att hon var? Tror ni att hon hade något ihop med någon av mina högt älskade söner? Det skulle i så fall vara Alfred. Inte Harold, han är alldeles för försiktig. Och Cedric anser sig för fin att bo här i landet. Nåja, då säger vi att det var något av Alfreds fruntimmer. Och någon rubbad person följde efter henne hit i tro att det var honom hon skulle träffa och tog livet av henne. Vad säger ni om det?”

Kommissarie Craddock sade diplomatiskt att det naturligtvis var en tänkbar teori. Men mr Alfred Crackenthorpe hade inte känt igen henne, tillade han.

”Bah! Han vågade inte tala om det. Alfred har alltid varit ett kräk. Och han har alltid varit en stor lögnare! Han ljuger så han blir blå i ansiktet. Ingen av mina söner har någon tåga i sig. Det är bara en samling asgamar som väntar på att jag ska dö, det är det enda de sysslar med här i livet.” Han skrockade. ”Men då får de allt vänta! Jag tänker inte dö för att göra dem till viljes. Ja, då kan jag kanske inte hjälpa er mer … Jag är trött. Jag måste lägga mig och vila.”

Han stultade ut igen.

”Något av Alfreds fruntimmer?” sade Bacon undrande. ”Jag tror för min del att gubben bara hittade på det.” Han satt tyst en stund, sedan tillade han: ”Enligt min åsikt är det inget större fel på Alfred — han är kanske inte Guds bästa barn — men han har ingenting att göra med det här fallet. Apropå det, så är jag inte fullt lika säker på den där flygaren.”

”Bryan Eastley?”

”Ja. Jag har stött på hans typ ett par gånger förut. De är vad man kan kalla för rotlösa existenser — de har alltför tidigt fått pröva på ett farofyllt liv och vant sig vid att se döden i vitögat. Nu tycker de att livet är händelselöst. Händelselöst och otillfredsställande. Vi har på sätt och vis behandlat dem mycket illa. Fast jag begriper inte hur vi ska kunna göra någonting åt det nu. Men där står de bara, med bara ett förflutet och ingen framtid, så att säga. Och de drar sig inte för att ta risker — vanliga människor är försiktiga av instinkt, inte så mycket av moraliska skäl som av förnuftsskäl. Men de där gossarna är inte rädda av sig, de vet inte vad det vill säga att vara försiktig. Om Eastley hade en historia med en kvinna och ville göra sig kvitt henne …” Han tystnade och slog ut med handen i en avfärdande åtbörd. ”Men varför skulle han vilja göra sig av med henne? Och om man tar livet av en kvinna, varför ska man då lägga henne i sin svärfars sarkofag? Nej, jag tror för min del att ingen i familjen har haft att göra med mordet. För i så fall skulle de inte ha gjort sig så stort besvär med att placera liket på sin egen kökstrappa, så att säga.”

Craddock höll med om att det inte föreföll troligt.

”Är det något mer ni vill göra här?”

Craddock svarade att det inte var det.

Bacon föreslog att han skulle följa med in till Brackhampton och dricka en kopp te — men kommissarie Craddock sade att han tänkte hälsa på en gammal bekant.

Tionde kapitlet

Miss Marple satt rak i ryggen mot en bakgrund av porslinshundar och suvenirer från Margate och log förtjust mot kommissarie Dermot Craddock.

”Jag tycker det är så roligt att ni har fått ta hand om det här fallet”, sade hon. ”Jag hoppades att det skulle bli ni.”

”När jag fick ert brev gick jag genast in till polisintendenten och visade det. Det slumpade sig så att han just hade talat med polisen i Brackhampton, som ville att vi skulle ta hand om utredningen. Polisintendenten blev mycket intresserad när jag berättade för honom om er. Min gudfar hade visst talat med honom om er.”

”Den käre sir Henry”, sade miss Marple ömt.

”Jag berättade för honom om den där historien i Little Paddocks. Vill ni höra vad han sa sen?”

”Ja, gärna. Om det inte är konfidentiellt.”

”Han sa: ’Eftersom den här historien verkar fullkomligt vansinnig, helt och hållet påhittad av ett par gamla damer, som sedan mot all förmodan visade sig ha rätt, och eftersom ni känner den ena av de gamla damerna, får ni åka dit och ta hand om utredningen.’ Och här är jag nu. Men i vilken ände ska vi egentligen börja, kära miss Marple? Som ni antagligen redan har förstått har jag inte kommit hit i egenskap av polisman. Jag har inte mina hejdukar med mig. Jag tänkte att ni och jag först skulle prata lite förtroligt med varann.”

Miss Marple log.

”Jag tvivlar på att någon som bara känner er i er egenskap av polisman skulle kunna ana att ni kan vara så mänsklig, och ni är stiligare än nånsin … rodna inte nu … Men tala nu om precis allt ni har fått veta.”

”Jag skulle tro att jag har fått veta alltsammans”, sade Craddock. ”Er vän, mrs McGillicuddys första uppgifter till polisen i St. Mary Mead, tågkonduktörens bekräftande av hennes uppgifter, och dessutom brevet till stationsinspektoren i Brackhampton. Jag kan lugnt säga att vederbörande — det vill säga järnvägspersonalen och polisen — har gjort allt vad på dem ankommer. Men det råder inget tvivel om att ni övertrumfade dem allihop med er enastående gissningsförmåga.”

”Det var inte någon gissning”, sade miss Marple. ”Och så hade jag ett kraftigt övertag. Jag kände Elspeth McGillicuddy. Det gjorde ingen av de andra. Det fanns ingenting som tydde på att hennes historia var riktig, och eftersom ingen kvinna hade anmälts saknad, så var det fullt naturligt att de trodde att det bara var ett påhitt av en gammal dam — gamla damer inbillar sig så mycket — men inte Elspeth McGillicuddy.”

”Nej, inte Elspeth McGillicuddy”, instämde kommissarien. ”Jag riktigt gläder mig åt att få träffa henne. Jag önskar att hon inte hade rest till Ceylon. Vi har förresten ordnat så att hon blir hörd där.”

”Mitt resonemang var egentligen inte alls mitt eget”, sade miss Marple. ”Jag hade hämtat det från Mark Twain. Pojken som hittade hästen. Han bara tänkte sig in i vart han skulle gå om han var en häst och så gick han dit och där var hästen.”

”Ni tänkte er in i vad ni skulle göra om ni var en brutal och kallblodig mördare?” sade Craddock och såg tankfullt på miss Marples spröda uppenbarelse. ”Er hjärna måste vara …”

”Som en slasktratt brukar min systerson Raymond säga”, instämde miss Marple och nickade ivrigt. ”Men jag brukar alltid säga till honom att slasktrattar är oumbärliga i ett hushåll och i själva verket mycket hygieniska.”

”Kan ni gå ännu längre, identifiera er med mördaren och tala om för mig var han finns just nu?”

Miss Marple suckade.

”Jag önskar jag kunde det. Jag har inte en aning om det — inte den minsta aning. Men det måste vara någon som har bott på, eller känner till allt om Rutherford Hall.”

”Det håller jag med om. Men det öppnar många möjligheter. En hel rad hjälpfruar har arbetat där. Och så har vi husmodersföreningen — och före den luftskyddsföreningen. De känner alla till Långa ladan och sarkofagen och var nyckeln brukar hänga. Vem som helst som bor i närheten kan ha använt sig av den för sina syften.”

”Ja, naturligtvis. Jag förstår fullkomligt era svårigheter.”

”Vi kommer aldrig någon vart förrän vi har lyckats identifiera den döda”, sade Craddock.

”Och det blir kanske också svårt?”

”Ja, men vi måste ju lyckas med det förr eller senare. Vi håller på att gå igenom alla anmälningar om kvinnor i den åldern och med det utseendet som har försvunnit. Vi har ännu inte kommit på någon som motsvarar signalementet. Enligt rättsläkarens rapport är hon omkring trettiofem år, fullt frisk, antagligen gift, har haft minst ett barn. Pälsen är av billig kvalitet och köpt i en affär i London. Det har sålts hundratals sådana pälsar under de sista tre månaderna, omkring sextio procent av dem till blonda kvinnor. Ingen expedit kan känna igen fotot av den döda kvinnan, eller kan tänkas göra det om pälsen köptes strax före jul. Hennes andra kläder tycks huvudsakligen vara av utländsk tillverkning, de flesta köpta i Paris. Det finns inga engelska tvättmärken på dem. Vi har satt oss i förbindelse med Parispolisen och de håller på med en undersökning åt oss. Förr eller senare kommer naturligtvis någon som saknar en släkting eller inneboende att göra en anmälan. Det är enbart en tidsfråga.”

”Var inte puderdosan till någon hjälp?”

”Nej, tyvärr inte. Det är en ganska billig typ som säljs i massor vid Rue de Rivoli. Apropå det, ni borde genast ha överlämnat den till polisen — eller rättare sagt miss Eyelesbarrow borde ha gjort det.”

Miss Marple skakade på huvudet.

”Men just då var det inte alls tal om att det hade begåtts något brott”, påpekade hon. ”Om en ung dam som håller på och övar sig i golf hittar en gammal och tämligen värdelös puderdosa i gräset så rusar hon väl inte raka vägen till polisen med den?” Miss Marple tystnade, och så tillade hon i bestämd ton: ”Jag tyckte det var mycket klokare att vänta tills vi hade hittat liket.”

Kommissarie Craddock såg förtjust ut.

”Ni tycks inte ha tvivlat det minsta på att ni skulle hitta det?”

”Jag var övertygad om att vi skulle hitta det. Lucy Eyelesbarrow är en synnerligen effektiv och intelligent person.”

”Det vill jag lova! Hon är så förbaskat effektiv att jag känner mig livrädd för henne. Ingen karl kommer att våga gifta sig med den flickan.”

”Nej, vet ni vad, det kan jag inte hålla med er om … Fast det måste naturligtvis vara en alldeles speciell typ av man.” Miss Marple satt en stund och grubblade över det. ”Hur går det för henne på Rutherford Hall?”

”Såvitt jag begriper är de fullkomligt beroende av henne. De äter ur handen på henne — bokstavligen, skulle man kunna säga. Apropå det så vet de ingenting om hennes samband med er. Vi har hållit det hemligt.”

”Nu har hon inte längre något samband med mig. Hon har gjort det jag bad henne göra.”

”Så hon skulle kunna säga upp sig och ge sig i väg därifrån om hon ville?”

”Ja.”

”Men hon är kvar där. Varför?”

”Hon har inte sagt något till mig om orsaken. Det är en mycket intelligent ung kvinna. Jag misstänker att hon har blivit intresserad.”

”Av problemet? Eller av familjen?”

”Det kan tänkas att det är ganska svårt att skilja de två sakerna åt.”

Craddock såg skarpt på henne.

”Har ni något särskilt i kikaren?”

”Nej, visst inte — inte alls, kära ni.”

”Jag tror att ni har det.”

Miss Marple skakade på huvudet.

Dermot Craddock suckade. ”Då återstår det bara för mig att ’fullfölja utredningen’, som det heter. En polismans tillvaro är sannerligen trist.”

”Ni kommer säkert att lyckas med det.”

”Har ni något uppslag att ge mig? Någon mer inspirerad gissning?”

”Jag satt just och tänkte på turnerande teatersällskap”, sade miss Marple lite svävande. ”De åker från stad till stad och har kanske inte så fasta familjeband. Om en sådan ung kvinna försvann är det tänkbart att ingen skulle göra något större väsen av att hon saknas.”

”Ja, det ligger kanske något i det. Vi ska ha det i särskild åtanke.” Sedan tillade han: ”Vad är det ni ler åt?”

”Jag satt just och tänkte på vilken min Elspeth McGillicuddy kommer att sätta upp när hon får veta att vi har hittat liket”, sade miss Marple.

”Det må jag säga!” sade mrs McGillicuddy.

Hon saknade ord för att uttrycka vad hon kände. Hon såg på den artige och trevlige unge mannen som hade sökt upp henne med skriftliga fullmakter och sedan på det fotografi som han hade gett henne.

”Det är mycket riktigt hon”, sade hon. ”Ja, det är hon. Stackarn. Men jag är mycket glad för att ni har hittat hennes lik. Ingen trodde ett enda ord av det jag sa! Varken polisen eller de vid järnvägen eller någon annan. Det känns så retsamt att inte bli trodd. I varje fall kan ingen säga att jag inte gjorde allt som kunde begäras av mig.”

Den unge mannen betygade älskvärt sin uppskattning av hennes insats.

”Var sa ni att liket hittades?”

”I en lada som hör till ett ställe som heter Rutherford Hall, alldeles utanför Brackhampton.”

”Har aldrig hört talas om det Men hur kom det egentligen dit?”

De unge mannen svarade inte på den frågan.

”Det var förstås Jane Marple som hittade det. Jane kan man alltid lita på.”

”Liket hittades av en miss Lucy Eyelesbarrow”, sade den unge mannen efter en titt i sina papper.

”Henne har jag inte heller hört talas om”, sade mrs McGillicuddy. ”Jag tror fortfarande att Jane Marple hade något att göra med det.”

”Ni är alltså säker på att kvinnan på fotografiet är identisk med den kvinna ni såg på ett tåg, mrs McGullicuddy?”

”Och som blev strypt av en man. Ja, det är jag.”

”Kan ni beskriva hur mannen såg ut?”

”Han var lång”, sade mrs McGillicuddy.

”Jaa?”

”Och mörk.”

”Jaa?”

”Det är det enda jag kan säga”, sade mrs McGillicuddy. ”Han stod med ryggen åt mig. Jag såg inte hans ansikte.”

”Skulle ni kunna känna igen honom om ni fick se honom?”

”Givetvis inte. Han stod med ryggen åt mig. Jag såg aldrig hans ansikte.”

”Ni har ingen uppfattning om hur gammal han kan ha varit?”

Mrs McGillicuddy tänkte efter.

”Nej, inte direkt. Jag vet inte, menar jag … Jag är nästan säker på att han inte var särskilt ung. Hans axlar verkade stadgade, om ni förstår vad jag menar.” Den unge mannen nickade. ”Trettio och uppåt, närmare än så kan jag inte komma. Och jag såg inte främst på honom utan på henne … hon stod där med hans händer runt halsen och var blå i ansiktet … Till och med nu händer det ibland att jag drömmer om det …”

”Det måste ha varit en mycket obehaglig upplevelse”, sade den unge mannen deltagande.

Han slog igen sin anteckningsbok och sade:

”När åker ni tillbaka till England?”

”Först om tre veckor. För det är väl inte nödvändigt att jag åker tidigare?”

”Nej, inte alls”, skyndade han sig att försäkra henne. ”Det finns för tillfället ingen anledning till det. Men, det förstås, om vi gör ett anhållande så …”

Ett par dagar senare fick mrs McGillicuddy ett brev från miss Marple. Det var skrivet med en spretig och svårtydbar stil och det vimlade av understrykningar. Mrs McGillicuddy var sedan gammalt van vid den och hade ingen svårighet att tyda den. Miss Marple gav sin vän en utförlig redogörelse för det som hade hänt och mrs McGillicuddy sög begärligt i sig varje ord.

Hon och Jane hade minsann satt dem på plats!

Elfte kapitlet

”Jag kan helt enkelt inte bli klok på er”, sade Cedric Crackenthorpe.

Han satte sig försiktigt på den halvt nedrasade muren till en lång svinstia och såg stint på Lucy Eyelesbarrow.

”Vad är det ni inte kan bli klok på?”

”På varför ni är här.”

”Jag förtjänar mitt levebröd.”

”Som piga?” sade han föraktfullt.

”Ni är efter er tid”, sade Lucy. ”Piga, sa ni! Jag är hembiträde, jag är en utbildad hemhjälp, eller uppfyllandet av en bön, huvudsakligen det senare.”

”Ni kan väl ändå inte gilla att syssla med det ni gör — laga mat och bädda sängar och städa och greja och sticka ner armarna till armbågarna i flottigt vatten.”

Lucy skrattade.

”Kanske inte detaljerna, men att laga mat tillfredsställer mina skapande instinkter, och det finns en sida hos mig som direkt sjuder av att röja upp i all röran.”

”Jag lever i en ständig röra”, sade Cedric. ”Jag trivs med det”, tillade han trotsigt.

”Ni ser sån ut.”

”Min villa på Ibiza innehåller bara det allra nödvändigaste. Tre tallrikar, två koppar med fat, en säng, ett bord och ett par stolar. Det finns damm överallt och färgfläckar och stenskärvor — jag målar inte bara, jag skulpterar också — och ingen får röra en enda pryl. Jag ser noga till att ingen kvinna kommer i närheten av det.”

”Inte i någon egenskap?”

”Vad menar ni med det?”

”Jag tänkte på att en man med er konstnärliga läggning kanske också har något slags kärleksliv.”

”Mitt kärleksliv, som ni kallar det, är något som bara angår mig”, sade Cedric värdigt. ”Men jag vill inte ha en kvinna i huset som jämt ska städa och lägga sig i allting.”

”Jag skulle gärna vilja försöka städa upp hemma hos er”, sade Lucy. ”Det skulle vara riktigt spännande.”

”Det kommer ni aldrig att få tillfälle till.”

”Nej, kanske inte det.”

Några tegelstenar rasade ner i svinstian. Cedric vred på huvudet och såg ner på nässlorna som frodades i den.

”Kära gamla Madge”, sade han. ”Jag minns henne så väl. Det var en förtjusande sugga och hon ynglade av sig så fort hon hann. Jag minns att hon fick sjutton kultingar i sista kullen. Vi brukade gå hit på eftermiddagarna när det var vackert väder och klia Madge på ryggen med en käpp. Det var det bästa hon visste.”

”Varför har hela det här stället fått förfalla på det här sättet? Det kan inte enbart ha berott på kriget.”

”Ni skulle förstås vilja städa upp här också? Ni tycks aldrig kunna hålla fingrarna i styr. Nu begriper jag hur det kommer sig att just ni var den som upptäckte liket Ni kunde inte ens låta en grekisk-romersk sarkofag få vara i fred.” Han satt tyst ett ögonblick och sedan tillade han: ”Nej, det beror inte bara på kriget. Det är min fars fel. Apropå det, vad har ni fått för uppfattning av honom?”

”Jag har knappast hunnit skaffa mig någon uppfattning om honom.”

”Försök inte slingra er nu. Han är snål utav bara fan och enligt min åsikt är han inte riktigt klok. Han avskyr oss allesammans — utom kanske Emma. Och det är farfars testamente som ligger bakom det.”

Lucy såg frågande på honom.

”Det var min farfar som tjänade ihop pengarna. På sin kexfabrik. Men sen fick pappa för sig att hans själsliv inte mådde bra av att syssla med kex. Han reste omkring i Italien och i Balkanländerna och Grekland och spelade rollen av konstälskare. Min farfar blev förbannad. Han förstod att pappa inte dög till affärsman och inte heller till att bedöma konst (och han hade alldeles rätt i båda fallen) så han placerade alla sina pengar i en fond till förmån för sina barnbarn. Pappa fick avkastningen så han kunde leva bekymmersfritt i hela sitt liv, men han kunde inte komma åt kapitalet. Vet ni vad han gjorde? Han slutade att göra av med pengar. Han slog sig ner här och började spara. Vid det här laget har han nog samlat ihop en nästan lika stor förmögenhet som den min farfar efterlämnade. Och än så länge har ingen av oss, varken Harold eller jag eller Alfred eller Emma fått ett dyft av farfars pengar. Jag är en luspank målare. Harold slog sig på affärer och är nu en betydande man i City — han är den ende av oss som har sinne för affärer, fast på sista tiden har jag hört sägas att han sitter illa till. Alfred, — tja, inom familjen brukar vi kalla Alfred för Smarta Alf …”

”Varför det?”

”Vad ni är nyfiken! Jo, därför att Alfred är familjens svarta får. Ännu så länge har han visserligen inte suttit i fängelse, men det har flera gånger hängt på ett hår. Han arbetade vid livsmedelskommissionen under kriget, men slutade där helt plötsligt under lite tvivelaktiga omständigheter. Och sedan gjorde han en del skumma affärer med fruktkonserver — och så var det visst någon ljusskygg historia med ägg. Det rörde sig inte om några större summor — bara lite vanligt småfiffel, ni vet.”

”Är det inte lite obetänksamt att tala om allt det för någon som ni inte känner närmare?”

”Varför det? Är ni polisspion?”

”Vem vet.”

”Det tror jag inte. Ni gick och slavade långt innan polisen började bli intresserad av oss. Jag tror snarare …”

Han tystnade när hans syster Emma kom ut genom grinden till köksträdgården.

”Hej, Emma. Varför ser du så bekymrad ut?”

”Jag måste få tala med dig, Cedric.”

”Det är nog bäst att jag går in”, sade Lucy taktfullt.

”Nej, gå inte”, sade Cedric. ”Ni är nästan som barn i huset efter det här mordet.”

”Jag har en massa att göra”, sade Lucy. ”Jag gick bara ut för att hämta lite persilja.”

Hon drog sig hastigt tillbaka till köksträdgården. Cedric följde henne med blicken.

”Snygg flicka det där”, sade han. ”Vem är hon egentligen?”

”Jo, hon är faktiskt ganska känd”, sade Emma. ”Hon har specialiserat sig på att ta jobb som hembiträde. Men nu ska vi inte tala om Lucy Eyelesbarrow. Cedric, jag är så orolig.

Polisen tycks tro att den döda kvinnan var utlänning. Kanske fransyska, Cedric, du tror väl inte att det kan vara — Martine!”

Cedric stirrade på henne som om han inte riktigt fattade vad hon menade.

”Martine? Men vad i all sin dar — jaså, är det Martine du menar?”

”Ja, tror du …”

”Om man tänker närmare på det var det ändå bra konstigt att hon skickade det där telegrammet. Det måste ha varit vid ungefär samma tid … Tror du att hon trots allt kan ha åkt hit och …”

”Du pratar. Varför skulle Martine komma hit och gå in i Långa ladan? Av vilken anledning? Det tycker jag verkar fullkomligt otroligt.”

”Tycker du inte att jag borde tala om det för kommissarie Bacon — eller för den andre?”

”Tala om vad då?”

”Ja, om Martine. Om hennes brev.”

”Nu ska du inte trassla till det genom att dra fram en massa ovidkommande saker som inte har ett dyft att göra med det här. Dessutom har jag aldrig trott på det hon skrev.”

”Jag gjorde det.”

”Du har alltid haft alldeles för lätt att tro på allt möjligt. Jag skulle vilja råda dig att ta det lugnt och hålla tyst med det. Det är polisens jobb att identifiera det där märkvärdiga liket. Och jag är övertygad om att Harold kommer att säga detsamma.”

”Det tvivlar jag inte på. Och Alfred också. Men jag är orolig, Cedric, verkligt orolig. Jag vet inte vad jag ska ta mig till.”

”Du behöver inte göra någonting alls”, sade Cedric bestämt. ”Säg inte ett dugg om det Jag har alltid haft som motto att man aldrig ska göra sig bekymmer i onödan.”

Emma Crackenthorpe suckade. Hon gick långsamt tillbaka till huset. Hon kände sig illa till mods.

När hon kom på uppfartsvägen kom doktor Quimper ut ur huset och öppnade dörren på sin Austin. Han hejdade sig när han fick syn på henne, och sedan gick han fram mot henne.

”Din far mår alldeles utmärkt, Emma”, sade han. ”Han trivs med mord. Det har gett honom ett nytt intresse för livet. Jag bör tydligen rekommendera mord åt fler av mina patienter.”

Emma log mekaniskt. Doktor Quimper lade alltid snabbt märke till folks reaktion.

”Är det något särskilt på tok?” frågade han.

Emma såg på honom. Hon hade lärt sig att lita på att hans vänliga intresse var uppriktigt menat. Han var inte enbart husläkare utan också en vän som hon kunde ty sig till. Hon lät inte lura sig av hans avsiktliga bryskhet — hon visste att han bara menade väl.

”Jo, jag är lite bekymrad”, medgav hon.

”Har du lust att tala om det för mig? Du ska förstås inte göra det om du inte vill.”

”Det vill jag gärna göra. En del känner du redan till. Det är bara det att jag inte vet vad jag ska ta mig till.”

”Jag har alltid fått ett intryck av att du har ett mycket gott omdöme. Vad är det som bekymrar dig?”

”Minns du — eller det gör du kanske inte — vad jag en gång berättade för dig om min bror — han som stupade i kriget?”

”Om att han hade gift sig — eller tänkte gifta sig med en fransyska? Är det det du menar?”

”Ja. Han stupade nästan omedelbart efter det jag fick hans brev. Vi hörde aldrig av henne på något sätt. Det enda vi kände till om henne var hennes förnamn. Vi räknade hela tiden med att hon skulle skriva eller komma hit, men det gjorde hon inte. Vi har inte hört av henne på något sätt — tills för omkring en månad sedan, strax före jul.”

”Jag minns det. Fick ni inte ett brev från henne?”

”Jo. Hon skrev att hon var i England och ville komma och hälsa på oss. Vi gjorde upp om att hon skulle komma hit, men så i sista stund fick vi ett telegram från henne om att hon oväntat måste resa tillbaka till Frankrike.”

”Jaa?”

”Polisen tror att den mördade kvinnan var — fransyska.”

”Jaså, verkligen? Jag tycker att hon snarare såg engelsk ut, men sånt kan man aldrig vara säker på. Du är alltså orolig för att den döda kvinnan kan vara din brors fästmö?”

”Ja.”

”Jag har verkligen svårt att tro det”, sade doktor Quimper, och sedan tillade han: ”Men hur som helst så förstår jag precis hur du känner det.”

”Jag har grubblat på om jag kanske borde tala om alltsammans för polisen. Cedric och de andra säger att det är alldeles onödigt. Vad tycker du?”

”Hm.” Doktor Quimper bet sig i läppen. Han stod och funderade en stund. Sedan sade han nästan motvilligt: ”Det är naturligtvis mycket enklare om du inte säger något. Jag förstår mycket väl dina bröders inställning. Men …”

”Ja?”

Quimper såg på henne. Det fanns ett ömt uttryck i hans ögon.

”Jag skulle för min del tala om det för dem”, sade han. ”Annars kommer du bara att gå och oroa dig i onödan, om jag känner dig rätt.”

Emma rodnade en smula.

”Det är kanske bara fånigt av mig.”

”Gör precis som du själv tycker är bäst — och strunta i vad dina syskon säger”, sade Quimper. ”Du kan alltid räkna med mitt stöd.”

Tolfte kapitlet

”Hallå hon där! Just du! Kom hit!”

Lucy vred på huvudet och såg till sin förvåning att gubben Crackenthorpe vinkade ivrigt åt henne från en dörröppning.

”Vill ni tala med mig, mr Crackenthorpe?”

”Prata inte så mycket utan kom hit.”

Lucy gjorde som hon blev tillsagd. Gamle mr Crackenthorpe tog henne i armen och drog in henne innanför dörren och stängde den.

”Det är någonting som jag vill visa dig”, sade han.

Lucy såg sig omkring. De befann sig i ett litet rum som tydligen en gång varit avsett som arbetsrum, men som av allt att döma inte använts till det på mycket länge. Det låg travar med dammiga dokument på skrivbordet och det hängde spindelväv uppe i takhörnen. Luften kändes fuktig och instängd.

”Vill ni att jag ska städa här?” frågade hon.

Gamle mr Crackenthorpe skakade energiskt på huvudet. ”Absolut inte! Jag brukar ha det här rummet låst. Emma skulle nog gärna vilja snoka omkring här, men det får hon inte. Det här är mitt rum. Titta på de här stenarna. Det är geologiska prov.”

Lucy såg på de tolv, femton stenar som han pekade på. En del var slipade och en del oslipade.

”Så vackra de är”, sade hon vänligt. ”Mycket intressant.”

”Det har du alldeles rätt i. De är intressanta. Du är en intelligent flicka. Jag visar dem inte för vem som helst. Nu ska jag visa dig en del andra saker.”

”Det är mycket vänligt av er, men jag måste nog fortsätta med det jag höll på med. Nu när det är sex personer i maten …”

”De äter mig ur huset … Det är det enda de gör varje gång de kommer hit. Åter. Och inte erbjuder de sig att betala för maten heller. De blodsugarna! De väntar bara på att jag ska dö. Men jag tänker inte dö än på ett tag — jag tänker inte dö bara för att göra dem till viljes. Jag är starkare än vad till och med Emma vet om.”

”Det är jag säker på att ni är.”

”Jag är inte så gammal heller. Hon tror att jag är en gammal gubbe och behandlar mig som en sån. Du tycker väl inte att jag är gammal?”

”Absolut inte”, sade Lucy.

”Du är en förnuftig flicka. Ta nu och titta på det här.”

Han pekade på en stor urblekt plansch på väggen. Lucy såg att det var ett stamträd, på en del ställen var texten så finstilt att man måste ha förstoringsglas för att kunna läsa namnen. Men förfädernas namn var skrivna med stora tydliga bokstäver och med kronor över namnen.

”Jag är av kunglig härstamning”, sade mr Crackenthorpe. ”Det här är min mors stamträd — inte min fars. Han var en plebej! En uppkomling! Jag har inte den minsta likhet med honom. Jag rör mig på ett högre plan. Jag brås på min mor. Jag har ett medfött sinne för konst och klassisk skulptur — han begrep sig inte ett skvatt på sånt, den gamla dumbommen. Jag minns ingenting av min mor — hon dog när jag var två år. Den sista i sin släkt. Hon var utfattig när hon gifte sig med min far. Men titta här — Edvard Bekännaren — Ethelred den ovillige — det vimlar av dem. Och det var innan normanderna kom. Innan normanderna — det var väl inte illa?”

”Nej, det var det verkligen inte.”

”Nu ska jag visa dig något annat.” Han gick före henne fram till ett stort åbäkigt ekskåp. Lucy var smärtsamt medveten om hans hårda grepp om hennes arm. Man kunde sannerligen inte beskylla mr Crackenthorpe för att vara svag och orkeslös. ”Titta här! Det kommer från Lushington — från min mors föräldrahem. Det är elizabethanskt. Det behövs fyra karlar för att flytta det. Vet du vad jag har i det? Vill du att jag ska visa dig det?”

”Ja, mycket gärna”, sade Lucy artigt.

”Är du nyfiken, va? Alla kvinnor är nyfikna.” Han tog upp en nyckel ur fickan och låste upp dörren till nedre skåpet. Ur det tog han fram ett kassaskrin som såg förvånansvärt nytt ut. Han låste upp det också.

”Titta här ett tag. Vet du vad det här är för något?”

Han tog upp en liten rulle inslagen i papper och drog undan papperet i ena änden. Guldmynt rullade ut i hans hand.

”Titta på de här, min unga dam. Titta på dem, ta i dem, håll i dem. Vet du vad det är? Nej, det gör du säkert inte! Du är alldeles för ung för det. Sovereigns — det är just vad det är. Prima guldsovereigns. Det vi använde oss av innan det blev modernt med de där smutsiga papperslapparna. De är värda åtskilligt mer än alla pappersbitarna. Jag lade undan dem för länge sedan. Jag har också en del andra saker i det här skrinet. Det finns mycket undanstoppat här inne för framtida bruk. Emma vet inte om det — ingen vet något om det. Det är vår lilla hemlighet, förstår du. Vet du varför jag talar om det för dig och visar det för dig?”

”Nej, varför?”

”Därför att jag inte vill att du ska tro att jag är en gammal sjuk man som har spelat ut sin roll. Än finns det mycket liv kvar i gubben. Min hustru dog för många år sedan. Hon kom alltid med invändningar mot allt jag gjorde. Tyckte inte om de namn som jag gav barnen — hederliga angelsaxiska namn — hon hade inget intresse för familjens anor. Fast jag fäste mig aldrig vid vad hon sa — och hon var en stackars viljelös varelse och gav alltid vika. Men du har den rätta tågan i dig — och söt är du också. Jag ska ge dig ett gott råd. Kasta inte bort dig på en ung man. Unga män är dumbommar! Du måste tänka på din framtid. Du ska vänta …” Hans fingrar trycktes in i Lucys arm. Han sade tätt intill hennes öra: ”Jag säger inte mer än det. Vänta. De där tjockskallarna tror att jag kommer att dö snart. Det kommer jag inte. Det skulle inte förvåna om jag överlevde dem allesammans. Och sen får vi se! Ja, sen får vi se. Harold har inga barn. Cedric och Alfred är ogifta. Emma — Emma kommer säkert inte att gifta sig. Hon är lite förtjust i Quimper — men det skulle aldrig falla Quimper in att gifta sig med Emma. Och så är det förstås Alexander. Alexander, ja … Jag tycker faktiskt bra om Alexander … Ja, det är lite förargligt, men jag tycker bra om Alexander.”

Han tystnade och rynkade pannan, sedan fortsatte han:

”Nå, vad säger du om det, flicka lilla? Vad säger du om det, va?”

”Miss Eyelesbarrow …”

Emmas röst hördes svagt genom den låsta dörren till rummet. Lucy grep tillfället i flykten.

”Miss Crackenthorpe ropade på mig. Jag måste gå nu. Tack för att ni visade mig alltsammans …”

”Glöm inte att det stannar oss emellan …”

”Nej, det ska jag inte göra”, sade Lucy och skyndade sig ut i hallen. Hon var inte riktigt säker på om hon alldeles nyss hade mottagit ett slags frieri eller inte.

