Лорън Донър

Джъстис

(книга четвърта от "Новите видове")

На моя прекрасен господин Лаурен, който винаги ми е показвал, че любовта е възможна, а истинската любов е трайна.

Глава 1

Прехапала устни, Джеси наблюдаваше Джъстис Норт от далечния ъгъл на стаята. Искаше й се да може да събере кураж и да го доближи. Беше го виждала често по новините, но на живо изглеждаше много по-висок и още по-красив.

Не бяха много хората, които можеха да я уплашат, но мъжът, избран от собствения му народ за лидер на организацията на Новите видове, бе един от малцината.

Джеси уважаваше силата и мъжеството — неща, които той притежаваше в изобилие.

Тя обмисляше идеята как да го заговори. Джъстис даваше заповеди на шефовете й и можеше да повлияе върху политиката на работната група, с която тя не беше съгласна. Шансът да й се отдаде друга възможност да говори с него бе почти нулев. Не й бе позволено да присъства на съвещанията, които ръководителят на групата провеждаше с висшия водач на Видовете. За него мнението й по много важни теми бе неуместно.

Джеси се поколеба, докато обмисляше последствията. Тим Оберто щеше да замъкне задника й в офиса, ако разбереше, че действа през главата му. Щеше да й се развика, което за него бе напълно нормално, и словесно да я разкъса на малки парченца.

Погледът й обходи стаята, изучавайки Новите видове. Те бяха войнствени, заради онова което бяха преживели; всеки един от тях бе станал жертва на огромен бизнес, целящ единствено да ги прецака.

Фармацевтичната компания Мерикъл Индъстрис бе създала генетично изменени хора, използвайки животинска ДНК. Затворили ги в тайни лаборатории, където в продължение на години провеждали с тях ужасяващи експерименти. И всичко това, за да се печелят пари, дори още по-лошо, част от тези опити били финансирани от правителството.

Ето къде са отивали парите от данъците ми, мрачно отбеляза тя и ядно стисна зъби. Самата мисъл за това я вбесяваше. Мерикъл бе оповестила, че разработва нови лекарства, които да помагат на американските войници да се възстановят по-бързо, те щели ги направят по-силни и да подобрят рефлексите им. И тези идиоти в правителството им бяха повярвали и бяха подписвали чековете за финансиране на експериментите. А по-късно отрекоха да са знаели, че във всичко това са били въвлечени и живи същества.

Но въпреки това Джеси оцени бързата реакция на властите, след като плъзнаха слухове за нелегалната дейност на компанията. Веднага след официално показаните доказателства, военни и полиция се обединиха за спасяването на всеки оцелял, затворен от Мерикъл Индъстрис.

Новите видове бяха създадени с парите на данъкоплатците и родени на американска земя, което автоматично ги правеше техни съграждани.

Първата лаборатория бе успешно щурмувана, а оцелелите спасени и освободени.

След разпитите на служителите бяха открити местонахожденията на още три подобни бази. Военните бяха действали внезапно и бързо, спасявайки още жертви. И тогава адът се отприщи. Стотици Видове имаха нужда от подслон. Настаниха ги в защитени зони, и се започна играта „на кого е вината“. Американското правителство даде на Видовете новопостроена военна база, която те превърнаха в своя родина и нарекоха Хоумленд. Място, където обществото им можеше спокойно да живее и да бъде защитено от външния свят. Под натиска на правителството Мерикъл Индъстрис бързо уреди исковете, предявени от Новите видове. С част от тези пари те купиха още една обширна територия, която нарекоха Резервата.

Огромно тяло се блъсна в Джеси, откъсвайки я от мрачните й мисли. Тя погледна нагоре и се усмихна на мъжа, който стоеше пред нея. Новите видове се разпознаваха лесно по различната лицева структура, наподобяваща животинската. Те не бяха нито хора, нито животни, откъдето идваше и разликата. Някои от тях бяха със смесено ДНК на едри котки, други на кучета, а трети — на примати.

— Извинете — каза мъжът, когато погледът й се спря на чифт красиви котешки очи.

— Няма проблем. — Котка, определи го наум тя.

Той се отдалечи и младата жена въздъхна разочаровано. Рядко някои от тях проявяваха желание да говорят с хората. Не можеше да ги обвинява, след онова, което бяха преживяли. Мерикъл Индъстрис им бе дала номера и ги бе нарекла „експериментални прототипи“. Персоналът беше третирал децата като животни и лабораторни мишки без души, напускащи клетките си единствено когато тренираха или участваха в тестове. Животът им бе самотен и труден.

Новата раса не се бе оказала лесно податлива на опитомяване, както Мерикъл бе очаквала в грандиозния си план. Някои от подрастващите Видове се бяха разбунтували и убили хората, които с години са ги измъчвали и наранявали. Вместо лабораторни плъхове, компанията бе създала хиляди ядосани, безмилостни и изключително силни затворници, на които им бе дошло до гуша от издевателствата над тях. Тази мисъл накара Джеси да се усмихне. Браво на тях! Надявам се, че са успели да премахнат много от онези негодници.

Впоследствие Мерикъл бе решила да опита дали може да създаде ново поколение, като чифтосва мъже и жени Видове. Процесът една женска да даде живот на генно променено дете бе по-евтин, отколкото да се похарчат милиони долари за откриване на начина, по който са били създадени Видовете. Компанията искаше да се отърве от първородните и да започне всичко отначало, поучавайки се от грешките си. Обаче опитите им да размножат нещастните жертви, се бе оказал неуспешен. Мъжете и жените от Новите видове не можеха да създават потомство.

Именно тогава Мерикъл бе решила да започне с продажбата на останалите експериментални прототипи. Джеси винаги изпадаше в ярост при мисълта за жените-подаръци, които фармацевтичната компания бе използвала като примамка за нови инвеститори.

Те целенасочено бяха създали по-дребни женски с ДНК на не толкова агресивни животни, и с лекарства контролирали растежа им, за да са сигурни, че никога няма да пораснат повече от метър и половина. Членовете на борда на Мерикъл Индъстрис и всички богаташи, вложили достатъчно пари в експериментите, бяха получили жени-подаръци. Джеси често се бе питала дали това е основната причина, ученият създал първородните да напусне компанията. Докторът, проектирал Видовете, бе унищожил всички свои записи и изчезнал, а тайната за създаването на новата раса се бе изпарила с него. Достатъчно лошо бе, че са създали хора специално за тестване на медикаменти, но да ги продадеш на садистични перверзници — бе стотици пъти по-ужасно.

Жените-подаръци били продавани като секс робини — заключвани, изолирани и грубо малтретирани. Това бяха жените, на които Джеси помагаше да се възстановят и чиито съдби я държаха будна нощ след нощ, неспособна да заспи.

Мислите й се върнаха към настоящето. Вгледа се в Джъстис Норт през стаята и реши, че може да подобри работата си, ако успее да го накара да я изслуша. Тим със сигурност ще се вбеси, но така животът на онези нещастни жени ще стане по-лесен.

Никога преди не беше виждала Джъстис в джинси и потник. Обикновено на пресконференциите той носеше бизнес костюми. Голите му ръце разкриваха мускулести бицепси и загоряла кожа, а отпусната му стойка го правеше да изглежда по-лесно достъпен. Тя си пое дълбоко въздух, издиша го и тръгна към него.

Още дребни детайли започнаха да се разкриват пред погледа й с приближаването към огромния лидер на Видовете. Косата му бе кестенява с руси кичури, а по телевизията и на снимки изглеждаше по-тъмна, с типичния кафяв цвят. Екзотичните му котешки очи бяха почти черни. Притежаваше отличаващите го от хората широко изпъкнали скули и плосък нос. Джеси винаги се бе възхищавала на факта, че повечето от тях нямаха наболи бради, и се бе питала дали ги бръснат, за да могат по-добре да се слеят с околните.

Внезапно Джъстис се засмя и дъхът й спря от дрезгавия му сексапилен глас. Пълните му устни бяха перфектни за целувка, на каквато тя с удоволствие би се насладила. Тази мисъл я накара да спре. Не ставай смешна, Джеси! Не си мисли за това. Той дава заповеди на твоя шеф и е забранена зона. Трябва да си намериш мъж. Стигнала си до там, да си фантазираш за мъжете, с които работиш. Голяма грешка.

Докато той се усмихваше, тя забеляза идеалните му бели зъби. Не видя удължени кучешки, вероятно бе от малцината, които не ги притежаваха. Но, разбира се, усмивката му не беше пълна. Господин Норт сигурно бе тренирал да ги скрива, след като е публична личност. Беше дочула от Тим, че някои от тях го правят, а той явно бе запознат, тъй като се срещаше с толкова много от тях всеки ден.

Джъстис беседваше със свой събрат, който беше с няколко сантиметра по-нисък. Явно дискусията им бе доста задълбочена, защото нито веднъж не се обърна да се огледа. След бързия оглед, който направи на лидера на Новите видове, Джеси реши, че той е висок около два метра. Почти беше стигнала до него, когато една груба ръка я хвана за китката и я закова на място.

Младата жена прикри безпокойството си и сведе поглед към едрата длан, която стискаше болезнено нейната. Повдигна глава и погледна нагоре. Зачуди се дали не е някой от бодигардовете, охраняващи Джъстис. Беше се научила да скрива страха си, особено когато разговаряше с някой огромен и на пръв поглед гневен Вид. Всички те изглеждаха грамадни, мускулести и плашещи.

И този не правеше изключение.

Именно лицевата структура, подобна на животинска, ги правеше толкова плашещи, заедно с острите зъби и способността им да издават заплашителни звуци. Мъжът изръмжа дълбоко, а зелените му очи се присвиха и се вторачиха в нея. Черната му като нощ коса бе дълга до раменете, а дрехите му бяха чисто нови.

По дяволите. Джеси усети омразата, изпълваща очите му, щом го погледна. Предишната нощ приблизително деветдесет затворници бяха освободени от петата поред лаборатория за тестване, и този явно бе един от тях. Изглеждаше така сякаш всеки момент ще избухне. Очевидно мразеше всички хора, а това означаваше неприятности за нея.

Бързо прецени ситуацията. Знаеше, че моментът може да се превърне в истински кошмар. Мъжът срещу нея бе огромен, видимо бесен, и докато хватката, с която държеше ръката й, не бе толкова болезнена, то погледът, с който я гледаше, бе смъртоносен. Явно имаше проблем с човеците, а точно един от тях стоеше пред него. Лошо.

— Моля ви, пуснете ме — нареди му тихо.

— Човек — изръмжа той.

Джеси опита да издърпа китката си, но пръстите около ръката й само болезнено се стегнаха. Потисна стона, надигнал се в гърлото й, от внезапната болка. Спомни си на какво я бяха учили на обучението, през което бе преминала, преди този да успее да й счупи ръката. Мъжът можеше лесно да й строши костта, ако увеличеше още малко натиска. Нападателят й явно не мислеше разумно, а тя не искаше седмици наред да носи гипс.

Бързо пристъпи напред, като почти се допря до гърдите му, и със силно, въртеливо движение дръпна ръката си надолу. На мъжа не му остана друг избор, освен да освободи китката й, иначе неговата щеше болезнено да се огъне. Джеси бързо отстъпи назад и се напрегна. Той или щеше да атакува, или да остане на място.

В този случай да бъдеш дребен помагаше. Едва метър и шейсет, Джеси имаше предимство, като леко приклекна, щом нападателят й се хвърли напред с яростно ръмжене. Мъжът не очакваше това движение и ръцете му сграбчиха единствено въздуха. Младата жена се обърна светкавично, изправи се и го изрита.

От удара в бедрото нападателят й изгуби равновесие и се просна на пода. Джеси се дръпна още назад, за да освободи място. Новият вид повдигна глава, а очите му с удивление се втренчиха в нея. Изправи се бързо, като използва ръцете си. Отвори уста, разкривайки остри и опасни зъби, а от гърлото му се изтръгна животинско ръмжене. Хвърли се бързо напред.

В ума й се появи само една дума — мамка му! — преди да се дръпне, за да избегне хищническите му пръсти. Сви се на кълбо, претърколи се на пода, и се изправи на крака — така, както я бяха обучили. Трябваше да стои далеч от обсега му, знаеше, че ако я докопа, ще стане лошо за нея. Стигнеха ли до борба, не можеше да се сравнява физически с него. Щеше да я разкъса.

С периферното си зрение забеляза, че нападателят й отново се готви да се нахвърли върху нея. Наведе се бързо напред, за да си осигури баланс с ръцете, и яростно го изрита. От удара кракът й изтръпна, но него явно го заболя повече. Тя се завъртя бързо и ахна — беше го уцелила в слабините. Огледа се наоколо и се изправи, видя как мъжът се преви на две с ръце отпред. Трепна.

Нямаше намерение да го рита в топките, но ударът бе ефикасен. Беше се целила в корема му, но той бе прекалено висок, а кракът й не бе толкова дълъг. Главата му се наклони, нямаше съмнение, че я иска мъртва. Изсеченото му лице се изкриви от ярост.

— Успокой се — настоя Джеси, опитваше се да звучи смирено, въпреки тревогата, която чувстваше. — Не бих направила това, ако не беше избухнал. Нито да те нараня, ако не ме беше нападнал.

Младата жена знаеше, че думите са безсмислени. Не смееше да отдели поглед от грамадния мъж, вперил очи в нея, все още наведен напред и сграбчил наранените си топки. Беше чист късмет, че чу предупредителното ръмжене. Обърна бързо глава, за да види следващата заплаха.

Друг огромен Вид, облечен в спортни дрехи, разбутваше останалите изумени мъже, които стояха на пътя му. Новата опасност се носеше право към нея и тя имаше само секунди, за да прецени ситуацията. Някои от присъстващите се бяха съвзели от шока и се опитаха да го спрат, но той ги избута. Никой не беше в състояние да му попречи да не я докопа.

— По дяволите — ахна Джеси, щом юмрукът му замахна към нея.

Благодарение на инстинкта си, вдигна ръка, за да парира удара, който щеше да я уцели право в лицето. Болка избухна от едната страна на главата й, когато кокалчетата на пръстите му лизнаха ухото й. С другата си ръка новият й нападател сграбчи ризата й. Младата жена не успя да предвиди това движение. Цялото й внимание бе насочено в усилието да избегне юмрука. Мъжът я вдигна и раздруса сякаш беше лека като перце. Обхвана я ужас. Щеше или да я хвърли към стената, или да й счупи костите, удряйки я в нещо твърдо.

И в двата случая щеше да е много болезнено.

Две ръце сграбчиха Джеси здраво отзад за бедрата. По дяволите! Сега съм прецакана! Някой от околните я беше докопал. Единственото, на което се надяваше, бе, че все пак ще й се притекат на помощ, преди да я смачкат. Въпреки че беше човек, се съмняваше, че ще ги оставят да я убият, преди да успеят да се намесят. А колко щеше да бъде наранена, преди да я спасят, никой не можеше да каже.

Ръцете върху бедрата й я дръпнаха силно. Чу се ясно изразен шум от разкъсване на дрехи и Джеси бе отскубната от хватката на мъжа пред нея. Видя как той замахва отново с юмрук, но този път бе извън обсега му.

Гърбът й се удари в нечие твърдо тяло и огромният мъж — или поне предполагаше, че е такъв — се завъртя с гръб към нападателя й. Непознатият застана между нея и юмрука, като пое удара върху себе си. Джеси почувства тласъка, преминал през мъжа, който я държеше, и двамата полетяха напред от атаката. Забеляза стената пред нея и извърна глава настрани. Знаеше, че ще боли, когато се ударят с пълна сила. Тялото му щеше да я смачка, тъй като тя бе между него и стената.

В последната секунда спасителят й успя да се завърти повторно. Рамото и бедрото му брутално се блъснаха в повърхността и поеха удара вместо нея. После бързо я пусна и я изправи до стената. Гърбът й се удари в мазилката. Мъжът светкавично се обърна, като я остави да се взира в него със зяпнала уста. Той се изправи в цял ръст пред нея, тялото му се напрегна и дълбок рев се изтръгна от гърлото му.

Защитава ме. Младата жена се отпусна леко. Този Вид бе огромен и стоеше между нея и всеки, който искаше да я нападне. Кой каза, че кавалерството е мъртво!

— Назад — изръмжа защитникът й с рязък и суров глас. Джеси внимателно го огледа. Забеляза, че носи джинси и черен потник. Мускулестите ръце бяха вдигнати пред гърдите му, а пръстите му се бяха свили в юмруци. Погледът й пробяга по кафява коса със светли кичури. И тогава осъзна, че именно Джъстис Норт й се бе притекъл на помощ.

— Тя е човек — изрева друг.

— Това не ви дава правото да я атакувате. Тя е гост — ядосано изръмжа Джъстис. — Ние сме приятели с хората, не ги нападаме. Особено — вече крещеше, — ако са жени.

— Съжалявам, Джъстис — задъхано се обади мъжки глас. — Трябваше да осигурим повече охрана.

— Искам всички новоосвободени да се съберат в кафетерията, незабавно! — заповяда Джъстис сурово. — Този въпрос трябва да се уреди веднага. От сутринта това е второто нападение над човешка жена — няма да позволя да има трето.

— Дори и новодошлите женски? — попита мъжът, останал без дъх.

— Не. Само мъжете. Жените явно са по-умни. До десет минути искам да видя в кафетерията всички новопристигнали.

— Заемаме се — с твърд глас заяви друг.

Джеси стоеше абсолютно неподвижно и чакаше напрежението да стихне. Джъстис все още изглеждаше готов за битка, след като не бе помръднал от мястото си пред нея. Чу шум от движение в стаята, тихи гласове, няколко изръмжавания, докато най-накрая настъпи тишина. Спасителят й пред нея се отпусна. Ръцете му паднаха надолу, юмруците му се разтвориха. Обърна се бавно към нея.

Младата жена се вгледа в красивото му лице. Определението „отнемащ дъха“ му отива, помисли си тя, щом осъзна, че сдържа въздуха в дробовете си. Издиша и срещна чифт ядосани котешки очи, обрамчени с дълги, черни мигли. Контрастът между тях и кафявата му коса с руси кичури бе огромен. По телевизията и на снимки косата му изглеждаше по-тъмна, но камерата не можеше да улови красивите му очи. Те бяха толкова екзотични и представляваха най-чаровната гледка, която някога бе виждала.

— Коя сте вие? — изръмжа тихо той. — Как преминахте през охраната?

Тя се намръщи. Той трябваше да знае коя е и какво прави там. Пое си дълбоко дъх.

— Казвам се Джеси Дюпре и работя за групата със специално предназначение, прикрепена към НСО. Аз съм посредникът, който помага на спасените жени-подаръци. Миналата вечер присъствах на акцията в Колорадо и дойдох с Видовете, които бяха спасени. — Замълча и се вгледа в очите му. Беше невероятно да ги наблюдава как се променят. Цветът се смени и яростта в тях изчезна. В тъмните им дълбини имаше оттенък на синьо. За момент бе толкова объркана, че забрави думите, които си бе подготвила.

— Тайгър ми позволи да присъствам. Бях в хеликоптера заедно с жените Видове. Дадоха ми стая на третия етаж в хотела. Тами ме покани на сватбата й, така че — ето ме тук. Не ме ли видяхте по време на церемонията?

— Не. Бях се разсеял с едно дълго гласово съобщение от президента. Имах слушалка в ухото — изслушвах го. Трябваше да напиша отговора. — Пое си дълбоко дъх и подаде ръка. Дланта му беше едра с дълги и силни пръсти, покрити с твърди мазоли. — Казвам се Джъстис Норт. Приятно ми е да се запознаем, мис Дюпре.

Тя постави малката си длан в неговата. Топлината от кожата му я накара да трепне. Огромната му ръка обгърна нейната, но вместо да я стисне, пръстите му се свиха около нейните, задържайки ги. Очите му се сведоха и се вгледаха в стиснатите им длани. Джеси не можеше да откъсне поглед от лицето му. Най-накрая той вдигна глава, а пръстите му я освободиха.

— Извинявам се за нападението. Те са нови и имат много да учат. След минути ще им предам няколко ценни урока, свързани с маниерите. Няма да толерираме подобно поведение.

— Разбирам омразата им към хората — сви рамене тя. — Те си имат причини. Оценявам това че ми се притекохте на помощ. Бих могла да се справя, но нападателите станаха двама, а резултатът щеше да е твърде болезнен.

Погледът му се спусна по тялото й. Очите му се разшириха, а дишането му леко се ускори. Ноздрите му пламнаха и тих звук се изтръгна от гърлото му. Младата жена се усмихна.

— Това мъркане ли беше?

Мъжът вдигна поглед.

— Аз не мъркам. — Сграбчи потника си, вдигна го нагоре, като разкри масивния си торс и го изхлузи през глава. Подаде й го. — Облечете това върху ризата.

Джеси погледна надолу и забеляза, че деколтето на дрехата й бе разкъсано.

Вгледа се в черния си сутиен, благодарна, че не носи белия, грозен и изцяло покриващ я, който бе сложила вчера. Черният повдигаше гърдите й нагоре, като разкриваше изцяло размера й 34Д. Намръщи се на това, колко бледа изглежда кожата й в контраст с черното. Надяваше се, че гледката не му се е сторила грозна. Джеси никога не хващаше тен, изгаряше бързо, затова избягваше слънцето.

— Благодаря, но мога да придържам краищата, докато се прибера в стаята. Брийз ме снабди с дрехи, след като не успях да опаковам нищо за пътуването. Нямах време, извикаха ме по спешност за акцията в Колорадо.

Джеси избягваше погледа му, като оглеждаше ризата си, докато говореше. Съжаляваше, че е позволила той да види толкова много от гърдите й. Липсваха няколко копчета, а дрехата бе разтворена почти до пъпа й. Сграбчи краищата и се загърна. Толкова за първото впечатление. Заради това Тим ще ми срита задника. Ще ме обвини, че първа съм започнала кавгата с Новите видове.

Вдигна поглед и се вторачи в голия торс на Джъстис, очите й се спряха върху няколко места от разкрилата се плът. Устата й се напълни със слюнка, щеше да започне да гледа похотливо, ако не знаеше, че това е напълно грубо и непрофесионално. Мъжът имаше тен и твърди, изпъкнали мускули. Зърната му бяха малко по-тъмни от медната му кожа и бяха щръкнали. Изпита желание да ги оближе, за да види дали са толкова вкусни колкото изглеждаха. Лоша, Джеси!, извика тя наум. Принуди се да вдигне поглед по-високо. Забеляза, че той мълчаливо я наблюдава.

— По-добре отново си облечете потника, господин Норт. Студено ви е.

— Не — премигна той.

Погледът й пробяга по набъбналите му зърна, твърди като камъчета.

— Зърната на гърдите ви явно не са съгласни с вас. Трудно ми е да не ви зяпам. Явно тренирате доста усилено, за да изглеждате толкова добре. — Казах това на глас? По дяволите! Не трябваше да го правя.

Още един тих звук се откъсна от гърлото му. Джеси се усмихна бързо. Това определено бе мъркане. Той е страхотен. Висок, добре изглеждащ, защитава жените и издава тези секси звуци. О, да, помни, че е забранена територия!

Джъстис пристъпи леко и се прокашля.

— Не ми е студено.

Тя остави думите му без коментар, знаеше, че е казала повече от достатъчно, за да може ръководителят на екипа да й се развика. Стисна силно устни. Джъстис облече потника си отново. Беше истинско престъпление да покрие тази чудесна, секси гледка на мускулестото си тяло.

Щом мъжът скри гърдите си, очите й се насочиха към лицето му. Забеляза как ноздрите му се разшириха, когато пое дълбоко въздух, вдишвайки аромата й. Беше щастлива, че съвсем скоро се е къпала. Усмихна се отново, докато той оправяше дрехата си. Разделяха ги само няколко крачки. Мъжът пое дъх дълбоко и сбърчи нос. Физиономията му бе сладка. Джеси се боеше, че ако го каже на глас, ще го обиди.

— Надявам се, че не мириша лошо. Използвах продуктите от стаята, в която съм настанена, и взех бърз душ преди сватбата. Шампоанът, който хотела предлага, не е лош и е от широко използвана марка. Има ли някакъв проблем?

Погледът му срещна нейния.

— Извинявам се. Ухаете приятно. Това е естествен инстинкт, който притежаваме.

— Всичко е наред. — Джеси се наведе напред и също вдъхна аромата му. Очите й не се отделяха от неговите. — И вие миришете страхотно. Харесвам парфюма ви. Много е мъжествен.

Новият вид измърка тихо и отново прочисти гърло.

— Благодаря.

— Добре ли сте? Да не би онзи мъж да ви удари в гърлото? — започна да се притеснява тя, може би беше ранен, щом продължаваше да издава звуци.

Джъстис Норт се изчерви. Гледката я зашемети, но я накара да го хареса още повече.

— Добре съм. — Направи пауза. — Беше ми приятно да се запознаем, съжалявам за нападението. Налага се да отида в кафетерията, тъй като свиках там събрание. Трябва да покрещя малко на новодошлите и да ги заплаша, за да съм сигурен, че за в бъдеще ще се научат на добри обноски.

Обърна се и тръгна. Бе направил едва няколко крачки, когато умът на Джеси започна отново да функционира. Джъстис си тръгваше, а тя не можеше да понесе мисълта, че никога повече няма да го види.

— Чакайте!

Глава 2

Джъстис застина на място и се обърна. Тъмният му поглед срещна този на Джеси.

— Да, госпожице Дюпре?

— Искам да знам дали скоро ще имате малко свободно време? Надявах се да поговорим за жените ви. Има няколко аспекта от политиката, чиято промяна бих желала да обсъдя с вас. Запознала съм с тях Тим Оберто, но той не е много чувствителен към женските нужди. Има ли някаква възможност да ми отделите малко време и да изслушате моите идеи? Мисля, че си заслужават.

— Колко време ще останете в Резервата? — Изглежда мъжът обмисляше въпроса й.

— Още няколко дни, ако всичко е наред. Смятам да поостана, за да помогна на новоосвободените жени да се адаптират към живота извън решетките. Освен ако не ме извикат в оперативната група. Иначе разполагам с много свободно време между акциите.

Той прехапа устни.

— Щом ще оставате тук, защо не дойдете с мен в кафетерията? Искам да ви представя на всички, за да съм сигурен, че подобен инцидент няма да се повтори. След това бихме могли да вечеряме заедно. Тогава е единственото ми свободно време. Може да поговорим, докато хапваме. След това трябва да се подготвя за пресконференция във връзка с проведените акции от снощи, която ще се състои в 22:00 извън портите на Резервата.

— Би било страхотно. — Но си спомни за скъсаната си риза. — Имам ли време да се преоблека? — Усмихна се. — Въпреки че ако не го направя, обзалагам се, че никой от тях няма да забрави как изглеждам с разкъсана дреха. Не съм сигурна, че ще запомнят лицето ми, но ако ме видят по сутиен, това ще стимулира по-доброто им отношение към хората.

Цялото му тяло се разтресе от смях. Джъстис е адски възбуждащ, реши Джес. Очите му блестяха. Щедрата усмивка, разкри белите му зъби. Забеляза дупчиците по долната му устна. Значи все пак притежава острите зъби на Видовете. Младата жена усети как тялото й реагира.

Ако не се успокоеше, щеше да се наложи освен ризата да смени и бельото си. Чудеше се какво ще бъде усещането, ако зъбите му докоснеха голата й кожа.

— Спри се, момиче! — скастри се тихо под нос.

Смехът му замря.

— Моля?

Беше я чул да си мърмори. Забравила бе, че Видовете имат остър слух.

— Нищо. — Отново се усмихна. — Питах се, дали да се преоблека или да дойда така както съм?

— Защо не смените ризата си? Докато ви чакам ще поговоря с тях и ще ви представя, когато се върнете. Знаете ли къде е кафетерията?

— Тази сутрин закусих там с Брийз.

— Ще се видим, когато се върнете. — Той се обърна и се отдалечи.

Джеси го проследи, докато се изгуби от погледа й. Мъжът изпълваше дънките много по-добре от всеки друг, когото бе виждала досега. Имаше дълги мускулести крака, които опъваха плата около бедрата и страхотен задник. Носеше високи черни боти тип мокасини, които се затваряха отпред с каишки от велкро.

За да може бързо да ги сваля.

Присмя се на странното си либидо, докато бързаше към асансьора. Харесваше мъж, носещ неща, които лесно и бързо можеха да се смъкнат. Поклати глава на отражението си в огледалото на кабинката, докато се издигаше нагоре. Това е Джъстис Норт, лидер на Новите видове, и много добре знаеш, че никога няма да се получи. Това ще ти струва работата. Тим не само ще ти срита задника, но ще те изхвърли и от оперативната група.

Джеси се наведе напред, взря се в отражението си в огледалото и се намръщи. Можеше да си сложи малко грим, но го използваше рядко, само в случаите, в които се налагаше. Беше правила всичко заради бившия си съпруг, но се бе оказало чиста загуба на време. Той беше очаквал от нея да се издокарва и ако тя не го правеше, се чувстваше обиден. Потребността й да му угажда бе умряла заедно с брака им. Оказа се, че копелето бе имало афера с негова колежка по време на военно обучение.

Отстъпи назад и прокара пръсти през косата си. Прическата й представляваше яркочервена бъркотия и дори да се бе опитала, не можеше да изглежда по-зле. Може и да бе привлечена от сексапилния Нов вид, но той едва ли изпитваше същото към нея.

Вратите на асансьора се отвориха и Джеси почти хукна надолу по коридора. Не беше сигурна какво е намерил Джъстис в нея, но се беше съгласил на среща. От дълго време не бе срещала мъж, който да я привлича. Новият вид определено караше сърцето й да препуска и пълнеше главата й с диви мисли. Бяха изминали две години от горчивия й развод и през цялото това време изобщо не се беше интересувала от противоположния пол.

Е, имаше един човек, припомни си тя, „секс за една нощ“, след прекалено много питиета. Реши да не се замисля за този мъж. Тогава бе имала тежка вечер и се нуждаеше от близостта на друго същество. Случи се точно след първото й участие в акция, при която бяха намерили труп на жена от Новите видове.

Мръсникът, който я бе убил, беше погребал малкото й натрошено тяло в сутерена, където в продължение на години я беше държал заключена. Гледката на мъртвото тяло бе отвело Джеси направо към най-близкия бар и в ръцете на първия добре изглеждащ мъж. Искаше да забрави болката от представата за онова, което беше сторено на бедната жертва, и от мисълта, че са пристигнали твърде късно, за да я спасят.

Но партньорът й за една нощ се бе оказал пълен некадърник. Беше й обещал добро търкаляне между чаршафите, но когато дойде време да действа, не можа да го вдигне и изпълнението му не струваше пукната пара.

Тя влезе в стаята и грабна първата попаднала й дреха, лежаща върху леглото — син потник. Беше й голям, но това не я изненада, тъй като всички жени Нови видове, живеещи в Резервата, бяха експериментални прототипи за тестване на лекарства, използването на които ги бе направило така едри и силни. Най-дребната, която бе виждала, беше висока метър и петдесет и пет, а най-грамадната — метър деветдесет и два. Имаха солидно телосложение и при необходимост можеха да надвият един нормален мъж. Продоволственият магазин доставяше дрехи за жителите на Резервата и най-вероятно нямаше да имат на склад среден или малък размер, като за нея.

Джеси излезе тичешком от стаята като мушна ключа в задния джоб на дънките си. Единствените панталони, дадени й в Резервата, я запарваха и тя не ги хареса. Затова остана с черните си дънки, с които беше дошла. Не беше от жените, използващи дамска чанта; ако нещо не се побираше в джобовете или не би могла да го пъхне някъде из дрехите си, просто не го взимаше. Когато влезе в асансьора, отново се огледа в огледалото. Дългата, стигаща почти до задника й, коса бе боядисана в дръзко яркочервено, постигнато с две опаковки боя.

Беше намерила в себе си куража да се измъкне от калъпа на човешките служители, работещи за Новите видове. Те бяха различни, специални и бяха намерили своето място в живота. Джеси се бе боядисала в крещящо яркочервено в разрез с нормите. Знаеше, че в тъмното, искрящият цвят на косата й се забелязва отдалеч, но тя си го харесваше. Той придаваше дълбочина на тъмносините й очи и рязко контрастираше с естествения, почти млечнобял тен на кожата й. Никога нямаше да има приятен слънчев загар, но не я беше грижа.

Вратите на асансьора се отвориха и тя се запъти към кафетерията. Двойните врати на заведението бяха широко отворени и двама униформени от Новите видове стояха на пост. Младата жена забави крачка и се вгледа в мъжете, чудейки се дали Джъстис ги е предупредил, че я е поканил на среща.

Те се отместиха от пътя й. Джеси дари всеки един от тях с усмивка и влезе в голямата зала. Направи няколко крачки и спря близо до входа. Право пред себе си забеляза Джъстис Норт, нямаше как да го пропусне — той се извисяваше над всички, покачен върху една маса в другия край на салона, близо до дългия зареден бюфет. Така или иначе щеше да привлече вниманието й — изправен над множеството, мъжът изглеждаше по-грамаден от присъстващите.

— Човешките същества не са наши врагове. Поне повечето от тях. — Джъстис изглеждаше ядосан, лицето му бе смръщено. — Има добри хора, има и лоши, като онези, които работеха за Мерикъл. Но лошите са малцинство. Разбирате ли това, което ви говоря? Добрите ни освободиха и се бориха да получим права и привилегии. Във всяко едно отношение ние сме им равни. Те не са като онези, които ни държаха затворени и ни измъчваха. Добрите не знаеха какво ни причиняват другите, но когато разбраха, направиха всичко възможно да ни помогнат, за да стигнем там, където сме днес. Всеки един от вас седи тук, благодарение на тези добри хора.

— Нужно ли е да им се доверяваме? — изправи се един от мъжете. — Трудно е, Джъстис!

— Разбирам колебанието ви, но ние трябва да се променим с времето. — Изражението на лидера се смекчи. — Довчера бяхте заключени в клетки, днес вече сте свободни. Довчера човеците, с които сте си имали работа, бяха зли чудовища, но днес вие сте заобиколени от добри хора, които биха изпаднали в ужас, ако узнаят какво са ни сторили собствените им събратя. Те биха поискали тяхното наказание толкова, колкото и ние.

Няколко от Новите видове, които седяха с гръб към Джеси, неочаквано обърнаха глави и се втренчиха в нея. Тя им се усмихна от мястото си, осъзнала, че ароматът й е достигнал до тях. Бяха им необходими само около петнайсет секунди, за да усетят, че е влязла в помещението. Младата жена остана близо до вратата, наблюдавайки мъжете, на лицата на някои от тях бе изписан яростен гняв.

— Това е Джеси Дюпре — заяви на висок глас Джъстис. — Тя е от добрите. Никой да не я напада повече! Нейната работа е да съдейства при намирането на Нови видове, които все още са затворени. Госпожица Дюпре е член на екип от обучени човешки мъже, които се борят за нашата свобода и всеки момент могат да умрат, за да ни спасят. Задачата й е да се грижи за новоосвободените ни жени. Тя беше там, когато снощи ви спасиха и рискува живота си, като влезе и отведе жените ни на безопасно място. Нейните дни са посветени на нас, и въпреки това е била нападната във фоайето на хотела от няколко от вас. — Джъстис замълча, суровият му поглед се спря върху всеки един от присъстващите, преди отново да заговори. — Онова, което се е случило с нея, е недопустимо! Ние не нападаме хората, освен ако те не ни атакуват първи.

— Тя ме нападна — изръмжа един от мъжете.

Джъстис повдигна вежда и скръсти ръце пред гърдите си, гневният израз на лицето му се върна, когато погледна към обадилия се.

— Наистина ли? И как те нападна?

Джеси прехапа устни, за да държи устата си затворена. Изчака мълчаливо, докато Новият вид най-накрая проговори.

— Обиди ме и се опита да ми счупи китката.

Джъстис заплашително пристъпи напред и спря до ръба на масата.

— Не я ли докосна първо ти?

— За ръката.

— Наранил си я. Видях синините по кожата й, там, където си я стискал. Ти пръв си я атакувал, а тя се е защитавала, опитвайки се да се освободи от теб. — Джъстис направи пауза. — При това, доста добре. — Някой изръмжа в знак на протест. Лидерът обиколи с поглед събралите се, докато не го откри. Това беше мъжът, когото бе изритала в топките. Джеси с усилие потисна усмивката си. Този напълно си го заслужаваше. Все пак би трябвало да го удари с пета в корема, но тъй като бе ниска, а той висок, неизбежното се бе случило. — Всеки човек в Резервата е тук с благословията ни и е добре дошъл. Те са под наша закрила и вие няма да ги нападате и да ги нагрубявате. Също така, при никакви обстоятелства няма да се нахвърляте върху жените-човеци. Те не са толкова силни, колкото нашите, и не притежават бойните ни умения и мощ. Кълна се, че ще бъдете наказани изключително жестоко, ако си позволите да ги нападнете. Някои от тях живеят с наши мъже като техни половинки. Те са свързани помежду си, съчетани за цял живот. Тези събратя ще убият всеки един от вас, който се доближи до неговата жена и това би било справедливо. — Джъстис направи пауза, пое си дълбоко въздух, преди да продължи. — Такива са нашите закони. Никога не бива да нападате и служителите по сигурността, като онези двама офицери в черните униформи. Тях трябва да уважавате и слушате. Думата им е закон, все едно аз съм я казал. Нашите жени са табу, освен ако сами не се съгласят да бъдат докосвани. Надявам се, че не е нужно да споменавам това, но аз не съм живял във вашата база за изпитания. Ние се отнасяме към жените ни с почит и никога не правим секс с тях, освен в случаите, когато те поискат. Който откаже да живее според тези правила, ще бъде наказан. Неприятно ми е да го подчертая, но това са закони, които никога не бива да бъдат нарушавани. Ако не можете да живеете по този начин, ще се окажете в затвора и аз ви обещавам, че няма да бъдете пуснати на свобода, докато не осъзнаете, че законите трябва да се спазват, за да можем да съществуваме в мир един с друг. Ясен ли съм?

В помещението цареше гробна тишина. Джъстис отдели време, за да срещне погледа на всеки един от мъжете, преди да кимне бавно.

— Ще считаме този въпрос за приключен. А сега, вечерята ще бъде сервирана. — Джъстис скочи грациозно от масата и се отправи към Джеси. Изглеждаше мрачен, когато спря пред нея. — Хайде да хапнем!

Младата жена не знаеше какво да каже, за да подобри лошото му настроение. Той й предложи ръката си, тя протегна длан и пръстите й се свиха над лакътя му. Горещата му мускулеста плът под палците й изпрати нови сладостни тръпки през тялото й. Мъжът беше толкова топъл, сякаш изгаряше от треска.

— Няма ли да вечеряме тук?

— Не. Надявам се, нямате нищо против да ядем в хола на моя апартамент. Нали не желаете да разговаряме пред всички тях? Аз не искам. Точно сега не са съвсем щастливи от присъствието ми, след като определих правилата, но трябваше да го направя.

— Навярно и аз не съм им любимка. Всичко е наред.

Сърцето на Джеси заби лудо при мисълта, че ще остане насаме с Джъстис за вечеря. Звучеше й като интимна, а не делова среща. Но ако той имаше офис в Резервата, те пак щяха да бъдат сами, като я заведеше там. Все пак хола в апартамента му трябваше да бъде по-голям от един кабинет. Джъстис я поведе към асансьорите.

Когато влязоха в кабинката и вратите се затвориха, той предпочете да гледа навсякъде другаде, но не и в нея. Джеси продължаваше да стиска ръката му, нямаше желание да я пусне. Защо не я поглеждаше?

Мъжът си пое дълбоко дъх.

— Поръчах вече вечерята, но не бях сигурен какво ще искате. — Той замълча за момент. — Затова помолих да ни донесат различни ястия. Ако бях изчакал да ви попитам, щеше да отнеме доста време. След вечеря имам да пиша реч и колкото по-бързо се нахраня, толкова по-скоро ще я започна.

— Чудесно сте го планирали! — Тя се усмихна. — Не съм придирчива към храната. Похапвам си с удоволствие.

— Дребна сте. — Най-после спря погледа си върху нея. — Не ви личи, че ядете много.

Джеси се разсмя.

— Благодарение на суровите тренировки. Баща ми и брат ми бяха морски пехотинци и се омъжих за „тюлен“. — Сви рамене. — Майка ми умря, когато бях петгодишна, така че около мен винаги имаше мъже, които бяха във форма. Ето откъде знам и някои бойни умения. Близките ми искаха да са сигурни, че при всякакви обстоятелства ще мога да се грижа сама за себе си. Като дете бях бъбрива и любопитна и определено не съм от плахите. Татко казваше, че устата ми и способността ми да предизвиквам проблеми налагат необходимостта да мога да се защитавам. И беше прав.

Джъстис се напрегна. Гласът му беше дълбок, но сега прозвуча и грубо.

— Съпругът ви би трябвало да мрази вашата работа, след като тя ви държи далеч от него.

— Бивш съпруг. Разведохме се преди две години.

Джъстис предпочете да не я поглежда отново. Тя забеляза, че той бавно се отпусна, когато вратите на асансьора се отвориха на трето ниво и двамата излязоха.

— Ще останем на този етаж. — Мъжът не каза нито дума повече и я поведе по коридора, в посока противоположна на нейната стая. Пред последната врата той извади ключ от предния джоб на дънките си и отключи. Джеси трябваше да пусне ръката му, когато той отвори и с жест я покани да влезе първа.

Тя огледа хубавия просторен хол. От едната му страна имаше малък кухненски бокс, отделен с мокър бар. Предверието, което водеше към спалнята, беше в другия край на стаята. Джъстис махна към дивана.

— Моля, седнете. Имате ли нещо против, ако си сваля обувките? Без значение колко дълго трябва да ги нося, винаги съм нетърпелив да ги събуя.

— Апартаментът е ваш. Отпуснете се.

Младата жена седна на канапето. Това беше още едно от нещата, които бе чула за Новите видове от екипа. Повечето от тях не обичаха да слагат обувки, предпочитаха да ходят боси, тъй като никога не бяха носили в килиите. От първа ръка знаеше, че жените не бяха любителки и на бельото. Зачуди се, дали същото важи и за мъжете, и тази мисъл я накара да се усмихне. Дали Джъстис беше гол под дънките? Кажи нещо, нареди на устата си, за да държи ума си далеч от тази тема.

— И аз не харесвам да бъда обута през цялото време. Когато се прибера у дома, още от вратата ги изритвам от краката си, и не ги слагам, докато не ми се наложи да изляза.

Джъстис седна, за да се събуе. Той отлепи каишките от велкро и издърпа обувките от краката си. Джеси се ухили, когато съзря големите му боси ходила. Явно мъжът прекалено много мразеше чорапите, защото не носеше такива. Вероятността да е гол под тези дънки беше голяма. Тя бе почти готова да заложи на това.

Когато Джъстис стана, вниманието й се съсредоточи върху скута му, без да знае защо. Погледът й обходи тялото му и бузите й почервеняха леко. Мъжът се вторачи в нея с присвити очи, очевидно бе забелязал интереса й към предната част на панталоните му.

— Защо ме зяпате? Да не би да съм забравил да си вдигна ципа? — присегна се и прокара пръсти през скута си.

Джеси поклати глава, смутена още повече.

— Не, не сте забравили.

— Тогава какво гледате? — Той премигна учудено. — Петно ли имам? Може би съм се окапал, докато обядвах? — Наведе се леко напред и погледна, преди да се изправи. — Не виждам нищо.

Младата жена се поколеба, Новите видове харесваха прямотата. Това бе нещо, което знаеше със сигурност за тях. Те много ценяха честността.

— Вие не харесвате обувките и не носите чорапи. Знам, че жените ви не носят бельо, та се чудех дали същото важи и за мъжете. Опитвах се да преценя дали носите нещо под дънките или не. Но не мога да отгатна. Съжалявам. Това беше изключително грубо от моя страна.

Джеси очакваше той да се обиди или може би ядоса. Вместо това, очите му се присвиха и от гърлото му изригна дълбок смях. Беше приятно изненадана, че на него му е забавно.

— Разбирам. Нося бельо. Намирам плата на дънките малко груб за чувствителната ми кожа и може да ме претъркат. Харесва ми да нося плътен мек памук под панталоните.

Джеси се чудеше, колко ли е чувствителна плътта му там, където „плътният мек памук“ я покриваше. Боксерки или слипове предпочита? Или може би плувки? Надяваше се да не е така. Последните бяха избор за бельо на бившия й съпруг, не би искала да открие, че Джъстис има нещо общо с Конър.

Входният звънец пропя и отвлече вниманието и на двамата. Джъстис се отправи към вратата, грациозните му дълги крака го понесоха бързо натам.

— Това е вечерята ни. Нямам маса за хранене, имате ли нещо против да хапнем на масичката за кафе?

В съзнанието й се мярна картината как мъжът лежи по гръб, за предпочитане гол, а тя яде храна, сервирана върху мускулестото му тяло. Бързо избута образа в най-далечната част на съзнанието си. Дявол да го вземе, спри! Той е шеф на твоя шеф.

Мисли, като тези ще ти докарат само уволнение. Престани да фантазираш за Джъстис! Концентрирай се върху нещо друго и му отговори!

Той беше толкова внимателен и учтив. Това я удиви много, тъй като знаеше на какво е бил подложен в лабораторията за тестване.

— Идеално! У дома никога не използвам масата в трапезарията. — Тя се засмя. — Аз съм от хората, които гледат телевизия, докато похапват върху масичката за кафе. Знам, че това е много лош навик, но живея сама. Така се занимавам с нещо, без да се налага да зяпам в празното пространство.

Джеси не можеше да види с кого разговаря Джъстис, но разговорът им беше кратък. Домакинът й издърпа сребриста количка в стаята и затвори вратата. На горния й плот имаше четири покрити блюда, а на другия под него половин дузина различни газирани напитки и четири малки покрити съда. Мъжът избута количката по килима до ръба на масичката за кафе.

— Можете да си изберете каквото желаете. Поръчах неща, които харесвам, така че ще ям каквото остане. — Той вдигна похлупаците и ги метна към мекия стол наблизо. Имаше великолепен мерник, всеки капак перфектно се приземи върху седалката.

Джеси погледна четирите ястия. В едната чиния имаше макарони с бял сос и скариди, отстрани с чесново хлебче._Добре!_ Във втората лежеше най-големият котлет, който досега бе виждала, с гарнитура от печени картофи и зеленчуци.

Третото ястие почти я накара да потръпне. То представляваше риба, изпечена цяла, вероятно пъстърва. Нейният вид я върна обратно в миналото й. Бившият й мъж се хранеше постоянно с риба и Джеси намрази миризмата й. В четвъртата чиния имаше пълнено печено пиле със сос.

— Всичко изглежда добре, с изключение на рибата. — Усмихна се тя. — Вие избирате.

Джъстис се поколеба, преди да посегне към пилето.

— Пристрастен съм към пилетата. Преди да бъдем освободени изобщо не бях хапвал такова нещо.

— Не знаех. Не ви ли даваха пилешко? — Джеси посегна към порцията с котлета и внимателно постави чинията върху масичката.

Той отиде от другата страна и седна срещу нея, малко встрани, така че и двамата да могат спокойно да изпънат краката си под масата, без да се докосват. Тя също седна на пода и се настани удобно, като се облегна на седалката на дивана.

— Какво ще пиете? — Джъстис беше по-близо до количката. — Имате ли нещо против газираното?

— С вкус на череша, моля. Много обичам череши.

— Аз също. — Той се усмихна.

— Знам, че никога не са ви давали кофеинови напитки.

— Само вода. Понякога получавахме сок.

Взе черешовата сода и й я подаде. Пръстите им се докоснаха.

— Благодаря.

Двамата едновременно дръпнаха езичетата на кутиите и отвориха напитките си, след което взеха сребърните прибори. Джъстис ги използва, за да разреже пилето и Джеси се усмихна, удивена от добрите му маниери на масата. Отново я бе изненадал. Беше се хранила много пъти с жени Нови видове. Те ядяха най-вече с пръсти, като ровеха из чиниите и поглъщаха бързо храната, като че ли някой всеки момент щеше да им я отнеме.

Джъстис наряза порцията на парчета и задъвка спокойно. Тя погледна печеното пиле. Изуми я, че той ядеше напълно сготвено месо. Може би мъжете Нови видове се различаваха от жените им, а и времето прекарано на свобода вероятно бе променило хранителните му навици. Джеси знаеше, че добре приготвеното ядене е много по-вкусно, отколкото сурово или полусурово месо.

Мобилният телефон на Джъстис иззвъня и той въздъхна. Изглеждаше уморен, констатира внезапно Джеси, лицето му имаше измъчен вид. Мъжът се размърда и посегна към задния джоб на панталоните си, за да извади апарата. Погледна към екрана, преди да срещне любопитния й поглед.

— Съжалявам. Трябва да се обадя.

— Няма проблем! — Надяваше се да поговорят, преди да го извикат някъде.

Той прие обаждането, но продължи да се храни.

— Какво има?

Джеси похапваше, докато Джъстис слушаше събеседника си, после отвърна с няколко резки думи, като не преставаше да яде. Изглеждаше като човек свикнал да борави с телефона, тъй като не му представляваше трудност да се храни и да разговаря едновременно. Жонглираше с него и приборите с лекота, която се получаваше след много практика, а между думите успяваше да дъвче. Най-накрая, уловил мобилния между рамото и лицето си, затвори телефона като го натисна с бузата си. Това му умение я накара да се усмихне.

Джъстис вдигна глава и се взря в нея, докато апаратът бавно се свлече по гърдите му, за да се приземи перфектно в скута му.

— Кое е толкова смешно?

— Вие. Никога преди не съм виждала такъв талант. Можете да затворите телефона, без да ви се налага да използвате ръцете си, а после с леко помръдване на тялото, той се плъзга надолу по гърдите ви направо в скута. Правите ли го често?

— Това е похват, който съм научил — отвърна усмихнат.

Мобилният отново иззвъня и мъжът въздъхна. Затвори за миг очи, остави вилицата и посегна към скута си. Погледна кой го търси и сложи апарата на ръба на масичката. Вдигна глава и се взря в очите на Джеси.

— Мога да не се обадя. Това е един репортер от новините, опитва се да получи предварително интервю от мен.

— Вземате ли си понякога почивен ден?

— Никога. — Той сви едното си рамо. — Знаех, че отговорността ще е много голяма, когато бях помолен да поема водеща роля.

— Да поемете водеща роля?

— Моите хора поискаха да ги ръководя. Аз съм по-уравновесен от повечето и по-разумен. Също така бях най-добрият боец и за най-кратко време успях да се адаптирам към обстановката, след като ни освободиха. Не се опитвам да убия хората, които ни дразнят с начина, по който критикуват всичко, което правим. Винаги съм бил буфер между моя и вашия народ. Когато имаше разногласия между нас, започвах да водя преговори. Видовете бяха помолени да изберат един говорител, който да ги представлява и хората ми предложиха това да съм аз. Съгласих се.

Джеси отпи от чашата си.

— Вие свършихте страхотна работа. Баща ми е сенатор Джейкъб Хилс, той винаги заявява, че дейността ви първоначално е трябвало да бъде ограничена, но вие винаги сте се застъпвали за Видовете и твърди, че благодарение на вас са стигнали там, където са днес. Той казва, че вие сте природна сила и че само някой голям глупак може да се опита да се изпречи на пътя ви.

— Харесвам го — засмя се Джъстис. — Не знаех, че сте негова дъщеря. — Погледът му се плъзна по тялото й. — Не приличате на него.

— Приличам на майка си, но почти не я помня. Почина, когато бях петгодишна. Загина в катастрофа. Пиян шофьор блъснал колата й, на път от фитнеса към къщи. Но имам много нейни снимки и определено изглеждам като мама.

— Съжалявам за вашата загуба. И наистина харесвам баща ви.

— Той също ви харесва. Малко хора осъзнават, че съм негова дъщеря и татко се опитва това да остане така. Доста съм дива. — Тя докосна косата си. — Той мрази косата ми.

— Не сте се родила с този ярък цвят, нали? — Джъстис я заоглежда. — Харесва ми. Но никога не съм виждал подобен нюанс, въпреки че съм срещал много хора, след като бяхме освободени.

— Не, боядисвам я. Но не цветът дразни баща ми, макар че не би имал нищо против да не е толкова крещящ. Той ненавижда дължината на косата ми. Отказах да я подстригвам след една особено гадна прическа, когато бях на шестнайсет, която ме караше да изглеждам като момче, часове преди великия рожден ден. Това е голямо събитие, по случай което се организира грандиозно парти и аз го намразих. След това фиаско спрях да си режа косата. Веднага след сватбата бившият ми съпруг настоя да я нося къса. Твърдеше, че е много дълга и го дразни, тогава той и баща ми се обединиха против мен и поискаха да я отрежа до раменете. „Отговорните хора не носят коса до задниците си“, това е цитат. — Джеси се разсмя. — Няма да скъся косата си, и затова всеки път, когато се видя с татко, той ми е ядосан.

— Красива е. — Погледът му стана доста по-мек. — Всеки, който настоява да я отрежете, е глупак. Не разбирам как някой може да я намира за досадна. Аз също имам дълга коса. Е, не колкото вашата, но за един мъж е прекалено и изглежда не е на мода. Поне така ми казаха медийните ни консултанти. И аз отказвам да я подстрижат по-къса, но им позволявам да поддържат тази дължина. Отговорен съм и очаквам хората да ме възприемат като такъв. Надявам се да оставите вашата да се стеле надолу.