Dermot Craddock satt vid skrivbordet i sitt tjänsterum på Scotland Yard. Han satt i en bekväm ställning på tvären i sin stol och talade i telefon och stödde armbågarna mot bordet. Han talade franska, ett språk som han behärskade tämligen hyggligt.

”Som ni förstår var det bara ett uppslag”, sade han.

”Men det är trots allt ett uppslag”, sade rösten i andra änden av tråden, på polisprefekturen i Paris. ”Jag har redan satt i gång med undersökningar i de kretsarna. Min agent rapporterar att han har ett par tre lovande spår att följa. Såvida de inte har familj eller älskare försvinner den sortens kvinnor lätt ur sikte och det är ingen som bryr sig om vart de har tagit vägen. De kan ha gett sig ut på en turné, eller de kan ha hittat en ny karl — det är vederbörandes ensak och ingen lägger sig i det. Men det är tyvärr inte så lätt att känna igen henne efter det fotografi som ni skickade mig. Man blir inte vackrare av att bli strypt. Men den saken kan ju inte hjälpas. Jag ska nu gå igenom de sista rapporterna från mina agenter i det här fallet De har kanske någonting nytt att komma med. Au revoir, mon cher.”

När Craddock artigt besvarade den andres avskedsord lades en papperslapp framför honom på skrivbordet. På den stod det:

Miss Emma Crackenthorpe.

Vill tala med kriminalkommissarie Craddock.

Rutherford Hall-fallet.

Han lade på luren och sade till konstapeln:

”Be miss Crackenthorpe komma in.”

Medan han väntade på henne lutade han sig tillbaka i stolen och funderade.

Då hade han alltså inte misstagit sig — Emma Crackenthorpe visste något — kanske inte mycket, men ändå något. Och hon hade beslutat sig för att tala om det för honom.

Han reste sig när Emma Crackenthorpe visades in i rummet, hälsade på henne, sköt fram en stol åt henne och bjöd henne på en cigarrett, som hon tackade nej till. Sedan uppstod en liten tystnad. Han förstod att hon försökte komma på de rätta orden.

Han lutade sig framåt.

”Har ni kommit hit för att tala om något för mig, miss Crackenthorpe? Kan jag hjälpa er på något sätt? Ni har bestämt varit bekymrad för något? Kanske bara en obetydlig sak som ni inte är säker på har att göra med fallet, men som å andra sidan kanske har något samband med det. Ni har kommit för att tala om det för mig, inte sant? Det har kanske att göra med den döda kvinnans identitet. Tror ni att ni vet vem hon var?”

”Nej nej, det är inte direkt det. Jag tror egentligen inte att det har någon större betydelse. Men …”

”Men det finns ändå något i det som oroar er. Det är bäst att ni talar om det för mig — för vi kan kanske lugna er på den punkten.”

Emma satt tyst en liten stund och sedan sade hon:

”Ni har träffat tre av mina bröder. Jag hade en bror till, Edmund, som stupade i kriget. Strax innan han stupade skrev han till mig från Frankrike.”

Hon öppnade sin handväska och tog upp ett skrynkligt och urblekt brev. Hon läste upp det för honom:

”Jag hoppas att det här inte kommer som en chock för dig, Emmie, men jag tänker gifta mig — med en fransyska. Det har blivit bestämt i all hast — men jag är övertygad om att du kommer att tycka om Martine — och ta hand om henne om det skulle hända mig något. Jag skall skriva mer utförligt i mitt nästa brev — och då är jag en gift man. Du talar väl om det så skonsamt som möjligt för den gamle? Han blir väl heltokig när han får veta det.”

Kommissarie Craddock sträckte fram handen. Emma tvekade, sedan gav hon honom brevet.

”Två dagar efter det jag fått brevet fick vi ett telegram som meddelade att Edmund saknades, antagligen hade stupat”, fortsatte hon hastigt. ”Senare fick vi definitivt besked om att han hade stupat. Det var strax före Dunkerque — och allting var mycket förvirrat just då. Såvitt jag kunnat se står det ingenting i hans militära papper om att han var gift — men det var som sagt en mycket förvirrad tid. Jag hörde aldrig av flickan på något sätt. Efter kriget försökte jag göra en del efterforskningar, men det enda jag visste om henne var vad hon hette i förnamn, och den delen av Frankrike hade varit ockuperad av tyskarna och det var svårt att få fram några besked om henne om man inte visste vad hon hette i efternamn och en del andra detaljer. Till slut tog jag för givet att giftermålet aldrig hade blivit av och att flickan antagligen hade gift sig med någon annan innan kriget var slut, eller att kanske hon också hade blivit dödad.”

Kommissarie Craddock nickade. Emma fortsatte:

”Så ni förstår kanske att jag blev mycket överraskad när jag för en månad sedan fick ett brev som var undertecknat Martine Crackenthorpe.”

”Har ni det med er?”

Emma tog upp brevet ur handväskan och gav honom det. Craddock läste det med spänt intresse. Det var skrivet med lutande fransk handstil — en driven handstil.

”Kära Mademoiselle!

Jag hoppas att detta brev inte kommer som en chock för er. Jag vet inte ens om er bror Edmund har talat om för er att vi var gifta. Han sade att han skulle göra det. Han stupade bara några dagar efter det vi hade gift oss och samtidigt ockuperade tyskarna vår by. När kriget tog slut beslöt jag mig för att inte skriva till er eller över huvud taget sätta mig i förbindelse med er, trots att Edmund hade bett mig att göra det. Men vid det laget hade jag skapat mig en ny tillvaro, och det var inte nödvändigt för mig. Men nu ligger allting annorlunda till. Det är för min sons skull som jag skriver det här brevet. Han är nämligen er brors son, och jag kan inte längre ge honom den uppfostran han bör ha. Jag kommer till England i början på nästa vecka. Ni skulle inte vilja meddela mig om jag kan komma och hälsa på er? Ni kan nå mig med brev under adress Elvers Crescent 126, nr. 10. Jag hoppas, som sagt, att detta brev inte kommer som en obehaglig överraskning för er.

Er tillgivna

Martine Crackenthorpe.”

Craddock satt tyst en liten stund. Sedan läste han brevet på nytt innan han lämnade det tillbaka till henne.

”Vad gjorde ni sedan ni fått det här brevet, miss Crackenthorpe?”

”Min svåger, Bryan Eastley, råkade vara på besök hemma hos oss just då och jag talade med honom om det. Sedan ringde jag till min bror Harold i London och frågade honom till råds. Harold var ganska skeptiskt inställd till hela historien och han rådde mig att vara mycket försiktig. Han sa att vi måste ställa oss avvaktande till kvinnans uppgifter.”

Emma satt tyst ett ögonblick, och sedan fortsatte hon:

”Det var naturligtvis alldeles riktigt påpekat och jag höll med honom om det. Men om flickan — kvinnan — verkligen var den Martine som Edmund hade skrivit till mig om tyckte jag att vi måste ta emot henne. Jag skrev till den adress hon uppgett i brevet och inbjöd henne att komma till Rutherford Hall och hälsa på oss. Några dagar senare fick jag ett telegram från London: Måste tyvärr omedelbart återvända till Frankrike. Sedan har hon inte hört av sig på något sätt.”

”När hände allt det där?”

Emma tänkte efter ett ögonblick.

”Det var strax före jul. Jag minns det därför att jag tänkte föreslå henne att vara hos oss över julen — men min far ville inte alls höra talas om det — så jag föreslog att hon skulle komma på lördan efter jul när mina syskon fortfarande var kvar. Jag har för mig att telegrammet om att hon skulle åka tillbaka till Frankrike kom några dagar före jul.”

”Och ni tror att den kvinna vars lik hittades i sarkofagen kan vara denna Martine?”

”Nej, det gör jag naturligtvis inte. Men när ni sa att hon antagligen var utlänning — ja, jag kunde inte undgå att undra … om det kanske …”

”Ni har gjort alldeles rätt som talat om det här för mig”, skyndade sig Craddock att säga när hon avbröt sig. ”Det finns ingen anledning tro annat än att kvinnan som skrev till er verkligen åkte tillbaka till Frankrike och befinner sig i högönsklig välmåga. Fast å andra sidan finns det ett visst samband mellan de uppgivna tidpunkterna, som ni själv genast kom underfund med. Som ni hörde vid den rättsliga undersökningen ansåg polisläkaren att kvinnan måste ha dött för omkring tre eller fyra veckor sedan. Men nu ska ni inte vara orolig för den saken, miss Crackenthorpe, utan låta oss ta hand om den.” Han tillade i lätt ton: ”Ni rådfrågade mr Harold Crackenthorpe. Men hur var det med er far och era andra bröder?”

”Jag måste naturligtvis tala om det för pappa. Han blev mycket upprörd”, sade hon och smålog. ”Han var övertygad om att hon hade hittat på alltsammans för att kunna pressa oss på pengar. Min far är mycket känslig när det gäller pengar. Han tror, eller låtsas göra det, att han är mycket fattig och att han måste vara mycket försiktig med sina utlägg. Det händer ju ibland att äldre människor får sådana där fixa idéer. Men det är naturligtvis inte sant, han har en mycket stor inkomst och gör inte ens av med en fjärdedel av den — eller han gjorde det åtminstone inte förr innan skatterna blev så där höga.” Hon tystnade och så tillade hon: ”Jag talade om det för mina två andra bröder också. Alfred menade att om det inte rörde sig om ett skämt så var det så gott som säkert ett bedrägeri. Cedric var helt enkelt inte intresserad av det — han är ganska självupptagen. Vår tanke var att vi skulle ta emot Martine och att vi skulle be vår advokat, mr Wimborne, vara närvarande.”

”Vad ansåg mr Wimborne om saken?”

”Vi hade ännu inte hunnit tala med honom om den. Vi skulle just göra det när vi fick telegrammet från Martine.”

”Ni har inte försökt få tag på henne sedan dess?”

”Jo, jag skrev till hennes adress i London med Var god eftersänd på kuvertet, men jag har inte fått något svar på det brevet.”

”Ganska egendomlig historia … Hm …”

Han såg skarpt på henne.

”Vad tror ni själv om det här?”

”Jag vet inte vad jag ska tro.”

”Hur reagerade ni just då? Trodde ni att brevet var äkta — eller var ni av samma åsikt som er far och era bröder? Apropå det, vad ansåg er svåger om det?”

”Jo, Bryan trodde att brevet var äkta.”

”Och ni?”

”Jag … jag var inte säker på det.”

”Och hurdan var er inställning — alltså under förutsättning att flickan verkligen var er bror Edmunds änka?”

Emmas ansikte mjuknade.

”Jag var mycket fäst vid Edmund. Han var min älsklingsbror. Brevet verkade vara just ett sådant brev som en flicka som Martine skulle skriva under de omständigheterna. Det händelseförlopp som hon beskrev var fullt naturligt. Jag utgick från att hon när kriget var slut antingen hade gift om sig eller levde ihop med en man som hade tagit hand om henne och barnet. Sedan hade den mannen kanhända dött, eller övergett henne, och då hade hon inte haft något annat val än att vända sig till Edmunds familj — som han själv hade velat att hon skulle göra. På mig verkade brevet vara äkta och naturligt — men Harold påpekade förstås att om det var skrivet av en bedragerska skulle det vara skrivet av en kvinna som hade känt Martine och som visste precis hur det låg till och därför kunde skriva ett brev som på alla sätt verkade vara äkta. Jag måste erkänna att det låg något i det, men hur det nu var så …”

Hon tystnade.

”Ni ville att det skulle vara sant?” sade Craddock vänligt.

Hon såg tacksamt på honom.

”Ja, jag ville att det skulle vara sant. Jag skulle bli så glad om Edmund hade lämnat efter sig en son.”

Craddock nickade.

”Som ni sa så ger brevet intryck av att vara fullt äkta. Det som får en att undra är det som sedan hände — Martine Crackenthorpes plötsliga avresa till Paris och att ni inte har hört av henne sedan dess. Ni hade svarat vänligt på hennes brev och var beredd att ta emot henne. Men om hon nu absolut måste åka tillbaka till Frankrike, varför skrev hon inte igen? Detta är alltså under förutsättning att hon inte var någon bedragare. Om hon var en bedragare skulle det naturligtvis vara lättare att förklara. Jag tänkte att ni kanske hade rådfrågat mr Wimborne och att han kanske hade satt i gång med vissa undersökningar som skrämt kvinnan på flykten. Men ni sa att ni inte hade talat med honom om det. Det är fortfarande tänkbart att någon av era bröder kan ha gjort någonting liknande. Det är möjligt att denna Martine kanske har haft en bakgrund som inte tålde att synas i sömmarna. Hon hade kanske trott att hon bara skulle få att göra med Edmunds tillgivna syster, inte med hårdhudade misstrogna affärsmän. Hon hade kanske hoppats att ni skulle ge henne pengar för barnets skull (fast det är knappast ett litet barn nu utan en pojke på femton eller sexton år) utan att komma med alltför många frågor. Men i stället kom hon underfund med att det inte skulle gå riktigt så enkelt till. Såvitt jag förstår skulle det ha fört med sig ganska allvarliga juridiska konsekvenser. Om Edmund Crackenthorpe efterlämnade en son, född inom äktenskapet, skulle han väl ha rätt att dela arvet efter er farfar?”

Emma nickade.

”Dessutom skulle han, enligt de uppgifter jag har fått, så småningom ärva Rutherford Hall och ägorna runt omkring — och det bör vara mycket värdefull tomtmark vid det här laget.”

Emma såg ganska häpen ut.

”Ja, det hade jag faktiskt inte tänkt på.”

”Men det finns säkert ingen anledning att vara orolig”, sade kommissarie Craddock. ”Ni gjorde alldeles rätt i att komma hit och tala om det för mig. Jag ska låta göra en undersökning, men det är knappast troligt att det finns något samband mellan den kvinna som skrev brevet (och som antagligen var en bedragerska som försökte lura er på pengar) och den kvinna vars lik hittades i sarkofagen.”

Emma reste sig med en suck av lättnad.

”Jag är glad för att jag har talat om det för er. Ni har varit mycket vänlig.”

Craddock följde henne till dörren.

Sedan ringde han efter kriminalöverkonstapel Wetherall.

”Jag har ett uppdrag åt dig, Bob. Du ska åka till Elvers Crescent 126, numro tio. Ta med dig foton av kvinnan från Rutherford Hall. Försök ta reda på så mycket som möjligt om en kvinna som påstår sig heta Crackenthorpe — mrs Martine Crackenthorpe, och som antingen bodde där eller hade sin post ställd dit mellan ungefär den femtonde december och slutet av december.”

”Ja, kommissarien.”

Craddock tog genast itu med en del andra arbetsuppgifter som låg och väntade på hans skrivbord. På eftermiddagen sökte han upp en teateragent som han kände sedan gammalt. Hans förfrågningar ledde inte till något resultat.

När han senare på dagen kom tillbaka till sitt tjänsterum låg det ett telegram från Paris på hans skrivbord.

Det signalement ni lämnat kan passa in på Anna Stravinska vid Maritskijbaletten. Föreslår att ni kommer hit. Dessin, Parispolisen.

Craddock suckade djupt av lättnad och såg genast mindre bekymrad ut.

Äntligen ett spår på Martine Crackenthorpe, tänkte han.

Han beslöt sig för att ta nattåget till Paris.

Trettonde kapitlet

”Det var mycket vänligt av er att bjuda hit mig på te”, sade miss Marple till Emma Crackenthorpe.

Miss Marple såg påfallande virrig och osäker ut — hon utgjorde en bild av en rar vimsig gammal dam. Hon log strålande när hon såg sig omkring — mot Harold Crackenthorpe i sin välskurna mörka kostym, mot Alfred som bjöd henne på sandwiches med ett charmerande leende, mot Cedric som stod vid den öppna spisen klädd i en luggsliten tweedjacka och såg bistert på den övriga familjen.

”Vi är mycket glada åt att ha er här”, sade Emma artigt.

Det märktes inga spår av den scen som hade utspelats efter lunchen samma dag när Emma plötsligt hade sagt:

”Men herregud, jag har ju glömt tala om att jag bad miss Eyelesbarrow bjuda hit sin gamla faster på te i dag.”

”Du får ringa återbud”, sade Harold vresigt. ”Vi har mycket kvar att tala om. Vi vill inte ha hit några främmande människor.”

”Hon kan dricka te ute i köket eller någon annanstans tillsammans med flickan”, sade Alfred.

”Nej, det kan inte komma ifråga”, sade Emma bestämt. ”Det skulle vara mycket oartigt.”

”Äsch, låt henne komma”, sade Cedric. ”Vi kan pumpa henne lite ifråga om hennes underbara Lucy. Jag skulle gärna vilja veta mer om den flickan. Jag vet inte riktigt om man kan lita på henne. Hon är alldeles för klipsk.”

”Hon har mycket goda förbindelser och referenser”, sade Harold. ”Jag har låtit ta reda på det. Jag tyckte jag var tvungen till det eftersom hon snokade omkring och hittade liket.”

”Om vi bara visste vem den där fördömda kvinnan var”, sade Alfred.

”Jag måste verkligen säga, Emma, att du bar dig ovanligt enfaldigt åt när du sa till polisen att den döda kvinnan kunde vara Edmunds franska fästmö”, tillade Harold surt. ”Det får dem naturligtvis att tro att hon kom hit och att det var någon av oss som tog livet av henne.”

”Nu ska du inte överdriva, Harold.”

”Harold har alldeles rätt”, sade Alfred. ”Jag begriper verkligen inte vad det tog åt dig. Jag har en känsla av att jag inte kan ta ett steg utan att det är en deckare som skuggar mig.”

”Jag sa åt henne att inte göra det”, sade Cedric. ”Men Quimper uppmuntrade henne.”

”Det hade han ingenting att göra med”, sade Harold ilsket. ”Han kan hålla sig till sina piller och pulver och allmänna sjukförsäkringen.”

”Sluta gräla nu”, sade Emma trött. ”Jag är faktiskt glad åt att den gamla damen, vad hon nu heter, kommer hit på te. Det är bara bra för oss att ha främmande så att vi inte får tillfälle att älta samma sak om och om igen. Nej, nu måste jag snygga till mig lite.”

Hon lämnade rummet.

”På tal om Lucy Eyelesbarrow”, sade Harold. ”Cedric har alldeles rätt i att det är konstigt att hon snokade omkring i ladan och öppnade sarkofagen — det är ju ett jobb för en atlet. Vi borde kanske vidta vissa åtgärder. Jag tyckte hon verkade ganska arrogant vid lunchen …”

”Låt mig ta hand om henne”, sade Alfred. ”Jag ska snart ta reda på om hon har något särskilt i kikarn.”

”Varför öppnade hon sarkofagen, menar jag?”

”Hon kanske inte alls heter Lucy Eyelesbarrow”, föreslog Cedric.

”Men vad skulle det tjäna till …” Harold såg verkligt orolig ut ”Tusan också!”

De såg bekymrade på varandra.

”Och så ska den där odrägliga gamla tanten komma hit på te just nu när vi måste få tid att tänka.”

”Vi får diskutera det här grundligt i kväll”, sade Alfred. ”Tills dess kan vi alltid pumpa tanten på allt hon vet om Lucy.”

Lucy hade följaktligen åkt och hämtat miss Marple och nu satt hon framför brasan och log mot Alfred när han bjöd henne på sandwiches, ett leende fyllt av den uppskattning hon alltid visade män som såg bra ut.

”Tack så mycket … Får jag lov att fråga …? Aha, ägg och sardiner, ja det kommer att smaka gott. Jag är tyvärr alltid ganska glupsk vid tedags. Ni förstår, när man blir äldre så … Men på kvällen äter jag naturligtvis bara någonting lätt … Jag måste vara försiktig.” Hon vände sig åter till värdinnan. ”Så vackert hem ni har. Och så många vackra saker. De där bronsfigurerna påminner mig om något som min far köpte — på Parisutställningen. Jaså, gjorde er farfar det också? Går de inte i den klassiska stilen? Mycket trevliga. Det måtte vara roligt för er att ha alla era bröder hemma? Det är så många familjer som är splittrade — Indien, fast det är väl slut med det nu — och Afrika — västkusten, det är ett förfärligt klimat där.”

”Två av mina bröder bor i London.”

”Så trevligt för er.”

”Men min bror Cedric är målare och bor på Ibiza, en av Balearerna.”

”Målare är bestämt mycket förtjusta i öar?” sade miss Marple. ”Chopin — men det var visst Mallorca? Och så var han förstås musiker. Det var Gauguin jag tänkte på. Ett sorgligt liv — förspillt, på något sätt. Själv är jag inte särskilt förtjust i målningar av infödingskvinnor — och även om jag vet att det är många som beundrar honom så har jag aldrig varit särskilt svag för den där smutsbruna färgen. Man känner sig så nedstämd när man ser hans tavlor.”

Hon gav Cedric en smått ogillande blick.

”Berätta lite för oss om hurdan Lucy var som barn, miss Marple”, sade Cedric.

Hon log förtjust mot honom.

”Lucy var alltid så duktig”, sade hon. ”Jo, det var du, lilla vän — och låt mig få tala färdigt. Hon var mycket slängd i räkning. Jag minns när slaktaren tog för mycket betalt för en bit innanlår …”

Miss Marple gav sig in på en detaljerad redogörelse för Lucys barndom och övergick sedan till att berätta om sina egna erfarenheter av livet i en liten by.

Hon avbröts i sin minneskavalkad av att Bryan kom in i rummet tillsammans med pojkarna, som var ganska våta och smutsiga efter att med liv och själ ha ägnat sig åt att söka efter ledtrådar. Teet bars in och samtidigt anlände doktor Quimper, som såg sig frågande omkring sedan han blivit föreställd för den gamla damen.

”Jag hoppas din far inte känner sig krasslig, Emma?”

”Nej, inte alls — han kände sig bara lite trött nu på eftermiddan …”

”Han kanske ville slippa besök”, sade miss Marple med ett skälmskt leende. ”Jag minns så väl hur det var med min egen käre far. ’Ska det komma en massa gamla tanter hit?’ brukade han säga till mor. ’Då ska jag be att få mitt te i biblioteket.’ Han var sannerligen inte vidare artig”, tillade hon.

”Men ni får absolut inte tro …”, började Emma säga, men Cedric avbröt henne.

”Han dricker alltid te i biblioteket när hans kära söner kommer på besök. Det är väl bara logiskt med tanke på hans psyke, eller hur, doktorn?”

Doktor Quimper, som högg in på sandwicharna och sockerkakan med den strålande aptit som är typisk för den som oftast måste slänga i sig maten, sade:

”Psykologi är nog bra om man låter psykologerna sköta den. Det tokiga är att alla är amatörpsykologer nuförtiden. Mina patienter talar om för mig exakt vilka komplex och neuroser de lider av, utan att ge mig en chans att tala om det för dem. Ja tack, Emma, jag dricker gärna en kopp till. Jag har inte haft tid att äta lunch i dag.”

”Jag har alltid tyckt att en läkares liv är så ädelt och självuppoffrande”, sade miss Marple.

”I så fall känner ni inte många läkare”, sade doktor Quimper. ”Man brukar skälla dem för att vara kvackare och gud ska veta att många av dem är det. Men vi får åtminstone betalt nuförtiden, det ser staten till. Man behöver inte längre skicka räkningar som man vet aldrig kommer att bli betalda. Det tokiga är att alla ens patienter är fast beslutna att mjölka ’staten’ på så mycket pengar de nånsin kan, och följden är att om lilla Jenny hostar två gånger om natten, eller lilla Tommy ätit ett par äppelkart, så måste den stackars läkaren komma dit mitt i natten. Ja ja! En härlig kaka, Emma. Du kan verkligen baka, du!”

”Det är inte jag som har gjort den. Det är miss Eyelesbarrow.”

”Du bakar minst lika bra”, sade Quimper lojalt.

”Ska du komma med och hälsa på pappa?”

Hon reste sig och läkaren följde med henne ut. Miss Marple såg efter dem när de lämnade rummet.

”Miss Crackenthorpe tycks vara mycket fäst vid sin far”, sade hon.

”För min del begriper jag inte hur hon står ut med gubben”, sade den frispråkige Cedric.

”Hon har det mycket bra här och pappa håller mycket av henne”, sade Harold snabbt.

”Det är inget fel på Emma”, sade Cedric. ”Det är bara det att hon är född till gammal ungmö.”

”Tror ni verkligen det?” sade miss Marple med en glimt i ögonvrån.

”Min bror menade inte någonting nedsättande med det uttrycket, miss Marple”, skyndade sig Harold att försäkra.

”Åh, jag tog inte åt mig”, sade miss Marple. ”Jag bara undrade om han hade rätt. Jag tror för min del inte att miss Crackenthorpe kommer att bli en gammal ungmö. Hon hör till den typ som mycket väl kan komma att gifta sig ganska sent — och bli mycket lycklig.”

”Det är knappast troligt om hon stannar kvar här”, sade Cedric. ”Här träffar hon aldrig någon som hon kan gifta sig med.”

Miss Marple såg ännu okynnigare ut.

”Det finns ju alltid präster — och läkare.”

Hon såg spjuveraktigt på dem.

Det var tydligt att ingen av dem hade tänkt på den möjligheten tidigare och de verkade inte särskilt tilltalade av den.

Miss Marple reste sig och samtidigt som hon gjorde det tappade hon en del små ylleschalar och sin handväska.

De tre bröderna skyndade sig att plocka upp det.

”Tack, snälla ni”, sade miss Marple förtjust. ”Jo, som jag redan sagt var det mycket vänligt av er att be mig komma hit. Jag har försökt föreställa mig hur det såg ut här — för att veta lite om den miljö där min kära Lucy arbetar.”

”En mycket fridfull hemmiljö — bortsett från ett och annat mord”, sade Cedric.

”Cedric!” Harold lät upprörd.

Miss Marple log mot Cedric.

”Vet ni vem ni påminner mig om? Unge Thomas Eade, sonen till vår bankdirektör. Han försöker alltid chockera folk. Det passade sig naturligtvis inte i bankkretsar, så han gav sig i väg till Västindien … Han kom hem när fadern dog och ärvde en massa pengar. Mycket trevligt för honom. Han har alltid begripit sig bättre på att göra av med pengar än att tjäna dem.”

Lucy skjutsade miss Marple hem. När hon körde tillbaka kom någon plötsligt uppdykande ur mörkret och ställde sig i strålkastarskenet just som hon svängde in på bakre uppfartsvägen. Lucy såg att det var Alfred Crackenthorpe.

”Fint”, sade han när han klev in i bilen. ”Brr, så kallt det är! Jag hade trott att jag skulle få en uppiggande promenad, men det är alldeles för kallt för att promenera. Kom den gamla damen välbehållen hem?”

”Ja. Hon tyckte att hon hade haft det mycket trevligt här.”

”Det märktes på henne. Gamla damer tycks trivas bara de får träffa folk, hur tråkiga de än är. Och gud ska veta att Rutherford Hall är ett trist ställe. Jag står inte ut med att vara här mer än två dagar i sträck. Hur kan ni vara kvar här, Lucy? Ni har väl ingenting emot att jag kallar er Lucy?”

”Nej, inte alls. Jag tycker inte det är tråkigt här. Fast jag ska förstås inte stanna här så länge.”

”Jag har gett akt på er — ni är en mycket intelligent flicka. Alldeles för intelligent för att kasta bort er på att laga mat och städa.”

”Tack, men jag föredrar att laga mat och städa framför att sitta på kontor.”

”Det skulle jag också göra. Men det finns ju annat man kan göra. Ni skulle kunna jobba som freelance.”

”Det är just vad jag gör.”

”Inte på det här sättet. Jag menar att ni ska arbeta på egen hand och använda er av er intelligens …”

”På vad sätt då?”

”Till exempel för att kringgå alla de idiotiska lagar och förordningar som klavbinder oss på alla sätt nuförtiden. Det finns alltid ett sätt att kringgå dem bara man är klyftig nog att komma på det. Och ni är intelligent. Tycker ni inte att den tanken låter lockande?”

”Kanske det.”

Lucy körde in bilen på stallbacken.

”Vad säger ni om det?”

”Jag måste veta mer om det först.”

”Jag skulle uppriktigt sagt kunna ha användning för er. Ni har just de egenskaper som är ovärderliga på det området — ni inger förtroende.”

”Vill ni att jag ska hjälpa er att göra luftaffärer?”

”Ingenting riskabelt. Bara ett litet kringgående av lagen — ingenting mer.” Hans hand gled sakta uppför hennes arm.

”Du är förbaskat tjusig, Lucy. Jag skulle gärna vilja ha dig till kompanjon.”

”Jag känner mig mycket smickrad.”

”Menar du att du inte är med på det? Tänk på saken. Tänk på hur roligt det skulle vara att dra alla perukstockarna vid näsan. Det tråkiga är att man måste ha en del kapital.”

”Jag har tyvärr inget.”

”Åh, jag menade inte alls på det sättet. Jag kommer snart att få en hel del pengar. Min vördade fader kan inte leva hur länge som helst, den gamla knölen. När han dör får jag ärva en hel del kontanter. Vad säger du om det, Lucy?”

”Vad har du tänkt dig för villkor?”

”Vi kan gifta oss om du så vill. Kvinnor tycks alltid vilja göra det, hur självständiga och intelligenta de än är. Dessutom kan en gift kvinna inte tvingas att vittna mot sin man.”

”Det låter inte riktigt lika smickrande.”

”Såja, Lucy. Förstår du inte att jag har gått och kärat ner mig i dig?”

Lucy kände sig märkvärdigt nog en smula fascinerad. Det fanns någonting förledande hos Alfred, kanske det enbart berodde på en rent animalisk utstrålning. Hon skrattade och gjorde sig fri från hans arm som låg runt hennes midja.

”Jag har inte tid att sitta här och hångla. Jag måste tänka på middan.”

”Det har du rätt i, Lucy, särskilt när man lagar så god mat som du. Vad får vi till middag?”

”Det får du se då. Du är lika glupsk som pojkarna.”

De gick in i huset och Lucy skyndade ut i köket. Hon blev en smula förvånad när Harold Crackenthorpe kom och avbröt henne i hennes matlagningsbestyr.

”Kan jag få tala med er ett ögonblick, miss Eyelesbarrow?”

”Går det inte lika bra lite senare, mr Crackenthorpe? Jag är lite försenad med middan.”

”Jovisst, visst. Efter middan då?”

”Ja, det går bra.”

Middagen serverades punktligt och blev vederbörligen uppskattad. När Lucy hade diskat färdigt och kom ut i hallen satt Harold Crackenthorpe och väntade på henne där.

”Jaa, mr Crackenthorpe?”

”Ska vi kanske gå in här?” Han öppnade dörren till vardagsrummet och gick före henne in. Han stängde dörren efter henne.

”Jag reser tidigt i morgon bitti, men jag vill gärna passa på att tala om för er att jag har fått ett utomordentligt gott intryck av er duglighet.”

”Tack”, sade Lucy en smula förvånad.

”Jag tycker att ni kastar bort era talanger här — det är rena slöseriet med en sådan utomordentlig begåvning som er”, sade han.

”Tycker ni? Det gör inte jag.”

Han kan i varje fall inte fria till mig, tänkte Lucy. Han är ju redan gift.

”Jag skulle vilja föreslå att ni, sedan ni hjälpt oss genom den här beklagliga historien, sätter er i förbindelse med mig i London. Om ni ringer till mitt kontor så ska jag säga till min sekreterare att göra upp om ett sammanträffande. Vi har alltid användning för en sådan utomordentlig kraft som ni i firman. Vi ska säkert hitta ett område där era talanger kommer bäst till sin rätt. Jag kan erbjuda er en mycket god lön, miss Eyelesbarrow, och mycket goda framtidsutsikter. Jag tror att ni kommer att bli mycket angenämt överraskad.”

Han log generöst.

”Tack, mr Crackenthorpe, jag ska tänka på saken”, sade Lucy blygt.

”Men vänta inte för länge med att bestämma er. En ung kvinna som vill göra karriär får inte missa ett sådant gynnsamt tillfälle.”

Han visade på nytt tandraden i ett leende.

”God natt, miss Eyelesbarrow, och sov gott.”

Jaså, sade Lucy för sig själv, jaså … det här börjar bli intressant …

När Lucy var på väg uppför trappan för att gå och lägga sig stötte hon ihop med Cedric.

”Jo, Lucy, det var något jag ville tala med er om.”

”Vill ni att jag ska gifta mig med er och följa med till Ibiza och sköta om er?”

Cedric såg mycket häpen och en aning förfärad ut.

”Aldrig i livet.”

”Ursäkta mig. Då misstog jag mig alltså.”

”Jag ville bara veta om det finns en tidtabell i huset.”

”Var det bara det? Det ligger en på hallbordet.”

”Men ni borde verkligen inte gå omkring och inbilla er att alla vill gifta sig med er”, sade Cedric förebrående. ”Ni ser visserligen ganska bra ut, men det finns faktiskt dom som är snyggare. Glöm inte att högmod går före fall. Och ni är sannerligen den sista här i världen som jag skulle vilja gifta mig med. Den absolut sista.”

”Verkligen?” sade Lucy. ”Ni behöver inte upprepa det. Kanske ni hellre skulle vilja ha mig till styvmor?”

”Vad menar ni med det?” Cedric stirrade förbluffad på henne.

”Precis vad jag sa”, sade Lucy och gick in på sitt rum och stängde dörren.