Той обича дълга коса. Джеси усети как сърцето й заигра лудо. Горещо секси парче, фантастичен задник, страхотно мъжествено тяло и харесва косата й. Мъжът беше почти съвършен. Телефонът му иззвъня и той посегна към него. Зарежи! Идеалният мъж не би трябвало да има досаден мобилен телефон, звънящ през цялото време. Не бива да е работохолик. Джъстис Норт живееше и дишаше за работата.

— Съжалявам, но трябва да се обадя. — И включи бутона на апарата. — Джъстис слуша.

Джеси приключи с вечерята си. Мъжът насреща й — също. По средата на разговора, той й хвърли извинителен поглед и се изправи на крака. Отиде до куфарчето, което лежеше на масичката до входната врата, и го отвори. Запрелиства някакви папки, докато говореше тихо. И остана там, на телефона.

Глава 3

Джеси почисти и раздигна съдовете от вечерята и ги постави на долния празен рафт на количката. После извади и сложи отгоре четирите малки чинии и вдигна капаците им, за да разгледа десертите. Знаеше, че много от Видовете не обичат шоколад, затова пренебрегна шоколадовата торта и насочи вниманието си към другите сладкиши. Единият от тях представляваше смес от различни плодове върху пандишпанов кейк, а другите два бяха ябълков и тиквен пай. Тя погледна за миг към Джъстис, опитвайки се да реши кой щеше да му хареса повече. Взе плодовата торта и пая с ябълки, грабна една лъжица и се приближи към мъжа.

Той изглежда я усети зад гърба си, тъй като се обърна и постави длан върху микрофона, за да заглуши гласа си.

— Съжалявам.

— Кой от двата? — Повдигна към него десертите.

Новият вид се усмихна и посочи към плодовата торта. Значи беше предположила правилно. Подаде му лъжицата, но Джъстис нямаше свободна ръка, за да я вземе. С усмивка, Джеси отряза парченце от сладкиша, който си беше избрал, и го повдигна към устните му. В отговор, той й се усмихна и отвори уста.

Обърна внимание на кучешките му зъби, докато внимателно плъзгаше лъжицата върху езика му, като се постара да избегне острите им връхчета. Устните му се затвориха около прибора и младата жена неочаквано усети ревност към късчето сребро в устата му.

Извади го бавно.

Мъжът затвори очи, наслаждавайки се на вкуса. Изражението му показваше чистото удоволствие, което изпитва. Изстена тихичко. Джеси остави другата чиния на масата, далеч от бумагите му, като в ръцете й остана онази с предпочетения от него десерт. Джъстис отвори очи и се загледа в нея, тя продължаваше да се усмихва, пренебрегвайки привличането, което чувстваше към Вида пред нея. Отново отчупи парченце с лъжицата и му предложи още една хапка.

— Нуждаеш се и от двете си ръце — обясни му тихо.

— Благодаря — прошепна той.

Пое залъка също така изкусително, както предишния, като този път задържа погледа си върху лицето й. Синьото на очите му стана по-наситено и тя беше очарована от начина, по който цветът им се променяше в зависимост от емоциите му. Овалната форма на зениците му се сви, а екзотично нашарените му ириси се уголемиха. Внезапно Джъстис отмести поглед, за да потърси нещо. Грабна един лист и зачете.

Джеси почувства загубата на вниманието му и поради някаква странна причина я изпълни разочарование.

В тези кратки моменти беше изпитала удоволствието да бъде единственият му център на внимание.

— Виждам го. Точно пред мен е. Кажи им, че това е прекрасно, но направи така, че да свалят малко цената. Само защото спечелихме делото не означава, че трябва да похарчим всичко заради високи оферти. Не сме толкова глупави. — Джъстис се прокашля. — Кажи им, че ще се обадиш да потърсиш и други предложения. Това би трябвало да ги накара да намалят цената. Предложи им сумата, за която говорихме, и ако не я приемат, обади се на останалите. Ще подновим търга. Трябва да се придържаме към рамките на бюджета.

Докато гласът от телефона му отговаряше, Джеси му подаде още една хапка. Никога досега не беше хранила мъж. Това й носеше наслада. Той й отправи още един благодарен поглед, после й се усмихна.

Тя се чудеше, дали някога някоя жена го е хранила, надяваше се да не е, и много й се искаше да я запомни. Продължи да му подава хапки, докато чинията се опразни. Остави я на подноса и взе две безалкохолни.

Новият вид посочи към масичката до него, благодари й с усмивка и посегна към куфарчето, за да извади нещо. Джеси отвори едната напитка за него и я остави на масата. Отиде и седна на дивана да изяде ябълковия си пай.

— Много съжалявам. — Няколко минути по-късно, след като приключи разговора, Джъстис рухна на дивана, на метър от нея. — Благодаря за тортата. Беше наистина вкусна.

— Разбирам. — Тя се обърна с лице към него.

Телефонът иззвъня отново и усмивката му премина в гримаса.

— Няма да гледам кой ме търси. Срещу десет цента бих разбил това нещо в стената.

— Съжалявам, но не разполагам с дребни. — Джеси потупа с длани по предните си джобове.

— Иска ми се да имаше — засмя се той.

— Телефонът ти денонощно ли звъни?

— Само когато е включен, а това е винаги.

— Трябва да намериш някой, който да ти помага. Сам човек не може да се справи с всичко.

— Не знам кой ще е тоя, дето ще може да направи всичко онова, което аз правя.

— Аз бих обучила дузина и след това ще изчезна за един месец на почивка. Обзалагам се, че си мечтаеш да си някъде далече от клетъчни телефони и други хора.

— Не ме изкушавай. — За секунда на лицето му се изписа копнеж. — Мислиш ли, че ще ме наемат, ако избягам в цирка?

— Сигурна съм, че ще те вземат. — Младата жена се засмя. — Но не мисля, че работата ще ти хареса повече. Няма да има нужда да водиш телефонни разговори, но го има другият досаден фактор — хората. Ще бъде в пъти по-лошо.

Той намести едрото си тяло на дивана и опъна крака — да си почиват върху края на масичката за кафе.

— За какво искаше да говорим? Наистина ми е интересно да чуя твоите идеи.

Тя се поколеба.

— Винаги е така, нали? Хора, които ангажират вниманието ти с нещо? — Съжали го. — Виж какво. Ще напиша моите предложения в писмо и ще го пратя до офиса ти. Можеш да го погледнеш, когато имаш малко свободно време. В момента не трябва да се занимаваш с работа. Необходимо ти е и малко време, за да се отпуснеш.

— Искаш да си тръгваш ли? — Мъжът се напрегна. — Разбирам. Съжалявам за прекъсването на вечерята. Беше грубо от моя страна, но аз наистина трябваше да отговаря на онези обаждания. Кълна се, че ще прочета предложенията ти, ако ги изпратиш по пощата. Само напиши името си с големи черни букви на гърба на плика и аз ще кажа на секретарката да ми го донесе веднага след като пристигне. Твоето писмо ще получи пълното ми внимание.

— Не искам да си тръгвам. — Джеси се изправи и погледна към Новия вид. — Ти си толкова стресиран. Работиш много повече от всички други, които съм срещала. Баща ми е работохолик, но в сравнение с теб бледнее. Не се притеснявай за вечерята или обажданията. Знаеш ли, какво ти трябва?

Той поклати глава, но в красивите му очи блесна любопитство. Джеси се поколеба. О, по дяволите, на кого му пука дали това е непрофесионално? Той е стресиран, аз искам да му помогна, и ще го направя. Това е толкова лоша, ужасна идея, но какво от това.

— Имаш нужда от масаж.

— Какво? — Веждите му се повдигнаха.

Обърканият му израз беше толкова очарователен, че тя се засмя, когато повтори думите си.

— Имаш нужда от масаж. Мога да разтрия раменете ти, ако има някакъв лосион тук. Правих същото за баща ми, когато беше претоварен с грижи. Това го караше да се отпусне, отразяваше му се чудесно.

— Има някакви лосиони в банята. — Джъстис преглътна. — Всички помещения са оборудвани с подобни неща.

— Натам ли? — Тя посочи към коридора.

— Да.

— Аз ще отида, а ти можеш да се отпуснеш. Качи си краката горе, настани се удобно и да не си посмял да докоснеш този телефон! Остави го да звъни.

Джеси осъзна, че си е изгубила ума. Мъжът можеше да поръча на шефа й да я уволни и Тим би го направил. Джъстис беше лидер на НСО, а тя планираше да го масажира, за да свали напрежението от набитите му широки рамене. О, по дяволите, помисли си тя, огледа спалнята и влезе в банята. Той бе напрегнат и имаше нужда от почивка. Масажът щеше да му подейства добре. Намери лосиона и се върна в хола.

Новият вид беше изпълнил нареждането й и бе качил големите си крака върху масичката за кафе.

Джеси се усмихна, наведе се, свали собствените си обувки и срещна неуверения му поглед. Той я наблюдаваше внимателно, сякаш и представа си нямаше какво ще последва. Тя опита да потисне смеха си от неговото недоумение. Предположи, че той вероятно се чудеше, дали е луда или не.

— Сега ще се кача на облегалката на дивана и ще седна зад теб. Може ли да си свалиш потника?

Той се поколеба само за миг, преди да посегне към кръста си. Приведе се леко напред и издърпа дрехата си нагоре, за да разкрие невероятните мускули на плоския си корем. Джеси стъпи на дивана, седна зад него и постави нозе от двете страни на бедрата му. Докато отваряше капачката на лосиона, огледа масивните му рамене, мислейки колко много отговорности лежат върху тях. Те бяха достатъчно впечатляващи, за да се досети, че той е единственият, който би могъл да се справи със задачата да е лице на Видовете пред света.

Косата се разстла върху раменете му и Джеси остави шишето долу, посегна към опашката си и свали ластика, с който я бе вързала. Провеси го на пръстите си пред лицето на Джъстис.

— Може ли да си вдигнеш косата високо горе, за да не ми пречи?

Той се поколеба, преди да вземе ластичето, събра цялата коса на върха на главата си и я завърза. Младата жена си помисли, че ако сега го види как изглежда отпред, ще се разсмее. Вместо това, се концентрира върху съблазнителния му гръб, който копнееше да докосне и изсипа малко течност в едната си шепа. Остави шишето и затопли кремообразното вещество между дланите си.

— Номерът при релаксацията е, да затвориш очи и да не мислиш за нищо. — Размаза лосиона върху плътта му и пръстите й започнаха да разтриват мускулите му. Не можеше да се отрече, че беше целият напрегнат. Раменете му бяха като камък под дланите й. Остави ръцете си да се плъзгат по горещата му кожа, докато лосионът покрие мястото, което възнамеряваше да масажира. — Мислиш ли, че можеш да го направиш?

— Ще се опитам. — Гласът му излезе дълбок и дрезгав.

— Добре. Просто затвори очи и се отпусни.

Джеси заби пръсти в напрегнатите му мускули. После започна да натиска с дланите си плътта, за да разтрива дълбоко, знаейки, че няма да го нарани. Ръцете й не бяха достатъчно силни за това. Докосването я изпълваше с удоволствие, погледът й беше съсредоточен в загорялата кожа, която обработваше, надявайки се, че масажът ще помогне. Джъстис имаше нужда да се отпусне, бе работил твърде усилено.

Той изпъшка, което предизвика усмивка на устните й, но не прекрати заниманието си. Пръстите й притискаха мускулите на врата му, преди да се спуснат бавно до върховете на раменете, след това обратно. Мъжът започна да стене, като от време на време издаваше меки звуци.

Телефонът иззвъня няколко пъти, но Джъстис не му обърна внимание. Не искаше да се напряга или да се движи под дланите й. В крайна сметка ръцете я заболяха от силата, която прилагаше. Затова спря.

— Така по-добре ли е?

— Да — изстена той.

— Чувстваш ли се отпуснат?

— Да.

— Значи мисията ми е изпълнена.

Остави раменете му със съжаление. Беше удоволствие да докосва лидера на Видовете. Опита се да не позволи на мислите си да витаят в тази посока, защото знаеше колко е лошо да бъде привлечена от него. Издърпа ластика от косата му и го пъхнаха в джоба си. Мисля за грешни неща. Той не е лъжица за моята уста и Тим ще ми срита задника ако знае, че съм тук.

Джеси изправи гръб на облегалката на дивана, като изучаваше красивите черти на Джъстис. Тъмният му сексапилен поглед срещна очите й и тя запреглъща трудно под настойчивия му взор, съсредоточен върху нея. Не беше сигурна какво означава този сериозен поглед. Мъжът се справяше наистина добре с това да я изважда от равновесие.

— Нещо не е наред ли? Гледаш ме така, сякаш искаш да ми кажеш нещо.

Той бавно се изправи на крака, беше толкова висок, че трябваше да вдигне брадичка, за да го гледа в очите. И все още не успяваше. Извисяваше се над нея с повече от трийсет сантиметра, размерите му бяха наистина впечатляващи. Твърде огромен. Изтласка тази мисъл надалеч в съзнанието си. Това нямаше значение, тъй като не се чувстваше застрашена от него. Продължаваше да я гледа втренчено, докато накрая проговори:

— Благодаря ти — изръмжа.

— Пак заповядай.

Той примигна.

— Може би трябва да си тръгнеш, преди да съм направил нещо, за което ще съжалявам. Благодаря ти, че сподели вечерята с мен и ме нахрани с десерта. Но най-вече искам да ти благодаря за масажа. Беше чудесно и ми подейства добре.

Сърдечният ритъм на Джеси се ускори, не можеше да отрече, че не изпита любопитство.

— Какво мислиш, че ще направиш, за което да съжаляваш?

Взря се в очите й и измина един дълъг момент, докато изглежда обмисляше отговора.

— Да те докосна.

Сърцето й направи салто. Чак сега, след този намек, успя да определи погледа му.

Желание. Джъстис я желаеше, както мъж иска една жена. Ноздрите му се разшириха и от гърлото му излезе мек звук, който направи удивителни неща с либидото й.

— Ти мъркаш — прошепна тя.

Младият мъж застави юмруците, които стискаше от двете страни на тялото си, да се отпуснат, притеснен, че човешката жена може да ги възприеме като заплаха, а той така отчаяно копнееше да я докосне, че бе станало почти невъзможно да се сдържа.

Докато го беше масажирала, когато ръцете й бяха върху него и вдишваше женския й аромат толкова отблизо, беше почувствал, че ще полудее.

Джеси бе човек, член на работната група, назначена под неговото ръководство, а той знаеше човешките правила за поведение на работното място. Сексуален тормоз. Тези две думи се въртяха непрекъснато в главата му. Не беше от Видовете, правилата в нейното общество бяха напълно различни от тези в света, в който той живееше. И решението да я пита дали иска да сподели с него секс, не беше съвсем лесно. Точно така щеше да постъпи, ако червенокоската беше една от неговите жени. Те знаеха, че спокойно могат да му откажат и той ще уважи волята им. А тя вероятно ще се уплаши или обиди, ако той се осмели да изрече този въпрос.

Джъстис опита да укроти възбуденото си тяло. Нямаше как да прави секс с Джеси Дюпре. Тя нямаше да го иска. Нейните действия се основаваха на добротата й, а не защото желаеше в замяна той да постави ръцете си върху нея. Беше дошла да говорят по работа, а не да се озове в леглото му.

Картината как грабва жената в ръцете си и я понася надолу по коридора към спалнята, изникна и изпълни цялото му съзнание. Щеше да разкъса дрехите й, да изследва бледата й кожа и да прокара ръце по всеки сантиметър от тялото й. Членът му реагира с пълна сила, когато кръвта се втурна към слабините му. Почувства се некомфортно от твърдата му тежест — искаше да го нагласи по-удобно, тъй като платът на дънките му го притискаше като в капан.

Дишай дълбоко, нареди на тялото си. Не се поддавай. Не можеш да й предложиш секс. Тя е човек и не ти е позволено да я имаш, независимо колко много я искаш. Тези мисли му помогнаха да възвърне контрола върху бушуващата си нужда да я обладае. Щеше да й ръмжи, ако тя беше от неговия вид, щеше да й покаже своето господство и да й предложи тялото си. Би я съблякъл за минута, ако тя се съгласи да сподели секс с него и да й покаже уменията си като любовник.

Обхвана го лека несигурност и той потисна напиращото в гърлото му ръмжене, тъй като тя не беше от Видовете. Нямаше представа дали всичко онова, което бе научил за хората, можеше да се приложи върху нея. Той преглътна и запази мълчание, като се надяваше да изглежда безопасен. Беше много по-дребна и по-слаба от техните жени. Това бе още едно нещо, което трябваше да охлади кръвта му. В сравнение с него, изглеждаше крехка и той се страхуваше, че ще я нарани по някакъв начин, ако последва инстинктите си и я вкара в леглото.

Тя се взираше в красивите очи на Джъстис, докато той стоеше абсолютно безмълвен. Искам го, призна си мълчаливо. Тим ще получи задника ми за наказание, ще ме уволни, но… О, по дяволите, той си струва риска.

Той желае да ме докосне и аз наистина искам да го направи. Не е нужно шефът ми да научава, нали? Кой ще му каже? отмести втренчения си поглед от Джъстис и огледа стаята. Няма свидетели, няма кой да ни съди, а и двамата сме възрастни. Отново вдигна очи и срещна неговите, които продължаваха да се взират в нея, сякаш чакаше мълчаливото й съгласие.

Ако се докоснеха, това би довело до секс. Той беше огромен мъж, много силен, и от Видовете. Зачуди се как ще сработят нещата между тях в леглото. Знаеше, че при някои жени се е получило. Беше присъствала на сватбата на Тами и Валиант и Тами със сигурност изглеждаше повече от щастлива, въпреки драстичната разлика във височините им.

— Някога спал ли си с жена-човек? — думите й се изплъзнаха, и тя не можа да повярва, че е изрекла мислите си на глас.

— Не.

Погледите им останаха вплетени един в друг и това я насърчи да продължи да говори.

— Никога преди не съм била привлечена от твоя вид, но съм силно заинтригувана от теб. Много ли съм пряма? Знам, че пълната искреност е присъща за Видовете. Просто ми кажи да млъкна, ако греша.

— Желаеш ли ме? — Тембърът му се понижи до дрезгаво ръмжене.

Малко страшничко, но възбуждащо, реши тя. Гласът му накара сърцето й да препусне бързо. Джъстис бавно наведе тялото си напред, по-близо до нейното, ръката му обхвана лицето й с едрата си длан, докато другата се плъзна и обгърна хлабаво кръста й. Очите му я изучаваха. Отговори му!

— Да. — Пое си дъх.

— Ти си толкова малка, че се боя да не те смажа или случайно да не те нараня.

Тя се усмихна, намирайки неговата нервност за успокояваща. Оказа се, че не е единствената, която е несигурна и всичките й съмнения дали да се ангажира с него, изчезнаха.

— Аз съм издръжлива и съм готова да рискувам.

— Видях колко си силна, когато те нападнаха във фоайето. — С ръка върху хълбока й, той я притегли по-близо, докато телата им се притиснаха едно в друго. — Възбуждаш ме. Дребна си, но изглеждаше свирепа. Бори се невероятно добре.

— Така ли?

— Ммм — изръмжа той, като спусна лице надолу. — Моля те, издърпай си косата назад. Искам да имам достъп до шията ти.

Тя сграбчи дългите кичури, без колебание, и ги избута назад през рамото си. После наклони глава на една страна, за да му даде достъп до рамото и шията си. Мъжът се наведе още над нея и Джеси потръпна в очакване, когато усети горещия му дъх да дразни кожата й под ухото. Джъстис вдишваше бавно, докато прокарваше нос, нежно като ласката на бриз, надолу до мястото, където лежаха края на блузката и презрамката на сутиена й.

— Няма да те докосна със зъби. Не се бой. Наясно съм, че острите ни кучешки зъби плашат хората.

— Не се притеснявам от това. Можеш да ме докосваш със зъбите си, колкото искаш. — Тази идея я развълнува, но имаше едно възражение. — Само се опитай да не разкъсваш кожата ми. Не обичам любовните ухапвания. И не съм фен на болката. — Той измърка, един еротичен звук, който идваше от дълбините на тялото му. Ръката й се притисна към гръдния му кош и тя се приближи, докато гърдите й не се притиснаха в огромния му торс. По този начин усещаше вибрациите, докато той мъркаше. Джеси ахна тихо от изненада, когато изведнъж езикът му се плъзна по кожата й. Младата жена извърна глава, притисна устни до плътта му, след което ги отвори, за да оближе зърното му. После го захапа и започна да го дразни с крайчетата на зъбите си, докато го смучеше. Тялото срещу нейното се напрегна и той изръмжа, което предизвика нови вибрации.

Досадното пронизително звънене на телефона ги прекъсна. Устата върху врата й престана да я целува и Джъстис изруга ръмжейки. Тя пусна зърното му, повдигна брадичка и срещна пълния му със страст поглед.

— Не отговаряй. Остави го да звъни. — Затаи дъх, надявайки се, че ще избере нея пред онзи, който го търсеше.

— Хайде да отидем в спалнята, далеч от него.

Издиша въздуха от дробовете си, напрежението отпусна тялото й и се усмихна. Това беше един добър повод да я заведе в стаята си. Разбира се, в този момент младата жена беше готова да го последва навсякъде.

Новият вид се отдръпна, за да увеличи разстоянието между телата им и цветът на очите му стана забележимо по-тъмен. Обикновено тя не действаше толкова бързо с мъжете, но го искаше, той я желаеше, и Джеси отказа да се замисля прекалено дълбоко над това.

Джъстис протегна ръка и тя постави малката си длан в неговата. Той се обърна, без да откъсва поглед от нея и я изведе от хола.

Пусна ръката й, когато влязоха в голямата господарска спалня, след което се пресегна и бутна вратата да я затвори. Звукът от превъртане на ключ беше лесен за разпознаване.

— Това не е, за да те задържа тук, а за да не може никой да ни прекъсне. Понякога мъжете, на които им е възложено да ме пазят, влизат в апартамента ми. Заключената врата ще им попречи просто да я отворят.

— Добре.

Джеси протегна ръка към предната част на дънките му и разкопча горното копче. Докато дърпаше ципа надолу, наблюдаваше лицето му за някакви признаци на протест. В горещите му очи пламна страст и тя спусна поглед надолу по тялото му, за да види как пръстите й ще разтворят панталона му. Отдолу носеше червени памучни боксерки. Те изглеждаха скъпи и бяха невероятно меки, когато ги докосна с опакото на дланта си. Не беше се шегувал, когато й обясни, че ги харесва заради комфорта, който осигуряват между дънките и голата му кожа.

Тя бутна панталоните надолу по мускулестите му крака, преди да понечи да свали бельото му. Ръцете му изведнъж хванаха нейните и Джеси рязко вдигна поглед към него.

— Прекалено бързо ли действам? Искаш ли да забавя? — Успя да потисне усмивката си. Стана й забавно при мисълта дали мъж би могъл да устои на изкушението да разсъблече бързо жената, влязла с готовност в спалнята му. Той не беше като момчетата, които тя си спомняше.

— Има някои неща, които най-напред трябва да узнаеш.

Аха.

— Ти имаш същите части, нали? Мъжките атрибути?

— Да. — На устните му блесна усмивка.

— Тогава, какво друго има, което трябва да знам?

Той се поколеба.

— Казвали са ни, че сме по-големи от обикновените мъже.

По-голям. Тя преглътна.

— Мога да се справя с това. По-голям като „малко по-голям“ или като „никога, ама никога няма да се побере в мен“?

От устните му се отрони смях.

— Твоят вид и моя са правили секс. Но не изглежда да имат проблеми с това.

— Добре е да го знам.

— Има и още.

Тя прехапа устни, несигурна дали наистина иска да узнае. Някои неща бе по-добре да останат недоизказани, но тя оценяваше желанието му да бъде напълно искрен с нея.

— Повече от голям?

— Просто искам да си наясно. Някои от нашите мъже в края на секса набъбват още повече. Аз не съм от тях.

Тя беше леко шокирана да научи този факт за Видовете.

— Тами споделила за Валиант, че накрая спермата му е значително по-гореща от нормалното. Това не я наранява, но тя усеща как горещината я изпълва, когато той се изпразва. Аз нямам презерватив и не мога да сдържа семето си, ако правим секс. Ще можеш да го почувстваш, когато свърша в теб. — Пое рязко дъх. — Не знам. Само исках да ти дам възможност да размислиш, преди да ме съблечеш.

— Това не й причинява болка?

Джъстис поклати глава.

— Тя изглежда изпитва удоволствие от това, както той ми каза. Просто исках да те предупредя.

— Вече съм предупредена. Мисля, че мога да живея с това. — Джеси се радваше, че не е нещо по-лошо. Спермата, която бе по-топла от нормалното, не беше причина да наруши заниманията им в спалнята.

Мъжът се поколеба.

— Има ли опасност да забременееш? Взимаш ли нещо, за да го предотвратиш?

— На противозачатъчни съм, но няма причина за безпокойство, тъй като вие не можеше да имате деца. Вярно е, нали?

Видът отново се поколеба.

— По-добре е сексът да бъде безопасен. Ние сме различни и поради тази причина винаги е възможно да се случи. Предпочитам да се предпазим, отколкото да рискуваме.

— Аз ходя редовно на лекар, пия противозачатъчни, не правя безразборен секс, така че всичко е наред. Освен това нямам никакви заболявания. Правя си задължителните тестове и не съм имала сексуален партньор от една година. Затова съм сигурна, че съм напълно здрава.

— Една година? — Очите му се разшириха от изненада.

Тя сви рамене.

— Ами ти?

— Беше преди няколко месеца, когато имах секс с жена от Видовете, а ние нямаме вашите болести, предавани по полов път. Никога не съм бил с човек, както вече казах.

— Значи няма проблеми. Проведохме отговорен разговор, предпазени сме от забременяване и двамата сме без заболявания. — Тя се усмихна и хвана ластика на боксерките му, за да ги смъкне надолу по мускулестите му крака. Не можеше да не погледне към тялото му, което оголи. Веднага щом зърна освободения му член замръзна. Пръстите й стиснаха меката материя.

— Джеси?

Тя принуди погледа си да се отмести от долната му половина, за да отвърне на загрижения му взор.

— Не си се шегувал, когато каза по-голям.

— Искаш ли да спрем? — Красивите му котешки очи се присвиха и той леко се намръщи. Тревога стегна чертите му.

Младата жена се втренчи в пениса му, започна да го изучава. Той не беше чудовищно надарен, но тя никога не бе била с мъж с неговия размер.

— Не съм си променила мнението. Просто ще действаме бавно, защото в противен случай това ще боли. — Пусна боксерките му, позволявайки им да паднат на пода. Вниманието й се върна към лицето му. — Аз все още те искам.