Fjortonde kapitlet

Dermot Craddock satt och talade med Armand Dessin vid Parispolisen. De två männen hade träffats ett par gånger förut och kommit bra överens. Eftersom Craddock talade franska flytande fördes det mesta av samtalet på det språket.

”Det är bara ett uppslag”, påpekade Dessin. ”Jag har ett foto här av balettkåren — det är hon som är den fjärde från vänster — ger det er något tips?”

Kommissarie Craddock sade att det faktiskt inte gjorde det. En strypt ung kvinna är inte lätt att känna igen, och alla de unga kvinnorna på fotot var kraftigt sminkade och klädda i strutsplymer.

”Det skulle kunna vara hon”, sade han. ”Mer kan jag inte säga. Vem var hon? Vad vet ni om henne?”

”Så gott som ingenting”, sade den andre glatt. ”Hon var nämligen inte någon större stjärna. Och Maritskijbaletten är inte heller särskilt märklig. Den uppträder på förortsteatrar och turnerar — den har inga stora namn, inga stjärnor, ingen berömd ballerina. Men jag ska ta er med till madame Joliet, som är ledare för den.”

Madame Joliet var en livlig affärssinnad fransyska med slug blick, en liten mustasch och en massa överflödigt hull.

”Jag tycker inte om polisen!” Hon såg stint på dem utan att dölja sitt misshag med besöket. ”Den försöker alltid ställa till obehag för en.”

”Nej, nej, madame, det ska ni absolut inte säga”, sade Dessin, som var en lång mager man med melankoliskt utseende. ”När har jag ställt till obehag för er?”

”När den där lilla dumbommen drack karbolsyra”, sade madame Joliet snabbt. ”Och det bara för att hon hade förälskat sig i dirigenten — som inte bryr sig om kvinnor utan har smak för annat. Och bara för det ställde ni till med ett väldigt hallå! Och sånt är aldrig bra för min fina baletts goda rykte.”

”Tvärtom, det drog fulla hus”, sade Dessin. ”Och det var för tre år sen. Ni borde inte vara så långsint. Men för att övergå till den här flickan, Anna Stravinska.”

”Ja, vad är det med henne?” sade madame Joliet försiktigt.

”Är hon ryska?” frågade kommissarie Craddock.

”Nej, det är hon inte. För namnet, menar ni? Nej, alla flickorna tar sig sådana där namn. Hon hörde inte till de bättre, dansade inte särskilt bra, såg inte särskilt bra ut. Elle était assez bien, c’est tout. Hon dansade tillräckligt bra för att vara med i baletten — men inte för att dansa solo.”

”Var hon fransyska?”

”Det är möjligt. Hon hade ett franskt pass. Men en gång talade hon om för mig att hennes man var engelsman.”

”Var hennes man engelsman? Levde han — eller var han död?”

Madame Joliet ryckte på axlarna.

”Antingen var han död eller också hade han övergett henne. Hur ska jag kunna veta det? Alla de där flickorna har alltid något trassel med män …”

”När träffade ni henne sist?”

”Jag och min trupp åkte till London på sex veckor. Vi uppträdde i Torquay, Bournemouth, Eastbourne och ett annat ställe som jag har glömt vad det hette, och så i Hammersmith. Sedan reste vi tillbaka till Frankrike, men Anna följde inte med. Hon skrev bara ett brev att hon skulle sluta i truppen, att hon skulle slå sig ner hos sin mans familj — det var någonting åt det hållet. För min del trodde jag inte ett ord av det. Det troligaste är att hon har slagit sig ihop med någon annan man.”

Kommissarie Craddock nickade. Madame Joliet tog tydligen alltid för givet att hennes flickor gjorde det.

”Och jag saknar henne knappast. Det kommer på ett ut för mig. Jag kan få flickor som är lika bra och bättre än hon, så jag tänkte inte mer på saken. Varför skulle jag göra det, för resten? De är precis lika karltokiga alla de där flickorna.”

”När hände det där?”

”När vi åkte tillbaka till Frankrike? Det var — jo, det var söndan före jul. Och Anna gav sig i väg två — eller kanske tre dar tidigare. Jag minns inte riktigt … Men sista dagarna i Hammersmith måste vi dansa utan henne — och vi blev tvungna att lägga om numren. Det var mycket fult gjort av henne, men så fort de där flickorna träffar en karl blir det alltid samma visa. Och det skulle aldrig falla mig in att sedan ta någon av dem tillbaka.”

”Det måste vara mycket besvärligt för er.”

”Oh! Mig gör det detsamma. Hon julade väl tillsammans med någon karl som hon hade fått tag på. Jag kan alltid få tag på andra flickor — flickor som är tacksamma för att få tillhöra Maritskijbaletten och som dansar lika bra — eller bättre än Anna.”

Madame Joliet tystnade och sedan frågade hon med plötsligt intresse:

”Varför vill ni ha tag på henne? Har hon fått ärva?”

”Tvärtom”, sade kommissarie Craddock artigt. ”Vi tror att hon kanske har blivit mördad.”

Madame Joliet såg ointresserad ut.

”Ça se peut! Sånt händer. Hon var en god katolik. Hon gick i mässan på söndagarna, och såvitt jag förstår biktade hon sig också.”

”Nämnde hon någon gång för er att hon hade en son?”

”En son? Menar ni att hon hade ett barn? Det tycker jag för min del verkar otroligt. Varenda en av flickorna känner till vart de ska vända sig om de blir med barn. Det vet monsieur Dessin lika bra som jag.”

”Hon kan ha fått ett barn innan hon gick in vid baletten”, sade Craddock. ”Till exempel under kriget.”

”Ah! dans la guerre. Det är förstås möjligt. Men till mig har hon i varje fall inte sagt något om det.”

”Vilka bland flickorna var hon mest tillsammans med?”

”Ett par tre stycken — men hon var inte särskilt förtrolig med någon.”

Det var de enda användbara upplysningar de fick av madame Joliet.

De visade henne puderdosan, och hon sade att Anna hade haft just en sådan men det hade också de flesta av de andra flickorna. Anna hade kanske köpt en päls i London — hon visste det inte. ”Jag har fullt arbete med repetitionerna, med scenbelysningen, med alla de tusen detaljer som hör till en föreställning. Jag har inte tid att intressera mig för vad artisterna har på sig.”

Sedan talade de med de flickor som madame Joliet hade gett dem namnen på. Ett par av dem hade känt Anna ganska bra, men de sade allesammans att hon aldrig hade talat mycket om sig själv, och en av flickorna påpekade att när hon någon gång gjorde det så ljög hon för det mesta.

”Hon brukade hitta på allt möjligt — påstod att hon varit älskarinna till en ärkehertig — eller en stenrik engelsman — eller att hon hade tillhört motståndsrörelsen under kriget. En gång sa hon till och med att hon hade varit filmstjärna i Hollywood.”

En annan flicka sade:

”Jag tror för min del att hon hade vuxit upp under mycket småborgerliga förhållanden. Hon ville gärna vara vid baletten därför att hon tyckte det var romantiskt, men hon var ingen dansös. Om hon bara hade sagt ’min pappa var manufakturhandlare i Amiens’ så hade det ju inte låtit så romantiskt. Därför hittade hon på en massa.”

”Till och med när vi var i London kom hon med antydningar om att en mycket rik man skulle ta henne med på en jordenruntkryssning, därför att hon påminde honom om hans döda dotter som hade omkommit vid en bilolycka”, sade den första flickan. ”Quelle blague!”

”Till mig sa hon att hon skulle hälsa på en rik lord som bodde i Skottland”, sade den andra flickan. ”Hon sa att hon skulle jaga rådjur där.”

Inget av detta var till någon hjälp. Det enda som framkom var att Anna Stravinska var en notorisk lögnerska. Så mycket var säkert att hon inte jagade rådjur tillsammans med en lord uppe i Skottland eller låg på soldäcket på en oceanångare som kryssade runt världen. Men det föreföll lika lite troligt att det var hon som hade hittats död i en sarkofag på Rutherford Hall. Flickorna och madame Joliet var mycket osäkra när det gällde att identifiera henne. De tyckte allesammans att fotot påminde en smula om Anna. Men när allt kom till kritan kunde det ju vara vem som helst!

Det enda som fastställdes med någorlunda säkerhet var att Anna Stravinska den 19 december hade beslutat sig för att inte återvända till Frankrike, och att den 20 december en kvinna som liknade henne hade rest till Brackhampton med 4.33-tåget och hade blivit strypt.

Om kvinnan i sarkofagen inte var Anna Stravinska, var fanns hon i så fall nu?

På den frågan svarade madame Joliet kort och gott:

”Tillsammans med en karl!”

Och Craddock tänkte dystert att det antagligen var det rätta svaret.

Det fanns ännu en möjlighet att ta hänsyn till — nämligen Annas påstående att hon var gift med en engelsman.

Kunde den mannen ha varit Edmund Crackenthorpe?

Det verkade knappast troligt att döma av den beskrivning av henne som de som kände Anna hade gett honom. Då var det betydligt troligare att Anna hade känt flickan Martine tillräckligt väl för att vara insatt i hennes förhållanden. Det kunde ha varit Anna som skrev brevet till Emma Crackenthorpe, och i så fall var det mycket möjligt att Anna i sista stund hade blivit rädd vid tanken på att bli närmare utfrågad av familjen. Hon hade kanske till och med tyckt att det var säkrast att lämna Maritskijbaletten. Men var fanns hon nu?

Madame Joliets svar tycktes fortfarande vara det troligaste.

Tillsammans med en man …

Innan Craddock lämnade Paris diskuterade han fallet Martine med Dessin. Dessin var, i likhet med sin engelske kollega, böjd för att tro att hon inte hade något samband med den kvinna som hittats i sarkofagen. Men han höll med om att de borde undersöka saken.

Han försäkrade Craddock att la Sûreté skulle göra vad den kunde för att ta reda på om löjtnant Edmund Crackenthorpe vid 4:e Southshire-regementet verkligen hade gift sig med en fransyska som hette Martine. Det skulle i så fall ha varit strax innan Dunkerque.

Men han lät Craddock förstå att det skulle vara mycket svårt att få fram ett besked om den saken. Det ifrågavarande området hade inte bara ockuperats av tyskarna just vid den tiden, utan den delen av Frankrike hade senare blivit mycket kraftigt bombad vid invasionen. Många byggnader och dokument hade blivit förstörda.

”Men ni kan vara förvissad om att vi ska göra vårt bästa, min käre kollega.”

När Craddock kom tillbaka till Scotland Yard kom överkonstapel Wetherall genast in på hans rum och sade med dyster tillfredsställelse:

”Elvers Crescent 126 är ett pensionat, kommissarien. Det är ett mycket respektabelt ställe.”

”Kunde de identifiera henne?”

”Nej, ingen hade sett någon kvinna som påminde om den på fotografiet komma dit och hämta sin post. Men det är inte så konstigt — det var nästan för en månad sen, och det är alltid folk som kommer och går där. Det är i själva verket ett slags studenthem.”

”Hon kan ha bott där under ett annat namn.”

”Jo, men de kände i alla fall inte igen henne efter fotot. Vi gick runt till hotellen — men ingen Martine Crackenthorpe hade bott på något av dem. När vi fått ert samtal från Paris gjorde vi en undersökning om Anna Stravinska. Hon och det övriga balettsällskapet hade bott på ett billigt hotell bortom Brook Green. Det är mest teaterfolk som bor där. Hon flyttade därifrån på kvällen den nittonde december efter föreställningen. Sen dess är hon försvunnen.”

Craddock nickade. Han föreslog en del ytterligare undersökningar — fast han hade föga hopp om att de skulle leda till något.

Han satt och funderade en stund och sedan ringde han upp Wimborne, Henderson och Carstairs och bad om ett sammanträffande med mr Wimborne.

I sinom tid visades han in i ett ovanligt kvavt rum där mr Wimborne satt bakom ett stort gammalmodigt skrivbord täckt med högar av dammiga papper. En del dokumentpärmar etiketterade Sir John fouldes, dec., Lady Derrin, George Rowbotham, Esq. täckte väggarna; om de var som reliker från det förflutna eller om de hörde till det nuvarande klientelet, undandrog sig kommissariens bedömande.

Mr Wimborne betraktade sin besökare med den artiga skepticism som polisen uppväcker hos en familjeadvokat.

”Vad kan jag stå till tjänst med, kommissarien?”

”Det här brevet …” Craddock lade Martines brev framför honom på skrivbordet. Mr Wimborne petade med avsmak på det men tog inte upp det. Hans ansiktsfärg blev en aning högre och hans läppar smalnade.

”Alldeles riktigt”, sade han, ”alldeles riktigt. Jag fick ett brev från Emma Crackenthorpe i går morse i vilket hon talade om för mig att hon hade varit hos Scotland Yard och om — ähm — alla de övriga omständigheterna. Jag måste säga att jag inte kan fatta — absolut inte fatta — varför jag inte blev konsulterad om detta brev när hon fick det. Synnerligen egendomligt! Jag borde genast ha blivit underrättad …”

Kommissarie Craddock stillade mr Wimbornes oro med en del välavvägda fraser och fick honom att bli mer välvilligt stämd.

”Jag hade ingen aning om att det någonsin varit tal om att Edmund skulle ha gift sig”, sade mr Wimborne i sårad ton.

Kommissarie Craddock sade att i krigstid kunde så mycket hända — men han lämnade meningen oavslutad.

”Krigstid!” sade mr Wimborne i ettrig ton. ”Ja, vi hade ju vårt kontor i Lincoln’s Inn Fields när kriget bröt ut och huset bredvid fick en fullträff och en hel del av våra handlingar förstördes. Inte de viktigaste handlingarna, förstås. De hade förts i säkerhet till ett ställe på landet. Men det ställde till med en hel del oreda. Fast vid den tiden var det ju min far som skötte familjen Crackenthorpes affärer. Han dog för sex år sedan. Det är möjligt att han kan ha blivit upplyst om Edmunds så kallade äktenskap — men jag kan inte förstå annat än att detta giftermål, även om det var påtänkt, aldrig kom till stånd, och att min far därför inte fäste något större avseende vid saken. Jag måste säga att jag tycker den här historien verkar otrolig. Att efter alla dessa år plötsligt ge sig tillkänna och påstå att hon var gift med Edmund och hade en son med honom. Det låter verkligen otroligt. Och jag skulle gärna vilja veta vad hon har för bevis på det.”

”Ja, just det”, sade Craddock, ”hur skulle hennes eller hennes sons ställning vara?”

”Hennes tanke var antagligen den att Crackenthorpes skulle försörja henne och hennes son.”

”Jo, men vad skulle hon och hennes son vara berättigade till rent juridiskt sett — om hon kunde ge bevis för att hennes krav var berättigade?”

”Jaha, jag förstår.” Mr Wimborne tog upp sina glasögon, som han hade lagt ifrån sig i sin upprördhet, satte dem på sig och stirrade på kommissarie Craddock med knipslug min. ”Tja, för tillfället ingenting. Men om hon kunde bevisa att pojken var son till Edmund Crackenthorpe, född inom äktenskapet, skulle pojken vara berättigad att ärva sin del efter Josiah Crackenthorpe efter Luther Crackenthorpes död. Dessutom skulle han ärva Rutherford Hall, eftersom han är son till den äldste sonen.”

”Skulle någon verkligen vilja ärva det huset?”

”För att bo i det? Det tror jag absolut inte. Men, käre kommissarien, egendomen är värd åtskilligt med pengar. Inga småsmulor precis. Mycket värdefulla byggnadstomter. Den ligger ju mitt inne i Brackhampton. Så den vore inte fy skam att få ärva.”

”Jag tyckte ni sa att om Luther Crackenthorpe dör så kommer Cedric att få ärva den?”

”Ja, som den äldste levande sonen ärver han fastigheten.”

”Jag har fått det intrycket att Cedric Crackenthorpe inte är intresserad av pengar.”

Mr Wimborne gav Craddock en kylig blick.

”Jaså, verkligen? För min del skulle jag ta alla sådana uttalanden med en stor nypa salt. Det finns nog en del världsfrånvarande människor som är likgiltiga för pengar. Men jag har aldrig träffat någon.”

Det påpekandet tycktes bereda mr Wimborne en viss tillfredsställelse.

Kommissarie Craddock skyndade sig att utnyttja denna ansats till gott humör.

”Harold och Alfred Crackenthorpe tycks ha blivit ganska upprörda över brevet”, sade han.

”Tja, det hade de också skäl till”, sade mr Wimborne. ”Det hade de sannerligen skäl till.”

”Skulle deras eventuella arv i så fall bli mindre?”

”Givetvis. Edmund Crackenthorpes son — alltså om vi förutsätter att det finns en son — skulle vara berättigad till en femtedel av arvet.”

”Det skulle väl inte vara en så stor förlust?”

Mr Wimborne såg illmarigt på honom.

”Det är absolut inget motiv för att begå mord, om det är det ni menar.”

”Fast båda två har det förstås ganska bekymmersamt”, sade Craddock som för sig själv.

Han mötte mr Wimbornes genomträngande blick med fullkomlig oberördhet.

”Jaså, polisen har gjort vissa undersökningar? Ja, Alfred är nästan alltid pank. Det händer ibland att han har mycket gott om pengar — men han gör snabbt av med dem. Harold är för tillfället, som ni tycks ha kommit underfund med, ganska hårt trängd.”

”Och ändå ger han intryck av att ha det mycket gott ställt.”

”Det är bara på ytan. Enbart på ytan. Många av de där firmorna i City vet inte ens själva om de är solventa eller inte. Man kan få en balansräkning att se mycket förtroendeingivande ut för en lekman. Men när de upptagna tillgångarna inte är några verkliga tillgångar — när dessa tillgångar bara är skentillgångar — vad ska man då göra?”

”Ja, man måste skaffa pengar till varje pris, som Harold Crackenthorpe.”

”Men han skulle i varje fall inte kunna komma över några pengar genom att strypa sin döde brors änka”, sade mr Wimborne. ”Och ingen har mördat Luther Crackenthorpe, trots att det är det enda mord som skulle vara familjen till någon glädje. Så jag förstår verkligen inte vart ni vill komma med era påståenden, kommissarien.”

Det värsta var att han inte själv visste det, tänkte kommissarie Craddock.

Femtonde kapitlet

Kommissarie Craddock hade gjort upp med Harold Crackenthorpe att träffa honom på hans kontor, och han och överkonstapel Wetherall infann sig på avtalad tid. Kontoret låg i fjärde våningen i en stor kontorsbyggnad i City. Inredningen var mycket modern och påkostad.

En välvårdad ung kvinna antecknade hans namn och förde sedan ett lågmält samtal i telefon. Därefter reste hon sig och visade dem in på Harold Crackenthorpes privata kontor.

Harold satt bakom ett stort skinnklätt skrivbord och såg lika oklanderlig och självsäker ut som alltid. Trots att kommissarien visste att han var konkursfärdig, fanns det ingenting hos honom som tydde på det.

Han hälsade hjärtligt på dem.

”God morgon, kommissarie Craddock. Jag hoppas att ni äntligen har fått klarhet i den här historien?”

”Nej, tyvärr, mr Crackenthorpe. Jag har kommit hit för att ställa ytterligare en del frågor till er.”

”Ännu fler frågor? Men nu måste vi väl ändå ha svarat på alla upptänkliga frågor.”

”Jag förstår att ni tycker det, mr Crackenthorpe, men det här är en ren rutinåtgärd från vår sida.”

”Och vad gäller det den här gången?” frågade Harold otåligt.

”Jag skulle gärna vilja att ni talade om för mig exakt vad ni gjorde på eftermiddagen och kvällen den tjugonde december förra året — låt oss säga mellan klockan tre på eftermiddagen och klockan tolv på natten.”

Harold Crackenthorpe blev mörkröd i ansiktet av ilska.

”Det var verkligen en högst egendomlig fråga. Jag skulle gärna vilja veta vad ni avser med den?”

Craddock log älskvärt.

”Ingenting annat än att jag gärna vill veta var ni befann er mellan klockan tre på eftermiddagen och klockan tolv på natten den tjugonde december.”

”Varför det?”

”Det skulle bidra till att begränsa vårt utredningsarbete.”

”Begränsa? Då har ni alltså ett bestämt spår att gå efter?”

”Ja, vi hoppas att vi har kommit lite närmare en lösning.”

”Jag vet inte riktigt om jag borde svara på er fråga. Utan att min advokat är närvarande, menar jag.”

”Det får ni naturligtvis själv avgöra”, sade Craddock. ”Ni är inte tvungen att svara på mina frågor, och ni har rätt att ha en advokat närvarande innan ni gör det.”

”Uppriktigt sagt — ni avser väl inte det som en varning?”

”Nej, inte alls.” Kommissarie Craddock såg direkt chockerad ut. ”Absolut inte. De frågor jag tänker ställa till er är samma frågor som jag ställer till alla andra som berörs av utredningen. Det finns ingenting direkt personligt i dem. Det rör sig bara om en nödvändig elimineringsmetod.”

”Ja, jag är naturligtvis mycket angelägen att hjälpa er på alla sätt. Få se nu. Det är inte lätt att svara på det så här på rak arm, men vi är mycket systematiska här. Miss Ellis kan säkert hjälpa oss i den frågan.”

Han sade några ord i en av telefonerna på skrivbordet och ögonblicket efter kom en slank och välvårdad ung kvinna klädd i en välskuren svart dräkt in i rummet med en anteckningsbok i handen.

”Min sekreterare, miss Ellis, kommissarie Craddock. Jo, miss Ellis, kommissarien skulle vilja veta vad jag hade för mig på eftermiddagen och kvällen den — vilket datum var det nu?”

”Fredagen den tjugonde december.”

”Fredagen den tjugonde december. Jag antar att ni har det antecknat.”

”Javisst.” Miss Ellis avlägsnade sig och kom strax därpå tillbaka med en blockalmanacka, som hon började bläddra i.

”På förmiddagen den tjugonde december var ni här på kontoret. Ni konfererade med mr Goldie om fusionen med Cromartie & Co., ni åt lunch med lord Forthville på Berkeley …”

”Javisst, det var den dagen det.”

”Ni kom tillbaka till kontoret vid tretiden och dikterade en del brev. Sedan begav ni er till Sothebys bokauktionskammare, där ni var intresserad av vissa sällsynta manuskript som skulle säljas den dagen. Ni kom inte tillbaka till kontoret mer den dagen, men jag har en anteckning här om att jag skulle påminna er om att ni skulle äta middag på Catering Club den kvällen.” Hon såg frågande på honom.

”Tack, miss Ellis.”

Miss Ellis gled ut ur rummet.

”Nu minns jag alltsammans mycket tydligt”, sade Harold. ”Jag gick till Sothebys på eftermiddagen, men de manuskript jag var intresserad av ställde sig alldeles för dyra för mig. Jag drack te på ett litet ställe vid Jermyn Street — Russells, tror jag det heter. Jag gick in på en bio och tittade på journalfilmer i ungefär en halvtimme, sedan åkte jag hem — jag bor Cardigan Gardens 43. Catering Clubs middag i Caterers’ Hall började halv åtta, och sedan åkte jag hem och gick och lade mig. Ja, nu tror jag att jag har svarat på alla era frågor.”

”Det var ett mycket utförligt svar, mr Crackenthorpe. Hur mycket var klockan när ni åkte hem för att klä om er?”

”Det minns jag inte exakt. Lite över sex, skulle jag tro.”

”Och när var middagen slut?”

”Klockan var ungefär halv tolv när jag kom hem.”

”Släppte er betjänt in er? Eller var det lady Alice Crackenthorpe …”

”Min hustru, lady Alice, vistas utomlands, i södra Frankrike, och hon har varit där sedan början av december. Jag öppnade med min egen nyckel.”

”Så det finns ingen som kan bekräfta att ni kom hem vid den tid som ni uppgett?”

Harold gav honom en kylig blick.

”Tjänstefolket hörde säkert när jag kom hem. Det är ett gift par. Men ska det verkligen vara nödvändigt, kommissarien …”

”Bästa mr Crackenthorpe, jag vet att sådana här frågor kan verka irriterande, men jag är snart klar nu. Har ni bil?”

”Ja, en Humber Hawk.”

”Kör ni själv?”

”Ja. Jag använder den i stort sett bara vid veckosluten. Nu för tiden är det ett nästan hopplöst företag att köra bil i London.”

”Ni använder er väl av den när ni åker till Brackhampton för att hälsa på er far och syster?”

”Bara om jag ska stanna där en längre tid. Om jag bara ska stanna över natten — som till exempel vid den rättsliga undersökningen häromdagen — åker jag alltid tåg. Det finns utmärkta tågförbindelser och det går mycket fortare än med bil. Min syster ser alltid till att en taxi hämtar mig vid stationen.”

”Var har ni er bil?”

”Jag hyr ett garage i gränden bakom Cardigan Gardens. Är det något mer ni vill fråga om?”

”Jag tror det var allt för tillfället”, sade kommissarie Craddock och log och reste sig.

När de kom ut på gatan sade överkonstapel Wetherall, som ständigt misstrodde allt och alla, med ett menande tonfall:

”Han tyckte inte om frågorna — tyckte inte alls om dem. Han var alldeles perplex.”

”Om man inte har mördat någon blir man naturligtvis förbaskad om någon tycks tro att man har gjort det”, sade kommissarie Craddock överslätande. ”Det känns naturligtvis särskilt irriterande för en så genomkorrekt herre som Harold Crackenthorpe. Det är inte att undra på. Nu måste vi ta reda på om det var någon som såg Harold Crackenthorpe vid bokauktionen på eftermiddan, och samma sak gäller beträffande teserveringen. Han kan mycket väl ha tagit 4.33-tåget, kastat av kvinnan från tåget och tagit ett tåg tillbaka till London så att han hann i tid till middagen. Han kan också ha kört ner dit i sin bil på natten, lagt kroppen i sarkofagen och sen kört hem igen. Vi får kontrollera det i garaget där han har sin bil.”

”Tror ni att han verkligen gjorde på det sättet?”

”Hur ska jag kunna veta det?” frågade kommissarie Craddock. ”Han är lång och mörk. Han kan ha varit med på tåget och han hör hemma på Rutherford Hall. Han går i varje fall inte helt fri från misstankar. Nu ska vi tala lite med broder Alfred.”

Alfred Crackenthorpe hade en våning i West Hampstead, i ett stort modernt och ganska hafsigt byggt hus med en rymlig gård där hyresgästerna parkerade sina bilar utan någon större hänsyn till varandra.

Det var en typisk modern våning som tydligen hyrdes möblerad. Där fanns ett långt plywoodbord som fälldes ut från väggen, en bäddsoffa och stolar i alla tänkbara storlekar.

Alfred Crackenthorpe tog hjärtligt emot dem, men kommissarien tyckte att han verkade nervös.

”En sådan ära”, sade han. ”Får jag bjuda er på något att dricka, kommissarie Craddock?” Han visade inbjudande på en rad flaskor.

”Nej tack, mr Crackenthorpe.”

”Jaså, ligger det så illa till?” Han skrattade åt sin lilla kvickhet och frågade sedan vad besöket gällde.

Kommissarie Craddock rabblade upp sin lilla ramsa.

”Vad jag gjorde på eftermiddagen och kvällen den tjugonde december? Ja, hur ska jag kunna veta det. Det är ju — det är ju mer än tre veckor sen.”

”Er bror Harold kunde redogöra precis för vad han hade haft för sig.”

”Ja, kanske bror Harold. Inte bror Alfred.” Han tillade med en anstrykning av avund i rösten: ”Harold är den som har lyckats av oss — flitig, nyttig, alltid i farten — har alltid tid med allting, och gör alltid allting i rättan tid. Även om han skulle begå ett mord — för att ta ett exempel — skulle han gå mycket noggrant och exakt till väga.”

”Är det av någon särskild anledning som ni tar det som exempel?”

”Nej, inte alls. Det bara kom för mig — som en ren absurditet.”

”Nu ska vi kanske återgå till er själv.”

Alfred slog ut med händerna.

”Det är som jag redan har sagt — jag har ett mycket dåligt minne. Men om ni till exempel hade frågat vad jag gjorde på juldagen skulle jag ha kunnat svara er — för det är som ett slags fast punkt. Jag vet var jag var på juldagen. Just den dan brukar vi vara hos min far i Brackhampton. Jag vet inte riktigt varför. Han är alltid så sur över att det är så dyrt att ha oss där — fast om vi inte kom dit skulle han bli sur för det. Vi gör det mest för att glädja vår syster.”

”Och ni gjorde det också den här julen?”

”Ja.”

”Men tråkigt nog blev er far sjuk, inte sant?”

Craddock höll sig avsiktligt lite på sidan av ämnet, ledd av den instinkt som ofta var honom till stor hjälp i hans yrke.

”Jo, han blev sjuk. Eftersom han alltid är så gnidig att han knappt unnar sig maten mådde han inte bra av att plötsligt äta och dricka som en normal människa.”

”Så då berodde det bara på det?”

”Javisst. Vad skulle det annars ha berott på?”

”Jag tyckte jag hörde att hans läkare var — bekymrad.”

”Jaså, den där klåparen Quimper”, sade Alfred föraktfullt ”Vad han säger ska ni inte fästa er vid, kommissarien. Han ska alltid överdriva allting.”

”Jaså, verkligen? Jag fick det intrycket att han är en ganska förnuftig karl.”

”Han är hopplös. Pappa är inte alls sjuk, det är inget fel på hans hjärta, men han kan slå i Quimper vad som helst. Så när pappa verkligen kände sig sjuk rörde han upp himmel och jord och fick Quimper att springa där dan i ända och ställa en massa frågor om vad han hade ätit och druckit. Det var rentav löjligt!” Alfred talade med plötslig hetta.

Craddock satt tyst en stund, och det visade sig verksamt. Alfred skruvade nervöst på sig, sneglade på honom och sade sedan irriterat:

”Vad är det egentligen frågan om? Varför vill ni veta vad jag gjorde en bestämd fredag för en tre, fyra veckor sen?”

”Ni kommer alltså ihåg att det var en fredag?”

”Jag tyckte ni sa det.”

”Det kanske jag gjorde”, sade kommissarie Craddock. ”Hur som helst så är det fredagen den tjugonde det gäller.”

”Varför vill ni veta vad jag gjorde då?”

”Det är en ren rutinfråga.”

”Äh, försök inte. Har ni fått veta något mer om den där kvinnan? Om var hon kom ifrån?”

”Än är vi inte säkra på vår sak.”

Alfred såg misstänksamt på honom.

”Jag hoppas att ni inte har låtit vilseleda er av Emmas befängda teori om att det kan ha varit min bror Edmunds änka. Det är bara struntprat.”

”Har denna — Martine någonsin hört av sig till er?”

”Till mig? Nej, för tusan. Det skulle bara ha varit löjligt.”

”Anser ni det troligare att hon skulle ha vänt sig till er bror Harold?”

”Mycket mer troligt. Han figurerar ofta i tidningarna. Han är förmögen. Det skulle inte förvåna mig om hon lagt ut sina krokar för honom. Fast det skulle hon inte ha haft något för. Harold är lika om sig som farsgubben. Emma däremot är mycket ömsint och så var hon Edmunds älsklingssyster. Men Emma är i varje fall inte godtrogen. Hon var fullt medveten om att kvinnan bara försökte bluffa. Hon ordnade så att hela familjen skulle vara där — och dessutom en kallhamrad advokat.”

”Det var mycket klokt gjort”, sade Craddock. ”Hade de gjort upp om någon bestämd dag för sammanträffandet?”

”Hon skulle komma strax efter jul — på lördan den tjugoåttonde …” Han tystnade tvärt.

”Aha”, sade Craddock belåtet. ”Vissa data tycks ni i alla fall minnas.”

”Som jag redan har sagt så hade de inte gjort upp om någon bestämd dag.”

”Men ni talade om det. När då?”

”Det minns jag faktiskt inte.”

”Och ni kan inte redogöra för vad ni gjorde fredagen den tjugonde december?”

”Nej, jag minns tyvärr ingenting.”

”Gör ni aldrig några minnesanteckningar?”

”Det skulle aldrig falla mig in.”

”Fredagen före jul — det vore väl ändå inte så svårt att minnas.”

”Jag spelade golf en dag med en eventuell kund.” Alfred skakade på huvudet. ”Nej, det var veckan innan. Jag gick väl bara och drällde. Jag brukar för det mesta göra det. Jag har märkt att man sköter sina affärer bäst på barerna.”

”Kanske någon av era vänner och bekanta kan hjälpa er på traven?”

”Kanske det. Jag ska fråga dem. Göra så gott jag kan.”

Alfred verkade nu säkrare på sig själv.

”Jag kan inte tala om för er vad jag gjorde den dan, men jag kan tala om för er vad jag inte gjorde”, sade han. ”Jag mördade inte någon i Långa ladan.”

”Varför säger ni så, mr Crackenthorpe?”

”Såja, bäste kommissarien. Håller ni kanske inte på och utreder mordet? Och när ni börjar fråga mig ’Var var ni den och den dagen vid den och den tidpunkten?’ så gör ni det för att begränsa utredningsarbetet. Jag skulle bra gärna vilja veta varför ni stannat just för fredan den tjugonde mellan — mellan vad då? Klockan tolv på dan och tolv på natten? Det kan inte ha att göra med polisläkarens utlåtande, det har gått alldeles för lång tid sen dess. Har någon sett den döda smyga sig in i ladan på eftermiddan? Hon gick in men hon kom aldrig ut, och så vidare. Stämmer inte det?”

Alfred iakttog honom spänt med sina mörka ögon, men kommissarie Craddock var alldeles för gammal i gamet för att ta intryck av något sådant.

”Vi kan tyvärr inte upplysa er på den punkten”, sade han älskvärt.

”Polisen är alltid så hemlighetsfull.”

”Inte bara polisen. Jag tror att ni skulle kunna minnas vad ni gjorde den fredan om ni bara försökte, mr Crackenthorpe. Ni har kanske anledning att inte vilja minnas …”

”Försök inte med några såna konster, kommissarien. Det måste naturligtvis verka mycket misstänkt att jag inte kan minnas det — men så är det i alla fall. Men vänta ett tag — jag åkte till Leeds den veckan — bodde på ett hotell i närheten av stadshuset — minns inte vad det hette — men ni kan säkert lätt ta reda på det. Det kan ha varit just den fredan.”

”Vi ska kontrollera er uppgift”, sade kommissarien oberört.

Han reste sig. ”Det var ju tråkigt att ni inte kunde ge oss några upplysningar, mr Crackenthorpe.”

”Det är nog tråkigast för mig. Cedric har ju ett perfekt alibi eftersom han var på Ibiza, och Harold kan säkert timme för timme hänvisa till affärssammanträffanden och officiella tillställningar. Det är bara jag som inte har något alibi. Sorgligt men sant. Och förbannat dumt Men som jag redan sagt brukar jag inte gå omkring och mörda folk. Och för resten, varför skulle jag mörda en okänd kvinna? Av vilken anledning? Också om liket är liket av Edmunds änka, så varför skulle någon av oss vilja göra av med henne? Om hon däremot hade gift sig med Harold under kriget, och plötsligt hade dykt upp igen — ja, då skulle det ha varit mycket obehagligt för den välanständige Harold, för då skulle det ha varit bigami. Men Edmund! Tja, vi skulle allesammans ha njutit av att farsgubben måste lätta på plånboken för att ge henne underhåll och se till att pojken fick gå i en anständig skola. Farsgubben skulle ha blivit förtvivlad, men han kunde anständigtvis inte ha vägrat att hjälpa henne. Vill ni inte ha ett glas innan ni går, kommissarien? Är det säkert det? Det var tråkigt att jag inte kunde vara er till någon hjälp.”

”Nu kom jag på det, kommissarien.”

Kommissarie Craddock såg på den ivrige överkonstapeln.

”Vad då, Wetherall?”

”Jag vet vem han är. Hela tiden vi var där försökte jag komma på det och så plötsligt gick det upp ett ljus för mig. Han var inblandad i den där konservhistorien tillsammans med Dicky Rogers. Det gick inte att få fram några bevis mot honom — han är alldeles för slug för det. Och han har haft affärer ihop med ett par av Soholigorna. Klockor och valutafiffel.”

Javisst ja! Nu förstod Craddock varför han redan från början tyckt sig känna igen Alfred. Det hade aldrig varit fråga om annat än småfiffel — och det hade aldrig gått att få fram några bevis mot honom. Alfred hade alltid hållit sig i bakgrunden och haft någon godtagbar förklaring till att han haft ett finger med i spelet. Men polisen hade varit övertygad om att han haft en liten stadig inkomst på den trafiken.

”Det förklarar ett och annat”, sade Craddock.

”Tror ni att det var han som gjorde det?”

”Jag tror knappast att han är i stånd att begå mord. Men det förklarar en hel del annat — som varför han inte kunde lägga fram ett alibi.”

”Ja, det ser illa ut för honom.”

”Inte precis”, sade Craddock. ”Det är en mycket listig taktik det där med att säga rent ut att man inte minns något. Många människor minns inte vad de gjorde och var de befann sig bara för en vecka sen. Det är särskilt användbart när man inte har lust att dra uppmärksamheten till vad man egentligen sysslar med — som till exempel intressanta sammanträffanden på chaufförkaféer med Dicky Rogers och hans kumpaner.”

”Då tror ni alltså att han går fri från det?”

”Jag tycker det är lite för tidigt att uttala sig om det”, sade kommissarie Craddock. ”Det är bäst att ni synar honom lite närmare i sömmarna, Wetherall.”

När Craddock kom tillbaka till sitt ämbetsrum slog han sig ner vid skrivbordet och gjorde en del anteckningar på ett block.

Mördaren (skrev han) … En lång mörk man!!!

Offret?… Kan ha varit Martine, Edmund Crackenthorpes fästmö eller änka.

Eller

Anna Stravinska. Försvann vid den aktuella tidpunkten, ålder, utseende och kläder stämmer. Inget samband med Rutherford Hall såvitt det är bekant.

Kan vara Harolds första fru! Bigami!

„ „ „ älskarinna. Utpressning?!

Om förbindelse med Alfred, kan vara utpressning. Kände till något som kunde ha skickat honom i fängelse?

Om Cedric — kan ha haft förbindelse med honom utomlands — Paris? Balearerna?

Eller

offret kan vara Anna S. som utgav sig för att vara Martine

eller

offret är okänd kvinna dödad av okänd mördare!

”Och det sista är det troligaste”, sade Craddock högt.

Han satt och grubblade en stund. Man kunde inte komma långt med en utredning om man inte kom på motivet. Alla de motiv som hittills varit på tal verkade antingen otillräckliga eller långsökta.

Men om det i stället hade varit gamle mr Crackenthorpe som blivit mördad — då skulle det ha funnits massor med motiv.

Plötsligt erinrade han sig något …

Han gjorde ytterligare en del anteckningar.

Fråga dr. Q. om julsjukdom.

Cedric — alibi.

Fråga miss M. om senaste skvallret.

Sextonde kapitlet

När Craddock kom till Madison Road 4 fann han att miss Marple hade besök av Lucy Eyelesbarrow.

Han var först inte säker på om han skulle avslöja sin fälttågsplan, men sedan tänkte han att Lucy Eyelesbarrow kanske skulle visa sig vara en värdefull medhjälpare.

När hälsningsceremonin var överstökad tog han högtidligt fram sin plånbok, plockade upp tre pundsedlar, lade till tre shillings och sköt pengarna över bordet till miss Marple.

”Vad är detta för något, kommissarien?”

”Det är ett konsultationshonorar. Ni är min rådgivare — i ett mord. Puls, temperatur, lokala reaktioner, tänkbar djupliggande orsak till sagda mord. Jag är ortens stackars utschasade husläkare.”

Miss Marple såg på honom och blinkade. Han log mot henne. Lucy Eyelesbarrow skrattade.

”Men kommissarie Craddock — ni är ju riktigt mänsklig!”

”Nja, men så är jag inte heller i tjänst nu på eftermiddan.”

”Som jag sa så har vi träffats förut”, sade miss Marple till Lucy. ”Sir Henry Clithering, som är en mycket gammal vän till mig, är hans gudfar.”

”Vill ni veta vad min gudfar sa om henne första gången vi träffades”, sade Craddock till Lucy. ”Han sa att hon var den bästa detektiv som Gud hade skapat — en naturbegåvning som utvecklats i en lämplig miljö. Han sa att jag aldrig skulle se ner på —” Dermot Craddock avbröt sig och försökte komma på en synonym för ”gamla tanter” — ”hm — äldre damer. Han sa att de ofta kunde upplysa en om vad som kunde ha hänt, vad som borde ha hänt, och till och med vad som verkligen hade hänt. Och de kan också tala om för en varför det hände. Och så tillade han att just denna — hm — gamla dam var fenomenal på det.”

”Det var verkligen ett fint betyg”, sade Lucy.

Miss Marple rodnade av förvirring och såg mer vimsig ut än vanligt.

”Den käre sir Henry”, sade hon. ”Han är alltid så snäll. Men jag är inte alls så där skicklig — fast jag har kanske en viss människokännedom — eftersom jag bor i en by …”

Hon tillade i sakligare ton:

”Fast jag är naturligtvis en smula handikappad eftersom jag inte befinner mig på själva platsen. Jag har alltid tyckt att det är till god hjälp för människor påminner en om andra människor — för olika människotyper är sig lika överallt och det ger en mycket värdefull vägledning.”

Lucy såg oförstående ut, men Craddock nickade instämmande.

”Men var ni inte där och drack te?” sade han.

”Jo, det stämmer. Det var mycket trevligt. Jag var lite besviken över att jag inte fick träffa gamle mr Crackenthorpe — men man kan ju inte få allting här i världen.”

”Har ni en känsla av att om ni träffade den person som har begått mordet så skulle ni veta att det var han?” frågade Lucy.

”Nej, det skulle jag inte vilja säga. Man kan så lätt missta sig och därför ska man inte försöka sig på några gissningar när det rör sig om någonting så allvarligt som mord. Det enda man kan göra är att ge akt på de människor som kan komma ifråga och försöka komma på vem de påminner en om.”

”Som Cedric och bankdirektören?”

”Bankdirektörens son, kära du”, rättade miss Marple henne. ”Mr Eade själv var betydligt mer lik mr Harold — en mycket konservativ man — men kanske lite för förtjust i pengar — och han hör också till dem som kan göra allt för att undvika skandal.”

”Och Alfred då?” sade Craddock och log.

”Jenkins på bilverkstan”, svarade miss Marple snabbt. ”Han inte direkt snattade verktyg — men han brukade byta ut en trasig domkraft mot en hel. Och jag tror inte att han var särskilt hederlig ifråga om batterierna — fast de där sakerna förstår jag mig inte så bra på. Jag vet att Raymond slutade som kund hos honom och i stället anlitade verkstan vid Milchestervägen. Vad Emma beträffar”, fortsatte miss Marple fundersamt, ”påminner hon en del om Geraldine Webb — alltid mycket försynt och tillbakadragen, tänker aldrig mycket på hur hon är klädd — och åtskilligt hunsad av sin gamla mor. Alla blev mycket överraskade när modern dog helt oväntat och Geraldine fick ärva en hel del pengar och gick och fick håret klippt och permanentat och gav sig ut på en kryssning, och när hon kom tillbaka var hon gift med en mycket trevlig advokat. De fick två barn.”

Parallellen var mycket tydlig. Lucy sade en aning osäkert: ”Tror ni att ni borde ha sagt det där om att Emma skulle komma att gifta sig? Hennes bröder verkade illa berörda av det.”

Miss Marple nickade.

”Ja”, sade hon. ”Det är så likt männen — de märker aldrig vad som försiggår rakt framför ögonen på dem. Jag tror inte att du själv har gjort det.”

”Nej, jag har aldrig tänkt på något åt det hållet”, medgav Lucy. ”Jag tyckte att de verkade så …”

”Så gamla?” sade miss Marple och smålog. ”Men doktor Quimper är nog bara ett par och fyrtio, fast han börjar bli grå vid tinningarna, och det märks tydligt att han längtar efter något slags hemliv. Och Emma Crackenthorpe är inte fyllda fyrtio än — inte alls för gammal för att gifta sig och få barn. Efter vad jag har hört så dog doktorns fru helt ung i barnsäng.”

”Ja, hon gjorde visst det. Emma sa något om det en dag.”

”Han är säkert mycket ensam”, sade miss Marple. ”En läkare som arbetar så där hårt behöver en fru — en förstående kvinna — inte alltför ung.”

”Såja, tant”, sade Lucy. ”Håller vi på och utreder ett mord eller arrangerar ett giftermål?”

Miss Marple log.

”Jag är tyvärr ganska romantisk. Kanske för att jag är en gammal ungmö. Och du vet väl, Lucy, att vad mig beträffar så har du uppfyllt vår överenskommelse. Om du vill ta dig en tids semester utomlands innan du börjar din nästa anställning, hinner du fortfarande göra en kortare resa.”

”Och lämna Rutherford Hall? Aldrig! Jag har blivit alldeles för mycket deckare för det Jag är nästan lika tokig i det som pojkarna. De gör ingenting annat än letar efter ledtrådar. I går sökte de igenom alla soptunnorna. Knappast aptitligt — och de hade inte den minsta aning om vad de letade efter. Om de kommer till er i triumf, kommissarie Craddock, med en avriven papperslapp på vilken det står Martine — om du sätter värde på ditt liv, håll dig då borta från Långa ladan! så ska ni veta att jag har förbarmat mig över dem och gömt den i svinstian.”

”Varför just i svinstian?” frågade miss Marple intresserat. ”Har de grisar?”

”Nej, inte numera. Det är bara det att — att jag brukar gå dit ibland.”

Lucy rodnade av någon anledning. Miss Marple såg på henne med ökat intresse.

”Vilka bor på Rutherford Hall nu?” frågade Craddock.

”Cedric är där och Bryan stannar över veckoslutet, och Harold och Alfred kommer i morgon. De ringde i förmiddags. Jag fick ett intryck av att ni hade skrämt upp dem ordentligt, kommissarie Craddock.”

Craddock log.

”Ja, jag ruskade om dem lite. Bad dem redogöra för sina förehavanden fredagen den tjugonde december.”

”Kunde de det?”

”Harold kunde det. Alfred kunde det inte — eller ville inte.”

”Det måste vara hemskt svårt att visa upp ett alibi”, sade Lucy. ”Tid och plats och datum. Det måste vara svårt att kontrollera det också.”

”Det behövs tid och tålamod — men det går så småningom.” Han såg på sitt armbandsur. ”Jag kommer efter till Rutherford Hall och pratar lite med Cedric, men först vill jag tala med doktor Quimper.”

”Ni kommer nog alldeles lagom för det. Han har mottagning klockan sex och är för det mesta klar halv sju. Jag måste ge mig i väg och göra i ordning middan.”

”Jag skulle vilja höra er åsikt ifråga om en sak, miss Eyelesbarrow. Vad anser familjen om det där med Martine — rent privat, så att säga?”

”De är allesammans arga på Emma för att hon talade om det för er, och på doktor Quimper som tydligen uppmuntrade henne till att göra det”, svarade Lucy snabbt. ”Harold och Alfred tror att det bara rörde sig om ett försök till bedrägeri. Emma vet inte riktigt vad hon ska tro. Cedric tror också att det var bluff, men han tar det inte alls så allvarligt som sina bröder. Bryan däremot tycks vara övertygad om att det inte rörde sig om något skoj.”

”Hur kommer det sig?”

”Tja, Bryan är sån. Han tar alltid allting för gott. Han tror att det var Edmunds fru — eller rättare sagt änka — och att hon plötsligt måste åka tillbaka till Frankrike, men att hon kommer att höra av sig igen. Han tycker det är fullt naturligt att hon ännu inte har skrivit eller hört av sig på något sätt, eftersom han själv aldrig skriver brev. Bryan är egentligen riktigt rar. Han är som en hund som vill att man ska ta med honom ut på en promenad.”

”Gör du det ibland?” frågade miss Marple. ”Kanske till svinstian?”

Lucy gav henne en skarp blick.

”Det är så många gentlemän som kommer och går i det huset”, sade miss Marple halvt för sig själv.

När miss Marple använde uttrycket ”gentlemän” så var det alltid i dess viktorianska betydelse — hon frammanade en epok som egentligen hade tagit slut före hennes tid. Man kom genast att tänka på eleganta, eldiga (och förmodligen polisongprydda) män, ibland kanske lastbara men alltid chevalereska.

”Du är en mycket söt flicka”, fortsatte miss Marple och såg gillande på Lucy. ”Du blir förstås mycket uppvaktad där, eller hur?”

Lucy rodnade lätt. Lösryckta minnesbilder drog förbi hennes inre syn. Cedric som lutade sig mot muren till svinstian. Bryan som modfälld satt på köksbordet. Alfreds fingrar som snuddade vid hennes när han hjälpte henne att samla ihop kaffekopparna.

”Gentlemän”, sade miss Marple med tonen hos någon som talar om en främmande och farlig djurart, ”är i vissa avseenden mycket lika varann — även om de är ganska gamla …”

”För hundra år sen skulle tant säkert ha blivit bränd som häxa”, sade Lucy och skrattade.

Och så berättade hon om gamle mr Crackenthorpes frieri.

”De har allesammans gjort vad tant skulle kalla för vissa närmanden”, sade Lucy. ”Harold var mycket korrekt — jag skulle få en välbetald anställning på hans kontor. Men det var nog inte för mina vackra ögons skull — de tycks tro att jag vet något.”

Hon skrattade.

Men kommissarie Craddock skrattade inte.

”Var försiktig”, sade han. ”De kanske mördar er i stället för att flirta med er.”

”Det skulle kanske vara lättare gjort”, instämde Lucy.

Sedan rös hon till.

”Man glömmer så lätt”, sade hon. ”Pojkarna har haft så roligt att man nästan betraktade alltsammans som en lek. Men det är inte någon lek.”

”Nej, mord är minsann inte att leka med”, sade miss Marple.

Hon satt tyst en liten stund och så fortsatte hon:

”Ska inte pojkarna åka tillbaka till skolan snart?”

”Jo, nästa vecka. I morgon åker de hem till James Stoddart-West för att vara där tills skolan börjar.”

”Det var skönt att höra”, sade miss Marple allvarligt. ”Jag skulle inte vilja att det hände någonting medan de är kvar.”

”Med mr Crackenthorpe, menar ni? Tror ni att det är han som blir mördad nästa gång?”

”Nejdå”, sade miss Marple. ”Honom är det ingen fara med. Det var pojkarna jag menade.”

”Pojkarna?”

”Ja, Alexander.”

”Men …”

”Pojkar älskar att snoka omkring och söka efter ledtrådar — men det kan vara mycket farligt.”

Craddock såg fundersamt på henne.

”Då tror ni alltså inte att det är en okänd kvinna som har blivit mördad av en okänd man, miss Marple? Utan att mördaren finns att söka på Rutherford Hall?”

”Ja, jag tror att mordet har ett bestämt samband med Rutherford Hall.”

”Det enda vi känner till om mördaren är att han är lång och mörk. Det är åtminstone vad er väninna påstod. Det finns tre långa mörka män på Rutherford Hall. Efter rättsundersökningen såg jag de tre bröderna stå och vänta på trottoaren på bilen som skulle komma och hämta dem. De stod med ryggen vänd mot mig och det var förbluffande hur lika varann de var i sina tjocka överrockar. Tre långa mörka män. Och ändå är de egentligen tre helt olika typer.” Han suckade. ”Det gör det bara ännu svårare.”

”Jag har suttit och funderat på om det kanske inte är betydligt enklare än vi tror”, sade miss Marple. ”Mord är ofta så okomplicerade — och motiven är ofta ganska triviala …”

”Tror ni på den mystiska Martine, miss Marple?”

”Jag tror mycket väl att Edmund Crackenthorpe antingen kan ha gift sig, eller ha avsett att gifta sig med en kvinna som hette Martine. Emma Crackenthorpe visade ju er hennes brev, och efter vad jag sett av henne och av det Lucy berättat för mig, tror jag att Emma Crackenthorpe helt enkelt är ur stånd att hitta på en sådan sak — och varför skulle hon göra det?”

”Om vi utgår från att Martine existerar finns det ett slags motiv”, sade Craddock eftertänksamt. ”Om Martine plötsligt dök upp och presenterade en son skulle syskonen Crackenthorpes arv bli mindre — fast knappast så mycket mindre att det kan ha utgjort ett motiv till mord. De är alla i stort behov av pengar …”

”Harold också?” frågade Lucy misstroget.

”Ja, till och med den till det yttre så välbärgade Harold Crackenthorpe. Han är inte en så kylig och försiktig affärsman som det kan verka. Han har spekulerat en hel del och gett sig in i en del riskabla företag. Om han inte snart får in en större kontantsumma måste han gå i konkurs.”

”Ja, men då …” sade Lucy men tystnade tvärt.

”Ja, miss Eyelesbarrow?”

”Jag förstår vad du menar”, sade miss Marple. ”Att det i så fall var fel person som mördades.”

”Ja, varken Harold eller någon av de andra skulle ha någon nytta av att Martine dog. Bara om …”

”Bara om Luther Crackenthorpe dog. Alldeles riktigt. Det har jag också tänkt på. Och efter vad jag hört av doktor Quimper är mr Crackenthorpe seniors hälsa betydligt bättre än vad en utomstående kan tro.”

”Han kommer att leva i många år till”, sade Lucy. Sedan rynkade hon pannan.

”Jaa?” sade Craddock uppmuntrande.

”Han var ganska sjuk i julas”, sade Lucy. ”Han sa att doktorn hade gjort en massa väsen av det. ’Man kunde ha trott att jag hade blivit förgiftad, så som han bråkade om det’, sa han.”

Hon såg frågande på Craddock.

”Ja, det var just det jag tänkte fråga doktor Quimper om”, sade Craddock.

”Nej, nu måste jag ge mig i väg”, sade Lucy. ”Herregud vad klockan är mycket.”

Miss Marple lade ifrån sig sin stickning och tog upp Times, vars korsord hon hade löst till hälften.

”Om jag ändå hade en uppslagsbok här”, sade hon. ”Tontin och tokajer — jag blandar alltid ihop de två orden. Det ena är visst ett ungerskt vin.”

”Det är tokajer”, sade Lucy och vände sig om vid dörren. ”Men det ena är ett ord på sex bokstäver och det andra på sju. Vad är nyckelordet?”

”Åh, det finns inte i korsordet”, sade miss Marple. ”Det var bara något jag tänkte på.”

Kommissarie Craddock såg forskande på henne. Sedan sade han adjö och gick.

Sjuttonde kapitlet

Craddock fick vänta en stund medan Quimper avslutade sin kvällsmottagning, och sedan kom läkaren ut till honom. Han såg trött och bekymrad ut.

Han frågade om Craddock ville ha en grogg, och då kommissarien tackade ja gjorde han i ordning en åt sig själv också.

”Stackars satar”, sade han när han sjönk ner i en nött länstol. ”Rädda och enfaldiga — inget förnuft. Hade ett tragiskt fall nu i kväll. En kvinna som borde ha kommit hit för ett år sen. Om hon hade kommit då kunde jag kanske ha opererat henne. Nu är det för sent. Man blir så ledsen av sånt. Människan är en egendomlig blandning av heroism och feghet. Som den här kvinnan till exempel, hon hade lidit fruktansvärt men inte sagt ett ord om det, bara för att hon var rädd att söka läkare och få veta att det hon fruktade var sant. Sen finns det också de som tar upp ens tid i onödan därför att de har en liten frostknöl på lilltån som de tror kan vara kräfta. Men bry er inte om vad jag pratar. Jag behöver få ge luft åt mina känslor. Vad ville ni tala med mig om?”

”Först och främst så vill jag tacka för att ni rådde miss Crackenthorpe att visa mig det brev som antas vara skrivet av hennes brors änka.”

”Jaså, det. Var det till någon hjälp? Jag vill inte precis påstå att jag rådde henne till det. Hon ville det själv. Hon var orolig. Och hennes kära bröder försökte naturligtvis hindra henne från det.”

”Varför det?”

Läkaren ryckte på axlarna.

”De var kanske ängsliga för att damen skulle visa sig vara den hon utgav sig för.”

”Tror ni att brevet var äkta?”

”Det har jag ingen aning om. Jag såg det aldrig. Fast jag tror att det har skrivits av någon som känner till förhållandena och som skickade ut en trevare i hopp om att Emma skulle låta dupera sig. Men där högg hon i sten. Emma är ingen dumbom. Hon skulle inte sluta en okänd svägerska till sitt bröst utan att först ta reda på vem hon var.”

Han tillade med en viss nyfikenhet:

”Men varför frågade ni om vad jag anser? Jag har ingenting att göra med det.”

”Jag kom hit för att fråga er om en helt annan sak — men jag vet inte riktigt hur jag ska formulera det.”

Doktor Quimper såg intresserad ut.

”För inte så länge sen — närmare bestämt i julas — var mr Crackenthorpe ganska sjuk.”

Han såg att läkaren med ens fick ett spänt uttryck.

”Ja.”

”Var det en magåkomma?”

”Ja.”

”Det här är verkligen inte lätt … Mr Crackenthorpe skröt med hur frisk han var och sa att han tänkte överleva de flesta av sina barn. Han hänvisade till er — doktorn får faktiskt ursäkta mig …

”Åh, det gör ingenting. Jag fäster mig inte vid vad mina patienter säger om mig.”

”Han sa att ni var en riktig gammal käring.” Quimper log. ”Han sa att ni hade gjort honom alla möjliga frågor, inte bara om vad han hade ätit utan också vem som hade lagat maten och serverat den.”

Läkaren log inte längre. Hans ansikte var spänt igen.

”Fortsätt.”

”Han sa något i stil med att ’det lät på honom som om han trodde att någon hade förgiftat mig’.”

Det blev tyst en stund.

”Hade ni — misstänkte ni något åt det hållet?”

Quimper svarade inte genast. Han reste sig och började gå av och an i rummet. Till slut stannade han framför Craddock.

”Vad tusan vill ni att jag ska svara på det? Tror ni att en läkare kan gå omkring och beskylla folk för giftmordsförsök utan att ha några verkliga bevis för det?”

”Jag skulle bara vilja veta, helt privat, om ni hade någon tanke åt det hållet?”

”Gubben Crackenthorpe lever ganska spartanskt”, sade Quimper undvikande. ”När barnen kommer på besök bullar Emma upp åt dem. Följden blir att han fick en akut gastrit. Symtomen stämde överens med den diagnosen.”

”Ni var alltså fullt säker på er sak?” insisterade Craddock. ”Ni var inte alls — låt oss säga — tveksam?”

”Ja ja, som ni vill. Jag var verkligen en tvivlande Tomas. Är ni nöjd nu?”

”Det här var intressant”, sade Craddock. ”Vad var det egentligen ni misstänkte — eller fruktade?”

”Gastritfall varierar naturligtvis en hel del, men det fanns vissa symtom som skulle ha passat bättre in på, låt oss säga arsenikförgiftning än på en vanlig akut gastrit. Det är nämligen ganska lätt att blanda ihop de två sakerna. Skickligare läkare än jag har misstagit sig på arsenikförgiftning — och skrivit ut en dödsattest i god tro.”

”Och vad kom ni fram till för resultat?”

”Det verkade som om det omöjligt kunde vara det jag misstänkte att det var. Mr Crackenthorpe försäkrade mig att han hade haft liknande anfall innan jag blev hans läkare — och av samma orsak. Han har alltid fått dem när han hade ätit för mycket.”

”Det vill säga när det var folk på besök? Barnen eller andra gäster?”

”Ja. Och det verkade fullt naturligt. Men jag kände mig uppriktigt sagt bekymrad. Jag skrev till och med till gamle doktor Morris. Han är pensionerad nu men hade tidigare varit Crackenthorpes husläkare. Jag frågade honom om de anfall som gubben hade haft tidigare.”

”Och vad svarade han?”

Quimper log.

”Jag blev avsnoppad. Han sa mer eller mindre rent ut att jag var en förbannad dumbom. Och det var jag kanske också”, tillade han och ryckte på axlarna.

”Jag är inte så säker på det.” Craddock såg fundersam ut.

Sedan beslöt han sig för att gå rakt på sak.

”Låt oss strunta i all diskretion, doktor Quimper. Det finns en del personer som skulle vinna en hel del på att Luther Crackenthorpe dog.” Läkaren nickade. ”Han är gammal — men fortfarande frisk och kry. Han skulle väl kunna leva tills han blir nittio?”

”Javisst. Han gör inget annat än pysslar med sig själv, och han har en mycket god konstitution.”

”Och hans barn blir äldre och äldre, och ingen av dem har det särskilt fett.”

”Låt oss lämna Emma utanför det här. Hon är ingen giftmördare. Och anfallen kommer bara när de andra är där — inte när hon och han är ensamma.”

En elementär försiktighetsåtgärd — om det är hon, tänkte kommissarien, men han aktade sig för att säga det.

Han tänkte efter ett ögonblick, valde sina ord med omsorg.

”Jag är inte särskilt insatt i sådana här saker, men om vi utgår från att någon gav honom arsenik — har då inte Crackenthorpe haft en väldig tur som lyckats klara sig?”

”Ja, det är verkligen egendomligt”, sade läkaren. ”Det är just det som får mig att tro att jag har varit en förbannad dumbom, som gubben Morris uttryckte det. Det är tydligen inte så att han regelbundet får små doser av arsenik — vilket ju kan kallas för den klassiska metoden vid arsenikförgiftning. Crackenthorpe har aldrig haft någon kronisk gastrit. Det är bland annat därför som de häftiga anfallen verkar så besynnerliga. Så om vi förutsätter att de inte beror på naturliga orsaker, verkar det som om den som försöker förgifta honom alltid tar till för små doser — och det gör det ännu konstigare.”

”Att den personen aldrig ökar dosen, menar ni?”

”Ja. Fast å andra sidan så har ju Crackenthorpe en stark konstitution och det som skulle ta knäcken på en annan människa biter kanske inte på honom. Man måste ju också ta den personliga idiosynkrasin med i beräkningen. Men man kunde vänta sig att giftblandaren — såvida han inte är ovanligt ängslig av sig — borde ha ökat dosen vid det här laget. Varför har han inte gjort det?

Det vill säga om det finns en giftblandare, vilket det antagligen inte gör”, tillade han. ”Det är nog bara jag som har lite för livlig fantasi.”

”Det är en besynnerlig historia”, instämde kommissarien. ”Det är något som inte riktigt stämmer i den.”

”Kommissarie Craddock!”

Den ivriga viskningen fick kommissarien att rycka till.

Han hade just satt fingret till dörrklockan.

Alexander och hans vän Stoddart-West kom försiktigt fram ur skuggorna.

”Vi hörde er bil och vi vill tala med er om en sak.”

”Ni kan följa med mig in”, sade Craddock och sträckte fram handen mot dörrklockan igen, men Alexander ryckte honom i kavajen som en ivrig hund.

”Vi har hittat ett spår”, sade han andlöst.

”Ja, vi har hittat ett spår”, sade Stoddart-West som ett eko.

Den förbaskade flickan, tänkte Craddock irriterat.

”Nej, men så bra”, sade han välvilligt. ”Följ med in i huset så kan vi prata om det.”

”Nej, där får vi inte vara ostörda”, sade Alexander envist. ”Följ med till selkammaren. Vi ska visa er dit.”

Craddock följde en smula motvilligt med dem till stallbacken. Stoddart-West öppnade en tung dörr, sträckte upp handen och tände en ganska svag lampa. Selkammaren användes numera bara som förvaringsplats för grejor som ingen hade användning för. Trasiga trädgårdsstolar, rostiga gamla trädgårdsredskap, en åbäkig omodern gräsklippningsmaskin, rostiga resårmadrasser, hängmattor och ruttna tennisnät.

”Vi brukar ofta hålla till här”, sade Alexander. ”Här får man vara i fred.”

Det fanns en del tecken som tydde på att selkammaren brukade användas. De ruttna madrasserna hade travats på varandra till ett slags soffa, på ett gammalt rostigt bord stod en stor plåtburk med chokladkex, vidare fanns det en massa äpplen, en burk med karameller och ett pussel.

”Det är verkligen ett spår, kommissarien”, sade Stoddart-West ivrigt och hans ögon glittrade bakom glasögonen. ”Vi hittade det i eftermiddags.”

”Vi har letat i flera dar. I buskarna …”

”Och i ihåliga träd …”

”Och vi sökte genom soptunnorna …”

”Det fanns massor med intressanta grejor där …”

”Och sen gick vi in i pannrummet …”

”Farbror Hillman har en stor tunna där med pappersskräp …”

”För när pannan slocknar och han vill få sprutt på den igen …”

”Varenda pappersbit som ligger och skräpar. Han plockar upp dem och stuvar ner dem där …”

”Och det var där vi hittade det …”

”Hittade vad då?” sade Craddock och avbröt deras duett.

”Spåret. Glöm inte att ta på dig handskarna först, Stodders.”

Stoddart-West drog med viktig min och i bästa deckarstil på sig ett par ganska smutsiga handskar och plockade upp ur fickan en fotografifolder från Kodak. Ur den drog han försiktigt fram ett smutsigt och skrynkligt kuvert som han högtidligt överlämnade till kommissarien.

Pojkarna höll andan av spänning.

Craddock tog emot det med vederbörligt gravallvar. Han tyckte bra om pojkarna och var villig att spela den roll som de väntade sig av honom.

Kuvertet var posthandlat, det fanns ingenting inuti det, det var bara ett uppsprättat kuvert — adresserat till mrs Martine Crackenthorpe, Elvers Crescent 126, nr 10.

”Ser ni?” sade Alexander spänt. ”Det visar att hon var här — morbror Edmunds franska fru, menar jag — hon som allt bråket är om. Hon måste ha varit här och tappat det nånstans. Det ser åtminstone så ut …”

”Det verkar som om det var hon som blev mördad — eller tror inte kommissarien att det måste ha varit hon som låg i sarkofagen?” inföll Stoddart-West.

De väntade ivrigt på vad han skulle säga.

Craddock var med på noterna.

”Jo, det är mycket möjligt.”

”Det här är väl väldigt viktigt, va?”

”Kommissarien ser väl efter om det finns några fingeravtryck på det?”

”Naturligtvis”, sade Craddock.

Stoddart-West suckade djupt.

”Vilken sagolik tur vi hade”, sade han. ”Och sista dan vi är här till på köpet.”

”Sista dan?”

”Ja, jag ska följa med Stodders hem i morgon och vara där tills plugget börjar”, sade Alexander. ”Stodders föräldrar har ett tjusigt ställe — är det inte Queen Anne?”

”Nej, William och Mary”, sade Stoddart-West.

”Men din mamma sa ju …”

”Mamma är fransyska. Hon vet inget om engelsk arkitektur.”