— Не е нужно да прониквам в теб. Бихме могли да правим други неща. Няма да те нараня. — Джеси отстъпи назад, когато Джъстис започна да се освобождава от дрехите си. Тя хвана долния ръб на потника си, издърпа го над главата си и го пусна на пода. Новият вид мълчаливо я наблюдаваше, докато тя събуваше джинсите.

— Сигурна съм, че съм същата като вашите жени. Не крия никакви изненади по тялото си.

Той отново измърка.

— Кожата ти е толкова бяла. Красива е.

Джеси погледна надолу към гърдите си.

— Радвам се, че мислиш така. Жените ви имат много по-тъмен тен.

— Кожата ти ми напомня мляко. Обичам мляко. Мекотата и вкусът му, когато е топло, са ми любими.

Добър е, усмихна се на комплимента му. И най-хубавото в цялата работа беше, че не вярваше, че той се отнася по същия начин с другите сексуални партньорки. Джъстис не беше обикновен мъж, израснал с безразборни срещи и запознанства „за една нощ“. Ако той казваше, че кожата й прилича на млякото, което обича, значи го мислеше наистина. Тя свали бикините и сутиена, които бяха комплект, благодарна, че са хубави.

— Красива си — изръмжа Джъстис, взирайки се в гърдите й. — И са по-големи отколкото на нашите жени.

Джеси се засмя.

— Радвам се, че е така. Жените ви са доста впечатляващи.

Той пристъпи напред, докато двамата почти се докоснаха и топлите му ръце леко стиснаха бедрата й. После просто се свлече на колене пред нея, лицето му се оказа на нивото на гърдите й. Горещият му дъх ги опари и зърната й отвърнаха, като се втвърдиха и щръкнаха. Тя погледна надолу към лицето му и погледите им се срещнаха.

— Последното нещо, за което трябва да те предупредя, е, че ние сме естествено доминиращи и агресивни. Никога няма да те нараня по време на секс, но може да издавам звуци, с които не си запозната. Не искам да се плашиш, ако ти прозвучат страшно. Не възнамерявам да бъда опасен.

— Харесва ми, когато мъркаш. Тогава вибрираш и това ме възбужда.

— На път си да се възбудиш още повече, ако продължаваш да си искрена с мен. Нямаш представа колко много те искам, Джеси. Боря се с поривите си да вляза в теб с пълна сила.

Тя се зачуди на какви пориви той се съпротивляваше.

— Аз не съм крехка и не се плаша лесно, Джъстис. — Вдигна ръце и обхвана лицето му, взирайки се в екзотичните му очи. Изпита желание да го целуне. В този момент разбра, че той държеше себе си под контрол.

— Не се сдържай. Бъди себе си. Искам да те опозная.

Той тихичко й изръмжа. Дълбокият тътен беше най-еротичното нещо, което някога бе чувала. Синьото на очите му наистина се показа в този миг, без да остави съмнение за цвета, който се таеше в тези тъмни дълбини, и тя видя как нещо се промени в изражението на лицето му.

— Ще ме имаш.

Глава 4

Джъстис отвори уста и облиза вътрешната извивка на едната й гърда. Джеси се хвана за раменете му и леко заби нокти в плътта. Дланите му се стегнаха около кръста й, побутвайки я назад, докато тя се озова просната напряко на матрака. Приведе се над нея и я издърпа така, че задничето й да опре на ръба на леглото. Устните му се впиха в дясната й гърда, езикът му я вкуси, подразни и се заигра с връхчето й.

Грапавата повърхност на езика му изпрати горещи вълни по цялото й тяло. Това беше още една отличителна черта на Новите видове. Докосването бе влажно, възбуждащо и доста грубо, но по един прекрасен начин. Острите му кучешки зъби драскаха кожата й, предизвиквайки вълни от страст в цялото й същество.

— Това е талант — простена тя.

Мъжът се засмя и освободи гърдата й.

— Едва сега започвам.

Дланите му се спуснаха от ханша към вътрешната страна на бедрата й, разтвориха ги широко и я придърпаха по-близо до неговите. Тялото му плътно се побра в люлката на краката й. Горещият му твърд член опря в слабините й и се плъзна по клитора. Джеси изстена отново. Беше мокра и готова да го приеме в себе си. Изви ханш нагоре, отърка възбудената си плът в пениса му и примря от удоволствие. Джъстис измърка в отговор.

— Не бързай!

Да не бърза? Мъжът знаеше как да я възпламени. Той смучеше лявата й гърда, докато на Джеси й се прииска да закрещи, молейки го да я обладае. Но той сякаш имаше намерение да продължи да я измъчва. Започна да я целува и ближе, проправяйки си път надолу по ребрата и корема до сгъвката на единия й крак, след което вдигна глава и притисна твърдата си мъжественост по-продължително във възбудената й плът. Младата жена впи нокти в раменете му, опитвайки се да го привлече обратно нагоре, но той отказа да й се подчини.

Вместо това, продължи да я дразни, както си беше наумил, устните му се спуснаха надолу, докато ръцете му натиснаха бедрата й да се разтворят още по-широко, за да направи място за лицето си. Дишането й се учести в очакване на онова, което щеше да последва. Много отдавна мъж не я бе любил там (не че последният бе добър в това), но сега, с Джъстис, в нея разцъфна надежда. Безсилна да го задържи, освободи раменете му, когато той се спусна още по-надолу по тялото й.

Рязко ухапване по вътрешната страна на бедрото й изтръгна от гърлото й стенание. Но то не беше толкова от болка, колкото от нарастващата нужда мъжът да продължи към онова местенце. Тя заби пети в матрака, опитвайки се да лежи неподвижно, за да го поощри, когато устата му се отдели от кожата й. Джеси отвори очи — изобщо не бе разбрала, че ги е затворила — и вдигна глава да надникне какво става там долу.

Горещият му дъх опари изложената й на показ женственост. Той беше толкова близо, само на няколко сантиметра от мястото, което най-силно копнееше за вниманието му. Мъжът тихичко изръмжа, а очите му се присвиха, когато погледите им се срещнаха и задържаха. Това беше най-еротичната гледка, която бе виждала някога.

— Това естественият ти цвят ли е? — Той се усмихна, погледна надолу, а после пак нагоре.

Тя прочисти гърлото си.

— Не мисля, че да се боядисваш там е добра идея. Също така не харесвам мястото напълно обръснато.

Той се засмя.

— Формата на сърце е секси, а по-светлочервените косъмчета са много привлекателни. Не знам как си постигнала тази перфектна симетрия, но ти благодаря, че ми даде възможност да я видя. Искаш ли да ти покажа още един от моите таланти?

— Определено — кимна тя с нетърпение.

— Затвори очи и се отпусни, Джеси.

— Използваш собствените ми думи срещу мен. Харесва ми. — Младата жена остави главата си да падне обратно на матрака и се усмихна, притваряйки клепачи.

Ако наистина си мислеше, че тя ще се отпусне, то Джъстис бе твърде далеч от истината. Цялото й същество се бе напрегнало в очакване какво ще последва. Ноктите й се забиха в завивката, когато езикът му леко проследи линията на клитора. Мъжът измърка дълбоко и провлачено, езикът му се върна, за да натисне върха на снопчето от нерви. Еротичните звуци, излизащи от гърлото му продължиха, а вибрациите, които те предизвикваха, накараха Джеси да изкрещи. Бедрата й рязко подскочиха, но ръцете му ги уловиха здраво, и притискайки дупето й към леглото, той зарови уста в широко разтворените розови гънки. Младата жена изпита върховен екстаз, когато грубата повърхност на езика му бързо се задвижи нагоре-надолу, плъзгайки се по най-чувствителното местенце на тялото й.

Тя се замята върху леглото, вкопчи се здраво в завивката, дишайки тежко. Джъстис бе безпощаден, продължаваше да действа интензивно. Тялото й се стегна и се втвърди, сякаш бе от камък. Всяко мускулче се напрегна, когато той замърка високо, а после изръмжа, от което вибрациите се усилиха още повече.

Кулминацията я връхлетя толкова силно, че по-късно Джеси щеше да се закълне, че е видяла главата си отвътре, тъй като очите й се били обърнали обратно. Не можеше да мисли, не можеше да диша и едва долавяше силните звуци, носещи се от нея. Започна бавно да идва на себе си, щом Джъстис отдръпна устните си. Остана за един дълъг момент да лежи примряла, в опит да възстанови дишането си и да събере достатъчно сили да отвори клепачи и да го погледне.

Очите му бяха толкова сини, че я зашеметиха. Устата му изглеждаше по-пълна и привлекателна. Той изръмжа към нея, преди да се вдигне нагоре. Тя не изпитваше страх, не се чувстваше застрашена, въпреки суровото му изражение. Мъжът отпусна горната част на тялото си върху нейното, като по-голямата тежест на торса поеха ръцете му, които постави от двете страни на лицето й. Устните му се приближиха толкова близо до нейните, че двамата започнаха да вдишват един и същи въздух.

Джеси изви гръбнак и притисна гърдите си до неговите, като уви ръце около врата му, за да го прегърне. После прокара нокти по гърба му, след което леко погали раменете му с върховете на пръстите си. Джъстис се намести върху нея, притисна я по-здраво към матрака и напълно я прикова под себе си.

Големината и силата му я възбудиха още повече. Мъжът имаше не само невероятно талантлива уста, а и съвършено тяло. Докато се взираше в екзотичните му очи отново я прониза желание. Това я смая, той току-що я бе довел до оргазъм и би трябвало да е заситена, но копнежът да бъде изпълнена от него оставаше. Подутият й клитор пулсираше от любящото внимание, което бе получил преди секунди, но тя искаше повече. Всичко, което бе обещал, че ще й покаже.

Джеси обърна глава леко настрани и приближи уста към врата му. Устните й се разтвориха и тя вкуси голата кожа, след като отметна косата му назад. Никога не се беше любила с мъж с дълга коса и сега й харесваше да прекарва пръсти през прекрасните, копринено меки кичури. Младата жена направи пътечка от целувки надолу до върха на рамото му.

— Вземи ме — пожела тя.

Джъстис леко изви тялото си настрани от нейното, мушна ръка и хвана задничето й с голямата си мощна длан. Джеси вдигна крака и ги обви около кръста му, опитвайки да използва силата им, за да го привлече по-близо до себе си.

Върхът на дебелия му член проучи входа на кадифената й мекота, притисна се към мократа топлота, но не влезе вътре. Мъжът замря, цялото му същество се напрегна и времето сякаш спря.

Объркана, Джеси престана да го целува, положи глава на матрака и се взря в очите му.

— Не искам да те нараня — изръмжа тихо той. — Страхувам се, че ще ти причиня болка.

— Аз съм издръжлива. Мога да те поема.

Ръката му пусна задничето й, и той се отдръпна достатъчно, за да се отдели от тялото й. Пръстите му проследиха гънките на влажната й сърцевина, разгърнаха ги и единият от тях проникна вътре. Мъжът изръмжа дълбоко, гърдите му завибрираха от тътена, когато пръстът му потъна по-дълбоко.

Джеси изстена и изви ханш към ръката му. Почувства се прекрасно от движението на пръста му вътре в нея.

— Толкова си гореща и стегната — изръмжа. Гласът му отново прозвуча страховито, но тя не се уплаши. Пръстът му се плъзгаше бавно навън и навътре и я възбуждаше. — Ти си твърде дребна за мен.

— Обърни се и легни по гръб на леглото. Аз ще бъда отгоре. — Вдигна глава и леко бутна рамото му.

Пръстът му застина, спря да дразни напрегнатата й плът и младата жена усети, че нещо в стаята се промени. Джеси го освободи, отпусна глава назад и откри, че той я фиксира с гневен поглед. Това я слиса.

— Какво стана? Нима те ухапах твърде силно?

— Ти искаш да ти се подчиня?

— Не. Искам да легнеш по гръб, щом те е страх, че ще ме нараниш. Аз ще бъда отгоре, така ще мога да контролирам проникването ти и няма да се налага да се тревожиш, че действаш прекалено бързо. — Наистина изглеждаше ядосан, лицето му бе помръкнало и това я разтревожи дотолкова, че в отговор тялото й се напрегна и част от страстта й се охлади. — Какво не е наред?

Джъстис се отдръпна от нея. Първо увеличи разстоянието между гърдите им, после отмести бедрата си по-далеч от нейните.

— Ние не го правим. Това е подчиняване.

— Тази поза изразява подчинение?! Никога ли преди не си правил секс с жена, която е отгоре?

Той поклати глава.

— Вашите мъже го правят? Позволяват на жените да доминират и да ги контролират? Те ви се подчиняват?

Джеси бе изумена, когато осъзна, че е напълно сериозен.

Джъстис никога нямаше да позволи една жена да го подчини. Тук ставаше дума за надмощие и той се беше разгневил, когато го помоли да си разменят местата. Новите видове бяха известни със своята агресивност и с това, че не позволяваха да ги контролират, но никога не би й хрумнало, че същото може да се отнася и до секса. Всичко между двамата се промени в момента, в който той искрено се обиди от предложението й да го възседне.

— По-добре да се облечем. — Емоциите мигновено изчезнаха от лицето му и той надяна на него контролирана маска. Изправи се на ръце, за да стане от леглото.

— Джъстис, почакай! — Джеси протегна длани и го хвана за раменете, за да го задържи над себе си. — Не исках да те обидя. Не знаех, че това е табу за вас.

Той се поколеба, погледът му се смекчи.

— Нашите култури са различни, но до този момент не бях осъзнал колко много. Не съм обиден. Бях, но вече не. Обичайно ли е за вашите мъже жените да доминират над тях по време на секс?

— Да. Ще се съгласиш ли да пробваме поне за малко? Можеш веднага да ме преобърнеш, ако не ти хареса. Моля те! Желая те, Джъстис, много!

Погледът му омекна още повече.

— Аз също те искам. — Той се поколеба, нерешителността му бе очевидна, но след това пое дълбоко дъх и каза: — Можем да опитаме.

— Благодаря ти. Сигурна съм, че ще ти хареса.

— Нали няма да ме връзваш? — изрече колебливо.

Тя поклати глава.

— Никога не бих го направила. Запозната съм с вашата история, не помниш ли? Дори не бих те помолила да ми разрешиш да те огранича по някакъв начин. Сега може ли да опитаме? Моля те!

Той прехапа долната си устна, несигурността придаваше сладък израз на чертите му.

— Да пробваме.

Младата жена пусна раменете му и се изтърколи по леглото, докато напълно излезе изпод тялото му. Предвижи се до края на матрака, седна и му се усмихна.

— Легни по гръб, ако обичаш!

Но мъжът остана да стои на четирите си крайника върху кревата. Красив е, помисли си Джеси, когато погледът й обходи тялото му. Джъстис бе живо произведение на изкуството — толкова перфектно изваян. Мускулите му се напрегнаха, когато се претърколи и протегна едрия си торс по дължината на матрака. Изражението на несигурност, появило се на лицето му, бе безценно и абсолютно очарователно за нея.

Вниманието й се фокусира върху дебелия му възбуден член, който още един път потвърди убеждението й, че този мъж е самото съвършенство.

Застанала на колене, Джеси престъпи напред към корема му, за да надникне в очите му.

— Отпусни се, Джъстис. Обещавам ти, че преживяването ще бъде хубаво.

Той отново прехапа устни, очевиден признак за несигурност.

— Искаш ли да си затворя очите?

— Не. Мисля, че ще ти хареса да гледаш онова, което искам да правя с теб. — Тя заметна коса през рамо и се наведе над гърдите му. Хвърли поглед към лицето му, за да се увери, че не е разтревожен. То бе напрегнато, но не и гневно. Надвеси се над едното му зърно, преди да наруши визуалният си контакт с него. Тъмните пъпки бяха настръхнали, дали защото му беше студено или от желание, но представляваха огромно изкушение, на което не можеше да устои. Затвори уста върху по-близкото връхче, всмукна го и прокара върха на езика си по него. Дълбокото ръмжене, изтръгнало се от гърдите му, предизвика вибрации, които погъделичкаха устните й, но това не я спря.

Ръката му потърка бедрото й, което бе по-близо до него, докато устата й си играеше с тялото му, а дланите й се плъзгаха по гърдите и корема му, наслаждавайки се на усещането от допира до твърдата и гладка кожа, която проучваха.

Дланта й, която изследваше корема му, постепенно се спусна надолу, докато докосна твърдата мъжественост, а пръстите й нежно се обвиха около широката му основа. По дяволите, огромен е!

Изтика този факт в най-далечното кътче на съзнанието си, пусна бавно зърното, като прокара зъби по дължината му и се нахвърли върху другото. Пенисът на мъжа трепна, сякаш набъбна повече, ако това изобщо бе възможно, и Джеси разбра, че той се наслаждава на онова, което му правеше. Това я мотивира да освободи тъмното връхче и с целувки и език проправи влажна пътечка през ребрата до корема му.

Той беше целият в плочки, образувани от твърдите му мускули, и тя отдели време да си поиграе малко, като хапеше кожата върху тях. Вкусът му бе прекрасен и леко солен.

Джеси простена, когато той изръмжа към нея, което й даде да разбере, че се наслаждава на действията й; членът му се напрегна под дланта й. Затова продължи с влажни целувки пътя си надолу.

Спря, когато стигна слабините и огледа главичката на мъжката му плът. Не беше изненадана, че Видовете са обрязани — така ги бяха създали учените — но беше смаяна, че върхът му видимо прилича на гъба. Мускулите на вагиналните й стени се стегнаха. Обзалагам се, че ще се чувстваш много добре вътре в мен. По-полека, наложи си тя, когато нуждата й от него започна да става все по-силна, тъй като възбудата й се бе изстреляла до неимоверни висоти. Искам това да е наистина хубаво за него, особено след онова, което току-що направи за мен. Така е справедливо, така че карай полека!

Тези мисли успокоиха потребността й да се качи върху скута му. Вместо това облиза устни и извърна глава, за да погледне красивото му лице. Първичният глад, който съзря в прекрасните му очи я увери, че е напълно съгласен с онова, което тя искаше да направи. Пръстите му мачкаха бедрото й с почти неистов копнеж, сякаш я приканваше да спре да го измъчва.

— Нали нямаш нищо против да те оближа тук? — Джеси стисна нежно дължината на пениса му и прокара възглавничката на палеца си по долната му страна, погали кадифеномеката кожа, опъната плътно над горещата, твърда като стомана ерекция.

Джъстис измърка много силно, очите му се присвиха като цепки, устните му се разделиха и разкриха острите му зъби, които се забиха в долната му устна, щом я прехапа. Припряно поклати глава, за да отрече.

Младата жена се премести малко, за да може да наблюдава лицето му, без да отмества поглед от неговия, отвори уста и с върха на езика си проследи ръба на главичката.

Мъжът затвори очи, отметна глава назад. Звуците, които започна да издава, я възбудиха още повече — замърка като котарак. Това че можеше да го накара да реагира по този начин, беше адски еротично. Пое го изцяло в уста и се концентрира върху него.

— Джеси! — изрева той.

Започна да го смуче, като едновременно с това прокарваше устни по цялата му дължина. Зъбите й драскаха леко плътта, но не можеше да го избегне. Пое го още по-дълбоко, докато върхът му стигна задната част на гърлото й, където беше нейният предел, след което бавно наведе глава и с въртеливо движение на езика започна да ближе долната страна, без да прекъсва силното всмукване. Джъстис издаваше животински звуци, които много й харесваха. Никой мъж не бе реагирал толкова силно на нея преди. Беше очарователно. Фактът, че го караше да се чувства добре, увеличи удоволствието й.

Ръката му пусна бедрото й и звук от разкъсване на плат достигна до слуха й. Тя се обърна, за да го погледне отново и видя, че главата му е все още отметната назад, зъбите дълбоко потънали в долната му устна, а пръстите му впити в завивката. От вътрешността й се показваше пълнежът от пух. Ноктите му я бяха раздрали.

Джеси престана да го смуче и бавно го освободи от устата си.

Джъстис изстена, отвори очи и се вторачи в нея с такъв напрегнат поглед, че тя се принуди да спре с дразненето. Той си пое няколко пъти накъсано въздух и тя разбра, че е добре, но силно възбуден. Вдигна крак прекрачи хълбоците му и го възседна. Протегна се и хвана пениса му. Подпря се с ръка на гърдите му да пази равновесие и поведе мъжествеността му направо към мястото, където го искаше.

— Можеш ли да потърпиш още малко, докато привикна към размера ти? Наистина си голям.

Той кимна рязко и дланите му погалиха бедрата й. Фини капчици пот блестяха по мускулестото му тяло, все едно се бе облял с ароматно масло, и му придаваха много сексапилен вид. Джеси беше повече от готова и закопня да почувства Джъстис вътре в себе си.

Изстена, когато тялото й се противопостави на проникването му, но натисна по-силно. Дебелият му член я разтегна и от наслада тя отметна глава назад, докато бавно се плъзгаше по него. Ерекцията му я изпълни цялата, разтегна я почти болезнено, но въпреки това се чувстваше прекрасно. Използвайки теглото си, се спусна още малко надолу, поемайки още няколко сантиметра от мъжката плът. Едната му ръка остави бедрото й и сграбчи възглавницата близо до главата му.

Джеси се вдигна нагоре и се отпусна отново, като взе повече от него в себе си. Това беше чисто блаженство, надяваше се, че и той чувства същото. Задничето й докосна горната част на бедрата му и тя разбра, че го е поела почти докрай. Тялото й се бе пригодило по-бързо, отколкото си мислеше.

Мъркането на му я мотивира да започне да го язди по-енергично. Не беше сигурна кой от двамата е по-измъчен от бавните й движения. За пореден път се отпусна по дължината му, докато дупето й седна на хълбоците му. Усещането за мъжа, напълно свързан с нея, бе божествено и тя спря, за да се наслади на чувството.

Джъстис изръмжа. Чу се чупене на дърво. Джеси повдигна брадичка, за да види какво става.

Той пусна пръчката, която бе счупил от таблата на леглото. Беше се хванал за горната преграда и жалкото нещо не бе издържало на огромната му сила.

Очите му се отвориха и срещнаха погледа й. Джеси се размърда и започна да се движи нагоре-надолу с бързо темпо. Отметна глава назад, неспособна повече да задържи зрителния си контакт с него. Почувства, че кулминацията й наближава. Винаги се бе нуждаела от повече време, за да стигне до оргазъм, отколкото човека, с когото правеше секс. Но не и с Джъстис. Яздеше го трескаво, насладата се усилваше с всеки удар на бедрата й в тялото му, докато се плъзгаше надолу. Вагиналните мускули се стегнаха здраво и удоволствието я прониза, когато кулминацията я връхлетя. Джеси изкрещя името му.

В този момент Джъстис се претърколи, прикова я под тялото си и се заби в нея силно и бързо. Силният тласък увеличи насладата и удължи оргазма й, в един миг беше сигурна, че сърцето й ще експлодира. Той изръмжа за последен път дълбоко и зловещо и започна да пулсира вътре в нея, изливайки топлината на своето освобождаване.

Джеси задъхано се вкопчи в него, наслаждавайки се на усещането. Всяка лека болка, която чувстваше в резултат на малко грубия секс, изведнъж изчезна. Отвори очи и срещна погледа му. Той лежеше върху нея с лакти забити в матрака от двете й страни, поели по-голямата част от тежестта му.

Ръцете й бяха около врата му, дланите стискаха плещите му. Нямаше спомен кога ги е сложила там.

— Заболя ли те? — попита той и с безпокойство присви красивите си котешки очи.

— Беше невероятно!

— Да, беше. — Усмихна й се.

Джеси го придърпа към себе си и докосна с устни неговите. Той изстена и я принуди да разтвори уста, за да я изследва с език. Младата жена беше тази, която най-накрая прекъсна целувката. Погледите им се срещнаха и задържаха.

— Моята жар притеснява ли те?

— Харесва ми. В продължение на няколко секунди изпитвах лека болка, но сега съм добре. Трябва да я бутилираш, като чудодейно лекарство за успокояване на жената след секс. — Тя се засмя.

— Харесва ми да ти се подчинявам — отвърна той на усмивката й.

Джеси погледна над главите им.

— Ти счупи таблата на леглото.

Той повдигна брадичка, проследи погледа й и на лицето му се появи комично изражение.

Джеси не можа да се сдържи и се разсмя. Очите му срещнаха нейните.

— Не помня да съм го направил.

— Тогава предполагам, че не трябва да споменавам за завивката.

Мъжът се намръщи.

Тя пусна рамото му, посегна с ръка встрани, заграби шепа пълнеж и му го показа.

— Трябва да си отрежеш ноктите, скъпи. Раздра завивката. Но съм ти благодарна, а и раненото ми бедрото оценява факта, че във възбудата си го остави и се вкопчи в кувертюрата.

Джъстис зяпна пуха, шокиран.

— И това не си го спомням.

— Мисля, че беше прекалено съсредоточен в мен.

— Наистина е така. Красива си, Джеси! Казах ли ти го? — Вгледа се в очите й. — Ти си най-прелестното нещо, което съм виждал, когато съм вътре в теб и се наслаждаваш на факта, че сме заедно.

— Това са най-хубавите думи, които някой някога ми е казвал. — Джеси извърна глава, за да погледне часовника на нощното шкафче. — О, по дяволите! — Обърна се към Джъстис. — Девет и половина?!

— Е, и?

— Пресконференцията ти?!

Той пребледня и тихо изруга.

— Забравих!

— Поправям се. Това сега е най-хубавото нещо, което някой някога ми е казвал. Накарах краля на работохолиците да забрави за работата си.

Мъжът се разсмя.

— Остани тази нощ с мен. Ще взема душ, после ще отида до портите да говоря с пресата и веднага се връщам.

Изпълни я щастие, че той не желаеше да сложи край на срещата им.

— Да, с удоволствие. Имаш ли някаква друга работа тази вечер?

Той се размърда над нея и извади все още твърдия си член. Докато се отделяше от тялото й на лицето му се изписа съжаление. Изправи се и се премести до края на леглото.

— Единствената работа, която имам, след като разговарям с медиите, е да продължим с това, което току-що правихме. Мисля, че ще успея да се справя. — Погледът му обходи тялото й. — Ти ме вдъхнови да искам да стигна до портите и да се върна възможно най-бързо. Ще гледам пресконференцията да е по-кратка.

Джеси седна на леглото, сви колене и ги прегърна.

— Никога ли не си пишеш речите?

Той повдигна рамене и се запъти към банята. Младата жена се загледа в задника му. Мъжът определено имаше най-хубавия задник, който изобщо някога бе виждала, без значение дали е облечен в дънки или не.

— Ще импровизирам. — Стигнал до вратата на банята, той се обърна. — Искаш ли да дойдеш с мен на брифинга? Ако да, трябва да се изкъпеш заедно с мен. Освен ако нямаш нищо против всеки Вид, попаднал в близост до теб, да разбере какво сме правили току-що, тъй като цялата си пропита с миризмата ми. — Засмя се. — Ще се радвам да запазиш върху себе си моя аромат, но знам, че човешките жени са докачливи относно публичното разкриване на тези неща.