”Men din pappa sa att det var byggt …”

Craddock stod och tittade på kuvertet.

Skickligt gjort av Lucy Eyelesbarrow. Hur hade hon burit sig åt med att förfalska poststämpeln? Han såg närmare på den, men ljuset var för svagt. Det var naturligtvis mycket roligt för pojkarna men ganska besvärligt för honom. Den saken hade den där förbaskade Lucy inte tänkt på. Om kuvertet var äkta skulle han bli tvungen att göra något åt det. Det …

Samtidigt var pojkarna inbegripna i en hetsig och lärd diskussion om byggnadsstilar. Men han hörde inte på dem.

”Kom så går vi in, pojkar”, sade han. ”Tack ska ni ha för hjälpen.”

Artonde kapitlet

Craddock följde med pojkarna in genom köksingången. Köket var ljust och glatt. Lucy, klädd i ett stort vitt förkläde, höll på att kavla ut pajdeg. Bryan Eastley stod lutad mot köksskåpet och såg på henne med trogen hundblick samtidigt som han pillrade på sin stora mustasch.

”Hej, pappa”, sade Alexander vänligt. ”Är du här ute igen?”

”Jag trivs här”, sade Bryan. ”Miss Eyelesbarrow har ingenting emot det.”

”Nej, mig gör det inget”, sade Lucy. ”God middag, kommissarie Craddock.”

”Söker kommissarien indicier här i köket?” frågade Bryan intresserat.

”Nja, inte precis det. Mr Cedric Crackenthorpe är väl fortfarande kvar?”

”Ja, Cedric är kvar. Vill ni tala med honom?”

”Ja, jag skulle gärna vilja prata lite med honom.”

”Jag ska se efter om han är inne”, sade Bryan. ”Han har kanske kilat till puben.”

”Tack ska ni ha”, sade Lucy. ”Om jag inte var så mjölig om händerna skulle jag gå själv.”

”Vad är det ni håller på med?” frågade Stoddart-West.

”Persikopaj.”

”Smaskens”, sade Stoddart-West.

”Ska vi äta middag snart?” frågade Alexander.

”Nej.’”

”Och jag som är så hungrig.”

”Det finns en bit mjuk pepparkaka i skafferiet.”

Pojkarna störtade som hökar mot skafferidörren.

”De är som en gräshoppssvärm”, sade Lucy.

”Jag ska be att få gratulera er”, sade Craddock.

”Till vad då?”

”Er uppfinningsrikedom — ifråga om det här.”

”Jag förstår inte vad ni menar.”

Craddock visade henne foldern med kuvertet.

”Mycket fiffigt gjort.”

”Vad är det ni talar om?”

”Det här”, sade han och drog ut kuvertet.

Hon såg oförstående på honom.

Craddock kände sig plötsligt löjlig.

”Har inte ni arrangerat den här ledtråden — och lagt kuvertet i pannrummet så att pojkarna skulle hitta det?”

”Jag har inte en aning om vad ni talar om”, sade Lucy. ”Menar ni att …”

Craddock stoppade hastigt på sig foldern när Bryan kom in.

”Cedric är i biblioteket”, sade han. ”Kliv på bara.”

Han lutade sig mot köksdörren igen. Kommissarie Craddock gick till biblioteket.

Cedric Crackenthorpe verkade vara förtjust över att träffa kommissarien.

”Är spårhunden i farten igen?” sade han. ”Har ni kommit något längre?”

”Man kan nog säga att vi har kommit lite längre, mr Crackenthorpe.”

”Har ni fått veta vem den döda kvinnan var?”

”Vi har inte fått hennes identitet riktigt fastställd, men vi tror att vi är på rätt spår.”

”Skönt för er.”

”Eftersom det har kommit fram en del nya omständigheter skulle vi vilja ställa ytterligare några frågor. Vi börjar med er, mr Crackenthorpe, eftersom ni råkar vara här.”

”Det kommer jag inte att vara så länge till. Jag reser tillbaka till Ibiza om ett par dagar.”

”Då tycks jag ha kommit i grevens tid.”

”Sätt i gång bara.”

”Skulle ni vilja redogöra i detalj för var ni var och vad ni gjorde fredagen den tjugonde december.”

Cedric lutade sig tillbaka i stolen, gäspade, tog på sig en nonchalant min och tycktes vara helt upptagen av att försöka minnas det.

”Ja, som jag redan har sagt, var jag på Ibiza. Det besvärliga är att den ena dan är så lik den andra där. Jag målar på förmiddan, tar siesta från tre till fem. Sen kanske jag gör en del skisser om ljuset är lämpligt. Sen tar jag en apéritif, ibland med borgmästaren, ibland med doktorn, på kaféet vid torget. Efter det äter jag en bit mat. På kvällarna håller jag för det mesta till på Scottys bar tillsammans med mina vänner bland proletariatet. Är ni nöjd med det?”

”Jag skulle hellre vilja höra sanningen, mr Crackenthorpe.”

Cedric satte sig upp.

”Det var mycket oförskämt sagt, kommissarien.”

”Tycker ni? Ni sa förut, mr Crackenthorpe, att ni lämnade Ibiza den tjugoförsta december och kom till England samma dag.”

”Ja, det gjorde jag. Emma! Är du där, Emma?”

Emma Crackenthorpe kom in genom dörren från det lilla vardagsrummet. Hon såg frågande på Cedric och kommissarien.

”Jo, Emma. Kom inte jag hit på lördan före jul? Direkt från flygfältet?”

”Jo”, sade Emma undrande. ”Du kom hit vid lunchdags.”

”Där ser ni”, sade Cedric till kommissarien.

”Ni måste tro att vi är väldigt enfaldiga, mr Crackenthorpe”, sade Craddock älskvärt. ”Vi kan kontrollera sådana uppgifter, förstår ni. Om ni vill visa mig ert pass …”

Han teg avvaktande.

”Jag kan inte hitta det förbaskade passet”, sade Cedric. ”Jag letade efter det i morse. Hade tänkt skicka det till Cooks.”

”Ni kan säkert hitta det, mr Crackenthorpe. Men det är inte nödvändigt. Enligt passpolisens anteckningar kom ni till England på kvällen den nittonde december. Kanske ni vill redogöra för era förehavanden från den tidpunkten till klockan tolv den tjugoförsta december, då ni kom hit.”

Cedric såg mycket förtörnad ut.

”Det är det djävliga med tillvaron nuförtiden”, sade han ilsket. ”All kontrollen och blankettraseriet. Det är följden av att man lever i ett byråkratiskt land. Man får inte längre åka vart man vill och göra vad man har lust till! Det är alltid någon som frågar ut en. Men varför bråkar ni så mycket om den tjugonde? Vad är det för särskilt med den tjugonde?”

”Det råkar vara den dag då vi tror att mordet begicks. Ni kan naturligtvis vägra att svara, men …”

”Vem har sagt att jag vägrar att svara? Låt mig bara hinna tänka efter. Och vid den rättsliga undersökningen visste ni inte säkert när mordet begicks. Vad är det som har hänt sen dess?”

Craddock svarade inte.

”Ska vi gå in i det andra rummet?” sade Cedric och sneglade på Emma.

”Jag ska lämna er ensamma”, sade Emma hastigt. När hon kom till dörren stannade hon och vände sig om.

”Det här är en allvarlig sak, Cedric. Om mordet begicks den tjugonde måste du tala om för kommissarie Craddock precis allt vad du gjorde den dagen.”

Hon gick in i rummet bredvid och stängde dörren efter sig.

”Gamla bussiga Emma”, sade Cedric. ”Ja, då sätter vi väl i gång då. Jag gav mig mycket riktigt i väg från Ibiza den nittonde. Jag hade tänkt göra ett par dars uppehåll i Paris och söka upp en del gamla vänner på vänstra stranden. Men så råkade jag få sällskap med en mycket tjusig kvinna på planet … En verklig pangbrud. För att säga som det var steg hon och jag av planet tillsammans. Hon var på väg till Staterna och skulle stanna ett par dar i London för att ordna en del affärer. Vi kom till London den nittonde. Vi bodde på Kingsway Palace, ifall era spioner ännu inte har tagit reda på det. Jag kallade mig för John Brown — det är aldrig bra att använda sig av sitt eget namn vid sådana tillfällen.”

”Och den tjugonde?”

Cedric gjorde en grimas.

”Största delen av förmiddan gick åt för att bota en förbaskad baksmälla.”

”Och på eftermiddan. Från och med klockan tre?”

”Få se nu. Jo, jag strosade omkring lite. Gick in på National Gallery — det är väl respektabelt så det räcker. Såg en film. En vilda västern. Jag har alltid gillat såna. Den här var mycket bra … Sen drack jag ett par glas i baren och gick upp på rummet och sov ett par timmar, och vid tiotiden gick jag ut med bruden och gjorde en runda — jag minns inte ens vad ställena hette — Hoppande grodan var bestämt ett av dem. Hon tycktes vara hemmastadd på allesammans. Jag blev åtskilligt på lyran, och för att säga som det var minns jag just inte mycket av det utom att jag när jag vaknade nästa morgon hade en ännu värre baksmälla. Bruden stack i väg för att ta sitt plan och jag hällde kallt vatten över huvudet, gick in på ett apotek och lyckades skaffa ett effektivt botemedel mot kopparslagarna, och sen gav jag mig i väg hit och låtsades som om jag hade kommit direkt från Heathrow. Jag tyckte inte det fanns någon anledning att göra Emma ledsen. Ni vet ju hur kvinnor är — de blir alltid sårade om man inte kommer raka vägen hem. Jag måste låna pengar av henne för att betala taxin. Jag var fullständigt pank. Det tjänade inget till att be farsgubben om det. Han skulle aldrig ha gått med på det. Den snåla gamla fan. Ja, kommissarien, är ni nöjd nu?”

”Kan ni styrka era uppgifter på något sätt, mr Crackenthorpe? Låt oss säga från tre på eftermiddan till sju på morgonen?”

”Det tvivlar jag på”, sade Cedric glatt. ”På National Gallery ser vaktmästarna på en som om man var luft och på bion var det fullsmockat. Nej, det blir svårt.”

Emma kom tillbaka. Hon höll en anteckningsbok i handen.

”Ville ni inte veta vad allesammans gjorde den tjugonde december, kommissarie Craddock?”

”Hm … jo, miss Crackenthorpe.”

”Jag satt just och tittade i min anteckningsbok. Den tjugonde åkte jag in till Brackhampton för att delta i Kyrkliga restaureringsnämndens sammanträde. Det höll på till kvart i ett. Sen åt jag lunch tillsammans med lady Adington och miss Bartlett, som också sitter i styrelsen, på Cadena Café. Efter lunchen gjorde jag en del uppköp till julen, mat och julklappar. Jag var inne på Greenford och Lyall och Swift och Boots, och kanske några affärer till. Ungefär en kvart i fem drack jag te på Shamrocks konditori och sen gick jag till stationen för att möta Bryan, som kom med tåget. Jag kom hem vid sextiden och då var pappa på väldigt dåligt humör. Jag hade gjort i ordning lunch åt honom, men mrs Hart som skulle ha kommit på eftermiddan och lagat te åt honom hade inte kommit. Han var så arg att han låste in sig på sitt rum och inte ville släppa in mig eller tala med mig. Han tycker inte om att jag ger mig i väg ut på eftermiddan, men just därför brukar jag göra det ibland.”

”Det tror jag är klokt av er. Tack, miss Crackenthorpe.”

Han kunde ju knappast säga till henne att eftersom hon var kvinna, och ungefär en och sextisju lång, var det inte av någon större betydelse vad hon hade haft för sig den eftermiddagen. I stället sade han:

”Era två andra bröder kom bestämt hit senare?”

”Alfred kom sent på lördagskvällen. Han sa att han hade försökt ringa till mig den eftermiddag jag var ute — men när pappa är på dåligt humör svarar han aldrig i telefon. Min bror Harold kom inte förrän på julafton.”

”Tack, miss Crackenthorpe.”

”Jag borde kanske inte fråga om det, men har det kommit fram något nytt som gör att ni måste ta reda på de här sakerna?”

Craddock tog upp foldern ur fickan. Han drog ut kuvertet med fingertopparna.

”Var vänlig och rör inte vid det, men känner ni igen det här?”

”Men …” Emma stirrade häpet på honom. ”Det är ju min handstil. Det är det brev som jag skrev till Martine.”

”Jag trodde att det kanske var det.”

”Men hur har ni fått tag på det? Har hon …? Har ni hittat henne?”

”Det kan tänkas att vi har — hittat henne. Det här tomma kuvertet hittades här.”

”Här i huset?”

”Nej, på området.”

”Då kom hon alltså hit. Hon … Menar ni att det var Martine som … i sarkofagen?”

”Det verkar troligt, miss Crackenthorpe”, sade Craddock dämpat.

Det verkade ännu troligare när han kom tillbaka till London. Där låg nämligen ett brev från Armand Dessin och väntade på honom.

”En av balettflickorna har fått ett vykort från Anna Stravinska. Historien om kryssningen var tydligen sann. Hon är nu på Jamaica och har det underbart, som hon säger.”

Craddock kramade ihop brevet och slängde det i papperskorgen.

”Den här dan har verkligen varit lyckad”, sade Alexander där han satt i sängen och mumsade på en chokladkaka. ”Vi hittade faktiskt en verklig ledtråd. För resten så har hela lovet varit lyckat. Nåt sånt får man väl aldrig vara med om igen.”

”Jag hoppas för min del att jag slipper det”, sade Lucy som låg på knä och packade ner Alexanders kläder i en resväska. ”Ska du ha alla de här rymdböckerna med dig?”

”Inte dom två översta. Dom har jag redan läst. Fotbollen och mina fotbollsskor och gummistövlarna kan packas för sig.”

”Vad många åbäkiga saker ni pojkar ändå släpar med er.”

”Det spelar ingen roll. Dom kommer och hämtar oss med sin Rolls Royce. Dom har en väldigt flott Mercedes-Benz också.”

”De måtte vara rika.”

”Dom rullar sig i pengar! Och dessutom är dom väldigt trevliga. Men det är i alla fall tråkigt att behöva åka härifrån. Det kanske dyker upp ett nytt lik.”

”Det hoppas jag sannerligen inte.”

”Det brukar ofta hända i böcker. Jag menar nån som har sett eller hört nåt stryker också med. Det blir kanske du”, tillade Alexander och drog av papperet på en ny chokladkaka.

”Tack så mycket!”

”Jag vill inte att det ska bli du”, försäkrade Alexander henne. ”Jag tycker väldigt bra om dig och det gör Stodders också. Vi tycker du lagar alla tiders käk. Och så är du så förnuftig.”

Det sista var tydligen avsett som ett mycket högt betyg. Lucy uppfattade det också på det sättet. ”Tack ska du ha”, sade hon. ”Men jag tänker inte gå och bli mördad bara för att roa dig.”

”I så fall är det bäst du är försiktig”, sade Alexander.

Han mumsade på chokladen och sedan sade han liksom i förbigående:

”Om pappa kommer hit ibland, så tar du väl hand om honom?”

”Ja, naturligtvis”, sade Lucy en aning förvånad.

”Det tråkiga med pappa är att han inte passar att bo i London”, upplyste Alexander henne. ”Han träffar inte den rätta sortens kvinnor där.” Han skakade bekymrat på huvudet.

”Jag tycker mycket bra om honom, men han behöver någon som håller efter honom”, tillade han. ”Det var väldigt synd att mamma dog så tidigt. Bryan skulle behöva ett riktigt hem.”

Han såg allvarligt på Lucy och sträckte ut handen efter ännu en chokladkaka.

”Du har redan ätit tre, Alexander”, sade Lucy vädjande. ”Du kommer att få ont i magen.”

”Det tror jag inte. En gång åt jag sex efter varann utan att bli sjuk. Jag har en riktig strutsmage.” Han satt tyst en stund och sedan sade han:

”Bryan gillar dig, förstår du.”

”Det var roligt att höra.”

”Han är lite lustig i vissa avseenden, men han var en väldigt bra stridsflygare”, sade Bryans son. ”Han är hemskt modig. Och så är han hemskt snäll.”

Han tystnade. Sedan tittade han upp i taket och sade lite besvärat:

”Jag tror det skulle vara bra för honom om han gifte om sig … Med någon hygglig människa … Jag skulle inte ha något emot att få en styvmor … inte om hon var hygglig, menar jag …”

Lucy kom till sin häpnad underfund med att det låg en bestämd avsikt bakom Alexanders prat.

”Allt det där larvet om styvmödrar är egentligen förlegat”, fortsatte Alexander, fortfarande vänd mot taket. ”Stodders och jag känner en massa grabbar som har styvmödrar — skilsmässa och sånt där — och dom trivs mycket bra ihop. Fast det beror förstås på hurudan styvmodern är. Och så är det förstås lite trassligt att ha två par föräldrar — när man har lov och sånt, menar jag. Fast man får ju mer fickpengar på det sättet.” Han tystnade och funderade över den moderna tillvarons problem. ”Det är naturligtvis bäst att ha ett eget hem och egna föräldrar — men om ens mamma är död — ja, du förstår vad jag menar? Om hon är hygglig, vill säga”, sade Alexander för tredje gången.

Lucy kände sig rörd.

”Jag tycker att du är mycket förnuftig, Alexander”, sade hon. ”Vi måste försöka få tag på en bra fru åt din far.”

”Ja”, sade Alexander diplomatiskt.

Han tillade liksom i förbigående:

”Jag tycker bara jag skulle tala om det. Bryan gillar dig väldigt mycket. Det har han själv sagt …”

Det börjar bli lite för många som vill gifta bort mig, tänkte Lucy. Först miss Marple och så nu Alexander.

Hon kom av någon anledning att tänka på svinstian.

Hon reste sig.

”God natt, Alexander. I morgon bitti behöver du bara lägga ner dina toalettgrejor och din pyjamas. God natt.”

”God natt”, sade Alexander. Han kröp ner mellan lakanen, lade huvudet mot kudden, slöt ögonen, utgjorde en bild av den sovande oskulden; och efter ett ögonblick sov han djupt.

Nittonde kapitlet

”Knappast vad man skulle kunna kalla för bindande”, sade överkonstapel Wetherall på sitt vanliga buttra sätt.

Craddock läste igenom rapporten om Harold Crackenthorpes alibi för den tjugonde december.

Han hade blivit sedd på bokauktionskammaren vid halvfyratiden men antogs ha gått därifrån strax efteråt. På Russells konditori hade man inte känt igen hans foto, men det var knappast förvånande eftersom det alltid var mycket folk där vid tedags och han inte var någon stamkund. Hans betjänt intygade att han hade kommit hem till Cardigan Gardens kvart i sju för att klä om sig till middagsbjudningen — vilket var ganska sent med tanke på att middagen började halv åtta, och mr Crackenthorpe hade av den anledningen varit en smula irriterad. Betjänten mindes inte att han hade hört honom komma hem på kvällen, men eftersom det var en tid sedan kunde han mycket väl ha glömt det och dessutom hände det ofta att han inte hörde när mr Crackenthorpe kom hem. Han och hans fru gick och lade sig tidigt om de hade tillfälle till det. Harold hade egen nyckel till det garage som han hyrde och det fanns ingen där som lade märke till vilka som kom och gick eller som hade anledning att minnas en speciell kväll.

”Det är negativt över hela linjen”, sade Craddock med en suck.

”Han deltog faktiskt i middan i Caterer’s Hall, men han gick därifrån tidigt.”

”Men järnvägsstationerna då?”

Inte heller där hade de fått något napp, varken i Brackhampton eller på Paddington. Det var nästan fyra veckor sedan, och det var inte att undra på att ingen kunde minnas det.

Craddock suckade och sträckte ut handen efter anteckningarna om Cedric. Dessa var negativa, även om en taxichaufför hade ett svagt minne av att han någon gång på eftermiddan den dagen hade kört en person till Paddington som ”såg ut ungefär som den där karlen. Smutsiga byxor och en massa hår. Svor och gormade lite över att taxan hade gått upp sedan han sist var hemma i England.” Han kom ihåg den dagen därför att en häst som hette Crawler hade vunnit 2.30-loppet och han hade satsat en hacka på den. Strax efter det han hade satt av sin passagerare hade han hört det i bilradion och genast åkt hem för att fira det.

”Tack och lov för att det finns kapplöpningar”, sade Craddock och lade ifrån sig rapporten.

”Och så har vi Alfred”, sade överkonstapel Wetherall.

Det var något i hans tonfall som fick Craddock att hastigt titta upp. Wetherall såg så belåten ut som man gör när man har trumf på hand.

Undersökningen var i stort sett otillfredsställande. Alfred bodde ensam i sin våning och kom och gick lite som det passade sig. Hans grannar var inte särskilt nyfikna av sig och dessutom arbetade de på kontor och var borta hela dagen. Men när Craddock kom till slutet av rapporten satte Wetherall pekfingret på sista stycket.

Överkonstapel Leakie, som höll på att utreda en del stölder från långtradare, hade varit på Kafé Rasten, ett långtradarkafé vid Waddington-Brackhamptonvägen, där han hade hållit uppsikt över en del chaufförer. Han hade sett att Chick Evans, som hörde till Dicky Rogers liga, hade suttit vid ett bord i närheten. Evans hade haft sällskap med Alfred Crackenthorpe, som Leakie kände till utseendet på efter att ha sett honom vittna i målet mot Dicky Rogers. Han hade undrat vad de nu höll på att koka ihop. Det var halv tio på kvällen fredagen den tjugonde december. Alfred Crackenthorpe hade en stund senare stigit på en buss i riktning mot Brackhampton. William Baker, spärrvakten på Brackhamptons station hade klippt en biljett åt en herre som han kände igen som en av miss Crackenthorpes bröder strax innan 11.55-tåget till Paddington skulle gå. Han mindes vilken dag det var därför att han hade hört berättas att en gammal vimsig tant hade påstått att hon sett någon bli mördad på ett tåg tidigare på dagen.

”Alfred?” sade Craddock när han lade ifrån sig rapporten. ”Alfred? Hm.”

”Det visar att han i alla fall var där”, påpekade Wetherall.

Craddock nickade. Jo, Alfred kunde ha rest ner med 4.33-tåget till Brackhampton och mördat kvinnan på vägen. Sedan kunde han ha åkt med bussen till Kafé Rasten. Han kunde ha gett sig i väg därifrån halv tio och haft gott om tid på sig att gå till Rutherford Hall, flytta liket från banvallen till sarkofagen och hinna in till Brackhampton lagom för 11.55-tåget till London. Någon i Dicky Rogers liga kunde till och med ha hjälpt honom att flytta liket, fast det tvivlade Craddock på. De var knappast Guds bästa barn, men inga mördare.

”Alfred?” upprepade han eftertänksamt.

Under tiden hade hela familjen Crackenthorpe samlats på Rutherford Hall. Harold och Alfred hade kommit från London, och det dröjde inte länge förrän rösterna blev högljudda och stämningen alltmer irriterad.

Lucy hade självmant blandat cocktails, som hon sedan bar till biblioteket. Hon hörde deras röster tydligt ut i hallen, och det verkade som om de vände sin irritation mot Emma.

”Det är helt och hållet ditt fel, Emma”, sade Harold förbittrat med sin djupa basröst. ”Jag fattar inte hur du kunde vara så tanklös och enfaldig. Om du inte hade visat Scotland Yard det där brevet skulle vi ha sluppit allt obehaget …”

”Du måste ha varit alldeles från vettet”, sade Alfred med sin gälla röst.

”Bråka inte nu”, sade Cedric. ”Gjort är gjort. Det hade verkat ännu mer skumt om de hade identifierat kvinnan som den saknade Martine och vi allesammans hade blånekat till att vi hade hört ifrån henne.”

”Det kan du säga, Cedric”, sade Harold ilsket. ”Du var ju inte här i landet den tjugonde, som tycks vara den kritiska dagen. Men för Alfred och mig är det mycket obehagligt. Jag minns lyckligtvis var jag befann mig den eftermiddan och vad jag hade för mig.”

”Det tvivlar jag inte alls på”, sade Alfred. ”Om du hade planerat ett mord skulle du säkert se till att du hade ett vattentätt alibi.”

”Du tycks däremot inte ha ordnat den detaljen”, sade Harold kyligt.

”Det beror på hur man ser det”, sade Alfred. ”Om man inte har ett verkligt hållbart alibi är det ingen idé att låtsas för polisen som om man har det.”

”Vill du insinuera att jag mördade henne …”

”Sluta nu, sluta nu!” utropade Emma. ”Det är självklart att ingen av er har gjort det.”

”Och dessutom kan jag upplysa er om att jag var i England den tjugonde”, sade Cedric. ”Och polisen vet om det. Så vi är allesammans misstänkta.”

”Om inte Emma hade …”

”Börja inte nu igen, Harold”, sade Emma.

Doktor Quimper kom ut i hallen från arbetsrummet, där han hade haft en överläggning med gamle mr Crackenthorpe. Han fick syn på cocktailshakern som Lucy höll i handen.

”Vadan detta? Är det något som skall firas?”

”Det är nog mer för att gjuta olja på vågorna. De har råkat i luven på varann där inne.”

”Skyller de på varann?”

”Mest på Emma.”

Doktor Quimper höjde på ögonbrynen.

”Verkligen?” Han tog cocktailshakern från Lucy, öppnade dörren till biblioteket och gick in.

”God afton.”

”Jo, doktor Quimper, jag skulle vilja tala ett par ord med er”, sade Harold i retlig ton. ”Jag skulle vilja veta vad ni menade med att lägga er i en familjeangelägenhet och uppmana min syster att vända sig till Scotland Yard?”

”Miss Crackenthorpe bad mig om ett råd”, sade doktor Quimper lugnt. ”Och det gav jag henne också. Enligt min åsikt gjorde hon alldeles rätt.”

”Understår ni er att …”

”Hör nu, hon där!”

Det var gamla mr Crackenthorpes vanliga tilltalsord. Han kikade ut genom dörren till arbetsrummet alldeles bakom Lucy.

”Jaa, mr Crackenthorpe?” sade Lucy och vände sig motvilligt om.

”Vad får vi till middag i dag? Jag vill ha curry. Du lagar god curry. Det var en evighet sen vi sist fick curry.”

”Pojkarna är inte särskilt förtjusta i curry.”

”Pojkarna, pojkarna. Vad bryr jag mig om pojkarna. Det är mig det är fråga om. Och dessutom har pojkarna rest — skönt att bli av med dem. Jag vill ha riktigt stark curry, och hör sen.”

”Då ska ni få det också, mr Crackenthorpe.”

”Så ska det låta. Du är en duktig flicka, Lucy. Om du tar väl hand om mig, så ska jag ta väl hand om dig.”

Lucy gick tillbaka till köket. Hon hade tänkt göra hönsfrikassé, men nu började hon i stället göra i ordning curry. Ytterdörren slog igen och genom fönstret såg hon doktor Quimper gå med långa energiska steg till sin bil och köra därifrån.

Lucy suckade. Hon saknade pojkarna. Och det var inte utan att hon saknade Bryan också.

Hon suckade igen. Hon satte sig och började rensa svamp.

Hon skulle åtminstone se till att familjen fick en verkligt läcker middag.

Pärlor för svin!

Klockan var tre på morgonen när doktor Quimper ställde in sin bil i garaget, låste dörrarna och med trötta steg gick in i sin villa. Tja, nu hade mrs Josh Simpkins utökat sin redan stora barnskara med ett par präktiga tvillingar. Mr Simpkins hade inte visat någon större glädje över tilldragelsen. ”Tvillingar”, hade han sagt i dyster ton. ”Vad ska de vara bra till? Fyrlingar har man åtminstone nytta av. Då skickar folk en massa presenter, och det kommer journalister och frågar ut en och man får sin bild i tidningen, och så lär visst drottningen skicka en ett telegram. Men tvillingar, det är bara två munnar till som ska mättas i stället för en. Vi har aldrig haft tvillingar i min släkt, inte i frugans heller. Det verkar så orättvist på något sätt.”

Doktor Quimper gick uppför trappan till sitt sovrum och började klä av sig. Han såg på sitt armbandsur. Fem minuter över tre. Det hade varit en mycket besvärlig förlossning, men allt hade gått bra. Han gäspade. Han var trött — mycket trött. Han såg längtansfullt på sin säng.

Då ringde det i telefon.

Doktor Quimper svor till när han tog luren.

”Doktor Quimper?”

”Ja, det är jag.”

”Det här är Lucy Eyelesbarrow på Rutherford Hall. Jag tror det är bäst att ni kommer hit. Alla här tycks ha blivit sjuka.”

”Sjuka? På vad sätt då? Vad är det för symtom?”

Lucy beskrev dem.

”Jag kommer med detsamma. Under tiden …” Han gav henne en del korta instruktioner.

Sedan klädde han sig hastigt, tog sin läkarväska och skyndade i väg ner till bilen.

Ungefär tre timmar senare slog sig läkaren och Lucy, som båda var ganska utpumpade, ner vid köksbordet för att dricka en stor kopp starkt kaffe.

”Ah!” Doktor Quimper drack ur sin kopp i ett enda drag och ställde ner den med en smäll på fatet. ”Det där gjorde gott. Och nu till saken, miss Eyelesbarrow.”

Lucy såg på honom. Trötthetsrynkorna i hans ansikte framträdde skarpare än vanligt och kom honom att se äldre ut än fyrtiofyra år, det mörka håret vid tinningarna var gråsprängt och han hade påsar under ögonen.

”Såvitt jag kan bedöma kommer de att klara sig allesammans”, sade han. ”Men hur gick det här till? Vem lagade middan?”

”Jag”, sade Lucy.

”Och vad bestod den av?”

”Svampsoppa. Höns med ris och curry. Brylépudding. Och så hönslever med bacon som avslutning.”

”Canapés Diane”, sade doktor Quimper oväntat.

Lucy smålog.

”Ja, Canapés Diane.”

”Ja, om vi skulle ta och gå igenom en rätt i taget. Svampsoppa — på burk förstås?”

”Nej, jag gjorde den själv.”

”Gjorde ni. På vad då?”

”En kvarts kilo svamp, hönsbuljong, mjölk, smör och mjöl och citronsaft.”

”Ah. Och alla väntar sig väl att man ska säga: ’Det måste ha varit svampen’.”

”Det var inte svampen. Jag åt själv av soppan och jag mår utmärkt.”

”Ja, ni ser ut att må bra. Jag hade inte glömt det.”

Lucy rodnade.

”Om ni menar …”

”Jag menar ingenting. Ni är en mycket intelligent kvinna. Ni skulle också ha legat där uppe och stönat om jag hade menat det ni trodde att jag menade. Dessutom känner jag till allt om er. Jag har skaffat upplysningar om er.”

”Men varför har ni gjort det?”

”Därför att jag anser att jag bör känna till allt om de personer som kommer och slår sig ner här. Ni är en rättskaffens ung kvinna som försörjer sig som hembiträde, och ni tycks aldrig ha haft någon förbindelse med familjen Crackenthorpe innan ni kom hit. Ni är alltså inte väninna till vare sig Cedric, Harold eller Alfred — hjälper dem inte i några skumma förehavanden.”

”Tror ni verkligen …”

”Jag tror både det ena och det andra”, sade Quimper. ”Men jag måste vara försiktig. Det är det värsta när man är läkare. Men det var inte det vi skulle tala om. Höns med curry. Åt ni av det?”

”Nej. När man lagar curry blir man mätt av bara lukten. Jag smakade förstås på den. Jag åt soppa och lite brylépudding.”

”Hur serverade ni brylépuddingen?”

”I portionsformar.”

”Finns det något kvar av den?”

”Nej, jag diskade alltsammans efter middan.”

Doktor Quimper stönade.

”Man kan vara för nitisk också”, sade han.

”Ja, jag förstår att ni tycker det, men så är det i alla fall.”

”Han ni nånting kvar?”

”Det finns lite curry kvar — i en skål i skafferiet. Jag hade tänkt ha det som stomme till en hönssoppa i kväll. Och så finns det lite svampsoppa kvar. Men ingen brylépudding och ingen hönslever.”

”Jag tar med mig curryn och soppan. Men pickles då? Fick de ingen pickles till det?”

”Jo. I en sådan där stenkruka.”

”Då tar jag med mig lite av den också.”

Han reste sig. ”Jag ska gå upp och titta till dem igen. Klarar ni dem sedan tills i morgon bitti? Håller ett öga på dem? Jag ska se till att det kommer en sjuksköterska klockan åtta i morgon bitti.”

”Ni skulle inte vilja säga rent ut vad ni tror. Tror ni att det är matförgiftning eller … eller … ja, förgiftning?”

”Som jag redan har sagt kan en läkare inte nöja sig med det han tror — han måste vara säker på sin sak. Om analysen av matresterna ger ett positivt resultat så är ju saken klar. I annat fall …”

”I annat fall?” upprepade Lucy.

”Det är två av dem som jag särskilt vill att ni ska hålla ett öga på”, sade han. ”Först och främst Emma. Jag vill inte att något ska hända Emma …”

Det fanns märkbar rörelse i hans röst. ”Hon har ännu inte ens börjat leva”, sade han. ”Och människor som Emma Crackenthorpe är oersättliga … Emma — ja, Emma betyder mycket för mig. Jag har inte sagt det till henne, men jag ska göra det. Se efter Emma.”

”Det kan ni lita på”, sade Lucy.