— Мисля, че ще остана тук, ако не възразяваш. Не съм голям фен на подобни шумотевици с камери.

— И аз не съм. — Засмян, той изчезна в банята.

Джеси се изтърколи от леглото и го огледа. От завивката не ставаше нищо. Издърпа я от матрака и я захвърли настрани на купчина. Тогава съзря чаршафите и се засмя. Те също бяха в лошо състояние. Ноктите на Джъстис бяха пробили през покривката и стигнали до тях. Свали ги от леглото и отново се усмихна. Дори бе оставил следи по матрака. Ситуацията й се видя твърде комична.

— Какво?

Джеси едва си поемаше дъх, когато се обърна към него. Беше се изкъпал и тя остана силно впечатлена, че е успял да се справи толкова бързо.

— Имаш връзки в този хотел, нали?

— Той е наш.

— Тогава по-добре ти се обади. Нуждаеш се от ново спално бельо и може би нов матрак.

Вниманието му се насочи към леглото. Вторачи се в голия матрак и се усмихна.

— О!

— Знаех, че завивката не става за нищо. След това видях, че и чаршафите са скъсани. — Засмя се. — Но трябва да сменим и матрака. Предполагам, че бихме могли да го обърнем обратно.

— Ще се погрижа за него, когато се върна. — Очите му блестяха. — Бързо ще се прибера.

— Нямам търпение.

Той тихо измърка, когато пое голото й тяло в прегръдките си.

— Нито пък аз.

— Задръж тази мисъл, докато се върнеш.

— Трябва вече да потеглям, но ще побързам.

— Хайде тръгвай, за да може да си дойдеш по-скоро. Докато те няма, ще се изкъпя.

— Чувствай се като у дома си.

Джеси го наблюдаваше как отключва вратата на стаята, излиза и я затваря след себе си. Погледна отново кревата и започна да се смее. Беше чувала за чупене на някоя част от легло по време на полов акт, но Джъстис го бе унищожил изцяло. И това ако не беше впечатляващ секс, то какво друго можеше да бъде.

Взе набързо душ, спомняйки си заявлението му да се чувства като у дома си. Намери в гардероба един негов потник и го облече. Беше отново гладна. Тръгна към вратата, за да потърси остатъци от вечерята им, но зад гърба й се разнесе звънене. То идваше от панталоните й, захвърлени на пода.

Тя се спусна да извади телефона. Успя да го измъкне на четвъртото позвъняване. Отвори капачето и прочете, че я търси Тим Оберто. С ужас натисна бутона, за да приеме повикването. Дявол да го вземе, надяваше се никой да не му е съобщил, че тя прекарва времето си с неговия шеф Джъстис Норт. Щеше да настане истински ад за нея, ако случаят беше такъв и той се обаждаше, за да я уволни.

— Какво има, Тим?

— Получихме сведение за възможно местонахождение на жена-подарък. Заповедта дойде току-що. Имам нужда от теб, сега!

Притокът на адреналин силно и бързо запрепуска по вените й.

— Кога тръгваме?

— Веднага, след като пристигнеш тук.

— Ъъъ?

— Получих съобщение, че си отседнала в Резервата, затова изпратих хеликоптер. Трябва да се приземи след десет минути, така че закарай задника си на площадката за кацане и го чакай там — и прекъсна линията.

По дяволите! Затвори телефона и се загледа в голия матрак. Обичаше работата си, но този път й се искаше да може да откаже задачата. Джъстис щеше да се върне и да открие, че си е отишла и няма да прекара нощта с него. Разбира се, той щеше да научи, че има възможност една от техните жени-подаръци да бъде спасена и Джеси нямаше извинение да остане.

Натъжи се, че трябва да си тръгне. Може би няма да го видя никога повече, а така ми се искаше да спя в прегръдките му. Раменете й се отпуснаха, но тя бързо се стегна. Длъжна бе да отиде. Десетте минути течаха.

Глава 5

Джъстис прочете бележката, оставена на леглото от Джеси. Брифингът с пресата се бе проточил, но той по най-бързия начин се върна обратно в апартамента, очаквайки с нетърпение да бъдат заедно.

Повторно прегледа написаното. Разбра, че са я повикали спешно от оперативната група, тъй като били открили местонахождението на още една жена от Новите видове и се налагало да замине. Тим Оберто изпратил някой да я вземе. Изръмжа и смачка листа в юмрука си.

Извади мобилния си телефон и замря. Какво щеше да направи? Да се обади на ръководителя на екипа и да се оплаче, че е извикал Джеси на работа, когато той искаше отново да се пъхне в леглото с нея? Изруга и остави апарата. Джеси никога нямаше да му прости, ако направеше това. Човешките жени бяха независими, сексуалният им живот бе неприкосновен. Съмняваше се, че тя би искала екипа и хората, с които работи, да разберат, че е била с него. Щеше да реагира остро и на намесата му в работата й.

Онова, което най-много го вбеси бяха думите написани накрая — била прекарала много приятно времето, за което му благодари. Още по-лошо, беше го посъветвала да се опита да си почива повече и да работи по-малко. От гърдите му се изтръгна ръмжене, чувстваше се неудовлетворен — неговите инстинкти бяха в противоречие с разсъжденията му. Тя би трябвало да го увери, че ще се върне или поне да си даде телефонния номер с молба да й се обади. Не беше го направила.

Благодари ми за добре прекараното време?! Стисна зъби. Пише, че й било много приятно. Приятно?! Заедно с надигащия се в него гняв, от гърлото му излезе поредното ръмжене. Това беше повече от приятно!

Джъстис се вторачи в леглото и най-накрая самоконтролът му рухна. Джеси трябваше да бъде там и да го чака, за да я докосва отново, да я държи в обятията си, докато спят. Тя го караше да се смее, сексът с нея беше невероятен и за първи път в живота си беше щастлив. Яростта от загубата го сграбчи и той се хвърли напред, подчинявайки се на инстинктите си.

Нападна с удоволствие матрака. Ноктите му се забиха в плата и го раздраха. Когато това не му донесе удовлетворение, вдигна го изцяло и го разкъса на парчета. След това атакува пружината на кревата и потроши с крака дървената рамка на леглото. Таблата последна се поддаде на избликналия му гняв — унищожи я напълно. Изправи се задъхан в средата на стаята с цялата бъркотия около себе си.

Огледа щетите и изпсува, смутен от разрухата, която бе причинил. За първи път бе оставил инстинктите си да се развихрят. Въпреки че много пъти досега се бе вбесявал, никога не бе позволявал на самоконтрола да го напусне. Беше загубил Джеси със сигурност. Повторно огледа опустошението, преди да излети от спалнята. Хвърли се върху дивана, дишайки тежко, слабият аромат на жената изпълни ноздрите му. Обърна се, зарови лице във възглавницата и вдиша дълбоко. Това му помогна да си припомни всяка подробност от срещата им. Силното му обоняние върна спомените и той изстена. Искаше нещо истинско, а не да души онова, което бе имал.

Какво правя? Вдигна глава с отвращение. Душеше дивана само за да я помирише. Изруга злобно, стана и започна да се разхожда от безсилие. Накрая успя да се успокои достатъчно, за да се обади на рецепцията. След минути бе поръчал да донесат ново легло и спално бельо. Прекъсна връзката и затвори очи. Джеси Дюпре го бе докарала до лудост. Той беше Джъстис Норт. Нямаше време да губи ума или мислите си по една жена, която го накара да побеснее, като си тръгна. Пък била тя горещото дребно, сексапилно човече, което го бе направило щастлив, преди да си тръгне.

Двамата мъже от Новите видове, които донесоха горе новото легло, се мръщиха на Джъстис през цялото време, докато събираха останките от унищожения креват. Той ги наблюдаваше свирепо, не смеейки да обели и дума за вонята на цветя, която се разнасяше из апартамента. За да прикрие аромата на Джеси, преди да пристигнат, бе влязъл в банята и намерил под мивката освежителя за въздух. Никой не биваше да знае, че е била в леглото му, женската й гордост щеше да остане непокътната, тъй като това бе твърде лично.

Мъжете си тръгнаха и Джъстис грабна телефона. Той винаги имаше работа, която да отвлича вниманието му и сега се чувстваше благодарен. Набра номера на хората си от нощната смяна, знаеше, че те будуват в своите апартаменти, надолу по коридора, и нареди да му донесат кафе. Харесваше му горещата сладка напитка. Избягваше да се доближава до дивана, вместо това постави компютъра си на бара. Половин час по-късно беше потънал в работа, комуникирайки си със своите сътрудници чрез интерфейса. Пред себе си имаше кафе, а екипът му бе зает с актуализиране на проектите, които в момента бяха в ход.

На вратата се позвъни. За секунда го обхвана надеждата, че може би е Джеси. Но когато рязко отвори вратата, там стоеше Тайгър. Мълчаливо го покани вътре, правейки му път.

— Добре ли си? — попита Тайгър намръщен. — Като ръководител на сигурността съм информиран за всичко. Получих обаждане, че си унищожил спалнята напълно. Това не е характерно за теб, Джъстис. Казаха, че всичко — от постелята до кревата — трябвало да бъде заменено с ново.

Джъстис съсредоточено се взря в събрата си. Тайгър му бе доверен приятел, а той имаше нужда да поговори с някой.

— Жената беше повече от страхотна.

— Аха — ухили се Тайгър. — Надявам се, че след като сте свършили, е била в по-добро състояние, отколкото вещите в спалнята.

— Добре е — изръмжа Джъстис. — Знаеш, че никога не бих наранил жена.

— Опитах да се пошегувам. Имаш ли желание да поговорим за това? — Тайгър седна на облегалката на дивана.

— Исках да остане да пренощува при мен, но тя си е отишла, докато бях на пресконференцията. Изпуснах си нервите. Не се гордея с това, но се радвах, че ще прекарам повече време с нея. Журналистите бяха брутални, държаха да научат всяка малка подробност за нападението. Не оцениха, че им казах някои неща, които са конфиденциални, затова се отказах да им давам повече информация. В края на краищата си имаме работа с жертви, а репортерите не ги интересува неприкосновеността на личния живот. Изглежда не разбират, че всеки път, когато спасяваме още от нас, това предизвиква напрежение у хората, които ни мразят. Когато се върнах тук и не я намерих, изпаднах в лошо настроение.

— И заради това изпотроши леглото? Разбирам. Наистина. — Тайгър го погледна съчувствено. — Може би ще си промени решението и ще почука на вратата ти по-късно.

— Няма да го направи.

— Джъстис, ти познаваш нашите жени. — Той наведе глава. — Всичките тези години на пленничество ги карат да не желаят да бъдат с нас за повече от няколко часа и се изнервят, ако им намекнеш за нещо повече от секс. Не искат да се ангажират, защото не желаят някой да им казва какво да правят. В природата ни е да доминираме и сме доста властващи натури. Те знаят нашите недостатъци, както и ние знаем техните, затова избягват всичко извън рамките на няколко часа физическа наслада с нас.

Джъстис не поправи заключението на Тайгър, че е бил с жена от Новите видове.

— Не съм я молил да се премести при мен. Просто исках да прекара нощта тук.

— Винаги можеш да имаш друга — ухили се Тайгър. — Ти си Джъстис Норт. Нашите жени са доста влюбени в теб. Достатъчно е да влезеш в стаята, да протегнеш ръце и всяка една от тях ще се хвърли в обятията ти. Ти си най-влиятелният мъж и те са привлечени от теб. Не само че имаш физическа сила, но си и изключително издържлив, поради естеството на работата ти.

— Харесват ме по погрешни причини. Така е, защото си мислят, че са ми задължени, заради всичко онова, което правя. Не желая жена от чувство за благодарност.

Усмивката на Тайгър изчезна.

— Искаш някоя да дойде при теб, защото харесва теб самия.

— Да.

— Самотен си, нали?

— Предполагам, че да — въздъхна Джъстис. — Би било хубаво да има човек, с когото да споделяш всичко. С удоволствие бих си лягал всяка вечер с една и съща жена и бих я държал в прегръдките си.

— Познавам самотата. И аз я усещам понякога. — Внезапно се засмя. — Тогава просто си намирам някоя, която да дойде в леглото ми, след което се чувствам много по-добре.

Джъстис се усмихна на лекотата, с която приятелят му решаваше онова, което него го измъчваше.

— Приемаш нещата много спокойно.

— Това ме устройва.

— Почакай, докато не срещнеш тази, която ще искаш да задържиш по-дълго от няколко часа.

Усмивката на Тайгър изчезна.

— Намерил си по-специална, с която искаш да прекараш повече време?

— Да. За съжаление. Трябваше да отложа пресконференцията, да счупя всички телефони и да я държа в леглото с мен толкова дълго, колкото е възможно.

— Да я държиш? Имал си я в леглото?

— Да. — Джъстис въздъхна.

— Толкова ли беше хубаво, а? Сигурен съм, че в крайна сметка тя ще се върне и ще прекарате повече време между чаршафите. Ти си обичан и уважаван.

— Не мисля, че е впечатлена от мен.

— Всички наши жени са.

Джъстис само кимна. Не беше готов да признае, че тя не е от Новите видове. Но би било адски по-лесно, ако беше. Ако тя живееше в Резервата или Хоумленд, поне щеше да има достъп до нея, за да я изкуши да се върне в леглото му. Но с Джеси нямаше контакт, тъй като живееше във външния свят.

— Постой известно време с мен. — Джъстис ненавиждаше да моли някой за нещо. Но мисълта да остане сам, му бе още по-омразна. В противен случай образът на сексапилната жена щеше да го преследва. — Ще гледаме някой от филмите, които наскоро ми предложи Ели, и ще поръчам нещо за ядене.

Тайгър се изправи и стисна рамото му.

— Това ми звучи забавно. Не съм секси и няма да се чукам с теб, но ще прекараме нощта заедно. — И той се засмя.

Джъстис също се разсмя.

— По този повод, можеш ти да поръчаш храната.

Джеси прикрепи пистолета към бедрото си и грабна бронираната жилетка, като изучаваше мъжете около себе си. Те изглеждаха напрегнати, за което не ги обвиняваше. Беше чула как командирът на групата обяснява мерките за сигурност, които трябваше да предприемат. Възрастният мъж, собственик на имението, бил параноик и имал склонността да наема охранители, които да пазят земите му.

С мрачен поглед, Тим Оберто приближи към Джеси.

— Стой зад нас, разбра ли? Това, че баща ти ти е издействал разрешително за носене на оръжие, не те прави истински член на екипа. Ти си тук само за да утешаваш уплашената жена и да не допуснеш да направи някоя глупост от страх, когато види големите момчета. Настоящата мисия ще бъде опасна, Джеси. Лично ще те метна на коляното си и ще те напердаша пред целия екип, ако изиграеш някой номер, подобен на онзи в Мексико, преди пет месеца. Напомняш ми на моята дъщеря, а аз бих постъпил по същия начин и с нея.

— В Мексико вината не беше моя — намръщи се Джеси.

— Глупости! — изсумтя шефът й. — Чу, че онази жена крещи и без да изчакаш екипа да обезопаси мястото, се спусна да влезеш вътре. Единственото, което ти спаси задника, е ниският ти ръст. Куршумът прелетя на сантиметри от главата ти, защото онзи се бе прицелил по-високо, очаквайки мъж, когато ти изрита вратата. Ще стоиш отзад, докато не подсигурим сградата и жената е в безопасност. Тогава и само тогава можеш да отидеш при нея да я успокояваш.

— Единствената причина, поради която жената от Мексико е жива, е защото влязох навреме. Онзи възнамеряваше да подпали мястото, заедно с нея, завързана за леглото, за да унищожи доказателствата за нейното съществуване. Още няколко минути и той щеше да успее.

— Твоят живот е по-важен.

Тя поклати глава.

— Ти и твоите хора рискувате живота си. Защо и аз да не мога да направя същото за Видовете?

— Защото аз командвам екипа и така заповядвам. — Той се подсмихна. — Още един номер като в Мексико и ще ти нашаря задника пред мъжете, все едно си ми дъщеря. След това ще се обадя на баща ти. Обзалагам се, че така ще ти издърпа ушите, че само след пет минути ще се намериш у дома и ще му печеш бисквити. Именно така ще постъпя.

— Ти не познаваш баща ми. — Джеси го погледна. — Той ме отгледа и аз го познавам много по-добре от теб. Научи ме да бъда твърда и че някои неща си струват риска. По този въпрос с него сме на едно мнение. Видовете, които спасяваме, заслужават да рискуваме живота си — баща ми го знае, както и аз. И ако на някого трябва да дърпат ушите, това си ти, така че спри да се биеш в гърдите и да ми нареждаш да действам, според твоята представа къде е мястото на жените.

Оберто се обърна и се отдалечи. Тя го проследи как се отправи към щурмовия автомобил, организиран като команден пункт.

— Кучка — изръмжа той.

Джеси погледна часовника си, отказвайки да позволи на Тим да я изкара извън нерви. Той беше дебелоглав, но се грижеше за своя екип, в това число и за нея. Беше 2:30 сутринта и нападението скоро щеше да започне. Помисли си за Джъстис и предположи, че в този толкова късен час сигурно вече спи. Въздъхна тежко. Искаше сега да бъде до него в леглото и да се сгуши до тялото му. Разбира се, желанието й не можеше да се изпълни, тъй като беше на два щата разстояние.

Джими Торес посочи часовника си, вдигна пръст и показа с палец един от черните автомобили. Джеси издърпа косата си назад и стегнато я хвана на опашка в основата на врата. Искаше ясно да се идентифицира като жена и дългата коса й помагаше за това. С изцяло черното си обемисто облекло, със сигурност не изглеждаше женствена, а и бронираната жилетка скриваше гърдите й.

Тя се приближи до своя екип. Петима мъже чакаха вътре в черния джип, паркиран на една пресечка от целта им. Младата жена седна на задната седалка. Едва успя да затвори вратата и погледна към двете момчета, споделящи мястото с нея. Специалната работна група бе съставена от хора, които бяха най-малко един осемдесет и три високи и със солидна мускулеста конструкция. Наемаха само едри, яки мъже, тъй като понякога се налагаше Новите видове да не се открояват забележимо от човеците, с които работеха, защото ставаха лесни мишени, ако се стигнеше го престрелка.

При мисълта за това, Джеси потрепери. Досега бе имала късмет. Най-скорошният случай, при който се наложи да се стреля, беше мисията в Мексико. Бяха се разменили изстрели, но Джеси остана далеч от бойните действия. Мъжете бяха приковани долу, но тя успя да се промъкне, за да влезе през задния вход на къщата и да потърси нещастната жена-подарък.

Тази вечер щяха да действат всички едновременно. Имотът беше голям — с три сгради в него. Жената от Новите видове можеше да е скрита във всяка една от тях. Ако богатият задник все още я има. Ако все още е жива. И ако на идиота, който е платил на Мерикъл, изобщо са му дали жена-подарък. Шансовете са добри. Знаеш това. Мисли положително. Нямаше да ни се обадят, ако не вярваха, че можем да спасим една от тях.

— Какво знаем до момента? — Джеси погледна седналия до нея Джим.

— Получихме информация от анонимен източник, че онзи кретен държи в имота си окована, странно изглеждаща жена. Когато полицията е отишла на мястото, се оказало, че идиотът има стабилна връзка в Мерикъл. И ни се обадиха. Доклад като този веднага прави впечатление. Информаторът предполага също, че богатият задник е на път да премести жената. На мнение сме, че трябва да действаме тази нощ. Надяваме се жертвата да е все още в периметъра. По данни на източника, на сутринта щял да се отърве от жената.

Джеси се почувства обнадеждена.

— Звучи като горещ случай.

— Така казаха и шефовете. — Джими се ухили. — Е, кога най-сетне ще се решиш да се скриеш заедно с мен в някой хотел, така че да се възползвам от тялото ти по най-перверзния начин?

Тя се засмя на разговора, който винаги водеха преди нападение. Беше сигурна, че бившият морски пехотинец не е хлътнал сериозно по нея. Просто се опитваше да я разсмее и да отклони вниманието й, за да не стане прекалено нервна. Дотук се справяше перфектно.

— Когато стана на деветдесет и две. Смяташ ли, че ще ме искаш все още тогава?

— Разбира се. — Той се засмя. — Ще ти позволя да се покатериш в скута ми в инвалидната количка. Ще глътна няколко сини хапчета и ще си поговорим за първото нещо, което ни дойде на ум. — В джипа се разнесе тих смях. Джеси се усмихна и малко се отпусна. Повечето от мъжете в работната група й харесваха. Те я дразнеха, но нито един от тях никога не я беше тормозил.

— Това ми звучи доста трудно. — Тя му намигна.

Още смях изпълни автомобила. Шофьорът и лидер на групата, Трей, изведнъж се прокашля.

— Момчета и момичета, готови за атака. Сложете си слушалките. На път сме да нахълтаме без покана на партито.

Джеси напъха слушалката и я закрепи здраво за ухото си. Шест секунди по-късно по микрофона един глас каза: „Проверка“. Джеси вдигна палец. Останалите мъже сториха същото. Трей кимна.

— Всичко е наред и можем да ви чуваме.

— Добре, хора — каза Тим в ухото на Джеси. — Придържаме се към плана. Като кажа „Давай“, удряме този мавзолей и да видим дали ще успеем да събудим мъртвите.

Джеси си пое дълбоко дъх, после го изпусна. Хвана се за вратата, стъпи здраво с ботушите на пода, за да даде по-голяма стабилност на тялото си, преглътна и наведе леко брадичка надолу. Беше участвала в достатъчно нападения, за да знае какво да очаква.

— Давай! — изрева Тим. — Всички в атака!

Автомобилът се стрелна напред; от внезапната сила Джеси се блъсна назад в седалката, но беше подготвена за това. Не си бе сложила предпазен колан. Никой от тях нямаше, тъй като трябваше мигновено да излязат от превозното средство, когато спрат. Джипът бързо набра скорост. Портата, непосредствено до пътя, беше единственото нещо, което се виждаше, докато не стигнаха до добре осветена зона, където посетителите на имението чакаха да бъдат пропуснати вътре.

Трей рязко изви волана и напусна пътя, за да завие по алеята пред портала. Отпред избухна взрив, блесна ярка светлина и ключалките на железните порти експлодираха. Екипът бе установил, че взривяването на ключалките ще бъде най-бързия начин за влизане, затова един стрелец бе стрелял с експлозивен заряд от другата страна на улицата. По стените на оградата и из цялото имение на богаташа имаше датчици за движение, така че незабележимото проникване нямаше да свърши работа. Затова бързината бе от значение и те нямаха време да се бавят с някакви си досадни брави.

Когато Трей насочи автомобила право към железните врати, Джеси разбра, че те са водещата кола. Експлозията не бе отворила тежките порти, но бе разрушила ключалките, което бе видимо дори от разстояние. Джипът се вряза в металната повърхност, хвръкнаха искри и вратите се разтвориха с трясък. Джеси знаеше, че алармата вътре в имението сигурно се е разпищяла. Обърна глава и забеляза шест чифта фарове, точно зад задницата на тяхната кола. Движеха се по двойки.

Трей отново изви рязко волана, автомобилът зави наляво от алеята и прескочи през бордюра. Бяха им възложили да ударят къщата за гости. Последва ги още едно превозно средство, което се движеше непосредствено след тях. Най-лесният пряк път до обозначеното място бе през частното игрище за голф.

— Избягвай пясъка — каза Боб, който седеше на предната пътническа седалка и се засмя. — Това е капан.

Джеси се усмихна. Тя наистина харесваше момчетата и хитроумните им забележки. Това й помагаше да държи възможно най-дълго ужаса на разстояние.

Автомобилът набра скорост.

— Дръжте се! Излитаме, дечица! — предупреди Трей.

Джеси видя малък хълм, към който приближаваха прекалено бързо и стисна зъби. Предницата на джипа стъпи на върха му и те полетяха. Колата се блъсна силно в тревната площ, когато се приземиха. Превозното средство започна да криволичи, но Трей успя да го овладее. Полетът би я запратил напред, тъй като Джеси не тежеше толкова, колкото момчетата, но преди колелетата да се отлепят от земята, Джими бе прехвърлил ръката си през скута й. Беше я задържал на място.

— Повърнахме си стомасите, но ще си ги вземем като се връщаме обратно — изстена Боб.

— Напомни ми да купя възглавнички за задниците ни, идиот такъв, когато следващия път опиташ да направиш това.

Джеси видя да приближават бързо към добре осветена двуетажна сграда. Посегна към бедрото си и разкопча капака, който държеше пистолета вътре в кобура. Сърцето й препускаше лудо. Знаеше, че нещата може да се окажат много лоши, но тя се надяваше на най-доброто стечение на обстоятелствата. Страхът я държеше будна и нащрек. Той бе нещо добро в опасна ситуация.

Стигнаха до предната част на къщата за гости и Трей натисна силно спирачките. Задницата на джипа се повлече няколко метра и двигателят замря. Джеси рязко отвори вратата, изскочи навън и бързо тръгна към входа. Трей и Боб бяха вече пред нея. Джими, Майк и Шейн — зад гърба й.

Трей държеше метален таран, дълъг около метър, засили го с пълна мощ и удари в мъртвата точка заключената двойна врата. От удара дървесината се разцепи, двете части се разделиха и тежко се отвориха. Трей захвърли тарана и грабна в ръцете си по един пистолет. Той и Боб влязоха първи, прилепвайки се до стената зад вратата. Джеси залепи гръб до входа, извади пистолета и зачака.

— Чисто е — прошепна Боб.

Джеси заобиколи счупената врата. Огледа голямото антре, проследи с поглед извитото стълбище, високите тавани и дългия коридор, водещ до други части на къщата. Трей и Боб минаваха от вратата на врата, проверявайки стаите, докато тя остана на място, за да държи под прицел горната част на стълбището — така както бяха тренирали — за да покрие Джими и Шейн, които се втурнаха нагоре по него.

Майк зае позиция срещу нея да пази вратата. Всеки, който искаше да излезе или да влезе, щеше да се изправи срещу един тежковъоръжен мъж. Веднага след като двамата й колеги застанаха горе на площадката, Джеси свали пистолета и се обърна, за да огледа разбитата врата.

Да стои така и да чака беше най-лошото нещо. Внезапно от горния етаж проехтяха изстрели. Мамка му. Надяваше се, че стреля нейният екип. Бързо хвърли поглед към Майк и срещна мрачния му напрегнат взор. Той й кимна към входната врата. Джеси пристъпи тихо, изпълнявайки мълчаливата му команда и излезе навън. Притисна гръб до къщата, тъй като повечето изстрели идваха от втория етаж. Бе започнала престрелка.

— Стрелба в къщата за гости! — изкрещя в ухото й гласът на Тим. — Четирима въоръжени мъже. Втори етаж.

— Поехме ги — изръмжа гласът на Джими. — Един елиминиран. Останаха трима.

Погледът на Джеси обходи двора, търсейки някакво движение. В ухото й гласът на Тим подаваше непрекъснато информация за онова, което се случва с нейния екип и останалите.

— Имаме нови осем топлинни изображения в две коли, които се движат с голяма скорост от юг към къщата за гости.

Джеси обърна глава в споменатата посока, но не видя нищо. Минаха по-малко от десет секунди, когато нещата се промениха. В далечината се появиха фарове, които бързо приближаваха.

Младата жена се раздвижи и се покри вътре в къщата. Кимна на Майк.

— Ще прикривам гърба ти, ти се справи с колите. — Погледна към оръжията му. — Твоите играчки са по-добри.

Той се подсмихна.

— Дръж главата си ниско долу.

— Това не е проблем. Аз съм ниска, не помниш ли?

— Стига бърборене! — нареди Тим. — Микрофоните ви са включени, тъй като сте под атака, екип пет.

Чудесно. Джеси извъртя очи към Майк. Той се ухили и бързо се премести непосредствено до нея, по-близо до отворената врата. Звукът на спиращи гуми го принуди да открие огън. Джеси вдигна ръка и покри ухото си в близост до оръжието му. Насочи пистолета си към стълбите, за да е сигурна, че никой няма да ги изненада оттам. Трей и Боб, проверили долния етаж, се върнаха обратно.

— Джеси, размърдай си задника насам — нареди Трей. — Боб, иди на горния етаж за подкрепа на Джими и Шейн. Майк, приближавам зад теб, за да охранявам вратата. Да не ме застреляш.

— Ще се опитам — изсумтя Майк.

Стрелбата беше оглушителна. Джеси се запромъква навътре в къщата. Искаха я извън линията на огъня, но това бе трудно да се постигне с всичкото оръжие, което стреляше както отгоре, така и отвън. Канонада от изстрели обсипа предната част на къщата и куршумите се забиха в стената на стълбището.

— Трима скочиха от колите и се втурнаха да заобиколят отзад — изсъска Майк. — Намери си дупка, Джеси! Те ще се опитат да се промъкнат при нас от задната страна на сградата. Прецакани сме!

— Мамка му! — изръмжа Трей. — Обкръжени сме! Повтарям, обкръжени сме!

По дяволите! Навсякъде в коридора, до просторния хол, който беше отворен, имаше прозорци. Ако тримата мъже с пушки ги счупеха, тя щеше да бъде лесна мишена, независимо къде стоеше. От този ъгъл щяха да убият приятелите й и да ги отстранят от пътя си. Тя се огледа и се хвърли към една врата на мокро помещение. Това беше единственото място без прозорец. Чу звук от чупене на стъкло, недалеч от нея, и напрегнато се ослуша.

— Пробиха през хола — предупреди тихо Джеси. — Ще покрия гърбовете ви, момчета.

— По дяволите, Джеси! — изсъска Трей. — Стой долу и си намери дупка! Ще опитам оттук да прикрия гърбовете ни.

Той искаше тя да се скрие. Ако тримата мъже дойдеха зад Трей и Майк, двамата щяха да се окажат в капан, без надежда за измъкване, въпреки блъфа на лидера на екипа им. Той много добре знаеше, както и тя, че бяха обкръжени. Беше го съобщил вече на всички.

— Аз ще ви прикривам гърбовете — повтори по-твърдо Джеси.

Чу, че някой стъпи върху парчетата стъкло, когато изхрускаха шумно. Пое си дълбоко дъх, прекрачи през прага на мокрото помещение, излезе в коридора и се промъкна до края му. Там спря, стисна здраво оръжието си, и надникна иззад ъгъла в хола. Видя как единият от мъжете прекрачва през разбития прозорец, вдигна пистолета и се прицели в него. Стреля. Той изкрещя и падна. Спътниците му отвърнаха и куршумите им взривиха стената до нея. Джеси се дръпна назад и приклекна. Другите двама бяха вече вътре.

— Един по-малко — каза тя тихо.

— Джеси — изсъска Трей, — скрий се!

Младата жена не обърна внимание на заповедта. Коленичи, отново пое дълбоко дъх и погледна зад ъгъла. Единият от нападателите тихо се бе приближил до нея покарай стената на хола. Очите му се разшириха от изненада, когато рязко наведе глава и я видя. Тя откри огън и два куршума поразиха целта й. Единият го удари в гърдите, другият — в лицето. Дръпна се бързо назад, когато забеляза, че третият се хвърля иззад дивана, за да стреля по нея.

— Двама свалени — прошепна Джеси на своя екип. — Остана един. — Тя имаше идея. — Ще се престоря, че са ме простреляли и ще се опитам да накарам задника да дойде при мен. Прилепете се плътно до стените и се направете на невидими, момчета. Сигурна съм, че той не може да ви види, ако сте в зоната на гардероба от вътрешната страна на вратата. Шкафът трябва да блокира зрителното му поле към вас.

— Джеси! — изсъска Трей. — Не го прави!

— Млъкни и се притисни до проклетата стена! — просъска му в отговор. Започна да хлипа високо. — Простреляха ме! О, Боже мой! Простреляха ме! Умирам. Не мога да мръдна. Някой да ми помогне.

Стъпи отново на крака и с патешко ходене тръгна назад, за да може да се скрие колкото е възможно по-бързо в пералното помещение. Беше доста напрегната, докато чакаше. Онзи очевидно бе повярвал, че я е улучил. Внезапно изскочи пред вратата и насочи оръжието си надолу, там, където трябваше да бъде Джеси. Тя не се поколеба, когато мъжът стреля в пода, близо до краката й. Изпрати три куршума в гърдите му. Очите му се разшириха, устата му се отвори и от нея бликна кръв, преди да се срине назад.

— Трима повалени — измънка Джеси с треперещ глас. — Проверявам жизнените му показатели.

— Джеси, не мърдай! — изрева Тим. — Изчакай подкрепление! — О, той е бесен, загазила съм яко. Макар че наистина не бе имала избор. Трей и Майк бяха много заети, те трябваше да държат идиотите отвън. Затова бе необходимо вратата на хола откъм предверието да бъде обезопасена. Това означаваше, че някой трябва да пази гърбовете им. Джеси беше единствената на разположение, която можеше да подсигури хола и тя го бе направила.

— Четирима свалени — прозвуча гласът на Джим. — Повтарям, четирима свалени. Вторият етаж е обезопасен. Жената я няма тук.

Трей и Майк продължаваха със стрелбата пред входната врата, докато не пристигна останалата част от екипа и им помогна да се справят с нападателите, които бяха останали без прикритие. Двама от охранителите на имота бяха мъртви, а други трима се предаваха в този момент. Джеси излезе от мокрото помещение в коридора, след като бе прозвучало „всичко е чисто“.

Трей пръв стигна до нея. Изгледа я навъсено, преди да се наведе, за да я целуне по бузата.

— Добра работа.

— Двама се намират в хола, но не съм ги проверила, за да разбера дали все още дишат. — Избягваше да гледа към трупа, проснат пред вратата на пералното помещение. — Този определено е мъртъв. Застрелях го от упор.

Трей погледна надолу.

— Да, определено му трябва етикет на пръста. Ще проверя жизнените показатели на другите. — И той се отдалечи, за да го направи.

— Някой ще си изпати — извика наперено Майк от долния край на коридора, стиснал оръжието в прегръдките си. — Бяхме приклещени, а ти се справи добре, хлапе. Благодаря.

Джеси кимна.

Трей се върна от хола.

— Направила си така, че трима са за етикет на пръста. Единият е прострелян в гърлото, другия — в лицето и гърдите. Мисля, че учебната стрелба по мишена с пистолет си е заслужавала, Джеси. Лошата новина е, че тук няма никаква жена. Имението е изцяло прочистено от нашите екипи. Гаражът и квартирите на персонала също са проверени. Сигурно са я преместили, преди да пристигнем.

Джеси се намръщи.

— За да охраняват тази сграда има причина.

Тя се завъртя и беше готова да се спусне да претърсва долния етаж. Погледна към стълбите и се отправи натам, но Трей я хвана за ръката.

— Сградата е обезопасена, Джеси. Съжалявам. Може да е била тук, но вече не е. Знам, че е трудно да се приеме, но я изпуснахме.

— Открита ли е стаята, в която са я държали?

— Не. Никой не е съобщил за такава. Щяха да кажат.

— Те защитаваха нещо. Това е къща за гости, но е празна. Цялата тази организация за сигурност. Мъртвите момчета имат отличителни знаци. Защо четирима мъже бяха позиционирани на това място без основателна причина, а след това изпратиха тук още осем? — Джеси не се отказваше от надеждата си.

— Може би четиримата са живели тук — сви рамене Трей.

Младата жена дръпна ръката си от хватката му.

— Отивам да хвърля още един поглед. Не ми пука, ако трябва ще разрушим цялата сграда. Но те са били тук, за да защитават нещо, което ние още не сме намерили.

Трей се поколеба.

— Побързай! Тим е на път за насам, а той наистина ти е много ядосан.

Тя изтича нагоре по стълбите. Мъжете пазеха нещо. Инстинктите й крещяха, че нещо не е както трябва. Човекът, който притежаваше тази къща за гости бе свързан с Мерикъл Индъстрис. Очевидно бе богат мръсник и вероятно не много приятен тип, щом наемници му пазеха имуществото.

Джеси стигна до първата стая, в нея нямаше изобщо никакви мебели, затова претърси отворения дрешник. Използва фенерчето си, за да огледа всеки сантиметър от помещението, почука по всички стени и разбра, че са солидни. Подскача малко по пода на дрешника и стаята, но нищо не сочеше за разхлабени дъски.

В следващото помещение имаше маса с тесте карти и двама мъртъвци, проснати на пода. Масата и четири стола бяха единствената мебелировка в стаята. Джеси отиде най-напред до дрешника, не се радваше, че й се налага да мести труповете, за да пробва пода. Претърси го с фенерчето, но не видя нищо. Ритна едната стена и чу плътен звук. Изрита задната, но не й прозвуча както трябва. Намръщи се и ритна отново. Куха.

Джеси приклекна и с помощта на фенерчето проучи пода внимателно. Забеляза леки драскотини на няколко стъпки от цокъла. Прокара пръсти по него.

— По дяволите, Джеси! Мамка му, нали те предупредих — изкрещя Тим зад нея. — Сега ще те метна на коляното си.

— Млъкни! Открих нещо. — Не си направи труда да погледне към шефа си, твърде съсредоточена в стената пред себе си.

Зад гърба й настъпи тишина. Джеси прехапа устни и бутна стената, но тя не помръдна. Изправи се, опря се на повърхността й и я проучи от нов ъгъл. Погледна назад и видя своя екип. Тим чакаше на вратата, фиксирайки я свирепо. Трей и някои от другите момчета го бяха последвали.

Тя се обърна и ритна здраво стената. Кракът й проби леко мазилката. Гипсовата замазка бе дебела около два сантиметра. В отворилата се малка дупка имаше само тъмнина, вместо дървени греди или изолация, както би трябвало да бъде. Джеси се наведе и насочи фенерчето си в пролуката.

— Какво има там? — Трей се озова до нея.

— Махнете я — нареди тихо тя. — Това е фалшива стена. — Отдръпна се от пътя му.

Трей дръпна фенерчето от ръката й, наведе се и насочи светлината в малката дупка.

— Тя е права — каза той и се изправи. Набута фенерчето в дланите й, докато отстъпваше крачка назад. После ритна гипсовата преграда. — Направи ми повече място. — Джеси му осигури пространство, за да си свърши работата. Трей беше едър мъж, силен и носеше военни кубинки. След няколко минути бе разрушил достатъчно мазилката, за да се отвори дупка колкото да пропълзи голям човек през нея. Взе собственото си фенерче, което висеше закрепено на колана му, с другата ръка измъкна пистолета и коленичи. — Това е още една стая — заяви той и се запромъква навътре.

Сърцето на Джеси заби лудо, когато пълзейки Трей изчезна в дупката.

Секундите минаваха бавно, сякаш бяха минути. Внезапно той извика:

— Джеси, ела тук! Тя е жива.

Глава 6

Джъстис се прозя и погледна към часовника.

— Минава три.

— Готов съм вече да си лягам. — Тайгър се опъна на дивана. — Беше добър екшън.

— Благодаря ти, че остана с мен.

— Няма проблем. Винаги, когато пожелаеш. — Тайгър срещна погледа на своя приятел. — Жените носят само неприятности. Никога не го забравяй. По-добре сме си без тях.

— Не мога да се съглася с теб.

— Искаш ли да остана в стаята за гости?

— Сигурен ли си, че можеш да шофираш до дома си?

— Не съвсем. — Тайгър се прозя. — Не съм свикнал с тези късни будувания.

Джъстис изключи телевизора и DVD плейъра, изправи се на крака и остави дистанционното на масичката за кафе.

— Остани. Ще закусим заедно и ще обсъдим новите камери, които искате да инсталирате на портите. — Извади мобилния си телефон и го отвори.

— На кого ще се обаждаш по това време?

— В Хоумленд. Човешката група със специално предназначение излезе на мисия и искам да разбера дали са открили една от нашите жени.

— Щяха да се обадят. — Тъга изпълни очите на Тайгър. — Знаеш как стават тези неща. Щяхме да чуем, ако са я намерили. Имам сведение, че трябва да ударят целта в два часа. Може би информацията им е била грешна.

Това означаваше, че бяха призовали Джеси напразно. Поне се беше утешавал с мисълта, че е останал без нея, заради освобождаването на една от жените им.

— Точно така.

— Надявам се следващия път да открият някоя.

— Да се надяваме. Лека нощ.

Той се завъртя на пети и бързо се отправи надолу по коридора. Затвори вратата след себе си. Погледът му се спря върху завивките на новото легло, което бяха донесли в спалнята. Не бяха останали никакви следи от аромата на Джеси и за този факт можеше да обвинява само себе си. Беше напръскал помещението дяволски добре с освежителя за въздух.

Добрата новина бе, че Джеси е в безопасност. Започна да се съблича, прозя се. Надяваше се, където и да се намираше сега, тя да мисли за него. Ако беше в леглото му, щеше да намери утеха за провалената мисия. Той щеше да се погрижи за това.

При мисълта как ще отвлече вниманието й, членът му трепна и Джъстис изсъска едно проклятие.

Трябваше да забрави за сексапилната жена-човек. Така или иначе, Джеси Дюпре не беше някоя, с която можеше да си позволи да прекарва твърде много време. Знаеше, че нямат бъдеще заедно.

Застана пред огледалото на тоалетката, вгледа се в леко променените си черти и за първи път съжали, че е Нов вид. Той беше лицето на своя народ, техният символ пред очите на света и никога нямаше да има свободата, за която се бореше толкова усилено да получат хората му.

Изпълни го завист, когато помисли за Фюри, Слейд и Валиант. Те се бяха влюбили в човешки жени и ги бяха задържали при себе си. Мъжете бяха обичани и спяха със своите половинки. Те имаха анонимността, за да го направят. Когато Джъстис Норт си вземеше съпруга, това щеше да бъде световна новина, затова жената трябваше да е от Новите видове. Не само неговите хора очакваха да постъпи така, а и цялото човешко общество.

Раменете му увиснаха, когато се извърна от огледалото, не беше в състояние да гледа повече отражението си.

Имаше си причина да избягва контакта с човешките жени. Беше попадал на много и преди, но нито една от тях не успя да го отклони от пътя му, както го направи огнената червенокоска. Тя имаше смелостта да си боядиса косата ярка и да участва в сражения наравно с мъжете.

Беше страстна, красива и забранена.

Джъстис се наведе, извади мобилния телефон от панталоните си и го сложи на нощното шкафче. Седна тежко на ръба на матрака — мислите за Джеси продължаваха да го преследват — и посегна към лампата. Забрави я! Нямаш друг избор. Това не трябваше да се случва. По-добре, че я извикаха на мисия. Би било катастрофа, ако започнеш да изпитваш чувства към нея. Това ще ти донесе само по-голяма болка, тъй като няма начин да бъдеш с нея без светът да разбере.

Мушна се под завивките и се изтегна по гръб. Членът му се напълни с кръв, като си спомни последния път, когато беше в тази поза, с горещата сексапилна уста на Джеси по тялото му и коса, гъделичкаща бедрото му. Той изстена и се претърколи.

Забрави я, дявол да го вземе! Тя ще забрави за теб. Беше само свалка за една нощ и това е всичко, което някога ще бъде.

Джеси не се поколеба да застане на колене и да пропълзи в тъмнината. Тихо се промъкна към Трей — на около три метра в ляво от нея. Беше оставил фенерчето си да свети на пода, за да може да я ориентира за посоката.

— Не искам да я плаша — прошепна той. — Затворена е в ъгъла. Не мога да намеря ключа за лампата. — Трей посочи към светлината на фенерчето си, за да знае Джеси къде да търси.

— Отдръпни се — нареди му тя. — Донеси някаква лампа. Нещо, което да свети. — Той отстъпи назад и Джеси включи своето фенерче. Бавно вдигна лъча му, докато не съзря голяма клетка за куче и в нея тънък дюшек на пода. На него, сгушена в ъгъла, седеше дребна жена, облечена в дълга нощница, която беше черна от мръсотия, също като матрака. Изглеждаше така, сякаш не бе прана от дълго време.

Джеси вдигна още по-нагоре лъча светлина, като внимаваше да не заслепи жената.

— Моето име е Джеси — заяви тихо. — Сега ще те измъкнем оттук и ще те заведем на сигурно място. Ще дойда по-близо до теб, но ти не се страхувай. Аз никога няма да те нараня, разбра ли ме? — Обърна лъча на фенерчето към лицето си и остави ярката светлина временно да я заслепи, давайки по този начин възможност на пленничката добре да я разгледа. — Аз също съм жена. Виждаш ли? Ние не сме тук, за да те нараним. — Джеси свали фенерчето и зачака, ярките петна пред очите й да изчезнат. След това внимателно насочи лъча обратно към мястото, къде се беше свила жената. Когато цялото й тяло попадна в осветения кръг, Джеси видя, че тя наистина е от Видовете. Значи всичко беше наред. Косата й беше черна, а лицето й показваше, че е кръстоска с ДНК на примат. Имаше деликатни черти, закръглена форма на тъмнокафявите очи и сладко, закачливо носле.

Джеси пропълзя по-близо.

— Знаеш ли, че има и други като теб? Ще те заведа у дома при тях, за да сте едно семейство. Те те търсят от дълго време. Можеш ли да ми кажеш името си?

Жената силно притисна колене към гърдите си и на лицето й се изписа ужас. Джеси не я винеше за страха.

— Наистина няма да те нараня. Дошла съм да те измъкна оттук и да те заведа на безопасно място. Ще те отведа при твоето семейство. Те са хора, точно като теб, които са били измъчвани от други хора. Затова ще бъдеш защитена при тях. Никой никога няма отново да те заключва в клетка. Аз съм Джеси — повтори. — Как се казваш?

— Мъд.[1]

Исусе! Обхвана я ярост, когато чу гадното име, което й бе дал нейният похитител, но опита да не се издаде.

— Това не е истинското ти име. Него спомняш ли си го? Как те наричаха, преди да те доведат тук?

Жената се поколеба.

— Моето име е Мънки[2].

Джеси преброи до десет, за да се охлади кипящата й кръв. Кучи син! Няма ли край жестокостта, която глупаците причиняват на тези хора?

— Ще ти кажа нещо. Защо да не те наречем Бюти[3]? Харесва ли ти това име? Мисля, че то ти подхожда много повече, отколкото другите. Мъжете отвън са с мен. Те дойдоха да те отведат далеч от хората, които те държат тук. Ще те заведем на безопасно място. Можеш да ми вярваш.

Тя пропълзя по-близо, когато видя, че Новият вид сякаш се успокои. Страхът, изписан преди на деликатното лице на жената-подарък, бе изчезнал. Джеси съсредоточи вниманието си върху клетката, огледа катинара и веригите, които се простираха по цялата дължина от глезените на пленничката до един болт в пода на кафеза, кой бе единствен и захванат направо за дъските. Нямаше да бъде лесно да го извади заедно с тежките окови. Обикновено той вървеше заедно с тях, ако нямаше друга възможност да го освободят на място, защото беше адски трудно да се счупи.

— Може ли да погледна глезените ти, моля? Бих искала да видя дали мога да отстраня тези вериги и да огледам ключалката, за да разбера дали има възможност лесно да се разбие или не.

— Добре — съгласи се плахо жената-подарък.

Джеси посегна през решетките и хвана веригите. Всяка една от тях имаше ключови отверстия, а металът беше тежък и як и не можеше да се среже с инструментите, които носеха. Ключалките бяха с доста сложен механизъм, и това затрудняваше премахването на оковите.

— Огледайте за ключове — каза тя в микрофона си. — Веригите са приковани с един болт, който ще бъде трудно да се отстрани, тъй като е захванат за пода, а разбиването на ключалките не е вариант. Мога да вляза в клетката, но няма да се справя с тези окови.

— Не знам къде са те — прошепна Бюти.

Джеси насочи надолу фенерчето, така че да има достатъчно светлина, за да се виждат една друга и пусна глезена на жената. После посочи към ухото си и обърна глава, за да покаже на пленничката.

— Имам едно устройство тук вътре, което ми позволява да разговарям с хората, които ми помагат да те спася и те ме чуват какво говоря. Аз също мога да ги чуя. Казах им да търсят ключа. Ако не могат да го намерят, ще се опитат да срежат веригата. Ще те измъкнем оттук. Обещавам. Разбра ли ме, Бюти?

— Да. Наистина ли ще ме освободите?

— Заклевам се, че ще го сторим.

— Намерих връзка ключове у единия мъртвец. — Това беше гласът на Тим. — Открихме също удължителен кабел и лампа.

— Просто ми дай ключовете. Изпрати ги по Трей, тъй като тя вече го е виждала. Кажи му да се движи бавно. — Джеси се усмихна на Бюти. — Мъжът, който беше преди малко тук, ще донесе ключовете. Смятаме, че те са за тези ключалки. Не се страхувай от него. Той ми е приятел и никога не би наранил жена.

Бюти погледна уплашено, но кимна смело. Трей пропълзя в стаята и седна до Джеси. В едната си ръка държеше четири фенера, за да освети по-силно помещението. Джеси му се усмихна с благодарност и пое ключовете. Мъжът се отмести няколко крачки назад.

— Да напусна или да остана? — Гласът му беше мек.

Джеси внимателно огледа жената, която се взираше в Трей, но не забеляза признаци на паника или ужас.

— Остани — реши тя.

Трей не помръдна, докато колежката му пробваше ключовете. Най-напред отключи клетката, открехна вратата и се поколеба, преди да докосне пленничката. Другата жена протегна краката си напред, за да й помогне. Джеси я възнагради с топла усмивка и получи в отговор плаха усмивка.

— Бинго! Имаме победител! — Усмихна се на Бюти, когато отключи халката на глезена й. — Виждаш ли? Намерихме ключовете. — Освободи и другия глезен. Бюти беше свободна. — Разчистете входа и ни осигурете път до превозното средство.

— Имаш го! — Тим въздъхна. — Добра работа, Джеси! Щяхме да я пропуснем, ако ти не беше открила тайната стая. Но това не означава, че задникът ти все още не е мой, след като я заведеш на безопасно място.

Джеси извъртя очи, но продължи да се усмихва на Бюти, докато й помагаше да излезе от клетката.

— Добре. Можеш ли да станеш? — Тя се изправи бавно и протегна ръце към жената. — Ето, хвани моите длани и аз ще ти помогна.

Новият вид се поколеба, преди бавно да се наведе напред, пропълзя разстоянието до отворената врата на клетката и протегна трепереща бледа ръка към спасителката си. Джеси я хвана внимателно, докато се бореше да преглътне сълзите си. Тази част всеки път я разстройваше. Страхът в очите им, премесен с надеждата, че могат да се доверят и да повярват на някой, който нямаше просто да ги чука, винаги разбиваха сърцето й. Джеси й помогна да се изправи.

— В движение сме — информира тя екипа. — Чисто ли е?

— Чисто — отговори тихо Тим. — Имаме автомобил точно пред входната врата. Отстранихме мъртвите от пътя ви. Джими свали няколко завеси, за да покрие кръвта. Тя най-вероятно ще я подуши, ако има силното обоняние на Видовете, но няма да бъде ужасена от гледката.

— Тя е примат — отвърна Джеси, като остави колегите си сами да се досетят, че е малко вероятно новоосвободената да усети мириса на смъртта и на пролятата кръв. Приматите не притежаваха толкова остро обоняние. — Свържете се веднага с Хоумленд и ги питайте къде точно ще я приемат, но така че и другите примати да са там, когато пристигнем. Тя трябва да се запознае със семейството си. — Джеси придържаше изплашената жена. Бюти беше висока около метър петдесет и две, тънкото й като железопътна релса тяло разкриваше, че през повечето време е гладувала. Ако не можеше да ходи, Джеси би могла да я изнесе на ръце от сградата. Докато вървяха през къщата, продължи да се бори с непрекъснато напиращите сълзи. Според преценката й, пленничката бе бита наскоро и не се беше къпала отдавна. Косата й бе сплъстена и мазна, а ръцете и краката й бяха целите в мръсотия от прашната тайна стая.

Трей се движеше точно зад гърба й, като мълчалив страж. Тя знаеше, че беше там, в случай че жената Нов вид, припадне от немощното си състояние.

Джеси изведе Бюти през входа, в свежия нощен въздух, директно до отворената задна врата на джипа и й се усмихна.

— Сега ще влезем тук вътре в това нещо, след което ще направим нещо друго — наистина вълнуващо. После ще летим в небето, в още по-голямо нещо, за да получиш лекарска помощ и да се срещнеш със семейството си. Те много ще ти се зарадват.

— Нали няма да ме оставиш? — Бюти изглеждаше ужасена, когато се вкопчи в своята спасителка.

— Не, Бюти, няма да ходя никъде. Ще те държа за ръка през цялото време. — Джеси стисна нежно дланта й. — Няма да позволя да ти се случи нищо и ще остана с теб толкова дълго, колкото пожелаеш. — С побутване я прикани да се настани на средата на седалката и закопча предпазния колан. Отново й се усмихна успокояващо. — Ще седна до теб, а Трей ще ни закара. Той е добър човек. — Повторно провери колана, след което се наведе да прибере кичур коса зад ухото на жената и да я погледне откровено в очите. — Всичко ще бъде наред, Бюти. Аз… — Болка избухна в гърба на Джеси. Тялото й отхвръкна напред и се просна върху Бюти и седалката. Жената Нов вид изпищя.

— Снайпер! — изкрещя Трей.

Джеси опита да се вдигне, въпреки че не бе в състояние да си поеме въздух от болката в гърба. Ужасена Бюти изпищя отново. Стъклото на прозореца до предната пътническа седалка избухна. Джеси намери сили, да повдигне гърди, блъсна новоосвободената да легне настрани и я покри с тялото си.

— Държа те — задъхан, гласът й се извиси над женския писък и стрелбата.