”Och se efter den gamle. Jag kan knappast påstå att han hör till mina älsklingspatienter, men han är trots allt min patient, och jag tänker förbaske mig inte låta honom stryka med bara för att någon av hans otrevliga söner — eller kanske alla tre — vill få honom ur vägen för att komma över hans pengar.”

Han gav henne en humoristisk blick.

”Så där ja, nu har jag pratat bredvid mun”, sade han. ”Men håll ögonen öppna, så är ni bussig, och tala inte om det här för någon.”

Kommissarie Bacon såg upprörd ut.

”Arsenik?” sade han. ”Arsenik?”

”Ja. Det fanns i curryn. Här är det som är kvar av curryn — så att ni också kan undersöka den. Jag har bara gjort en snabbanalys av en liten gnutta av den, men det var inte att ta miste på att det var arsenik.”

”Jaså, det är en giftmördare i farten.”

”Det förefaller så”, sade doktor Quimper torrt.

”Och de har allesammans blivit sjuka — utom miss Eyelesbarrow?”

”Utom miss Eyelesbarrow.”

”Det ser illa ut för henne …”

”Vad skulle hon ha för anledning att göra det?”

”Hon kanske är tokig”, föreslog Bacon. ”Rubbade människor kan verka vara alldeles friska, och ändå så är de hela tiden skvatt galna, så att säga.”

”Miss Eyelesbarrow är inte galen. Som läkare kan jag intyga att miss Eyelesbarrow är lika klok som ni och jag. Om miss Eyelesbarrow lade arsenik i curryn så gjorde hon det av en bestämd orsak. Eftersom hon är en mycket intelligent ung kvinna skulle hon noga akta sig för att vara den enda som inte blev sjuk. Hon skulle, som alla intelligenta giftblandare, äta mycket litet av den förgiftade curryn, och sedan överdriva symtomen.”

”Och då skulle man inte kunna bevisa det?”

”Att hon hade ätit mindre än de andra? Nej, antagligen inte. Alla människor reagerar inte på samma sätt för gift — samma dos har olika verkan på olika människor. Fast om patienten dör kan man naturligtvis ganska exakt fastställa hur stor dos det var”, tillade doktor Quimper glatt.

”I så fall kan det …” Kommissarie Bacon tystnade och tänkte efter ett ögonblick. ”Då är det kanske någon i familjen som nu låtsas vara sjukare än han är — någon som så att säga låtsas solidarisk med de andra för att inte väcka misstankar. Vad säger ni om det?”

”Jag har redan tänkt på den saken. Det var därför jag kom hit. Nu får ni ta hand om det. Jag har skaffat en pålitlig sköterska, men hon kan inte vara överallt på en gång. Såvitt jag förstår har ingen av dem fått i sig en dödlig dos.”

”Menar ni att giftblandaren gjorde ett misstag?”

”Nej. Jag tycker det verkar mer sannolikt att avsikten var att lägga tillräckligt med arsenik i curryn för att det skulle framkalla symtom på matförgiftning — som man sedan skulle skylla på svampen. Sedan skulle någon av dem antagligen bli sämre och dö.”

”Efter att ha fått i sig en ny dos?”

Läkaren nickade.

”Det var därför jag genast sökte upp er och skaffade en sjuksköterska åt dem.”

”Vet hon om att de blivit arsenikförgiftade?”

”Ja visst. Och det gör miss Eyelesbarrow också. Ni vet naturligtvis bäst hur det här ska skötas, men om jag var ni skulle jag åka ut dit och göra klart för dem allesammans att de har blivit arsenikförgiftade, inte matförgiftade. Det kommer att sätta skräck i mördaren så att han inte vågar genomföra sin plan. Han har nog litat helt på matförgiftningsteorin.”

Det ringde i telefonen på kommissariens skrivbord. Han lyfte på luren och sade:

”Ja, koppla det till mig.” Han sade till Quimper: ”Det är er sköterska som ringer. Ja, hallå — ja, det är jag … Vad sa ni? Allvarligt recidiv … Ja … Doktor Quimper är här nu … Om ni vill tala med honom …”

Han gav läkaren luren.

”Det är Quimper … Jag förstår … Ja … Alldeles riktigt … Ja, fortsätt med det. Vi kommer genast.”

Han lade på luren och vände sig till Bacon.

”Vem är det?”

”Alfred”, sade doktor Quimper. ”Och han är död.”

Tjugonde kapitlet

”Alfred”, sade Craddock misstroget i andra änden av tråden.

”Alfred?” nästan skrek han.

Kommissarie Bacon höll luren en bit från örat och sade: ”Det hade ni väl inte väntat er?”

”Nej, absolut inte. Jag hade just kommit fram till att han måste vara mördaren.”

”Jag hörde att spärrvakten hade känt igen honom. Det såg verkligen illa ut för honom. Ja, det verkade som om vi hade fått tag på rätt person.”

”Men där högg vi i sten”, sade Craddock tonlöst.

Ingen av dem sade något på en stund. Sedan frågade Craddock: ”Det var ju en sköterska som skulle se efter dem. Hur kunde hon undgå att märka det?”

”Det var knappast hennes fel. Miss Eyelesbarrow var alldeles utpumpad och måste gå och lägga sig. Sköterskan hade fem patienter att se efter, gubben, Emma, Cedric, Harold och Alfred. Hon kunde inte vara överallt på en gång. Gamle mr Crackenthorpe började visst spela teater i stor stil. Påstod att han höll på att dö. Hon gick in till honom och lyckades lugna honom, sedan kom hon tillbaka och gav Alfred lite te med druvsocker. Han drack det och sedan var det hänt.”

”Och arsenik igen?”

”Det verkar så. Det kan naturligtvis ha varit ett recidiv, men Quimper tror inte det, och inte Johnson heller.”

”Det var väl meningen att det var Alfred som skulle stryka med?” sade Craddock lite trevande.

Bacon var genast med på noterna. ”Ni menar att ingen skulle tjäna något på att Alfred dog, medan de däremot allesammans skulle vinna en hel del på att gubben dog? Det kan naturligtvis ha varit ett misstag — någon kan ha trott att teet var avsett för gubben.”

”Är de säkra på att han fick i sig giftet på det sättet?”

”Nej, det är de naturligtvis inte. Sköterskan diskade genast alltsammans. Koppar, skedar, tekanna — alltihop. Men det tycks vara den enda tänkbara möjligheten.”

”Det skulle innebära att någon av patienterna inte var lika sjuk som de andra”, sade Craddock fundersamt. ”Och när han såg sin chans så lade han gift i koppen.”

”Det kommer i alla fall inte att kunna upprepas”, sade kommissarie Bacon bistert. ”Vi har två sköterskor där nu, för att inte tala om miss Eyelesbarrow, och jag har skickat dit ett par konstaplar också. Kommer ni ner?”

”Ja, så fort jag bara kan.”

Lucy Eyelesbarrow kom emot kommissarie Craddock i hallen. Hon såg blek och trött ut.

”Det här måste ha varit mycket påfrestande för er”, sade Craddock.

”Det har varit som en enda lång hemsk mardröm”, sade Lucy. ”I natt trodde jag faktiskt att de skulle dö allesammans.”

”Den där curryn …”

”Var det curryn?”

”Ja, den var mycket riktigt spetsad med arsenik — Lucrezia Borgia kunde inte ha gjort det bättre.”

”Om det är sant så kan det — så måste det vara någon i familjen”, sade Lucy.

”Finns det ingen annan möjlighet?”

”Nej. Jag började göra i ordning den där fördömda curryn ganska sent — klockan var över sex — för mr Crackenthorpe hade särskilt sagt till om att han ville ha curry. Och jag måste ta upp en burk med curry — så den kan ingen ha mixtrat med. Curryn skulle väl ta bort smaken av det?”

”Arsenik är smaklöst”, sade Craddock frånvarande. ”Och så har vi tillfället. Vilka av dem hade möjlighet att lägga giftet i curryn medan den kokade?”

Lucy tänkte efter.

”Vem som helst kan faktiskt ha smugit sig ut i köket medan jag dukade i matsalen.”

”Och vilka var det som fanns i huset? Gamle mr Crackenthorpe, Emma, Cedric …”

”Harold och Alfred. De hade kommit från London på eftermiddan. Och så Bryan — Bryan Eastley. Men han gav sig i väg strax före middan. Han skulle träffa någon inne i Brackhampton.”

”Det stämmer in på gubbens sjukdom i julas”, sade Craddock tankfullt. ”Quimper misstänkte att det rörde sig om arsenik den gången. Verkade allesammans vara lika sjuka i natt?”

Lucy tänkte efter. ”Gamle mr Crackenthorpe verkade vara mest illa däran. Doktor Quimper fick arbeta som en besatt med honom. Han är för resten en mycket duktig läkare. Cedric var nog den som ojade sig mest. Men det brukar ju stora starka karlar alltid göra.”

”Men Emma då?”

”Hon var ganska medtagen.”

”Varför just Alfred?” sade Craddock.

”Det undrar jag också”, sade Lucy. ”Det var väl meningen att det skulle vara Alfred?”

”Lustigt — men det frågade jag också.”

”Det verkar så meningslöst på något sätt.”

”Om jag bara kunde få fram ett motiv till allt det här”, sade Craddock. ”Det går inte att få det att klaffa. Den strypta kvinnan i sarkofagen var Edmund Crackenthorpes änka, Martine. Vi kan ju utgå från det. Vi har i stort sett bevis på det nu. Det måste finnas ett samband mellan det och att Alfred blev avsiktligt förgiftad. Och lösningen måste finnas här i huset. Det hjälper inte ens att säga att någon av dem är galen.”

”Nej, knappast”, instämde Lucy.

”Glöm inte att vara försiktig”, sade Craddock varnande. ”Det finns en giftmördare i huset, och en av era patienter där uppe är nog inte så sjuk som han låtsas.”

När Craddock hade gått gick Lucy långsamt upp.

”Hon där — kom hit!” ropade mr Crackenthorpe med befallande, fast något mattare röst än vanligt, när hon gick förbi hans rum.

Lucy gick in till honom. Mr Crackenthorpe låg i sin säng stödd mot en massa kuddar. För att vara sjuk, såg han förvånansvärt kry ut, tänkte Lucy.

”Det vimlar av såna där förbannade sjuksköterskor i hela huset”, beklagade sig mr Crackenthorpe. ”Frasar omkring och ser viktiga ut och tar temperaturen på mig och nekar att ge mig det jag vill äta — de kostar nog en vacker slant. Säg åt Emma att skicka i väg dem. Du kan sköta om mig lika bra.”

”Allesammans ligger sjuka, mr Crackenthorpe”, sade Lucy. ”Jag hinner inte sköta er allesammans.”

”Svamp”, sade mr Crackenthorpe. ”Svamp är förbannat farliga saker. Det var förstås svampsoppan som vi fick i går kväll. Och det var du som lagade den”, tillade han anklagande.

”Det var inget fel på svampen, mr Crackenthorpe.”

”Jag vill inte alls säga att det var ditt fel, flicka lilla. Sånt har hänt förut. Det behöver bara slinka med en enda giftsvamp så är det gjort. Jag vet att du är en snäll flicka. Du skulle aldrig göra det med avsikt. Hur mår Emma?”

”Hon mår bättre nu på eftermiddan.”

”Och Harold?”

”Han är också bättre.”

”Vad är det för prat om att Alfred har vänt näsan i vädret?”

”Det var inte meningen att ni skulle få veta det, mr Crackenthorpe.”

Mr Crackenthorpe gav till ett gällt gnäggande och såg omåttligt förtjust ut. ”Jag har väl öron att höra med”, sade han. ”Det går inte att undanhålla gubben nånting. De försöker med det. Jaså, Alfred är död? Då kommer han inte att snylta på mig mer, och han kommer inte heller att få något av pengarna. De har allesammans väntat på att jag ska dö — i synnerhet Alfred. Och nu är han död. Det tycker jag var bra komiskt.”

”Det var inte snällt sagt av er, mr Crackenthorpe.”

Mr Crackenthorpe skrattade igen. ”Jag kommer att överleva dem allesammans”, kraxade han. ”Få se om jag inte gör det, flicka lilla. Få se om jag inte gör det.”

Lucy gick till sitt rum, tog fram sin ordbok och slog upp ordet ”tontin”. Hon slog tankfullt igen boken och såg frånvarande framför sig.

”Jag förstår inte varför ni vänder er till mig”, sade doktor Morris irriterat.

”Ni har ju känt familjen Crackenthorpe sedan många år tillbaka”, sade kommissarie Craddock.

”Ja ja, jag har känt dem allesammans. Jag minns gamle Josiah Crackenthorpe. Han var inte lätt att ha att göra med — fast han var mycket klipsk. Tjänade massor med pengar.” Han flyttade lite på sig i stolen och plirade på kommissarie Craddock under sina buskiga ögonbryn. ”Jaså, ni har pratat med den där valpen Quimper”, sade han. ”De unga läkarna skall alltid göra sig så märkvärdiga! Inbillar sig alltid allt möjligt. Och han har fått för sig att någon har försökt förgifta Luther Crackenthorpe. Nonsens! Sensationsmakeri! Visst har han haft anfall av gastrit. Jag behandlade honom för det. Men han hade det inte ofta och det var ingenting märkvärdigt med dem.”

”Doktor Quimper tyckte visst att det var det”, sade Craddock.

”En läkare ska inte tycka så mycket. Dessutom tror jag nog att jag hade känt igen arsenikförgiftning, om det hade varit det.”

”Det är många mycket kända läkare som har tagit fel ifråga om det”, påpekade Craddock. ”Till exempel i fallet Greenbarrow”, sade han eftertänksamt. ”Mrs Reney, Charles Leeds, tre medlemmar av familjen Westbury, som alla blev snyggt och prydligt begravda utan att de läkare som skötte dem misstänkte det minsta. Och det var skickliga och välkända läkare.”

”Ja ja, ni menar med andra ord att jag kan ha misstagit mig”, sade doktor Morris. ”Men det tror inte jag.” Han satt tyst ett ögonblick och sedan sade han: ”Vem tror Quimper har gjort det — om någon har gjort det?”

”Han vet det inte”, sade Craddock. ”Men han blev orolig. Det är ju trots allt en hel del pengar som står på spel.”

”Ja ja, jag vet att de kommer att få ärva åtskilligt när Luther Crackenthorpe dör. Och de är i stort behov av det. Det är alldeles riktigt, men för den skull behöver man inte förutsätta att de skulle försöka ta livet av den gamle för att komma över pengarna.

”Naturligtvis inte”, instämde Craddock.

”Hur som helst har jag som princip att inte gå omkring och misstänka folk utan att ha en giltig orsak till det. En giltig orsak”, upprepade han. ”Jag måste erkänna att det ni har berättat oroar mig. Det måste ha varit en stor dos arsenik — men jag förstår fortfarande inte varför ni vänder er till mig. Det enda jag kan säga är att jag inte misstänkte det. Jag borde kanske ha gjort det. Jag borde kanske ha tagit mer allvarligt på Luther Crackenthorpes gastritanfall. Men det var ju inte precis i går det hände.”

Det höll Craddock med om. ”Jag skulle behöva få veta lite mer om familjen Crackenthorpe”, sade han. ”Finns det någon sinnessjukdom i släkten?”

Läkaren såg forskande på honom under sina buskiga ögonbryn. ”Jag förstår mycket väl att ni frågar om det. Tja, gamle Josiahs förstånd var det inget fel på. Hård som flinta, visste mycket väl vad han gjorde. Hans hustru var nevrotisk, hade anlag för melankoli. Kom från en degenererad familj. Hon dog inte långt efter det den andre sonen föddes. Jag skulle tro att Luther ärvde en viss — tja, labilitet efter henne. Som ung var han som folk är mest, men han kunde aldrig dra jämnt med fadern. Fadern var besviken på honom, och jag tror att han tog mycket illa vid sig av det och grubblade mycket över det, och till slut blev det ett slags fix idé hos honom. Han lyckades inte göra sig fri från det när han gifte sig. Om ni talar med honom kommer ni nog att märka att han tycker hjärtligt illa om alla sina söner. Döttrarna har han alltid tyckt bra om. Både Emma och Edie — hon som dog.”

”Varför tycker han så illa om sina söner?” frågade Craddock.

”Det är bäst ni frågar någon av de där nymodiga psykiaterna om det. Jag vill bara säga att Luther alltid har haft mindervärdeskomplex, och att han känner sig bitter över sin ekonomiska ställning. Han lever gott på avkastningen av kapitalet men han kan inte förfoga över kapitalet. Om han hade möjlighet att göra sönerna arvlösa skulle han nog inte tycka så illa om dem. Eftersom han är maktlös i det avseendet känner han sig förödmjukad.”

”Är det därför han så gärna vill överleva dem allesammans?” sade kommissarie Craddock.

”Antagligen. Det är nog också förklaringen till hans snålhet. Han har säkert lyckats lägga undan åtskilligt av sin stora inkomst — fast naturligtvis mest innan skatterna åkte i höjden som de har gjort.”

Kommissarie Craddock kom att tänka på något. ”Han har väl testamenterat sina besparingar till någon? Det kan han i varje fall göra.”

”Javisst, fast gud vet vem han har testamenterat dem till. Kanske till Emma, men det tvivlar jag på. Hon får ju sin andel av farfaderns pengar. Kanske till Alexander, hans dotterson.”

”Han tycker bestämt bra om honom?” sade Craddock.

”Åtminstone förr. Och så är han ju hans dotterson, inte sonson. Det förklarar kanske saken. Och han var påtagligt förtjust i Bryan Eastley, Edies man. Jag känner ju inte Bryan närmare, det är en del år sedan jag sist träffade någon i familjen. Men jag tyckte mig märka att han hade svårt att anpassa sig när kriget var slut. Han har egenskaper som man behöver i krig — mod, djärvhet och en tendens att ta dagen som den kommer. Men jag tror inte att han har någon stadga i sig. Han verkar vara alldeles för labil.”

”Ni känner inte till om det finns något patologiskt drag inom den yngre generationen?”

”Cedric är mycket exentrisk, en sådan som alltid ska göra uppror mot allt. Jag skulle inte vilja påstå att han är fullt normal, men vem är egentligen det? Harold är ganska konventionell, men man kan knappast säga att han är särskilt sympatisk, ganska kylig och beräknande. Alfred har en dragning åt det kriminella. Han har alltid haft svårt att hålla sig på den rätta vägen. Jag såg honom en gång stjäla pengar ur en insamlingsbössa för missionen som de brukade ha stående i hallen. Och annat i den stilen. Men nu är den stackars pojken död, och då borde man kanske inte tala illa om honom.”

”Men …” Craddock tvekade. ”Emma Crackenthorpe då?”

”Rar flicka, stillsam, svårt att veta vad hon egentligen tänker. Hon har sina egna funderingar och åsikter. Hon är en större personlighet än hennes sätt och uppträdande ger en anledning att tro.”

”Ni kände väl Edmund, den av sönerna som stupade i Frankrike?”

”Ja. Jag skulle vilja säga att han var den bästa av dem allesammans. Godhjärtad, glad och trevlig.”

”Hörde ni nånsin talas om att han skulle gifta sig, eller hade gift sig med en fransyska strax innan han stupade?”

Doktor Morris tänkte efter. ”Jag tycker mig minnas något sådant, men det är så längesen nu”, sade han.

”Var det inte i början av kriget?”

”Jo. Men om han hade levat tror jag han skulle ha ångrat att han gifte sig med en utländska.”

”Det finns vissa skäl som talar för att han verkligen gjorde det”, sade Craddock.

Han redogjorde i korthet för den senaste tidens händelser.

”Jag minns att det stod någonting i tidningen om att man hade hittat en kvinna i en sarkofag. Jaså, var det på Rutherford Hall.”

”Och det finns anledning tro att kvinnan var Edmund Crackenthorpes änka.”

”Det var verkligen egendomligt. Det låter mer som hämtat ur en roman än ur verkligheten. Men vem skulle väl vilja ta livet av den stackarn — vad har det för samband med arsenikförgiftningen hos Crackenthorpes, menar jag?”

”Det finns två möjligheter, men ingen av dem verkar särskilt trolig”, sade Craddock. ”Det finns kanske någon som är så sniken att han vill ha hela Josiah Crackenthorpes förmögenhet för sig själv.”

”I så fall är han förbannat dum”, sade doktor Morris. ”Han kommer bara att få betala en väldig massa i skatt.”

Tjugoförsta kapitlet

”Man ska akta sig för svamp”, sade mrs Kidder.

Mrs Kidder hade sagt det minst tio gånger under de senaste dagarna. Lucy svarade inte.

”Själv äter jag aldrig svamp”, sade mrs Kidder. ”Det är alldeles för farligt. Det är en Guds försyn att det bara är en som har dött. Allesammans kunde ha strukit med, ni också. Ni hade allt en sagolik tur.”

”Det var inte svampen”, sade Lucy. ”Den var det inget fel på.

”Det tror jag vad jag vill om”, sade mrs Kidder. ”Svamp är inte att leka med. Det behöver bara komma med en enda giftsvamp så ligger man där.

Det är bra konstigt ändå hur vissa saker tycks komma på en gång”, fortsatte mrs Kidder medan hon slamrade med porslinet i diskbaljan. ”Min systers äldsta barn fick mässlingen och vår Ernie ramlade och bröt armen och gubben min fick en massa spikbölder. Alltsammans inom samma vecka! Är det inte så man knappt kan tro det? Och det har varit likadant här”, fortsatte mrs Kidder. ”Först det där otäcka mordet och nu så har mr Alfred dött i svampförgiftning. Jag skulle bra gärna vilja veta vem det blir härnäst.”

Lucy tänkte med en känsla av obehag att det skulle hon också vilja veta.

”Gubben min tycker inte om att jag går hit”, sade mrs Kidder. ”Han säger att det för med sig otur, men jag sa till honom att jag har känt miss Crackenthorpe sedan länge och hon är alltid så snäll och kan inte vara utan mig. Och jag kunde ju inte låta miss Eyelesbarrow göra allting ensam, sa jag. Det blir arbetsamt för er att bära upp alla brickorna.”

Lucy måste medge att livet för ögonblicket tycktes bestå till största delen av brickor. Hon höll just på att göra i ordning brickor till sjuklingarna.

”Och dom där sjuksköterskorna gör inte ett skapande grand”, sade mrs Kidder. ”Men starkt te ska de ha hela tiden. Och laga mat åt dom, ska man. Jag är alldeles utsliten.” Hon sade det med djup övertygelse, trots att hon inte hade gjort mycket mer än hon brukade göra på förmiddagarna.

”Ni drar er aldrig för något besvär, mrs Kidder”, sade Lucy allvarligt.

Mrs Kidder såg belåten ut. Lucy tog den första av brickorna och gick uppför trappan.

”Vad ska det här föreställa?” sade mr Crackenthorpe missbelåtet.

”Buljong och äggstanning”, sade Lucy.

”Ta bort det”, sade mr Crackenthorpe. ”Jag vill inte ha det. Jag sa åt sköterskan att jag ville ha biffstek.”

”Doktor Quimper tror inte det är så lämpligt för er att äta biffstek än på ett tag”, sade Lucy.

Mr Crackenthorpe fnös till. ”Jag är så gott som frisk igen. Jag ska stiga upp i morgon. Hur är det med de andra?”

”Mr Harold är betydligt bättre”, sade Lucy. ”Han åker hem till London i morgon.”

”Ajöss med den”, sade mr Crackenthorpe. ”Cedric då — finns det något hopp om att han åker tillbaka till sin ö i morgon?”

”Han stannar nog några dar till.”

”Det var som tusan. Vad gör Emma? Varför kommer hon inte och hälsar på mig?”

”Hon ligger fortfarande till sängs.”

”Kvinnor ska alltid pjoska med sig”, sade mr Crackenthorpe. ”Men du är en duktig och stark flicka”, tillade han gillande. ”Du är visst i farten hela dan, du?”

”Jag behöver inte sakna motion”, sade Lucy.

Gamle mr Crackenthorpe nickade belåtet. ”Du är en duktig, stark flicka”, sade han. ”Du ska inte tro att jag har glömt det jag talade med dig om för en tid sedan. Snart ska det bli en annan ordning här i huset. Emma ska inte alltid få det som hon vill. Och bry dig inte om vad de andra säger om att jag är en snål gammal gubbe. Jag är rädd om mina pengar. Jag har lagt undan en liten nätt summa, och jag vet vem jag ska spendera den på när den dagen kommer.” Han sneglade uppskattande på henne.

Han sträckte ut handen efter henne, men hon gick hastigt därifrån.

Därefter gick hon in med en bricka till Emma.

”Tack, Lucy. Jag börjar känna mig riktigt pigg igen. Jag är hungrig, och det är ju alltid ett gott tecken”, sade Emma när Lucy ställde brickan på hennes knän. ”Jag tycker det är så tråkigt med er faster. Ni har väl inte hunnit hälsa på henne något?”

”Nej, det har jag faktiskt inte.”

”Hon saknar er nog mycket.”

”Oroa er inte för det, miss Crackenthorpe. Hon förstår mycket väl att det har varit en svår tid för oss.”

”Har ni ringt till henne?”

”Nej, inte på sista tiden.”

”Gör det då. Ring till henne varje dag. Det betyder så mycket för gamla människor att få veta hur man har det.”

”Det var mycket snällt av er”, sade Lucy. Hon hade lite dåligt samvete när hon gick ner i köket för att hämta nästa bricka. Hon hade varit så upptagen av att sköta om alla sina sjuklingar att hon inte hade haft tid att tänka på något annat. Hon tänkte att hon skulle ringa till miss Marple sedan hon hade burit upp brickan till Cedric.

Nu fanns det bara en sjuksköterska i huset, och när Lucy mötte henne på trappavsatsen nickade de åt varandra.

Cedric såg förbluffande ren och prydlig ut, där han satt i sängen och skrev ivrigt på några lösa pappersark.

”Hej, Lucy”, sade han. ”Vad har ni hittat på för fanstyg åt mig i dag? Kan ni inte skicka i väg den där odrägliga sköterskan. Hon kallar mig för ’vi’ av någon orsak. ’Och hur mår vi i dag? Har vi sovit gott? Usch, så stygg vi är som kastar av oss sängkläderna så där’.” Han härmade med gäll falsettröst sköterskans tillgjort förfinade ton.

”Ni tycks vara på gott humör”, sade Lucy. ”Vad är det ni håller på med?”

”Jag håller på och gör upp planer”, sade Cedric. ”Planer för vad jag ska göra med det här stället när gubben dör. Det hör ganska stora ägor till det. Jag kan inte bestämma mig för om jag ska behålla en del av det eller om jag ska sälja hela rasket på en gång. Det är mycket värdefulla industritomter. Huset skulle passa bra till vårdhem eller skola. Vad tycker ni?”

”Ni har inte fått det än”, sade Lucy torrt.

”Jag kommer att få det”, sade Cedric. ”Egendomen ska inte delas upp på oss allesammans, som allt det andra. Den tillfaller mig ensam. Och om jag säljer den för ett saftigt pris räknas det som kapitalvinst, inte inkomst, så jag behöver inte betala skatt för det. Mycket pengar att sätta sprätt på. Tänk er bara.”

”Jag hade för mig att ni tyckte illa om pengar”, sade Lucy.

”Visst tycker jag illa om pengar när jag inte har några”, sade Cedric. ”Det är det enda anständiga man kan göra. Så söt ni är, Lucy, eller tycker jag det bara för att jag inte har sett någon vacker kvinna på länge?”

”Det är nog därför”, sade Lucy.

”Har ni fortfarande fullt sjå att hålla ordning på allt och alla?”

”Någon tycks i varje fall ha hållit ordning på er”, sade Lucy och såg på honom.

”Det är den där förbaskade sköterskan”, sade Cedric med eftertryck. ”Har den rättsliga undersökningen om Alfreds död varit än? Hur gick det?”

”Den blev uppskjuten.”

”Polisen börjar bli försiktig. Den här massförgiftningen gav den något av en chock. Psykiskt, menar jag. Jag tänker inte på de mer påtagliga verkningarna.” Han tillade: ”Det är bäst ni är försiktig, Lucy.”

”Det är jag också”, sade Lucy.

”Har Alexander åkt tillbaka till skolan?”

”Han är nog fortfarande kvar hos Stoddart-West. Skolan börjar visst inte förrän i övermorgon.”

Innan Lucy själv åt lunch ringde hon miss Marple.

”Jag är så ledsen för att jag inte har haft tillfälle att komma och hälsa på, men jag har haft så hemskt mycket att göra.”

”Javisst, lilla vän, javisst. Dessutom finns det ingenting vi kan göra nu. Vi kan bara vänta.”

”Ja, men vad är det vi väntar på?”

”Elspeth McGillicuddy borde vara hemma när som helst”, sade miss Marple. ”Jag skrev till henne att hon genast skulle flyga hem. Jag sa att det var hennes skyldighet att göra det. Så du ska inte alls vara orolig, kära du.”

”Tant tror väl inte …” började Lucy, men tystnade tvärt.

”Att någon mer kommer att dö? Det hoppas jag inte. Men man kan ju aldrig veta, eller hur? När någon är verkligt ondskefull menar jag. Och jag tror att det ligger mycket ondska bakom det här.”

”Eller vansinne”, sade Lucy.

”Jag vet att det är det moderna sättet att betrakta det på. Men själv har jag en annan åsikt.”

Lucy lade på luren, gick ut i köket och hämtade sin egen lunchbricka. Mrs Kidder hade tagit av sig förklädet och skulle just ge sig i väg.

”Är ni säker på att ni klarar er ensam nu?” frågade hon bekymrat.

”Visst gör jag det”, sade Lucy i kort ton.

Hon tog sin bricka men gick inte in i den stora, dystra matsalen utan i det lilla arbetsrummet. Hon hade just ätit färdigt när dörren öppnades och Bryan Eastley kom in.

”Men det var väl en överraskning”, sade Lucy.

”Jag förstår det”, sade Bryan. ”Hur mår de?”

”Mycket bättre. Harold åker tillbaka till London i morgon.”

”Vad tror ni om det? Var det verkligen arsenik?”

”Ja, det var arsenik”, sade Lucy.

”Det har ännu inte stått något om det i tidningarna.”

”Nej, polisen håller tyst med det.”

”Någon måste ha ett gott öga till familjen”, sade Bryan. ”Vem kan ha smugit sig in och lagt arsenik i maten?”

”Det troligaste är väl att det var jag”, sade Lucy.

Bryan såg ängsligt på henne. ”Men det var väl inte ni som gjorde det?” frågade han. Han lät en smula chockerad.

”Nej, det gjorde jag inte”, sade Lucy.

Ingen kunde ha smusslat arsenik i curryn. Hon hade varit ensam i köket när hon lagat den och sedan burit in den i matsalen, och det var bara en av de fem som hade suttit till bords som kunde ha lagt i arseniken.

”Och vad skulle ni har för anledning till det?” sade Bryan. ”Ni har väl ingenting särskilt emot dem? Jag hoppas ni inte tar illa upp att jag kommer tillbaka på det här sättet?” tillade han.

”Nej, naturligtvis inte. Tänker ni stanna här?”

”Jag skulle gärna vilja göra det om det inte blir för mycket besvär för er.”

”Det ordnar sig nog.”

”Jag är nämligen utan arbete för tillfället och jag — ja, jag känner mig så utled på allting. Är det säkert att ni inte har något emot det?”

”Det är i alla fall inte jag som avgör det utan Emma.”

”Ja, med Emma går det säkert bra”, sade Bryan. ”Emma har alltid varit mycket bussig mot mig. På sitt eget lilla sätt. Hon behåller det mesta för sig själv, det är egentligen ingen som vet så mycket om henne. De flesta människor skulle bli tokiga av att bo här och se efter gubben. Synd att hon inte är gift. Nu är det väl för sent.”

”Jag tror inte alls att det är för sent”, sade Lucy.

”Nja …” sade Bryan tveksamt. ”En präst kanske”, tillade han förhoppningsfullt. ”Hon skulle vara till stor hjälp i församlingsarbetet och i husmodersföreningen. Det är väl husmodersföreningen jag menar? Inte för att jag vet vad det är, men man brukar träffa på det i böcker. Och så skulle hon ha hatt när hon gick i kyrkan om söndagarna.”

”Det låter inte vidare lockande”, sade Lucy och reste sig och tog sin bricka.

”Jag tar den åt er”, sade Bryan och tog brickan från henne. De gick ut i köket. ”Ska jag hjälpa er att diska? Jag tycker om det här köket”, tillade han. ”Jag vet visserligen att folk inte tycker om sådana saker nu för tiden, men jag tycker faktiskt om hela det här huset. Det låter kanske lustigt, men det är i alla fall så. Man skulle ledigt kunna landa med ett flygplan ute på gräsmattan”, tillade han entusiastiskt.

Han tog en glashandduk och började torka skedarna och gafflarna.

”Det verkar vara bortkastat på Cedric”, sade han. ”Han kommer att sälja alltsammans och sedan sticka i väg utomlands igen. Jag begriper för min del inte varför England inte duger åt vissa personer. Harold skulle inte vilja behålla huset, och det är naturligtvis alldeles för stort åt Emma. Men om Alexander fick ärva det skulle han och jag trivas lika bra här som ett par ungar i sandhögen. Det skulle naturligtvis vara trevligt om det fanns en kvinna i huset också.” Han såg fundersamt på Lucy. ”Men vad tjänar det till att prata om det? För att Alexander ska få ärva det här måste alla de andra dö först, och det är knappast troligt att de gör det. Såvitt jag begriper kan gubben mycket väl leva tills han blir hundra, om inte för annat så för att reta dem. Han tog det väl inte särskilt hårt när han fick veta att Alfred var död?”