Нова болка избухна в гърба на Джеси и изпрати изгарящ огън между плешките и задната част на главата й. Този път страданието й дойде твърде много. Опита да си поеме въздух, но не успя. Изведнъж всичко притъмня и болката заглъхна. Писъците на Бюти бяха последното нещо, което чу.

Джъстис изръмжа, претърколи се в леглото и погледна часовника. Беше 4:30 сутринта. Потърси в тъмното мобилния си телефон, отвори рязко капачето и го притисна до ухото.

— Дано да е за добро — изсумтя той.

— Джъстис? Съжалявам за късния час. Наистина. Но имаме спешен случай. Необходимо ми е твоето разрешение за няколко неща.

— Какво се е случило, Брас? Разрешение за какво? — Седна и посегна към лампата до леглото, вече съвсем буден.

— Трябва незабавно да изпратим хеликоптера ни от Хоумленд, за да прибере една от нашите жени-подаръци, която е била освободена преди по-малко от час. Освен това се нуждаем от разрешението ти да я отведем в Резервата. Там медицинското оборудване е по-добро, а в случая е необходимо точно такова. Тя е доста травматизирана. Наложило се е да я упоят веднага след спасяването й, заради емоционална травма. Мисля, че в Резервата ще се справят по-добре със състоянието й. Доктор Триша е все още там.

Джъстис си пое дълбоко дъх.

— Отлично. Изпрати хеликоптера да вземе нашата жена. Действайте и я докарайте тук. Обадете се на доктор Харис, вместо на Триша. Той е дежурен, докато тя е в отпуск. Не трябва да я притесняваме. — Той не спомена, че тя току-що е родила, тъй като телефонните линии невинаги бяха сигурни. — Знаеш това.

— Точно така. Извинявай. Много съм уморен. От оперативната група искаха да качат нашата жена на частен самолет и да я изпратят до нас, но аз им казах, че това ще отнеме твърде много време. Тогава поискаха хеликоптера ни от Хоумленд. Ти имаш един в Резервата.

Джъстис се намръщи.

— Защо не са я откарали с техния? Да не би да е на ремонт? Знам, че имат един. Лично трябваше да се боря, за да получат финансиране за него.

— Не, наред е. Но по време на освобождаването, един от работната група е бил прострелян. С техния хеликоптер са откарали пострадалия си колега до най-близкия травматологичен център, който се намира почти на деветдесет и шест километра от мястото на акцията.

— Един от тях е бил прострелян? Колко зле е мъжът? Ще оживее ли?

— Не е бил мъж. Била е женската представителка в екипа. Именно затова и нашата е толкова травмирана. Когато са простреляли онази жена, нашата е останала сама с много човешки мъже около себе си.

Сърцето на Джъстис спря. Знаеше, че Джеси е единствената жена, която работи с оперативната група.

— Какво се е случило?

— Тим Оберто смята, че целта е била жената-подарък. Снайперист се е опитал да я убие, но вместо това е улучил човешката жена. Не знам колко е сериозно, но трябва да е доста зле, щом като с хеликоптера са транспортирали нея, вместо да превозят нашата.

— Простреляли са Джеси Дюпре?

— Не знам името й — поколеба се Брас.

— Дай ми веднага номера на Тим Оберто — изръмжа Джъстис.

— Ъъъ, готов ли си да го запишеш?

— Задръж! — Джъстис скочи от леглото и излезе на бегом от спалнята. Намери химикалка и грабна от бюрото първата попаднала му папка. — Давай — и записа номера. — Брас, прави онова, което мислиш, че е най-добро. Не е нужно първо да ме питаш. Доведете нашата жена у дома, независимо с какво е свързано това, и се погрижете за нея. — Джъстис затвори и набра номера на Тим Оберто.

Вдигнаха му след четвъртия сигнал.

— Тим Оберто — мъжът въздъхна.

— Джъстис се обажда. Току-що научих новината. Джеси Дюпре ли е пострадалата?

— Да.

Джъстис искаше да изреве от чиста ярост.

— Жива ли е?

— В момента я обработват в една от травматологичните зали. — Тим си пое дълбоко дъх. — Не знам какво е състоянието й.

— Била е простреляна? — Джъстис трепереше.

— Да. В задната част на главата. Изглеждаше зле. — Гласът му се прекърши. — Снайперист се опита да убие жената-подарък, но Джеси застана на пътя му. Тя се хвърли върху вашата жена и я покри с тялото си. Простреляна е на три места — два куршума са попаднали в жилетката, но третият я е уцелил.

— Къде са били твоите мъже? — изрева Джъстис. — Тя е само представител. Трябвало е да се появи, когато всичко е обезопасено.

— Не ми крещи — извика Тим. — Бяхме прочистили района, преди да разрешим на Джеси да изведе жената навън. Беше снайперист. Бяхме приковани долу, докато се справят с него. Обичам това момиче като моя дъщеря. Аз бях този, който я вдигна от другата жена и я държа в ръцете си, докато пристигне хеликоптерът ни. Нейната кръв е по целите ми дрехи и аз съм този, който ще трябва да уведоми баща й, когато ми кажат, че си е отишла.

Джъстис рухна тежко върху бюрото, седна зашеметен и със затворени очи. Дори в началото не можеше да диша, поразен от новината, че жизнената жена, която бе споделяла леглото му, е била простреляна. Костваше му много, за да си поеме болезнено дъх.

— Дали ще умре?

— Простреляна е в задната част на главата. Как мислиш? Ако не се събуди, ще стане лошо.

Болка прониза гърдите на Джъстис. Джеси си бе отишла от него завинаги. Спомни си лицето й, как лежи гола под него, с ръце увити около врата му, и усмихвайки се го гледа с красивите си сини очи. Червената й коса, разстлана върху леглото му. Още по-силна болка прониза гърдите му.

— Къде си? Тръгвам веднага.

Тим се поколеба.

— Разбира се. Политика — смънка той. — Това ще ти даде хубава възможност за снимки, нали? Може да застанеш пред болницата и да разкажеш на репортерите колко е смела и как е дала живота си при изпълнение на дълга си, докато е спасявала ваша жена. Ти не я познаваш.

Джъстис се вбеси.

— Познавам Джеси. Никога не ме обвинявай за нещо, което не знаеш. Изобщо не ме интересува дали някой ще ме снима, или какво мислят хората точно в този момент. Искам да знам къде е тя, защото идвам там да я видя.

Тим въздъхна.

— Извинявай, Джъстис. Не исках да кажа това. Знам колко добър мъж си, но просто не искам да прецакваме тотално нещата точно сега. Това ме разкъсва. Разбираш ли? Тя ми е като дъщеря. Заплашвах да я метна на коляното си и да й нашляпам задника за онова, което направи тази нощ, а десет минути по-късно я държах в ръцете си и гледах как кърви. Никога не съм се чувствал така безполезен в живота си, по дяволите, и сега съм толкова ядосан на случилото се, че ако мога ще разкъсам някого.

Мъка. Това чувстваше Тим и Джъстис много добре го разбираше, тъй като тази емоция изпълваше и собственото му тяло.

— Всичко е наред Тим. Къде е тя?

— Портланд, Орегон. Това беше най-близкият травматологичен център, до който можехме да я транспортираме. Инцидентът се случи в щата Вашингтон, в отдалечен район. — И той каза името на болницата.

— Идвам. Имаш номера на мобилния ми, нали? Ако не, то вече го имаш, тъй като ти се обаждам от него. Искам да се свържеш с мен на секундата, щом разбереш нещо за състоянието й.

— Ще го направя, Джъстис. Извинявам се още един път. Не исках да кажа всички онези глупости.

— Не го мисли повече. — Прекъсна линията и набра контролния център на Резервата. Уреди да заредят хеликоптера с гориво, пилотите да бъдат събудени и охраната да се срещне с него след пет минути. Спомни си, че Тайгър спи в стаята за гости и го събуди, след което се втурна в спалнята да се облича.

Когато седна на леглото да си обуе обувките, внезапно застина неподвижно. Образът на Джеси, трайно настанен в съзнанието му, го накара да изреве от болка. Никога повече нямаше да има шанса да я целуне отново или да види усмивката й. В най-добрия случай може би щеше да успее да стигне до нея, преди да умре и да държи малката й бяла ръка.

Джъстис знаеше, че животът не е справедлив, на него самия му бе поднасял само трудности. Нейната загуба също щеше да му остави емоционални белези. Бяха имали толкова малко моменти заедно, но те бяха такива, каквито никога нямаше да забрави. А това болеше.

Глава 7

Навъсен, Джъстис погледна към своя екип за сигурност и за стотен път оправи вратовръзката си. Откакто влязоха във фоайето на болницата, хората ги зяпаха, но това не беше нещо необичайно.

Шестима огромни мъже от Видовете, в черни униформи и един, облечен в хубав, елегантен костюм, би трябвало да привлекат вниманието на всеки. Когато застана пред стаята на сестрите, Джъстис нервно прокара длани по тъмносивото си сако. Жената, която седеше отсреща, вдигна глава и устата й увисна, почти конкурирайки се с широко отворените й очи.

Джъстис не искаше да я плаши, затова заговори с мек тон:

— Дошли сме да видим Джеси Дюпре. Докарана е тук с рана от куршум.

Дежурната рязко затвори уста и преглътна.

— Вие сте Нов вид, нали?

Джъстис се въздържа да не изръмжи и да покаже зъби. Нямаше желание да завързва разговор със сестрата. Не му се играеше на въпроси и отговори. Доколкото знаеше, Джеси все още бе жива и той искаше да стигне до нея, преди да е станало твърде късно. До него Тайгър се наежи, протегна ръка и я постави на плота.

— Работата е спешна — тихо изръмжа той. — Отговорете на господин Норт, моля, и не забравяйте да се държите като професионалист.

Обикновено Джъстис би се сепнал при подобни думи, но тази вечер нямаше нищо против един от хората му да е така безцеремонен. Нуждаеше се от съдействието на жената, независимо по какъв начин щеше да го получи.

— Да. Както вече казах, ние сме тук, за да видим Джеси Дюпре.

Сестрата погледна в компютъра, щракна нещо на клавиатурата, получи информация и ги упъти по коридора към чакалнята. Не бяха направили и няколко крачки от гишето, когато чуха как тя казва на някой по телефона, че в болницата има група от страшно изглеждащи Нови видове.

— Мислиш ли, че се обажда на местните новинарски станции? — простена Тайгър. — Мразя ги тези копелета!

Джъстис сви рамене.

— Ще ги избегнем на излизане. — Изобщо не го интересуваше пресата. Дали Джеси е все още жива? Ще успея ли да я видя, преди да умре? Това ме убива. Трябваше да я види. Искаше да вдиша аромата й, да я докосне за последен път. Болката в гърдите му беше огромна като знаеше, че няма надежда в бъдеще да прекара поне още една нощ с нея.

Заставайки пред своя лидер и прикривайки го с тялото си, пръв в чакалнята влезе Тайгър, за да се увери, че вътре не дебне някаква заплаха. Джъстис веднага забеляза сенатор Джейкъб Хилс. Човекът седеше приведен напред на един стол, покрил лицето си с шепи и тихо ридаеше. Джъстис се вледени от горчивия му плач.

Усети как емоциите му блокират от болка, когато узна, че Джеси е мъртва. Дланите му се свиха в юмруци, яростта му изведнъж избухна и той се закле да отмъсти. Щеше да открие снайпериста, който я бе застрелял, и ако беше все още жив, щеше да го умъртви с голи ръце. Заради убийството на Джеси щеше разкъса кучия син — да го накара да крещи и да страда дълго преди да умре. Дива ярост и болка се бореха в него, като се опитваше да се овладее достатъчно, за да може да говори.

В чакалнята присъстваха и Тим Оберто с четирима други мъже, все още облечени в униформите на работната група. Джъстис трябваше да продължи с дълбоките вдишвания, за да дойде на себе си и да възстанови изгубения самоконтрол. Животното вътре в него го тласкаше напред, то искаше да унищожи всичко в стаята и да беснее от факта, че Джеси вече я нямаше.

Сенатор Хилс вдигна глава, ръцете му паднаха като отсечени и пълният му със сълзи поглед срещна Джъстис. Възрастният мъж се изненада да види пред себе си Видовете и се изправи на нестабилните си крака.

— Джъстис, какво правиш тук?

Джъстис преглътна.

— Чух за Джеси и долетях веднага.

Сенаторът примигна, за да спре напиращите сълзи и се приближи. Избърса длан в панталоните си и я подаде.

— Благодаря ти. Никога не съм очаквал някой от вас да дойде тук, но това означава много за мен. — Стиснаха си ръцете. — Докторът беше тук. — Възрастният човек се усмихна. — Съжалявам за сълзливото шоу, но си мислех, че дъщеря ми умира. — Нови сълзи бликнаха в очите му. — Тя ще се оправи.

Джъстис моментално изпита огромно облекчение, последвано от необходимостта да види веднага Джеси.

— Къде е тя?

— Почистват я. — Сенаторът се засмя. — Винаги съм казвал, че има дебела глава. Куршумът е одраскал черепа, без да го пробие.

Джъстис затвори очи, за да скрие бушуващите в него емоции. Джеси щеше да живее. Драскотината означаваше, че не е била сериозно ранена, щом като нямаше мозъчна травма, причинена от удара. Отвори очи и направи няколко успокояващи вдишвания. Трябваше да запази контрол. Това, което всъщност искаше да направи, бе да преобърне болницата, докато намери Джеси. Искаше да зарови лице във врата й и да вдиша аромата й. Той не се помръдна, тъй като се боеше, че няма да спре дотук.

— Бясна е заради косата си. — Смеейки се, сенаторът избърса потеклите сълзи. — Представяш ли си? Тя можеше да умре, а се притеснява, че трябвало да обръснат главата й на тила.

— Обръснали са й главата? — изръмжа Джъстис. Пое си дълбоко въздух. Това беше само коса, която бе загубила вместо живота си. Щеше порасне отново.

Смаян, сенаторът се напрегна, докато го наблюдаваше.

— За нас е странно бръсненето на главата — заяви Тайгър, като пристъпи напред, за да се включи в разговора. Погледна притеснено Джъстис, но се насили да се усмихне. — Ние сме благодарни, че вашата дъщеря ще живее.

— Извинявам се — кимна Джъстис. — Много съм разстроен, че Джеси е ранена. — Насили се да влезе в режим „Джъстис Норт“ — мъжът, който представлява Новите видове. — Искахме да покажем нашата подкрепа.

— Знаех си, че си добър човек, Джъстис — каза сенаторът с усмивка. — Дъщеря ми ще се радва да се запознае с теб. Имаш ли нещо напротив да се навърташ наоколо за известно време? Прелетял си целия този път, за да я посетиш, и тя ще бъде във възторг да се срещне с мъжа, за когото съм й разказвал толкова много.

— Вече се запознах с нея — уведоми го Джъстис. — Сега, бих искал да я видя.

— Срещнал си се с Джеси? — Сенаторът остана изненадан.

— Да. Тя доведе група наши жени в Резервата и беше там до снощи.

— Дъщеря ви може да бъде доста упорита — изхихика Тайгър. — Мислех, че ще ме застреля, ако й кажа, че не може да придружи новоосвободените след нападението в Колорадо и да им помогне да се установят в новите им домове.

— Това е моето момиче — засмя се възрастният човек. — Възпитал съм я да не приема „не“ за отговор. Тя е един малък боец. Прилича на майка си. И това ме плаши, тъй като е толкова дребна, а пък с толкова силно изразена индивидуалност. Съдейки по държанието й, човек би си помислил, че е двуметров защитник. — Изпъчи се с бащинска гордост. — Може да бъде доста твърдоглава.

— Да — обади се усмихнат Тим. — Такава е. Нощес щях да я метна на коляното си и да й нашаря задника.

— Щеше какво? — ахна сенаторът.

— Тя ми напомня за моята дъщеря. — Тим стана сериозен. — Имахме опасна ситуация при освобождаването на жената-подарък. Двама от нашите хора бяха приковани долу, като в същото време трима от нападателите успяха да проникнат в задната част на къщата. На Джеси й бе наредено да стои далеч от мястото, но тя отказа да изпълни заповедта. Уби трима от копелетата, като ги задържа на разстояние от моите момчета. А когато не успяхме да намерим жената, дявол да го вземе, тя започна да я търси, докато не я откри. Щяхме да я пропуснем, ако Джеси не беше толкова упорита и сигурна, че там има Нов вид.

Един от членовете на екипа приближи.

— Аз съм Трей Робъртс, ръководител на екипа, в който участва Джеси. Тя спаси двама ни с Майк. — Той кимна към другия мъж, застанал до него. — Бяхме притиснати и онези тъпаци можеха да ни подпалят задниците, тъй като не можехме да се оттеглим. Бяхме под обстрел. Джеси ги застреля и тримата.

— На единия изигра номер, за да го накара да излезе от прикритието си. — Майк се засмя. — Престори се, че е простреляна и умира, за да накара кучия син да излезе и да я довърши. Свали го за нула време.

Устата на сенатора зееше отворена.

— Убила е трима мъже? Никой не ми е казал.

— Щях, но вие току-що пристигнахте. — Тим пребледня. — Аз й заповядах да си намери скривалище, сър. Би трябвало да остане скрита, докато не й кажем, че е чисто, но тя отказа да ме послуша. Ето защо исках да я метна на коляното си.

— Не би трябвало да бъде излагана на опасност. — Възрастният човек въздъхна тежко. — Не би трябвало да я пращате да осъществява контакт с Новия вид, докато не е безопасно за нея.

— Вие сте този, който й е дал пистолет — изсумтя Тим. — Тя си мисли, че е част от екипа, защото вие постоянно й го повтаряте. Знаете колко упорита може да бъде. Затова й казах как ще постъпя, ако не ме слуша. А тя послуша ли ме, остана ли да изчака отвън? Не, дяволите да го вземат! Не и вашата дъщеря. Настоя да отиде с мъжете, така че да бъде в помощ на жената веднага щом я открият. Вероятно би откраднала кола и би разбила портите сама, ако не бях я пуснал вътре с екипа.

Сенаторът си пое дълбоко дъх, за да се успокои, но въпреки това, продължаваше да изглежда ядосан.

— Прав си. Това е Джеси. — Устните му се присвиха. — Уволнена е. Никога не съм мислил, че ще бъде толкова опасно. Че ще се наложи да убие трима души или че ще я застрелят. Тя няма да се върне отново. Ще й намеря веднага заместник, но това повече няма да го бъде. — Погледна към Джъстис. — Бих искал да те помоля един от твоите хора да заеме мястото й временно, докато намерим човек, заслужаващ доверие. Не ме интересува дали е мъж или жена, но екипът се нуждае от някого, от когото жените ви няма да се боят. Кой би могъл да бъде най-добър за това, по принцип, ако не един от вашите собствени хора?

Джъстис не желаеше Джеси да се връща отново на работа, предвид това че членовете на екипа й бяха допуснали тя да бъде почти убита.

— Ще намерим заместник. — Той огледа колегите й в помещението, като най-накрая се взря в Трей Робъртс — ръководителя им. — Кой ще работи по-добре с екипа ви? Мъж или жена? — Направи пауза. — Имайте предвид, че жените ни стават сприхави, ако някой от вашите хора ги тормози или ги притеснява сексуално.

Трей примигна.

— Определено мъж. Ние обичаме да дразним Джеси през цялото време, но тя знае, че се шегуваме. Така се разтоварваме от стреса. Не съм сигурен, че жените ви ще разберат шегите и някое от моите момчета може да пострада.

— Готово! Ще попитам за доброволец и ще го свържа с вас в рамките на следващите няколко дена. — Джъстис насочи вниманието си към сенатора. — Трябва да се разберем къде ще живее и какво ще бъде най-безопасно за него. Няма да изложа някой от хората си на открито, за да стане прицел на враждебно настроените групировки. Той трябва да разполага с безопасни условия на живот.

— Разбрахме се.

Вратата на залата се отвори и оттам излезе една медицинска сестра. Тя зяпна Новите видове. Секундите се проточиха в минути. Сенаторът пристъпи напред, за да привлече вниманието й.

— Да?

Жената с усилие откъсна очи от мъжете и го погледна.

— Ами, вашата… ъ-ъ… дъщеря. Тя е готова да си тръгне. Всичките й тестове изглеждат добре, а тя отказва да остане за наблюдение. Те са…? — Сестрата обърна глава и зяпна в Тайгър.

— Те са какво? — тросна й се сенаторът.

Вниманието на жената се върна към него.

— Тя си тръгва от спешното. Ще я освободят веднага, щом се облече. — Обърна се и побягна.

— Трябва ли да нося наши снимки и просто да им ги раздавам? — Прихна да се смее Тайгър. — Така могат да се взират толкова дълго колкото си искат.

— Съмнявам се, че ще проработи. Те само ще ти искат автограф. — Джъстис се усмихна, за да смекчи думите си.

Тайгър трепна.

— Ще казвам, че не знам как да си напиша името, когато ме помолят да го направя. Хората ще разберат и ще повярват, че не можем да четем.

— Май ви се случва често, а? — засмя се Трей.

— Да — кимна Тайгър. — Преди две седмици бяхме поканени в Резиденцията на губернатора и по време на мероприятието трябваше да се справяме с много хора. Искаха от нас да подписваме разни неща, непрекъснато ни докосваха и ни молеха да позираме с тях за снимки. Жените ми пъхаха телефонните си номера, когато си стискахме ръцете.

— Човече, аз искам жените да ми дават техните номера — засмя се Майк. — Това не звучи никак зле.

— Нямаше да говорите така, ако го бяхте преживели — заяви тихо Джъстис. — Да гледат на вас не като на човек, а като на вещ. Предмет. Нещо без чувства.

— Да, но пък жените…! — намигна им Майк.

— … са прекалено нежни… — ухили му се Тайгър.

Майк открито огледа Тайгър от главата до петите, преди да погледне надолу към собственото си тяло.

— Ние с теб сме почти еднакви.

— Не. Не сме. Аз съм по-силен. — Тайгър се засмя широко и зъбите му блеснаха. — Имам остри зъби, а жените ви са твърде крехки.

— О! Вашите жени изпитват удоволствие от остри зъби? Леле! Това е готино! Разбирам, това с нашите не можете да го направите. Веднъж нахапах задника на една и тя ме заряза, твърдейки, че съм изрод. — Майк си показа зъбите. — Моите са прави и равни, и така трябва да бъде, платих за тях два бона на зъболекаря. Мадамата имаше страхотен задник все пак. Беше супер да забиеш зъбите си в него.

Джъстис въздъхна и отправи извинителен поглед към сенатора. Възрастният мъж му се усмихна в отговор. И двамата очевидно разбираха, че понякога мъжете водеха разговори, които не би трябвало да бъдат водени. Лидерът на Видовете престана да обръща внимание на диалога между Тайгър и човека от екипа. Искаше да отиде и да намери Джеси.

— Тайгър, остани и поговори с новия си приятел. Ще бъда отвън зад тази врата — заяви му той, отправяйки се натам.

— Не ме забравяй! — пошегува се Тайгър.

Джъстис огледа коридора, когато излезе с останалите мъже от охраната.

Сенаторът го последва. Умът на Джъстис заработи трескаво, щом разбра, че в този момент изобщо не е добре да се види с Джеси. Хората ги зяпаха, събираха се на групички по целия коридор и се взираха в него. Някои от тях вадеха мобилните си телефони, за да снимат, без да си правят труда да се крият.

Силен гняв се надигна в него, когато осъзна опасността, в която щеше да постави Джеси. Всяка снимка или видеоклип на неговата силна реакция към нея, щяха да бъдат продадени на местните новинарски станции. До полунощ новината щеше да присъства във всяка медия по света, да спекулират с клюката, че може би двамата се срещат и тя да се превърне в мишена за репортерите и за враговете на Новите видове.

Те не се срещаха — това предполагаше Джеси да поиска да го види отново — а той не бе сигурен, че е така. Надяваше се тя да го стори, но действителността можеше да бъде друга. Вероятно, би извършил някоя глупост, ако имаше шанса да я докосне, а той беше длъжен да избегне това. Не можеше да отрече желанието си да говори с Джеси. По един или друг начин искаше да получи достъп до нея — лице в лице — но при безопасни условия. Отказваше да я постави в опасност. Срещна погледа на сенатора и в този момент му просветна едно решение.

— Джеси се нуждае от работа, а аз имам безопасно място, което да й предложа. Това е най-малкото, което мога да направя, тъй като тя пострада при спасяването на наша жена. Така ще може да продължи да работи с тях, но при сигурни условия.

— Това ще бъде страхотно, Джъстис — усмихна се сенаторът. — Ако си говорим честно, тя адски ще се ядоса, когато разбере, че съм я уволнил. Дъщеря ми има характер. Ще ми спасиш задника. Що за работа е това?

Джъстис се поколеба. Щеше да рискува.

— Ще живее в Хоумленд. Там е сигурно и безопасно за нея. Имаме отделно общежитие, където са настанени нашите жени. Би било чудесно за тях да имат Джеси около себе си, а аз съм сигурен, че тя ще им бъде от огромна помощ.

— Звучи добре — кимна възрастният човек.

— Може да започне веднага, след като се почувства добре. — Джъстис трябваше да потисне усмивката си. Щеше да вижда Джеси често, ако тя живееше в Хоумленд. По дяволите, щеше да има повече достъп до нея, както и да я убеди да се върне в леглото му. Тази мисъл му помогна да потуши желанието си да я види веднага. — Ще сме щастливи да я имаме при нас.

Аз ще съм дяволски щастлив да я имам. Внезапно в съзнанието му проблесна образът й, когато лежеше под него предната вечер, но той бързо го изтика в най-потайното ъгълче, преди да се изкуши да щурмува коридорите, за да я намери и да я метне на рамо. Не го прави! Прекалено много хора има, по дяволите, и пресата най-вероятно вече е дошла; не можеш да подведеш хората си. Ти си лицето на Новите видове. Ще я видиш скоро. Много скоро.

— Като познавам дъщеря си, това навярно ще стане днес.

Днес. Джъстис не успя да потисне усмивката, която се разля по лицето му.

— Веднага ще се заема с всичко необходимо. — Мобилният му телефон иззвъня. — Извинявай. Трябва да се обадя.

— Разбирам — отвърна сенаторът.

Джъстис се отдръпна встрани, приемайки повикването. Ставаше въпрос за новата женска, която Джеси бе спасила. Той се заслуша.

— Дръжте я упоена. Искам незабавно да я преместите в Хоумленд. — Сетне се върна при възрастния мъж. — Трябва да тръгвам. Отнася се за жената, спасена от Джеси. Не е добре с главата. Когато се е събудила е отказала да се успокои и е опитала да избяга. Затова на медицинския екип им се е наложило да я упоят отново. Когато Джеси започне работа, ще трябва да ни помогне най-напред с нея. Обади ми се и ще организираме транспорта й до Хоумленд.