”Nej, det gjorde han inte”, sade Lucy i kort ton.

”Den elaka gamla gubbfan”, sade Bryan Eastley glatt.

Tjugoandra kapitlet

”Tänk ändå vilka rysliga saker folk går omkring och säger”, sade mrs Kidder. ”Jag lyssnar bara till det om jag inte kan undgå att göra det. Men det är så man knappt kan tro det är sant.” Hon tystnade förhoppningsfullt.

”Nej, jag kan förstå det”, sade Lucy.

”Om liket som hittades i Långa ladan säger folk att hon ska ha varit mr Edmunds älskarinna under kriget, och att hennes svartsjuke man följde efter henne när hon åkte över hit, och att det var han som tog livet av henne”, fortsatte mrs Kidder och kröp baklänges på alla fyra medan hon skurade köksgolvet. ”Det vore förstås inte mer än man kan vänta sig av en utlänning, men verkar det ändå inte lite otroligt efter så många år?”

”Det gör det verkligen.”

”Men dom säger värre saker än så”, sade mrs Kidder. ”Folk säger vad som helst. Ni skulle bara höra dem! Det finns dom som säger att mr Harold gifte sig någonstans utomlands och att hon kom över hit och upptäckte att han begått bigami med lady Alice, och att hon tänkte stämma honom och att han träffade henne här och tog livet av henne och gömde hennes lik i sarko … i den där kistan. Har ni hört på maken!”

”Ruskigt”, sade Lucy mekaniskt, för hon hade tankarna på annat håll.

”Jag lyssnar förstås inte till deras prat”, sade mrs Kidder dygdigt. ”Jag begriper inte hur folk kan hitta på såna saker och ännu mindre säga det. Jag hoppas bara att miss Emma inte får höra det. Hon skulle kanske bli ledsen och det vore väl ändå bra synd. Miss Emma är alltid så rar, och jag har inte hört någon säga ett ont ord om henne, inte ett endaste ett. Och sen mr Alfred dog är det ingen som säger något elakt om honom heller. Inte ens att han fick vad han förtjänade, fast de mycket väl kunde säga det Men är det inte förfärligt vilka elaka saker folk kan säga.”

Mrs Kidder talade med verklig njutning.

”Det måste kännas plågsamt för er att behöva lyssna till det”, sade Lucy.

”Om!” sade mrs Kidder. ”Att de bara kan, brukar jag säga till min man.”

Det ringde på dörren.

”Det är doktorn. Går ni och öppnar åt honom eller ska jag göra det?”

”Jag ska gå”, sade Lucy.

Men det var inte doktor Quimper. På trappan utanför stod en lång, elegant kvinna i minkpäls. På grusplanen stod en Rolls Royce och spann med en chaufför vid ratten.

”Kan jag få tala med miss Emma Crackenthorpe?”

Hon hade en mycket behaglig röst, och hon skorrade lite på r-en. Dessutom var hon mycket vacker. Omkring trettiofem år, mörkt hår, dyrbart och vackert klädd.

”Miss Crackenthorpe ligger tyvärr sjuk och kan inte ta emot någon”, sade Lucy.

”Jag vet att hon har varit sjuk, men det är en mycket viktig sak som jag måste få tala med henne om.”

”Tyvärr …” började Lucy.

”Är inte ni miss Eyelesbarrow?” avbröt den främmande damen. Hon log vänligt. ”Min pojke har talat om er. Jag är lady Stoddart-West och Alexander bor hos oss just nu.”

”Jaså, på det viset”, sade Lucy.

”Och det är faktiskt mycket viktigt att jag får tala med miss Crackenthorpe”, fortsatte den andra. ”Jag vet att hon har varit sjuk och jag försäkrar er att det inte bara är en artighetsvisit. Det gäller något som pojkarna har sagt till mig — som min son har sagt till mig. Jag tror att det är en sak som är av mycket stor betydelse och jag skulle vilja få tala med miss Crackenthorpe om den. Vill ni vara vänlig och fråga om hon kan ta emot mig?”

”Var så god och stig in”, sade Lucy och gick före henne genom hallen och in i vardagsrummet. ”Jag ska gå upp och fråga miss Crackenthorpe”, sade hon sedan.

Hon gick uppför trappan, knackade på Emmas dörr och gick in.

”Lady Stoddart-West är här”, sade hon. ”Hon vill absolut få tala med er.”

”Lady Stoddart-West?” Emma såg först förvånad och sedan förskräckt ut. ”Det har väl inte hänt pojkarna något — Alexander?”

”Nej, nej”, sade Lucy lugnande. ”Pojkarna mår säkert bara bra. Det gäller visst något som pojkarna har berättat för henne eller sagt till henne.”

”Jaså …” Emma tvekade. ”Jag borde kanske tala med henne. Hur ser jag ut, Lucy?”

”Ni ser så söt ut så”, sade Lucy.

Emma satt upp i sängen med en mjuk rosafärgad schal om axlarna, som framhävde den svagt skära färgen på hennes kinder. Sköterskan hade borstat och kammat hennes mörka hår. Lucy hade dagen innan ställt en skål med höstlöv på toalettbordet. Hennes rum såg riktigt trivsamt ut och gav inte alls intryck av att vara ett sjukrum.

”Jag skulle egentligen mycket väl kunna stiga upp”, sade Emma. ”Doktor Quimper sa att jag kunde göra det i morgon.”

”Ni ser fullt frisk ut igen”, sade Lucy. ”Ska jag be lady Stoddart-West komma upp?”

”Ja tack, gör det.”

Lucy gick ner i vardagsrummet igen. ”Vill ni följa med upp på miss Crackenthorpes rum?”

Hon följde besökaren upp i övervåningen, öppnade dörren åt henne och stängde den sedan efter henne. Lady Stoddart-West gick fram till sängen och sträckte fram handen.

”Miss Crackenthorpe? Jag ber så mycket om ursäkt att jag kommer så här och stör. Vi har bestämt träffats vid skolans idrottstävlingar.”

”Ja, jag minns er mycket väl”, sade Emma. ”Var så god och sitt.”

Lady Stoddart-West satte sig i stolen bredvid sängen.

”Ni tycker kanske det är konstigt att jag kommer hit så här utan vidare, men jag har en viss orsak till det”, sade hon med lugn, låg röst. ”Pojkarna har berättat en del saker för mig. Som ni förstår var de helt uppfyllda av det mord som har begåtts här. Jag måste erkänna att jag kände mig orolig när jag först fick höra talas om det, och jag ville att James genast skulle komma hem. Men min man bara skrattade åt mig. Han sa att mordet tydligen inte alls hade något med familjen Crackenthorpe att göra, och han sa att efter vad han mindes från sin egen barndom, och att döma av James’ brev, hade både han och Alexander så roligt att det skulle vara grymt att tvinga honom att åka hem. Så jag gav med mig och vi kom överens om att James skulle få stanna kvar här som det först var uppgjort.”

”Tycker ni att vi borde ha skickat hem er pojke tidigare?” sade Emma.

”Nej nej, det är inte alls det jag menar. Det är så svårt för mig att tala om det här. Men jag måste få det sagt. Pojkarna har lyckats ta reda på en hel del om mordet. De talade om för mig att kvinnan — den mördade kvinnan — enligt vad polisen tror kan ha varit en fransyska som er äldste bror — som stupade i kriget — kände i Frankrike. Är det riktigt?”

”Det är en möjlighet som inte helt kan uteslutas”, sade Emma med en lätt skälvning på rösten. ”Det kan ha varit så.”

”Finns det någon anledning tro att den döda är denna Martine?”

”Den möjligheten finns där, som jag redan har sagt.”

”Men varför — varför tror de att hon var Martine? Hade hon något brev på sig — någon identitetshandling?”

”Nej, ingendera delen. Men däremot fick jag ett brev från Martine.”

”Fick ni ett brev från Martine?”

”Ja. Hon skrev att hon var i England och skulle vilja komma och hälsa på mig. Jag bad henne komma hit, men så fick jag ett telegram om att hon skulle åka tillbaka till Frankrike. Kanske hon också gjorde det. Det vet vi inte. Men sedan har man hittat ett kuvert här med hennes adress på. Det tycks tyda på att hon verkligen hade åkt hit. Men jag förstår inte …” Hon avbröt sig.

”Vad jag har att göra med det?” insköt lady Stoddart-West hastigt. ”Jag förstår mycket väl att ni frågar er det. Det skulle jag också ha gjort i ert ställe. Men när jag fick höra det här — eller rättare sagt fick del av pojkarnas fantasifulla version av det — tyckte jag att jag var tvungen att åka hit för att ta reda på om det verkligen förhöll sig så. För om det är så …”

”Jaa?” sade Emma.

”Ja, då måste jag tala om något för er som jag inte hade tänkt tala om för någon. Jag är Martine Dubois.”

Emma såg på sin gäst som om hon trodde att hon hade hört fel.

”Ni!” sade hon. ”Är ni Martine?”

Den andra nickade ivrigt. ”Javisst. Jag förstår att ni är förvånad, men det är i alla fall så. Jag träffade er bror Edmund alldeles i början av kriget. Han låg inkvarterad hemma hos oss. Och resten vet ni. Vi blev kära i varann. Vi hade tänkt gifta oss, men så kom katastrofen vid Dunkerque och Edmund rapporterades saknad. Senare fick vi veta att han hade stupat. Jag vill helst slippa tala om den tiden. Det är längesen nu och jag har kommit över det. Jag vill bara tala om för er att jag var mycket kär i er bror …

Sedan kom krigets bistra verklighet. Tyskarna ockuperade Frankrike. Jag gick in i motståndsrörelsen. Jag hade till uppgift att smuggla engelsmän genom Frankrike till England. Det var på det sättet jag lärde känna min nuvarande man. Han var flygofficer, hade släppts ner med fallskärm i Frankrike för ett speciellt uppdrag. När kriget var slut gifte vi oss. Jag funderade ett tag på att skriva till er eller söka upp er, men jag beslöt mig för att inte göra det. Jag tyckte att det inte tjänade något till att riva i gamla sår. Jag hade börjat ett nytt liv och ville glömma det förflutna. Men jag kan försäkra er att det kändes mycket egendomligt när jag kom underfund med att James’ bäste vän i skolan inte var någon annan än Edmunds systerson. Alexander är mycket lik Edmund, som ni själv säkert har lagt märke till. Och därför är jag mycket glad åt att James och Alexander kommer så bra överens.”

Hon lutade sig fram och lade handen på Emmas arm.

”Men ni förstår nog att när jag fick höra talas om mordet, och att man trodde att den döda kvinnan var den Martine som Edmund hade känt, tyckte jag att jag var tvungen att åka hit och tala om sanningen för er. Någon av oss måste upplysa polisen om hur det ligger till. Vem den döda kvinnan än är, så är hon inte Martine.”

”Jag kan knappast fatta att ni är den Martine som Edmund skrev till mig om”, sade Emma. Hon suckade och ruskade på huvudet. Men sedan såg hon förbryllad ut. ”Men jag förstår inte. Då var det alltså ni som skrev till mig?”

Lady Stoddart-West skakade energiskt på huvudet. ”Nej jag har aldrig skrivit till er.”

”Men …”

”Det måste ha varit någon som utgav sig för att vara Martine, antagligen för att försöka pressa er på pengar. Men vem kan det ha varit?”

”Det fanns väl flera personer som kände till ert förhållande?” sade Emma dröjande.

Den andra ryckte på axlarna. ”Det är möjligt. Men det kan inte ha varit någon av mina vänner. Och jag har inte talat om det med någon sedan jag kom till England. Och varför hörde den personen av sig först nu? Det är egendomligt, mycket egendomligt.”

”Jag begriper ingenting av det”, sade Emma. ”Vi får se vad kommissarie Craddock säger om det.” Hon såg med plötslig ömhet på sin besökare. ”Jag är så glad för att jag äntligen har fått lära känna er.”

”Och jag er … Edmund talade ofta om er. Han höll så mycket av er. Jag är lycklig nu, men jag kan ändå inte glömma det som har varit.”

Emma lutade sig tillbaka och suckade djupt. ”Det känns som om en sten har lyfts från mina axlar”, sade hon. ”Så länge vi trodde att den döda kvinnan kunde vara Martine verkade det som om vår familj var inblandad i mordet. Men nu känns det som om man kan andas fritt igen. Jag vet inte vem den stackars kvinnan var, men hon kan inte ha haft något att göra med oss.”

Tjugotredje kapitlet

Den välsvarvade sekreteraren kom som vanligt in till Harold Crackenthorpe med hans eftermiddagste.

”Tack, miss Ellis. Jag går hem tidigare i dag.”

”Ni borde inte alls ha kommit hit i dag, mr Crackenthorpe”, sade miss Ellis. ”Ni ser fortfarande alldeles urlakad ut.”

”Det är inget fel på mig”, sade Harold Crackenthorpe, men han kände sig faktiskt ganska slak. Det hade varit en verklig pärs. Gudskelov att det var över nu.

Konstigt ändå, tänkte han, att Alfred strök med medan gubben klarade sig. Han var trots allt sjuttitre — eller var det sjuttifyra? Hade varit sjuklig i flera år. Han om någon borde väl ha strukit med. Men det blev i stället Alfred. Alfred som, såvitt Harold visste, hade varit en frisk, seg typ. Han hade aldrig lidit av några krämpor.

Han suckade och lutade sig tillbaka i stolen. Miss Ellis hade rätt. Han kände sig inte särskilt i form, men han hade ändå velat gå till kontoret. Hade velat se hur det låg till med affärerna. Det hängde på ett hår, kunde man säga. Hängde på ett hår. Allt detta — han såg sig omkring i det elegant inredda kontoret — gjorde ett mycket förtroendeingivande intryck, och det var ju bara bra. Det var just det Alfred aldrig hade kunnat begripa. Om man gjorde intryck av att vara framgångsrik, trodde folk också att man var det. Ännu så länge trodde man att hans ekonomiska ställning var god. Men det skulle inte gå att skjuta på kraschen länge till. Om bara fadern hade dött i stället för Alfred, som han borde ha gjort! Men han tycktes bara må gott av att få i sig arsenik. Ja, om fadern hade dött skulle det inte längre ha funnits något att bekymra sig för.

Huvudsaken var att man inte visade att man var bekymrad, utan uppträdde som om allt gick en väl i händer. Inte som stackars Alfred, som alltid hade sett lika sjaskig och vilsekommen ut som han faktiskt var. Som alltid sysslade med kortsiktiga spekulationer och aldrig vågade sig på en stor affär. Som alltid hade gjort skumma affärer med ljusskygga individer, aldrig gjort något direkt olagligt men flera gånger varit på gränsen till att bli åtalad. Och vad hade han fått ut av det? Korta perioder av överflöd och sedan hade han hamnat i samma knipa igen. Alfred hade aldrig kunnat se saker och ting i stort. När allt kom omkring kunde man knappast säga att det var någon större förlust att han var död. Han hade aldrig haft mycket till övers för Alfred, och nu när Alfred var borta skulle hans andel av pengarna efter den gamla snålvargen, farfadern, bli betydligt större, eftersom arvet inte skulle delas i fem delar utan bara i fyra. Desto bättre.

Harolds uppsyn ljusnade en aning. Han reste sig, tog sin hatt och rock och lämnade kontoret. Bäst att ta det lugnt ett par dar framåt. Han kände sig ganska matt ännu. Hans bil stod parkerad nere på gatan, och han körde sakta hemåt genom den livliga Londontrafiken.

Darwin, hans betjänt, kom och öppnade åt honom.

”Hennes nåd har just kommit hem”, sade han.

Harold såg oförstående på honom. Alice! Herregud, var det i dag som Alice skulle komma hem? Det hade han alldeles glömt. Det var tur att Darwin hade talat om det. Det skulle inte ha varit så lyckat om han hade gått upp i övervåningen och sett alltför häpen ut över att hon var hemma. Inte för att det egentligen spelade någon större roll. Varken han eller Alice gjorde sig längre några illusioner om de känslor de hyste för varandra. Kanske Alice tyckte bra om honom — han visste inte så noga.

Alice var i stort sett en besvikelse för honom. Han hade visserligen inte varit kär i henne, men även om hon inte såg mycket ut så var hon ganska trevlig. Och hennes familj och förbindelser hade utan tvivel varit till stor nytta för honom. Kanske inte till så stor nytta som de kunde ha varit, för när han gifte sig med Alice hade han räknat med att de skulle få barn. Det skulle ha varit bra för hans pojkar att ha sådana släktingar. Men det hade inte blivit några pojkar, och inte några flickor heller, och han och Alice hade åldrats tillsammans utan att ha mycket att säga varandra och utan att ha något större utbyte av varandras sällskap.

Hon brukade ofta vistas hos sina släktingar och vintern tillbringade hon för det mesta på Rivieran. Hon trivdes med det och honom gjorde det detsamma.

Han gick till vardagsrummet i övervåningen och hälsade med överdriven korrekthet på henne.

”Jaså, har du kommit hem igen. Du får ursäkta att jag inte kunde komma och möta dig, men jag blev uppehållen på kontoret. Jag åkte hem så snart jag kunde. Hur var det i San Raphaël?”

Alice berättade för honom om hur det hade varit i San Raphaël. Det var en mager kvinna med rödgult hår, böjd näsa och nötbruna ögon. Hon talade med en kultiverad, entonig och ganska sövande röst. Resan hem hade gått bra, lite gropigt över Kanalen bara. Tullen i Dover hade varit lika kitslig som vanligt.

”Du borde ha flugit hem”, sade Harold, som alltid annars. ”Det är mycket enklare.”

”Joo, men jag tycker inte om att flyga. Det gör mig så nervös.”

”Det sparar en massa tid”, sade Harold.

Lady Alice Crackenthorpe svarade inte. Det var möjligt att hennes problem här i livet inte var att spara tid utan att fylla ut den. Hon förhörde sig artigt om sin mans hälsa.

”Emmas telegram gjorde mig riktigt förskräckt”, sade hon. ”Ni var visst sjuka allesammans.”

”Ja ja”, sade Harold.

”Jag läste i tidningen häromdan att fyrtio människor hade blivit matförgiftade på ett hotell. Det där med kylskåp är nog inte bra. Folk förvarar mat alldeles för länge i dem.”

”Kanske det”, sade Harold. Skulle han eller skulle han inte säga något om arseniken? När han såg på Alice kunde han helt enkelt inte förmå sig att göra det. Arsenikförgiftning var någonting otänkbart i Alices föreställningsvärld. Det var något man läste om i tidningen. Det kunde inte hända en själv eller ens anhöriga. Men det hade hänt i familjen Crackenthorpe …

Han gick upp på sitt rum och lade sig att vila ett par timmar innan han klädde om sig till middag. Vid middagen, som han åt ensam med sin fru, fortsatte samtalet i ungefär samma fåror. De talade lite förstrött om vänner och bekanta i San Raphaël.

”Det ligger ett paket till dig på hallbordet, ett litet paket”, sade Alice.

”Gör det? Det såg jag inte.”

”Det verkar otroligt, men det var en person som talade om för mig att man hade hittat en mördad kvinna i en lada, eller något liknande. Hon påstod att det var på Rutherford Hall. Det måste ha varit något annat Rutherford Hall.”

”Nej, det var det inte”, sade Harold. ”Det var faktiskt i vår lada.”

”Men vad säger du, Harold! En mördad kvinna i ladan på Rutherford Hall — och det har du inte sagt ett ord om till mig.”

”Jag har faktiskt inte haft tillfälle till det”, sade Harold. ”Och för resten så var det en mycket otrevlig historia. Fast det har naturligtvis inte något med oss att göra. Det kom en massa journalister dit. Och så var förstås polisen där och frågade oss om allt möjligt.”

”Så obehagligt”, sade Alice. ”Har de fått tag på den som gjorde det?” tillade hon med låtsat intresse.

”Nej, inte än”, sade Harold.

”Vad var det för slags kvinna?”

”Det är ingen som vet. Antagligen en fransyska.”

”Jaså, en fransyska”, sade Alice, och bortsett från att hennes röst var mer kultiverad, var hennes ton nästan ett eko av kommissarie Bacons. ”Det måste ha varit mycket obehagligt för er allesammans.”

De bröt upp från middagsbordet och gick in i det lilla biblioteket där de brukade sitta när de var ensamma. Harold kände sig nu ganska urlakad. Jag går och lägger mig tidigt, tänkte han.

Han tog det lilla paketet på hallbordet, som hans fru hade talat om. Det var ett litet prydligt inslaget och omsorgsfullt förseglat paket. Harold slet upp det så snart han hade satt sig i sin favoritfåtölj framför brasan.

Inuti paketet låg en liten tablettub med påskriften ”Två tabletter vid behov till natten.” Det följde med en liten papperslapp från apoteket i Brackhampton. ”Skickat på begäran av doktor Quimper”, stod det på den.

Harold Crackenthorpe rynkade pannan. Han öppnade tuben och såg på tabletterna. Ja, det tycktes vara samma tabletter som han hade fått förut. Men visst hade väl Quimper sagt att han inte behövde ta dem mer? ”Ni behöver dem inte längre”, hade Quimper sagt.

”Vad är det, kära du?” sade Alice. ”Du ser så bekymrad ut.”

”Nja, det är bara — några tabletter. Jag har brukat ta dem om kvällarna. Men jag tyckte doktorn sa att jag inte skulle ta dem mer.”

”Han sa antagligen att du inte skulle glömma att ta dem”, sade hans fru stillsamt.

”Det är möjligt”, sade Harold osäkert.

Han såg på henne. Hon iakttog honom. För ett ögonblick undrade han vad hon egentligen tänkte på — något som han sällan brukade fråga sig. Hennes milda blick gav honom inget besked om det. Hennes ögon var som fönster i ett obebott hus. Vad tänkte Alice om honom, vad kände hon för honom? Hade hon varit kär i honom en gång i tiden? Han antog det. Eller hade hon gift sig med honom för att hon trodde att han var en framgångsrik affärsman och för att hon hade varit trött på att ha det knapert ställt? I så fall hade hon i stort sett fått det ganska bra. Hon hade bil och ett hus i London, hon kunde resa utomlands när hon fick lust till det och skaffa sig dyrbara kläder, fast gud skulle veta att de aldrig tog sig något ut på Alice. Ja, i stort sett hade hon haft det bra. Han undrade om hon själv tyckte det. Hon älskade honom förstås inte, men han älskade inte heller henne. De hade ingenting gemensamt, ingenting att tala om, inga minnen att dela. Om de hade fått barn — men det hade de inte — konstigt att det inte fanns några barn i familjen utom lilla Edies pojke. Lilla Edie. Hon hade gjort en dumhet som gift sig så där förhastat under kriget. Han hade försökt avråda henne från det.

”Den där djärva unga piloten är säkert käck och trevlig, men han kommer inte att vara mycket att ha i fredstid, vet du vad. Då är det möjligt att han knappt kan försörja dig”, hade han sagt.

Och Edie hade svarat att vad spelade det för roll. Hon älskade Bryan och Bryan älskade henne, och han kunde bli nerskjuten när som helst. Varför skulle de inte få vara lyckliga en tid? Vad tjänade det till att tänka på framtiden när de kunde bli bombade vilket ögonblick som helst? Och så hade Edie sagt att varför skulle de göra sig bekymmer för framtiden när de ändå skulle få ärva en massa pengar efter farfadern.

Harold skruvade oroligt på sig i stolen. Farfadern hade sannerligen vetat vad han gjorde när han skrev sitt testamente! Han hade hållit dem allesammans på sträckbänken. Testamentet hade inte varit till glädje för någon.

Det hade inte varit till glädje för barnbarnen och det hade gjort deras far till en förgrämd gammal man som inte till något pris ville dö. Det var därför han pysslade så mycket med sig själv. Men han måste ju ändå dö snart. Han måste, måste dö snart. I annat fall — Harold överväldigades på nytt av alla sina bekymmer och han kände sig matt och yr.

Han såg att Alice fortfarande iakttog honom. Hennes ljusa, tankfulla ögon fick honom att känna sig obehaglig till mods.

”Jag tror jag går och lägger mig”, sade han. ”Det är första dagen jag har varit på kontoret sedan jag blev sjuk.”

”Det tycker jag du ska göra”, sade Alice. ”Doktorn sa säkert åt dig att ta det lugnt till en början.”

”Det säger de alltid”, sade Harold.

”Och glöm inte att ta dina tabletter”, sade Alice. Hon tog upp tuben och gav honom den.

Han sade god natt och gick upp till sig. Ja, han behövde tabletterna. Det skulle ha varit dumt att sluta med dem för tidigt. Han tog två stycken och sköljde ner dem med ett glas vatten.

Tjugofjärde kapitlet

”Ingen kunde ha misslyckats mer fullständigt med det än jag tycks ha gjort”, sade kommissarie Craddock dystert.

Han satt med sina långa ben utsträckta framför sig och såg lite vilsekommen ut bland alla möblerna i den trofasta Florences vardagsrum. Han var trött, upprörd och modfälld.

”Nej, nej, ni har gjort ett mycket gott arbete”, invände miss Marple stillsamt. ”Ett mycket gott arbete.”

”Jaså, har jag gjort ett gott arbete? Jag har låtit en hel familj bli förgiftad. Alfred Crackenthorpe är död och nu är Harold också död. Vad är det egentligen som försiggår där borta?”

”Förgiftade tabletter”, sade miss Marple tankfullt.

”Ja. Djävulskt skickligt gjort. De såg precis ut som de tabletter han brukade ta. På en papperslapp som följde med stod det skrivet ’enligt doktor Quimpers föreskrift’. Men Quimper har aldrig ordinerat dem. Det satt en apoteksetikett på tuben. Men inte heller apotekaren känner till något om det. Nej, den där tablettuben kom från Rutherford Hall.”

”Vet ni säkert att den kom från Rutherford Hall?”

”Ja. Vi har gjort en grundlig undersökning. Det är samma tub som innehöll de lugnande tabletter som Emma hade blivit ordinerad.”

”Jaså, Emma …”

”Ja. Hennes fingeravtryck finns på den, och de båda sköterskornas och så den farmacevts som gjorde i ordning dem. Men naturligtvis ingen annans. Den person som skickade dem var mycket försiktig.”

”Och de lugnande tabletterna hade avlägsnats och ersatts med någonting annat?”

”Ja. Det är det som är det djäkliga med tabletter. De ser allesammans likadana ut.”

”Det har ni så rätt i”, instämde miss Marple. ”Jag minns så väl från min ungdom den svarta medicinen och den bruna medicinen (det var hostmedicin) och den vita medicinen, och doktor den-och-dens röda medicin. Det var inte så lätt att missta sig på dem. Hemma i St. Mary Mead föredrar vi fortfarande den sortens medicin. De vill alltid ha medicin i flaska, inte tabletter. Vad var det för tabletter?” frågade hon.

”Akonit. Det är tabletter som brukar förvaras i en giftflaska, och som används i enprocentig lösning till utvärtes bruk.”

”Och så tog Harold dem och dog”, sade miss Marple fundersamt. Dermot Craddock gav ifrån sig ett slags stönande.

”Ni ska inte bry er om att jag avreagerar mig på er”, sade han. ”Ni är den enda jag kan tala med om det här.”

”Det var mycket snällt sagt av er och jag sätter stort värde på det”, sade miss Marple. ”Jag betraktar er först och främst som sir Henrys gudson, och inte som vilken kriminalkommissarie som helst.”

Dermot Craddock log mot henne. ”Men det går inte att bortresonera att jag har begått det ena misstaget efter det andra”, sade han. ”Polismästaren här i stan vände sig till Scotland Yard för att få hjälp, men i stället för att hjälpa dem har jag bara burit mig åt som en förbaskad dumbom.”

”Nej, visst inte”, sade miss Marple.

”Jo, det har jag. Jag vet inte vem som förgiftade Harold, och till råga på allt har jag inte den minsta aning om vem den mördade kvinnan var. Teorin om att det var Martine verkade fullkomligt hållbar. Allting tycktes stämma. Men sedan dyker den riktiga Martine upp och visar sig, förbluffande nog, vara sir Robert Stoddart-Wests fru. Vem är då kvinnan i ladan? Gud vet. Först var jag övertygad om att det var Anna Stravinska, men sedan försvann hon ur bilden …”

Han avbröt sig när miss Marple hostade till precis som hon brukade göra när hon ville komma med en invändning.

”Men har hon det?” sade hon.

Craddock såg häpet på henne. ”Men hon skickade ju ett vykort från Jamaica …”

”Ja, men behöver det bevisa någonting?” sade miss Marple. ”Vem som helst kan väl få ett vykort avsänt från vilken plats som helst. Jag minns mrs Brierly, som fick ett mycket svårt nervöst sammanbrott. Till slut bestämde de att hon skulle tas in på sinnessjukhus för undersökning, och hon var så orolig för att barnen skulle få veta det att hon skrev ett dussin vykort och ordnade så att de skulle avsändas från olika platser utomlands, och så sa hon till dem att hon skulle åka utomlands på semester.” Hon tillade med en blick på Dermot Craddock: ”Förstår ni hur jag menar?”

”Ja, naturligtvis”, sade Craddock och såg förbluffad på henne. ”Vi skulle naturligtvis ha kollat vykortet om det inte hade varit för att historien med Martine hade stämt så bra.”

”Den kom ju så lämpligt”, sade miss Marple.

”Ja”, sade Craddock. ”Men vi har trots allt det där brevet som Emma fick och som var undertecknat Martine Crackenthorpe. Lady Stoddart-West hade inte skrivit det, men någon har gjort det. Någon som tänkte utge sig för att vara Martine och som tänkte håva in pengar på det. Det kan ni väl ändå inte förneka.”

”Nej, visst inte.”

”Och sedan har vi kuvertet till det brev som Emma skrev till hennes Londonadress. Det hittades på Rutherford Hall och visar att hon verkligen har varit där.”

”Men den mördade kvinnan hade inte varit där”, påpekade miss Marple. ”Inte i den bemärkelse som ni avser. Hon kom till Rutherford Hall först sedan hon var död. Hon kastades av från ett tåg ner på banvallen.”

”Jaa.”

”Däremot bevisar kuvertet att mördaren var där. Antagligen tog han hand om kuvertet samtidigt som han tog ifrån henne hennes identitetshandlingar och tillhörigheter, och sedan råkade han tappa det — fast jag undrar nu om han verkligen råkade göra det? Både kommissarie Bacon och ert manskap gjorde ju en grundlig undersökning av platsen, men utan att hitta något. Det hittades först senare i pannrummet.”

”Det är inte så konstigt”, sade Craddock. ”Den gamle trädgårdsmästaren brukar plocka upp allt möjligt som ligger och skräpar och stuva in det i pannrummet.”

”Där det låg mycket lämpligt till för att pojkarna skulle hitta det”, sade miss Marple.

”Tror ni det var meningen att de skulle hitta det?”

”Det var bara något som kom för mig. Det vore ju en lätt sak att ta reda på var pojkarna tänkte fortsätta sitt sökande, eller att föreslå dem att söka på ett visst ställe … Ja, jag undrar jag. Det fick visst er att lämna Anna Stravinska ur räkningen?”

”Tror ni att det kan ha varit hon hela tiden?” sade Craddock.

”Jag tror bara att någon kanske blev rädd när ni började forska efter henne … Jag tror att någon ville hindra er från att göra det.”

”Låt oss hålla oss till det faktum att någon tänkte utge sig för att vara Martine och sedan av någon anledning ändrade sig. Varför ändrade den personen sig?”

”Det är en mycket intressant fråga”, sade miss Marple.

”Någon skickade ett telegram om att Martine skulle åka tillbaka till Frankrike, gjorde sedan sällskap med henne på tåget hit och mördade henne på vägen. Är vi överens om det?”

”Inte riktigt”, sade miss Marple. ”Jag tycker att ni konstrar till det lite för mycket.”

”Konstrar till det?” utbrast Craddock. ”Jag tycker att det är ni som konstrar till det.”

Miss Marple försäkrade honom att det inte alls var hennes avsikt.

”Kläm fram med det nu”, sade Craddock. ”Vet ni eller vet ni inte vem den mördade kvinnan var?”

Miss Marple suckade. ”Det är så svårt att formulera det”, sade hon. ”Jag menar — jag vet inte vem hon var, men samtidigt känner jag mig ganska säker på vem hon var, om ni förstår vad jag menar.”

Craddock kliade sig i huvudet. ”Förstår vad ni menar? Jag begriper inte ett dyft.” Han såg ut genom fönstret. ”Nu kommer Lucy Eyelesbarrow för att hälsa på er”, sade han. ”Nej, nu måste jag ge mig i väg. Jag känner mig så nertryckt i skoskaften just nu att jag inte står ut med att träffa en ung och energisk kvinna som hon.”

Tjugofemte kapitlet

”Jag slog upp tontin i ordboken”, sade Lucy.

De hade hälsat på varandra och pratat om lite av varje, och nu gick Lucy fram och tillbaka i rummet, flyttade på en porslinshund, rättade till en antimakass och tittade i syskrinet av plast som stod i fönstret.

”Jag tänkte nog att du skulle göra det”, sade miss Marple lugnt.

”Lorenzo Tonti, italiensk bankir, uppfann 1653 en form av livränta i vilken avlidna förmånstagares andelar lägges till de överlevandes andelar”, citerade Lucy ur minnet. ”Det är riktigt, inte sant? Det stämmer in precis, och ni tänkte på det redan då, innan Alfred och Harold hade dött.”

Hon började mållöst ströva omkring i rummet igen. Miss Marple satt och såg på henne. Detta var en helt annan Lucy Eyelesbarrow än den hon hade lärt känna.

”Det är nästan så man kan tro att det var avsiktligt”, sade Lucy. ”Ett testamente som gick ut på att om det bara var en som överlevde skulle den personen få hela klabbet. Så mycket pengar som det väl är fråga om, tycker man att det kunde ha räckt mer än nog till dem allesammans …”

”Det finns tyvärr människor som tycker att de aldrig kan få nog”, sade miss Marple. ”Det är ofta på det sättet det börjar. Man börjar inte med att mörda, med att vilja mörda eller ens tänka på att mörda någon. Man börjar med att vilja ha mer än man har rätt till.” Hon lade ner stickningen i knät och såg framför sig. ”Det var på det sättet jag först lärde känna kommissarie Craddock. Det rörde sig om ett fall ute på landsbygden. I närheten av Medenham Span. Det började på samma sätt, en vänlig men svag själ som ville komma över en massa pengar. Pengar som den personen inte hade rätt till, men det verkade så enkelt att komma över dem. Det behövdes inget mord för det. Bara någonting så lätt och enkelt att det knappast verkade vara orätt. Det är alltid så det börjar … Men det slutade med tre mord.”

”Precis som den här historien”, sade Lucy. ”Nu har vi haft tre mord. Kvinnan som utgav sig för att vara Martine och som kunde ha gjort anspråk på en andel av arvet för sin sons räkning, och sedan Alfred, och så Harold. Och nu är det väl bara två kvar?”

”Det är bara Cedric och Emma kvar, menar du?” sade miss Marple.

”Inte Emma. Emma är inte någon lång mörk man. Nej, jag menar Cedric och Bryan Eastley. Jag har inte tänkt på Bryan därför att han är blond. Han har en ljus mustasch och blå ögon, men häromdan …” Hon tystnade.

”Fortsätt”, sade miss Marple. ”Tala om det nu. Det är bestämt något som har gjort dig mycket upprörd?”

”Det var när lady Stoddart-West skulle ge sig iväg. Hon hade sagt adjö, men just som hon skulle kliva in i bilen vände hon sig mot mig och frågade: ’Vem var den långe mörke mannen som stod ute på terrassen när jag kom?’

Jag kunde först inte begripa vem hon menade, för Cedric låg fortfarande till sängs. Så jag sa lite förvånad: ’Ni menar väl inte Bryan Eastley?’ och då sa hon: ’Javisst ja, det var ju major Eastley. Vi höll honom gömd en tid på vår vind i Frankrike under ockupationen. Jag mindes hans sätt att stå och hur han höll axlarna’, och så sa hon: ’Jag skulle gärna vilja träffa honom igen’, men vi kunde inte se till honom någonstans.”

Miss Marple sade ingenting utan förhöll sig avvaktande.

”Och senare på dan, då han stod med ryggen åt mig, såg jag det jag borde ha sett långt tidigare”, sade Lucy. ”Att också om en man är ljus verkar hans hår att vara mörkt därför att han använder sig av hårpomada för att få det att ligga slätt. Bryans hår är väl egentligen mellanblont, men det kan verka mörkt. Så det kunde ha varit Bryan som er goda vän såg på tåget. Det kunde …”

”Ja, jag har redan tänkt på det”, sade miss Marple.

”Ni tänker visst på allting”, sade Lucy bittert.

”Ja, men det måste man ju, kära du.”

”Men jag förstår inte vad Bryan skulle vinna på det. Pengarna skulle ju tillfalla Alexander, inte honom. De skulle naturligtvis kunna leva mer bekymmersfritt, unna sig en och annan lyx, men han skulle inte kunna komma åt kapitalet.”

”Men om det hände Alexander något innan han fyllde tjugoett skulle Bryan ärva pengarna i egenskap av hans far och närmaste släkting”, påpekade miss Marple.

Lucy såg förfärad på henne.

”Han skulle aldrig kunna göra något sådant. Ingen far skulle kunna göra det bara för att — för att komma över pengar.”

Miss Marple suckade. ”Och ändå gör folk det. Det är mycket sorgligt och mycket otäckt, men de gör det.

Människor gör de förfärligaste saker”, fortsatte miss Marple. ”Jag känner till en kvinna som förgiftade tre av sina barn för att komma över en liten livförsäkring. Och sedan var det en gammal kvinna, av allt att döma en riktigt rar gammal dam, som förgiftade sin son när han kom hem på permission. Och så var det gamla mrs Stanwitch. Det stod om det i tidningarna. Du har säkert läst det. Både hennes dotter och hennes son dog, och sedan påstod hon att hon själv hade blivit förgiftad. Det var gift i vällingen, men det kom fram att det var hon som hade lagt dit det. Hon tänkte just förgifta den yngsta dottern också. Fast i det fallet rörde det sig inte om pengar. Hon var avundsjuk på dem för att de var mycket yngre än hon och hade längre kvar att leva, och hon var rädd att de — det låter fruktansvärt men det är sant — skulle ha det roligt sedan hon var död. Hon hade alltid hållit mycket hårt om pungen. Ja, hon var naturligtvis lite underlig, som man brukar säga, men jag kan inte tycka att det är någon ursäkt. Man kan vara lite underlig på så många olika sätt. En del ger bort allt vad de äger och skriver ut checker som det inte finns någon täckning för, bara för att göra andra människor glada. Det visar bara att all ens underlighet bottnar i ett gott hjärta. Men om ens underlighet bottnar i ondska — ja, då … Nåå, säger det dig något, kära Lucy?”

”Vilket då?” frågade Lucy förvirrad.

”Det jag har berättat för dig”, sade miss Marple. ”Du ska inte vara orolig”, tillade hon vänligt. ”Det ska du verkligen inte vara. Elspeth McGillicuddy kommer vilken dag som helst.”

”Jag förstår inte vad det har att göra med det här?”

”Nej, det gör du kanske inte. Men jag för min del tror att det är av stor betydelse.”

”Jag kan inte låta bli att känna mig orolig”, sade Lucy. ”Jag har blivit intresserad av familjen.”

”Jag förstår att det är mycket svårt för dig eftersom du känner dig så starkt dragen till båda två, fast på helt olika sätt.”

”Vad menar tant?” sade Lucy häftigt.

”Jag talade om de två sönerna i familjen”, sade miss Marple. ”Eller rättare sagt sonen och svärsonen. Det är otur att de två mindre sympatiska familjemedlemmarna har dött och att de två mer sympatiska är kvar. Jag förstår att Cedric Crackenthorpe kan verka tilltalande. Han gör sig värre än han är och uppträder på ett ganska utmanande sätt.”

”Han kan göra mig alldeles utom mig av ilska ibland”, sade Lucy.

”Ja, och det tycker du om, inte sant?” sade miss Marple. ”Du har en massa temperament och har ingenting emot ett uppfriskande gräl. Ja, jag förstår mycket väl varför du dras till honom. Och mr Eastley är en ganska patetisk figur, som en ledsen liten pojke. Det vädjar naturligtvis också till dina känslor.”

”Och en av dem är en mördare”, sade Lucy bittert, ”och det kan vara vem som helst av dem. För att ta Cedric först, så bryr han sig inte ett skvatt om att hans bröder är döda. Han ser bara hela tiden lika belåten ut och gör upp planer om vad han ska göra med Rutherford Hall och talar jämt om att han behöver mycket pengar för att kunna göra om det på det sätt han vill. Jag vet visserligen att han inte alls är så känslolös som han vill få en att tro. Men det kan också vara en täckmantel. Att alla säger att man låtsas vara mer känslolös än man är, menar jag. Men det kanske man inte alls gör. Man är kanske ännu mer känslolös än det kan verka.”

”Kära lilla Lucy, jag tycker så synd om dig.”

”Och så Bryan”, fortsatte Lucy. ”Det är konstigt, men Bryan tycks faktiskt vilja bo på Rutherford Hall. Han tror att han och Alexander skulle trivas mycket bra där och han är full av planer.”

”Han tycks alltid vara full av planer av det ena eller det andra slaget.”

”Ja, det verkar så. Och det låter alltid mycket bra — men jag har en obehaglig känsla av att de aldrig skulle gå att utföra. De är alldeles för opraktiska, menar jag. Själva idén låter mycket bra — men jag tror aldrig han tänker på de praktiska svårigheterna.”

”Han svävar i det blå, så att säga?”

”Ja, på mer än ett sätt. Men den som en gång varit stridsflygare har kanske svårt att hålla sig på jorden …

Och han trivs så bra på Rutherford Hall därför att det påminner honom så mycket om det stora viktorianska kråkslott som han bodde i som barn.”

”Jag förstår”, sade miss Marple tankfullt. ”Jag förstår …”

Sedan gav hon Lucy en snabb blick från sidan och sade nästan bryskt: ”Men det var väl inte alltsammans? Det är någonting mer.”

”Ja, det är det. Något som jag kom underfund med först för ett par dar sen. Bryan kan faktiskt ha åkt med det tåget.”

”Med 4.33 från Paddington?”

”Ja. Emma trodde att hon måste redogöra för sina förehavanden den tjugonde december och hon gick igenom dem punkt för punkt — ett sammanträde på förmiddan, och sedan olika inköp på eftermiddan och te på Green Shamrock, och därefter, sa hon, gick hon till stationen för att möta Bryan. Det tåg det gällde var 4.50 från Paddington, men han kunde ha kommit med det tidigare tåget och låtsat komma med det senare. Han sa en gång till mig att det hade varit något fel på hans bil och att han hade den på reparation och därför måste ta tåget hit — förbaskat förargligt, sa han, eftersom han tycker så illa om att åka tåg. Han verkade fullt naturlig när han sa det … Det är kanske sant alltsammans, men jag önskar ändå att han inte hade åkt tåg hit.”

”Han kan ha åkt med det tåget”, sade miss Marple fundersamt.

”Det är ju i och för sig inget bevis. Det värsta med alltsammans är alla dessa misstankar. Att man inte vet något. Och vi kommer kanske aldrig att få veta det.”

”Visst kommer vi att få veta det, kära du”, sade miss Marple snabbt. ”Det kommer inte att vara slut med det här, menar jag. Jag vet åtminstone en sak om mördare och det är att de aldrig kan nöja sig med det de har gjort. De kan i varje fall inte göra det sedan de begått sitt andra mord. Men nu ska du inte oroa dig mer, Lucy. Polisen gör allt den kan för att få tag i mördaren — och det bästa av allt är att Elspeth McGillicuddy snart är här.”

Tjugosjätte kapitlet

”Har du nu fullt klart för dig vad jag vill att du ska göra, Elspeth?”

”Ja, det har jag, men jag måste säga att alltsammans verkar mycket egendomligt”, sade mrs McGillicuddy.

”Det är det inte alls”, sade miss Marple.

”Jag tycker det i varje fall. Så fort jag kommit innanför dörrarna ska jag fråga om jag kan få gå ut på — hm — ett visst ställe.”

”Det är mycket kallt ute”, påpekade miss Marple, ”och du kan ju ha ätit något som du inte tål och måste därför gå på ett visst ställe. Sådant händer ju, menar jag. Jag minns en gång när stackars Louisa Felby kom och hälsade på mig och var tvungen att gå och tvätta händerna fem gånger på en halvtimme. Den gången berodde det på en lite för gammal köttpastej”, tillade miss Marple.

”Du kunde åtminstone tala om vad det är du har i kikaren, Jane”, sade mrs McGillicuddy.

”Det är just vad jag inte vill göra”, sade miss Marple.

”Du skulle kunna reta gallfeber på en, Jane. Först tvingar du mig att resa hela vägen hem till England innan det är nödvändigt …”

”Jag tycker också att det var tråkigt, men det var det enda jag kunde göra”, sade miss Marple. ”Någon kan bli mördad när som helst, förstår du. Jag vet visserligen att de allesammans är på sin vakt och att polisen vidtar alla tänkbara försiktighetsåtgärder, men det finns ändå alltid en viss möjlighet att mördaren kan överlista dem allesammans. Därför var det helt enkelt din skyldighet att komma hem, Elspeth. Du och jag har trots allt blivit uppfostrade till att alltid göra vår plikt.”

”Det kan man lugnt säga”, sade mrs McGillicuddy. ”När vi var unga tolererades ingen slapphet.”

”Så det behöver vi inte diskutera”, sade miss Marple. ”Nu kommer bestämt taxin”, tillade hon när en dämpad signal från ett bilhorn hördes utanför huset.

Mrs McGillicuddy tog på sig sin tjocka svartochvita tweedkappa och miss Marple byltade på sig en massa schalar och halsdukar. Sedan tog de två damerna plats i taxin och åkte till Rutherford Hall …

”Vem är det som kommer nu?” frågade Emma och såg ut genom fönstret när taxin körde förbi. ”Det är bestämt Lucys gamla faster.”

”Tusan också”, sade Cedric.

Han låg i en vilstol och läste i ”Country Life” med fötterna upplagda på spiselkransen.

”Säg att du inte är hemma.”

”Menar du att jag ska gå ut och säga att jag inte är hemma? Eller att jag ska be Lucy säga det till sin faster?”

”Det hade jag inte tänkt på”, sade Cedric. ”Jag måtte ha trott att vi fortfarande hade en betjänt, om vi någonsin har haft någon. Jag tycker jag minns att vi hade en betjänt före kriget. Han hade en historia med pigan och det blev ett förfärligt hallå om det. Är ingen av städkäringarna här i dag?”

Just som han sade det öppnades dörren av mrs Hart, för det var den dag när hon brukade komma och putsa mässingen, och miss Marple kom infladdrande i en sky av schalar och halsdukar, åtföljd av ett resligt fruntimmer med bister uppsyn.

”Jag hoppas vi inte kommer olämpligt”, sade miss Marple och tog Emmas framsträckta hand. ”Men jag ska åka hem i övermorgon och jag måste absolut få säga adjö till er och tacka er igen för att ni har varit så vänliga mot Lucy. Åh, det var så sant. Får jag föreställa min vän mrs McGillicuddy, som är på besök hos mig.”

”God dag”, sade mrs McGillicuddy och spände blicken i Emma och flyttade den sedan till Cedric, som hade rest sig. Just då kom Lucy in i rummet.

”Faster Jane, jag hade ingen aning …”

”Jag tyckte jag måste få säga adjö till miss Crackenthorpe”, sade miss Marple. ”Hon har ju varit så snäll och vänlig mot dig, Lucy.”

”Det är Lucy som har varit snäll och vänlig mot oss”, sade Emma.

”Ja, det har hon verkligen”, sade Cedric. ”Vi har låtit henne slita som en slav. Passa upp alla sjuklingarna, ränna upp och ner i trappan, laga dietmat …”

”Det gjorde mig så ont när jag fick veta att ni var sjuka”, insköt miss Marple. ”Jag hoppas att ni är alldeles friska nu igen, miss Crackenthorpe?”

”Nu är det ingen fara med oss längre”, sade Emma.

”Lucy sa att ni allesammans hade varit mycket illa däran. Matförgiftning är minsann inte att leka med. Det var väl svampen, kan jag tro.”

”Vi vet ännu inte säkert vad det berodde på”, sade Emma.

”Tro inte vad hon säger”, sade Cedric. ”Jag är övertygad om att ni har hört de rykten som går på stan, miss — hm —”

”Marple”, sade miss Marple.

”Ja, ni har nog säkert hört talas om det. Det finns ingenting som sätter mer fart på skvallret än lite arsenik.”

”Sluta nu, Cedric”, sade Emma. ”Du vet ju att kommissarie Craddock sa …”

”Äsch, hela stan vet det redan”, sade Cedric. ”Till och med ni har väl hört talas om det?” Han vände sig mot miss Marple och mrs McGillicuddy.

”Jag har just kommit hem från utlandet, kom i förrgår”, sade mrs McGillicuddy.

”Jaså, då kanske ni inte är insatt i stans senaste skandal”, sade Cedric. ”Det var arsenik i curryn. Lucys faster känner säkert till allt om det.”

”Ja, jag har faktiskt hört sägas — eller rättare sagt antydas att det var så, men jag ville inte genera er på något sätt, miss Crackenthorpe.”

”Ni ska inte fästa er vid vad min bror säger”, sade Emma. ”Det roar honom att sätta folk på det hala.” Hon log vänligt mot honom när hon sade det.

Dörren öppnades och mr Crackenthorpe kom in, medan han stötte ilsket med käppen i golvet.

”Var blev teet av?” sade han. ”Varför är inte teet färdigt? Hon där, varför har hon inte tagit in teet?” frågade han Lucy.

”Det är strax klart, mr Crackenthorpe. Jag ska ta in det nu. Jag skulle bara duka färdigt.”

Lucy gick ut ur rummet och mr Crackenthorpe blev föreställd för miss Marple och mrs McGillicuddy.

”Jag håller på att måltiderna ska serveras punktligt”, sade mr Crackenthorpe. ”Punktlighet och sparsamhet är mitt valspråk.”

”Det är särskilt nödvändigt nuförtiden, när skatterna är så höga och allting.”

”Skatterna!” fnyste mr Crackenthorpe. ”Tala inte med mig om de där blodsugarna. De har gjort mig till ett fattighjon. Och det kommer bara att bli värre och värre. Vänta du bara, pojke”, sade han vänd till Cedric, ”när du ärver det här huset kommer socialisterna säkert att ta det ifrån dig och göra det till mödrahem eller något liknande. Och dessutom ta alla dina pengar för att hålla det i gång.”

Lucy kom in med tebrickan, och efter henne kom Bryan Eastley med en bricka full med sandwiches, smör och bröd och en tårta.

”Vad ska detta betyda? Vad ska detta betyda?” Mr Crackenthorpe inspekterade brickan. ”Tårta? Är det något särskilt som ska firas? Ingen har sagt något till mig om det.”

Emma rodnade.

”Doktor Quimper kommer på te, pappa. Det är hans födelsedag i dag och …”

”Födelsedag?” fräste den gamle. ”Vad är det för särskilt med hans födelsedagar? Födelsedagar är bara till för barn. Jag har aldrig brytt mig om mina födelsedagar och jag tillåter inte att någon firar dem.”

”Det blir mycket billigare på det sättet”, instämde Cedric. ”Man spar kostnaderna för tårtljusen.”

”Håll klaffen, pojke”, sade mr Crackenthorpe.

Miss Marple hälsade på Bryan Eastley. ”Lucy har talat om er”, sade hon. ”Ni påminner mig så mycket om någon jag kände en gång i St. Mary Mead. Det är en by där jag har bott sedan många år tillbaka. Det var Ronnie Wells, advokatens pojke. Han kunde aldrig finna sig tillrätta på faderns kontor. Han åkte till Öst-Afrika och skaffade några lastbåtar som gick i trafik på sjöarna där borta. Victoria Nyanza, eller är det Albert jag menar? Tråkigt nog så misslyckades han med det och förlorade alla sina pengar. Stackars pojke! Men ni är naturligtvis inte släkt med varann? Likheten är annars slående.”

”Nej, jag tror inte att jag har några släktingar som heter Wells”, sade Bryan.

”Han var förlovad med en mycket rar och klok flicka”, sade miss Marple. ”Hon försökte avråda honom från det, men han ville inte lyssna till hennes råd. Det var dumt av honom. Kvinnor har ett mycket sunt omdöme i penningaffärer. Fast inte när det gäller större finansoperationer, förstås. Ingen kvinna kan begripa sig på sådana, brukade min käre far alltid säga. Vilken förtjusande utsikt ni har från det där fönstret”, tillade hon och gick fram till det och tittade ut.

Emma kom och ställde sig bredvid henne.

”Så stor park ni har! Vad det ser pittoreskt ut med alla korna bland träden. Det är knappt man kan tro att man befinner sig mitt i en stad.”

”Vi är nog något av en anakronism”, sade Emma. ”Om fönstren var öppna skulle ni kunna höra trafikbruset på avstånd.”

”Ja, det slipper man visst inte ifrån någonstans”, sade miss Marple. ”Inte ens i St. Mary Mead. Vi har ett flygfält i närheten, och det är rent förskräckligt så de där reaplanen väsnas! För en tid sedan gick två rutor i mitt lilla växthus sönder. De går visst genom ljudvallen, fast vad det betyder har jag aldrig begripit.”

”Det är inte alls så konstigt som det låter”, sade Bryan och kom fram till dem. ”Det går till så att …”

Miss Marple tappade sin handväska och Bryan tog artigt upp den. Samtidigt gick mrs McGillicuddy fram till Emma och sade förläget — förlägenheten var fullt äkta eftersom mrs McGillicuddy djupt ogillade den roll som hon nu måste spela:

”Jag undrar — var ligger toaletten någonstans?”

”Kom ska jag visa er”, sade Lucy.

Lucy och mrs McGillicuddy lämnade rummet tillsammans.

”Det är mycket kallt att åka bil i dag”, sade miss Marple som ett slags förklaring.

”Apropå ljudvallen”, sade Bryan, ”så förhåller det sig så här … Men där kommer ju Quimper.”

Läkarens bil körde upp framför trappan. När han kom in gnuggade han händerna och såg mycket frusen ut.

”Det blir nog snö”, sade han. ”God dag, Emma, hur mår du? Men vad ska det här betyda?”

”Vi har bakat en födelsedagstårta”, sade Emma. ”Har du glömt att du talade om för mig att du fyller år i dag?”

”Jag var inte beredd på det här”, sade Quimper. ”Det var många år sen — minst sexton år sen någon kom ihåg min födelsedag.” Han såg smått förlägen ut.

”Har du och miss Marple träffats förut?” frågade Emma.

”Ja, vi träffades förra gången jag var här och doktorn var vänlig nog att komma hem till mig häromdan när jag hade en besvärlig förkylning”, sade miss Marple.

”Men nu är ni väl bra igen, hoppas jag?” sade läkaren.

Miss Marple försäkrade att hon var helt återställd.

”Ni har inte tittat till mig på sista tiden, Quimper”, sade mr Crackenthorpe. ”Ni tycks inte bry er om ifall jag lever eller dör.”

”Ni kommer knappast att dö än på en tid”, sade doktor Quimper.

”Det tänker jag inte göra heller”, sade mr Crackenthorpe. ”Kom nu så dricker vi te. Vad väntar vi på?”

”Vänta för all del inte på min vän”, sade miss Marple. ”Hon skulle inte alls vilja att ni gjorde det.”

De slog sig ner vid tebordet. Miss Marple åt först en smörgås och tog sedan en sandwich.

”Är det …?” Hon tvekade.

”Fisk”, sade Bryan. ”Jag hjälpte till med att breda dem.”

Mr Crackenthorpe gav till ett hest skratt.

”Det är förgiftad fiskpasta”, sade han. ”Ni får äta det på er egen risk.”

”Snälla pappa!”

”Man måste vara försiktig med vad man äter här i huset”, sade mr Crackenthorpe till miss Marple. ”Två av mina söner har blivit mördade som flugor. Jag skulle gärna vilja veta vem som gjorde det.”

”Låt honom inte skrämma er”, sade Cedric och räckte miss Marple smörgåsfatet. ”Arsenik lär vara bra för hyn, bara man inte tar för mycket.”

”Ät en själv du, pojke”, sade gamle mr Crackenthorpe.

”Vill du att jag ska vara officiell provsmakare?” sade Cedric. ”Inte mig emot.”

Han stoppade in en hel sandwich i munnen. Miss Marple skrattade förtjust och tog själv en sandwich.

”Jag tycker ni är modig som kan skämta om det. Ja, det är verkligen mycket modigt gjort. Jag har alltid beundrat modiga människor.”

Plötsligt flämtade hon till och började storkna. ”Jag fick ett fiskben i halsen”, viskade hon.

Quimper reste sig hastigt. Han gick fram till henne, ledde henne baklänges till fönstret och sade åt henne att öppna munnen. Han drog upp ett etui ur fickan och tog fram en pincett ur det. Han tittade den gamla damen i halsen. Just i det ögonblicket öppnades dörren och mrs McGillicuddy kom in tillsammans med Lucy. Mrs McGillicuddy drog häftigt efter andan när hon fick se miss Marple stå bakåtlutad medan läkaren höll henne under hakan för att böja hennes huvud bakåt.

”Men det är ju han!” skrek mrs McGillicuddy. ”Det är mannen på tåget …”

Miss Marple gjorde sig fri från läkaren med häpnadsväckande snabbhet och gick fram till sin vän.

”Jag tänkte väl att du skulle känna igen honom, Elspeth!” sade hon. ”Nej, säg ingenting mer.” Hon vände sig triumferande om mot doktor Quimper. ”När ni ströp den där kvinnan på tåget trodde ni väl inte att någon såg er göra det? Men min vän, mrs McGillicuddy, såg er göra det. Förstår ni? Hon såg det med sina egna ögon. Hon befann sig på ett tåg som körde parallellt med ert.”

”Vad i helvete nu?” Doktor Quimper tog ett steg fram mot mrs McGillicuddy, men miss Marple ställde sig snabbt mellan dem.

”Ja, hon såg er, och hon känner igen er, och hon kan ta det på sin ed”, sade miss Marple. ”Det händer nog inte ofta att någon verkligen ser när ett mord begås”, fortsatte hon. ”Det rör sig för det mesta om indiciebevisning. Men omständigheterna i det här fallet var mycket ovanliga. Det fanns ett ögonvittne till mordet.”

”Ni förbannade gamla satkäring”, sade doktor Quimper och rusade på miss Marple, men Cedric högg honom i axeln.

”Jaså, det är ni som är mördaren?” sade Cedric när han svängde honom runt mot sig. ”Jag har aldrig tyckt om er och jag har alltid tyckt att det var något skumt med er, men inte tusan misstänkte jag att det var ni.”

Bryan Eastley kom snabbt till Cedrics hjälp. Kommissarie Craddock och kommissarie Bacon kom in i rummet genom den bortre dörren.

”Doktor Quimper”, sade Bacon, ”jag måste varna er …”

”Ni kan dra åt helvete med era varningar”, sade doktor Quimper. ”Inbillar ni er verkligen att någon kommer att tro på vad ett par gamla fnoskiga tanter påstår? Vad är det för struntprat om ett tåg?”

”Elspeth McGillicuddy anmälde genast mordet till polisen den tjugonde december och lämnade ett signalement på mördaren.”

Doktor Quimper ryckte resignerat på axlarna. ”Jag tycks alltid ha en förbannad otur”, sade han.

”Men …”, sade mrs McGillicuddy.

”Tyst, Elspeth”, sade miss Marple.

”Varför skulle jag vilja mörda en för mig okänd kvinna?” sade doktor Quimper.

”Det var inte någon okänd kvinna”, sade kommissarie Craddock. ”Det var er fru.”

Tjugosjunde kapitlet

”Det visade sig vara mycket, mycket enkelt, precis som jag hade börjat misstänka”, sade miss Marple. ”Den banalaste formen av mord. Det händer ju så ofta att gifta män mördar sina fruar.”

Mrs McGillicuddy såg på miss Marple och kommissarie Craddock. ”Jag skulle vara tacksam om ni ville förklara lite närmare hur det låg till.”

”Jo, du förstår, han såg en chans att gifta sig med en rik kvinna, Emma Crackenthorpe”, sade miss Marple. ”Men han kunde inte gifta sig med henne eftersom han redan var gift. Han och hans fru hade inte levt ihop på flera år men hon ville inte gå med på skilsmässa. Det stämde in mycket bra på det kommissarie Craddock berättade för mig om den kvinna som kallade sig för Anna Stravinska. Hon hade sagt till en av sina vänner att hon var gift med en engelsman, och dessutom var hon en hängiven katolik. Doktor Quimper vågade inte göra sig skyldig till bigami genom att gifta sig med Emma, och eftersom han var en mycket hänsynslös och skrupelfri person beslöt han sig för att ta livet av sin hustru. Det var mycket skickligt uttänkt av honom att mörda henne på ett tåg och gömma liket i sarkofagen i ladan. Han avsåg att det skulle sättas i samband med familjen Crackenthorpe. Dessförinnan hade han skrivit ett brev till Emma och gett sken av att det kom från den Martine som Edmund Crackenthorpe hade uppgett att han skulle gifta sig med. Emma hade nämligen berättat allt om sin bror för doktor Quimper. Sedan, när rätta ögonblicket var inne, uppmanade han Emma att tala om alltsammans för polisen. Han räknade med att den döda kvinnan skulle identifieras som Martine. Han måste ha fått veta att Parispolisen efterlyste Anna Stravinska och därför ordnade han så att det kom ett vykort från Jamaica.

Det var en lätt sak för honom att ordna ett sammanträffande med sin fru i London, och att övertyga henne om att de borde försonas och be henne följa med honom hit och ’träffa hans familj’. Vi behöver inte gå in på det som sedan hände, för det är alldeles för otäckt att tala om. Det var naturligtvis ren snikenhet som drev honom till det. När han tänkte på skatterna, och hur stor del de tog av inkomsten, började han undra om det inte skulle vara bra att ha tillgång till mer kapital. Han hade kanske tänkt på det redan innan han beslöt sig för att mörda sin fru. Hur som helst så började han förbereda terrängen genom att sprida ut rykten om att någon hade försökt förgifta gamle mr Crackenthorpe, och sedan gav han familjen en dos arsenik. Fast inte alltför stor förstås för han ville inte att gamle mr Crackenthorpe skulle dö.”

”Men jag förstår fortfarande inte hur han bar sig åt”, sade Craddock. ”Han var ju inte närvarande när curryn lagades.”

”Nej, men då fanns det ingen arsenik i curryn”, sade miss Marple. ”Han lade den i curryn efteråt, när han tog med sig den för att analysera den. Han hade antagligen lagt arsenik i cocktailshakern tidigare. Sedan var det ju en smal sak för honom som husläkare att ge Alfred Crackenthorpe gift, och att skicka tabletterna till Harold i London sedan han först hade garderat sig med att säga åt Harold att han inte längre behövde ta några tabletter. Allt han gjorde var präglat av iskall kyla och grymhet och snikenhet, och jag är verkligen mycket ledsen att de har avskaffat dödsstraffet, för om någon borde hängas så är det doktor Quimper”, slutade miss Marple och såg så pass blodtörstig ut som en gammal vimsig och rar dam kan göra.

”Hör, hör”, sade kommissarie Craddock.

”Det kom för mig att även om man bara ser något så att säga från baksidan, så är också en baksida mycket karakteristisk”, fortsatte miss Marple. ”Jag tänkte att om Elspeth fick se doktor Quimper i precis samma ställning som hon hade sett mannen på tåget, alltså med ryggen åt henne och lutad över en kvinna som han höll om strupen, skulle hon nog säkert känna igen honom, eller reagera på något sätt. Det var därför jag måste göra upp min lilla plan med benäget bistånd av Lucy.”

”Det gav mig faktiskt en chock”, sade mrs McGillicuddy. ”Jag sa ’det är han’ innan jag hann hejda mig. Och ändå hade jag ju aldrig sett mannens ansikte och …”

”Jag var så rädd att du skulle säga det, Elspeth”, sade miss Marple.

”Jag tänkte också göra det”, sade mrs McGillicuddy. ”Jag tänkte säga att jag inte hade sett hans ansikte.”

”Det skulle helt enkelt ha varit fatalt”, sade miss Marple. ”För, du förstår, han trodde att du verkligen kände igen honom. Han kunde ju inte veta att du inte hade sett hans ansikte.”

”Då var det alltså tur att jag höll mun”, sade mrs McGillicuddy.

”Jag skulle inte ha låtit dig säga ett ord till”, sade miss Marple.

Craddock skrattade plötsligt. ”Ni två!” sade han. ”Ni är verkligen ett strålande par. Och nu då, miss Marple? Blir det något lyckligt slut? Hur blir det till exempel med den stackars Emma Crackenthorpe?”

”Hon kommer naturligtvis att glömma doktorn”, sade miss Marple. ”Och om hennes far dör — och jag tror inte alls att han är så stark som han inbillar sig — kommer hon nog att ge sig ut på en kryssning eller kanske slå sig ner utomlands precis som Geraldine Webb, och jag tror att det kommer att ge resultat. Fast jag hoppas det blir en trevligare man än doktor Quimper.”

”Men Lucy Eyelesbarrow då? Kommer bröllopsklockorna att ringa för henne också?”

”Kanske”, sade miss Marple. ”Det skulle inte förvåna mig.”

”Vilken av dem kommer hon att ta?” sade Dermot Craddock.

”Vet ni inte det?” sade miss Marple.

”Nej”, sade Craddock. ”Gör ni?”

”Ja, jag tror det”, sade miss Marple och blinkade åt honom.

Content

Agatha Christie
4.50 från Paddington

Första kapitlet

Andra kapitlet

Tredje kapitlet

Fjärde kapitlet

Femte kapitlet

Sjätte kapitlet

Sjunde kapitlet

Åttonde kapitlet

Nionde kapitlet

Tionde kapitlet

Elfte kapitlet

Tolfte kapitlet

Trettonde kapitlet

Fjortonde kapitlet

Femtonde kapitlet

Sextonde kapitlet

Sjuttonde kapitlet

Artonde kapitlet

Nittonde kapitlet

Tjugonde kapitlet

Tjugoförsta kapitlet

Tjugoandra kapitlet

Tjugotredje kapitlet

Tjugofjärde kapitlet

Tjugofemte kapitlet

Tjugosjätte kapitlet

Tjugosjunde kapitlet