— Имам транспорт. Сам ще я доведа. Разполагам с частен самолет.

— Благодарен съм, че тя е добре. — Джъстис му подаде ръка.

— Благодаря ти, че дойдохте.

В следващата минута Джъстис и хората му напуснаха болницата. Новинарските микробуси чакаха отвън и Джъстис въздъхна с раздразнение, когато репортерите се втурнаха към тях, крещейки въпросите си, но въпреки това успя да чуе изръмжаното от Тайгър проклятие.

— Животът е гаден понякога.

Джъстис кимна в знак на съгласие. Бе постъпил правилно, като си тръгна, независимо от разяждащото го съжаление, което караше стомахът му да се свива, защото не успя да види с очите си, че Джеси наистина е добре. Колкото и да му се искаше да я прегърне, да се увери, че е жива, не би разрушил живота й по този начин.

Джеси с усилие се съпротивляваше на желанието си да плаче. Тя докосна превръзката на тила си и трепна. Беше я яд, че обръснаха част от косата й. Сестрата я изгледа съчувствено.

— Никой няма да разбере, ако я вържете на опашка или я пуснете свободно. Петното е отзад на главата ви и ще се вижда само при разделена коса или ако я сплетете на две плитки. Знам, че така е грозно подстригана, но с времето ще порасне. Когато израсте малко ще се смеси с останалата коса и ще бъде трудно да се забележи дупката. Трябва да пазите шевовете сухи.

— Знам. — Джеси позволи на жената да й помогне да слезе от болничното легло. Сви устни при вида на спортния комплект, който й бяха донесли. Баща й го бе купил от магазина за подаръци и приличаше на парцал, но нямаше нищо друго за обличане. Мразеше анцузите по принцип, но фактът, че екипът беше с отпечатано име и лого на болничното заведение, правеше нещата още по-лоши. — Имам листовки, в които пише как да се грижа за тях.

— Трябва да седнете в инвалидната количка и санитар да ви придружи до изхода. Такава е болничната политика.

— Страхотно — изсумтя Джеси и запази коментарите за себе си, тъй като сестрата беше мила.

Седна и покорно позволи на жената да я избута от залата, след като постави торбата с окървавените дрехи в скута си.

Когато излязоха в коридора, Джеси веднага забеляза баща си и Тим. Част от екипа също беше там. Майк, Трей, Джими и Боб, който се беше облегнал на стената, и я наблюдаваше усмихнат. Отсъстваше единствено Шейн.

Щом я забеляза, сенатор Джейкъб Хилс се засмя, прекъсна разговора си с Тим и се спусна по коридора към нея.

— Как е моето бебче?

— Да — рече ухилен Трей, като изпревари всички. — Как си, скъпа?

Ръката на Джеси я засърбя да му покаже среден пръст, но вместо това насила се усмихна.

— Бива. Готова съм да се прибера вкъщи. — Погледът й срещна този на Тим. Той мрачно се взираше в нея, което не беше добър знак. Това означаваше, че все още й е бесен, че не изпълни заповедите му. — Как е Бюти? Казаха ми, че не е ранена. Всичко наред ли е там, където искаха да я изпратят?

Тим се поколеба.

— Наложи се да я упоим, Джеси. Когато те простреляха, тя изпадна в истерия и не можахме да я успокоим. Незабавно се обадихме на НСО, след като се погрижихме за теб. Шейн остана с нея заявявайки, че ти би искала някой от нашия екип да бъде с жената докато заспи. НСО са изпратили хеликоптер да я вземе и той лично я е придружил до Резервата. Сега е на път за вкъщи. Тя е на безопасно място и е спяла като бебе, когато за последно я е видял.

— Когато Шейн попълваше документите за нея, написа Бюти в графата за името й. — Боб се засмя. — Решихме, че ще се ядосаш, ако я беше записал Мъд или Мънки.

Сенаторът ахна и стрелна Боб със свиреп поглед.

— Ти ли й измисли тези имена?

— Не. — Усмивката на Боб умря. — Така са я наричали. Джеси я преименува на Бюти.

— О! — Успокои се сенатора. — Мислех, че ще ни се наложи да изпаднем в ужасна ситуация. Никога не ги наричайте с унизителни имена. Ще ви уволня, ако някога го направите. Винаги се отнасяйте към тях с уважение, все едно са от семейството.

— Искаш да кажеш, както аз викам на Джек тъпанар и миризливец? — Подсмихна се Джеси. — Така се наричаме един друг в семейството. Може би имаш предвид да се отнасяме към тях като към човек извън семейството.

— Брат ти мрази тези имена, Джес — отвърна й с усмивка сенаторът. — Ако той беше тук, вместо в Афганистан, щеше сам да ти го каже.

— Джеси — поправи го тя, засмяна. — Радвам се, че дойде, татко. Готова съм да се прибера вкъщи и да се върна на работа.

Тим се прокашля и даде знак с палец на мъжете. Джеси се намръщи, когато екипът бързо се отдалечи, оставяйки я сама с баща й. Той изглеждаше мрачен, когато объркана се втренчи в него.

— Относно това. — Сините му очи се присвиха. — Ти си уволнена.

— Какво? — изкрещя тя.

— Тихо, Джесика Марли Дюпре! — нареди строго баща й. Беше същият тон, който винаги използваше, когато бе загазила яко. — Нощес не си се подчинила на заповед и си убила трима души. Знам, че си постъпила правилно, като си защитила колегите си, членове на екипа. Но си убила трима мъже. — Гласът му се прекърши и очите му се напълниха със сълзи. — Имаш късмет, че мозъка ти е непокътнат. Знаеш ли как се почувствах, когато ми се обадиха и ми казаха, че си простреляна? — Той си пое накъсано дъх. — Уволнена си. Обичам те, но не мога да живея с мисълта, че ще се окажеш в позиция, в която трябва да убиеш още хора или ти да пострадаш. Имаш нова работа, така че ме изслушай, преди да избухнеш.

Джеси бе шокирана. Баща й бе много по-разстроен, отколкото някога го бе виждала, с изключение на веднъж. Беше плакал, когато майка й почина и никога напълно не успя да се възстанови от загубата.

Облегна се назад в инвалидната количка и отпусна напрегнатото си тяло. Загриза я вина, когато се взря във възрастния мъж. Беше минал през ада, заради нейното раняване и тя го знаеше. Болеше я да загуби работата си, но баща си обичаше повече.

— Що за работа е това?

Той се поколеба.

— И няма да ми крещиш и да ми казваш, че не мога да те уволня?

Тя поклати глава.

— Ти плачеш. Прости ми, татко. Ти загуби мама, а тя беше всичко за теб. Сега едва не загуби и мен, и аз те разбирам. Ядосана съм, защото обичам тази работа, обичам и момчетата от оперативната група, но осъзнавам адското положение, в което се намираш. Каква е новата работа и забрави за нея, ако мислиш да ме затвориш в някой офис.

Сенаторът се наведе, сграбчи я в обятията си и я притисна силно към себе си. Тя отвърна на прегръдката му, като си пожела да може да диша. Размърда се в ръцете му и най-накрая той я пусна. Възрастният човек се изправи и избърса сълзите си. Усмихна й се. Дори само заради това си струваше да загуби работата си и почти да посинее от липсата на въздух.

— Намерих ти работа към НСО в Хоумленд, Джеси. Как е, като утешителна награда, заради загубата на старата в спецгрупата? Ще продължаваш да работиш пряко с Организацията на Новите видове, но на безопасно място. — Усмихна й се. — Джъстис Норт долетя дотук, за да се увери, че си добре и сам предложи тази работа!

Джеси се смая.

— Джъстис е тук? — Извърна глава да го потърси.

— Той получи спешно повикване във връзка с жената, която си спасила нощес. Трябваше бързо да тръгне, но каза, че можеш да започнеш по всяко време, щом си готова. Знаех си, че ще искаш да се върнеш на работа. — Баща й се засмя. — Познавам моето момиче и бях наясно, че ще искаш тази работа. Така че, надявам се, нямаш нищо против, че изпратих хора в апартамента ти. Те ще съберат багажа, както сме се разбрали. Твоите вещи ще ти бъдат изпратени, а мебелите ще останат на съхранение. На моите момчета им е наредено да опаковат нещата ти и да превозят всичко, което ще ти е необходимо. Това може да отнеме няколко дни, но ще ги получиш достатъчно бързо.

— Благодаря ти. Това е страхотно решение. — Джеси се насили да се усмихне, за да скрие изненадата от драстичните промени в живота си. — Знаеш, че искам тази работа. — Джъстис беше дошъл и си бе отишъл, без да я види. Прикри своите емоции от баща си, от страх, че той можеше да обърка с нещо друго тъгата, която тя чувстваше, от факта, че Джъстис е бил тук и не е останал достатъчно дълго, за да я види. Освен това беше и малко ядосана, но остави гнева да отшуми.

Той бе прелетял целия път от Калифорния, за да дойде в болницата. Това трябва да означава нещо, нали? Можеше да остане и да каже „здрасти“. Може би се е убедил, че съм добре. Тя въздъхна.

— А как е моята жена-подарък? Каква беше спешната ситуация?

— Не знам, но щом стигнеш в Хоумленд съм сигурен, че ще разбереш. Той нареди да я преместят там и каза, че тя ще бъде първата ти задача.

Джеси се замисли. Джъстис може би й беше ядосан, че си тръгна от него, и поради тази причина не бе останал. Но тя трябваше да го направи. Това беше работа, макар че и на нея й се наложи да го остави. Той трябваше да разбере това. Е, за да бъдем честни, помисли си тя, той също бе принуден да си тръгне заради работата.

— Бих искала да се сбогувам с моя екип.

— Можеш да го направиш, те са в чакалнята. Отвън ни чака кола, за да ни откара до летището. Ще спрем и да ти купим някои дрехи, с които да изкараш следващите няколко дни. — Той погледна анцуга. — Наясно съм, че мразиш подобни комплекти, но това беше всичко, което имаше, освен ако не искаш ярко оранжева лятна рокля с щамповани цветя. — Тя направи гримаса и сенаторът се засмя. — Знам. Не съм те виждал в рокля, откакто завърши средното училище, където беше задължително да ги носиш. Но ти обличаше отдолу къси дънкови панталонки и потник, ако си спомням правилно.

Джеси се усмихна.

— Не беше потник, а спортен сутиен.

Възрастният човек протегна ръка и обгърна с шепа лицето й.

— Това е моето момиче. Ти винаги трябва да бъдеш различна.

Образът на Джъстис се появи в съзнанието й и тя се запита дали това е една от причините да бъде толкова привлечена от него — харесваше го адски много, защото беше различна. Само й се искаше да беше останал наоколо, за да се видят.

Глава 8

Името на доктора да се уточни.

Джеси беше нервна, когато слезе от таксито и метна на рамо чантата си за фитнес. Гледката на протестиращите, които крачеха в близост до портата моментално я разгневи. Нямат ли си собствен живот? Нещо по-добро за вършене, отколкото да тормозят куп хора, които нищо не са им направили? Тя спря до прозореца на водача и му подаде три двайсетачки.

— Задръж рестото.

— Благодаря. — Шофьорът обърна на заден и си тръгна.

Докато се отправяше към портите, Джеси изучаваше мъжете и жените. Хоумленд беше основна база на Новите видове. Освен нея, бяха закупили огромна гориста местност, която бяха нарекли Резервата. Беше идвала тук и преди, но никога не й се бе налагало да минава през входните врати. Беше идвала с хеликоптера, за да остави новоосвободените жени и незабавно излиташе, без да напуска площадката за кацане. Сега щеше да живее и работи вътре в Хоумленд. Носеха се слухове, че Джъстис пребивава тук постоянно, а това означаваше, че най-вероятно ще го вижда понякога.

— Какво правиш тук? — Това беше мъж, около четирийсетте, който излезе от редиците на демонстрантите, и носеше плакат с надпис „Мерзости няма да бъдат толерирани, Възлюби Господа.“

Младата жена спря, вдигна глава и го огледа критично.

— Ти какво правиш тук?

Той се намръщи.

— Аз използвам моето право, като американец, да изкажа собственото си мнение.

Тя сви рамене.

— Аз пък съм тук, защото моят американски задник иска така. — Джеси направи още три крачки, преди идиотът да се размърда и с един скок да препречи пътя й. Тя се закова, тялото й се напрегна. Бе оценила мъжа като потенциална заплаха. Той беше с около тринайсетина сантиметра по-висок от нея и с биреното си коремче и слабите си ръце съвсем не бе в добра форма. С присвити очи, непознатият се бе втренчил в чантата й.

— Тук ли ще останеш?

— Много си умен. Да. Затова си нося сака.

Онзи се намръщи и я фиксира още по-ядосано.

— Не можеш да влезеш там. Това е свърталище на злото. — Джеси се изсмя високо. Реакцията й накара мъжа да побеснее. — Не ми ли вярваш? Словото Господне е на моя страна. Той ми каза да дойда тук и нека те да знаят, че не са добре дошли в Америка. Ние сме боголюбива държава.

Джеси обичаше типове като този — правеха я много щастлива, и тя се засмя.

— Леле! Бог ти говори?! Това е страхотно! Можеш ли да му предадеш, че искам световен мир и Елвис обратно? Мечтая си да го запозная с някоя готина метъл банда. Биха могли заедно да направят няколко жестоки парчета.

Мъжът я зяпна, но после затвори уста. Очите му се окръглиха, а лицето му почервеня.

— Ти ми се присмиваш?! Подиграваш се на Бог?!

— Не. Никога не бих се гаврила с Бог. Това, на което се подигравам, е, че ти си идиот, а не го осъзнаваш. Вместо да си губиш времето тук, по-добре оправяй собствения си живот. Чудя се, какво ще каже Господ по въпроса, задето съдиш другите? Спомняш ли си това? Аз да, от уроците по религия. Никога не съм виждала стикер, на който пише: „Исус или Бог те обича, само ако…“ останалото си го допълни. Вземи живота си в ръце и осъзнай, че ако Бог наистина ти говореше, той щеше да ти каже да вършиш по-добри неща, отколкото да си губиш времето, като досаждаш на добрите хора. Господ е любов и приемане, не глупост и омраза. — Тя погледна плаката, който той държеше, после вниманието й се върна обратно към мъжа. — Нуждаеш се от няколко урока допълнително, тъй като изглежда не знаеш, че вместо запетая, там трябва да е точка. Освен това, можеш да научиш и какво е състрадание. Знам, че е хубаво да се правят разходки навън, да се диша чист въздух, но го прави в парка, не тормози добрите хора, които се опитват да подредят живота си. И ти трябва да опиташ някой път. Може да те направи достоен човек. Иначе това, което вършиш в момента, е скапана работа. — Джеси заобиколи непознатия. Той беше шокиран, щеше да се пръсне от яд.

Младата жена забеляза двама мъже от Новите видове, които стояха на страж зад портата. Явно бяха чули всяка нейна дума. Тя държеше ръцете си така, че те да могат да ги виждат и се стараеше да изглежда безобидна, докато приближаваше към тях. Пазачите, които бяха тежковъоръжени, не помръднаха от местата си от другата страна на входната врата.

— Здравейте! Казвам се Джеси Дюпре. Ще бръкна много бавно в предния си джоб да извадя шофьорската си книжка. — Единият кимна в знак, че й разрешава. Тя извади свидетелството си за правоуправление и го подаде през решетките. — Рано тази сутрин Джъстис Норт е говорил със сенатор Джейкъб Хилс и ми е предложил работа в Хоумленд. Нямам точно определено време кога да дойда. Така че, ето ме тук.

Мъжът й върна книжката. Той се поколеба преди да посегне към нещо на стената, което бе извън полезрението й. После извади някаква папка и прокара пръст по листа в нея.

— Пусни я да влезе. Има я в списъка.

Другият пазач отключи портата. Джеси влезе, спря и огледа ключалката на вратата зад себе си. Първият охранител й се усмихна учтиво и й направи знак да го последва. Джеси размаха пръсти за сбогом към протестиращите, преди да изчезне от погледа им. Стените, ограждащи Хоумленд, бяха високи девет метра и имаха вътрешни стъпала, които извеждаха горе, където патрулираха много офицери от Видовете.

— Длъжни сме да проверим чантата ви, това е стандартна процедура. Всеки трябва да бъде претърсен. Налага се да ви опипаме и от кръста надолу. Извинявам се, но това е необходимо поради сериозни заплахи срещу НСО. Мога да се обадя за жена-офицер, която да ви претърси, ако ви е неприятно моето докосване. Тя ще бъде тук след десет минути. Имаме на разположение достатъчно бутилирана вода и газирани напитки, така че можете спокойно да изчакате. Но трябва да проверим чантата ви сега. Длъжни сме да се убедим, че в нея няма оръжие или експлозиви.

— Разбирам. Аз обикновено нося пистолет, имам разрешително, но сега не го взех със себе си. Знаех, че тук не е позволено, затова го оставих при моя екип.

— Какъв екип? — Мъжът примигна.

— До тази сутрин работех със специалната група към НСО за спасяване на жени-подаръци.

— Не знаех, че там работят жени. — Той се усмихна.

— Бях само аз. — Тя се обърна с лице към стената и разкрачи крака. — Хайде, претърсете ме.

Пазачът беше изпълнителен и не искаше да предизвиква Джеси. Той прокара ръце по гърдите й, без да спира върху тях и без да ги притиска и опипва. Наведе се и проследи с длани краката й, от глезените до ханша. Използва опакото на ръката си, за да се увери, че тя не носи пистолет в бикините. Изправи се и отстъпи назад. Джеси се обърна и вдигна поглед към лицето му.

— Благодаря. Уведомихме в офиса за вашето пристигане. Оттам ще изпратят джип за вас, госпожице Дюпре.

— Просто Джеси. Благодаря.

Мъжът й се усмихна.

— Аз съм Флейм, а партньорът ми, дето сърдито гледа протестиращите, е Слаш. Благодаря за удоволствието, което ни достави с думите, които каза на онзи човек там. Той обича да ни се подиграва.

— Удоволствието е мое. Когато започне отново да ви дразни, просто скандирайте насреща му „Елвис“, и се обзалагам, че той ще млъкне. — Тя му намигна. — Това е най-добрият начин да се справите с тях. Тази дума напълно ще го вбеси, той ще знае, че е обида, но останалите няма да разберат.

Флейм се изсмя.

— Ще го запомня и ще го предам на другите.

— Смятам, че така е честно да му го върнете. Сигурна съм, че трябва да се примирявате с адски много неща. Може ли да ти задам един личен въпрос?

— Естествено. — Той сви рамене.

— Защо избра да се казваш Флейм? Разбирам косата ти да беше яркочервена, но тя е светлочервена.

— Обичам да наблюдавам как гори огънят. — Усмихна се. — Често прекарвам нощите като седя вън пред огнището. Миризмата на горящо дърво е приятна, а пламъците са красиви и толкова живи.

— Винаги съм искала да задам този въпрос. Късметлия си, че си имал възможността сам да избереш името си. Аз бях принудена да се примиря с Джесика Марли Дюпре. — Тя поклати глава. — Моите родители ме убеждаваха, че е хубаво. Мисля, че са пушили наркотици, докато са римували двете ми имена. — Флейм се разсмя. — Ето защо настоявам да ми викат само Джеси. Когато чуя някой да ме нарича с пълното име, ми призлява. Звучи, сякаш трябва да пея стари кънтри песни или нещо такова. Така че, името е от значение.

— Удоволствие е човек да те има около себе си. — Засмя се отново мъжът. — Родителите ти са свършили добра работа.

— Благодаря.

— Наистина ли ще работиш при нас?

— Да. Не знам какво точно ще правя. Тази сутрин ме изритаха от екипа и ме изпратиха тук.

Усмивката му помръкна.

— Искаш да кажеш, че са те уволнили? Защо са те отстранили от групата?

— Бях простреляна. Просто драскотина, наистина. Също така убих и трима тъпанари, но те си го заслужаваха. Това е дълга история. Беше добра стрелба. Но моят баща е сенатор Джейкъб Хилс. Като научи и полудя от притеснение. Уволни ме, за да е сигурен, че повече няма да съм в опасност, или да попадам в ситуация, в която може да се наложи да убивам задници. — Усмихна се, за да смекчи думите си. — Предполагам, е решил, че тук ще е по-безопасно. — Тя огледа високите стени и тежковъоръжените офицери, които патрулираха горе. — Забелязвам, че това място е доста сигурно.

Флейм се засмя.

— Къде те простреляха?

Джеси се обърна с гръб към него и повдигна косата си. Раздели я на път, за да покаже обръснатата площ — около пет сантиметра дълга и два и половина широка — покрита с марля.

— Просто една драскотина. Куршумът е отнесъл малко от кожата на главата, но… — Пусна косата си и се обърна отново към мъжа. — Не забравяй винаги да носиш бронежилетка по време на дежурство. — Погледна към неговата. — Моята пое два куршума от снайпер в гърба. — Тя посочи към жилетката му. — Вършат работа. Всичко, което имам е няколко натъртвания.

— Невероятно! Имаш ли приятели тук? Покрай дейността ти в спец групата, трябва да си завързала някои познанства.

— Не. Срещала съм се с няколко души, но с никой от тях не съм прекарала много време. — Освен Джъстис. Но не го спомена на глас.

— Защо не ми се обадиш, когато се настаниш? Имаме си бар. Ще се радвам да те черпя една бира и да те запозная с всички. Мисля, че ще спечелиш куп приятели. Много си забавна.

— Става. Хубаво е човек да има повече приятели.

— Имаме телефонен указател. Номерът ми е вътре. Търси Флейм, нямам фамилно име. Все още не ми се е налагало да избирам такова.

Джип, управляван от жена от Новите видове, приближи към портата. Тя беше едра, явно експериментален прототип, а не подарък. Джеси нямаше много опит с подобни жени, освен с една, когато бе прекарала известно време в Резервата. Тя много харесваше Брийз.

— Това е твоят шофьор. Вярвам, че ще живееш и работиш тук с радост, Джеси. За мен беше истинско удоволствие да се запознаем. Надявам се скоро да те черпя една бира. Обади ми се. — Флейм й помаха с ръка за довиждане.

— За мен също беше удоволствие да се запознаем. Ще се обадя да пийнем по бира. — И тя му помаха с ръка, взе си сака и тръгна към джипа.

Едрата жена се намръщи.

— Хей, човек, трябва да дойдеш с мен.

— Здравей! Аз съм Джеси. Ти ли си моят шофьор?

— Да. — Тя нямаше щастлив вид. — Аз съм Миднайт. Заповядай, качи се.

Джеси хвърли чантата си на задната седалка и се настани на предната, до водача. Не откри предпазен колан. На територията на Новите видове, те не бяха задължителни. Също така тук нямаше натоварен трафик или проблеми с превишената скорост. По тротоарите Джеси забеляза паркирани предимно голф колички. Жената направи обратен завой и погледна към пасажерката си, очевидно не бе щастлива, че е назначена да я вози навсякъде.

— Не харесваш хората като цяло или специално мен? — Джеси запази усмивката си.

— Нямам намерение да бъда груба. — Миднайт погледна своята спътничка по-меко. — Не съм свикнала да се занимавам с вашия вид, а и преживяванията ми с човеците не са били приятни.

— Разбирам. Е, аз по принцип съм си умница, обаче винаги съм мила към хората, освен ако те са се отнесли още от първия миг зле към мен. Не мисля, че се държиш грубо. Просто ми се иска да ми дадеш шанс, преди да решиш, че не ме харесваш. Нямам никакви предубеждения към теб.

— Ясно.

През целия си живот, Джеси трябваше да се учи как да разчупва леда. Като дъщеря на публична личност се налагаше да се справя с много непознати хора в различни ситуации. Можеше да бъде по-открита и пряма с Новите видове, отколкото с човеците и това й харесваше. С тях не можеха да се играят игрички, нито лесно да се излъжат. Те бяха много откровени.

— Значи, ти си тази, която ще ми каже къде и какво да правя, къде ще спя и кога да започна? Нищо не ми е ясно, освен че имам работа и ще живея тук.

Миднайт погледна със сините си очи към Джеси.

— Аз трябва да те взема и да те откарам до една от къщичките. Казаха ми да ти покажа дома ти, да те изчакам, докато се приготвиш и след това да те отведа до медицинския център. Нищо друго не знам.

Тези хора трябва да си подобрят програмата за информация на работните места, реши Джеси.

— Достатъчно честно. Ще трябва да живея с някой, или ще си имам моя собствена стая?

— Ще получиш твоя собствена къщичка. Ние не споделяме жизнено пространство, освен ако не живеем в женското общежитие, но там си имаме наши собствени апартаменти. Съвместно използваме единствено общите помещения. Така е само за Новите видове. За гостуващите човеци са определени вили. Те представляват къщи, разположени в обезопасени места, изцяло изолирани от населената част на Хоумленд.

Джеси се умълча, за да може да асимилира тази информация. Изолирани зони, откъснати от общото население, й прозвуча доста мрачно. Миднайт не беше приказлива и тишината, установила се между тях, изглежда изобщо не я притесняваше. Джеси огледа през прозореца заобикалящата я среда.

Доста от сградите нямаха наименования, но имаха изписани букви, по които ги идентифицираха. Осъзна, че изобщо никъде нямаше номера, но пренебрегна този факт. Зданията останаха зад тях и те продължиха през голям парк. Имаше много дървета и езеро, явно изкуствено.

— Много е красиво.

Миднайт погледна към водата.

— В Резервата ми харесва повече. Там има много по-голямо езеро от това. Преди един месец бях там за четири седмици и искам да се върна отново.

— Какво ще правиш там? Нещо по-различно от това да разкарваш насам-натам новите служители? — Джеси искаше да се пошегува.

— Слейд — той ръководи Резервата — поиска помощ от нас жените, по време на строителството. Охраната трябваше да се подсили, затова двадесет от нас отидоха. След като всичко свърши, ни върнаха обратно. Но ни липсва. Тук е хубаво, но в Резервата е още по-добре. Сега пробваме да ходим на смени, така че ще отида за един месец, но след това приключваме. Тази система работи добре, така ние жените сме разпределени поравно в двете територии.

— Толкова ли е важно да сте разделени поравно?

Миднайт се поколеба.

— Ние сме много по-малко от мъжете, затова ни пазят. Ако се случи нещо лошо в едно от двете места, искат да са сигурни, че няма да бъдем убити всички. — Тя замълча. — През цялото време получаваме заплахи от вашия вид — преследват ни като животни, искат да ни взривят. Това кара мъжете ни да се притесняват за нас и затова ни разпределят поравно.

— Разбирам. Човешките същества могат да бъдат много гадни, нали?

Миднайт я погледна изненадано.

— Знам колко погрешно разсъждават моите хора. — Джеси сви рамене. — Някои са добри, други заслужават куршум в главата.

Жената от Новите видове опита да скрие усмивката си, като обърна глава напред, за да следи пътя.

— Освен това сме необходими тук, защото Джъстис и Съветът решиха, че трябва да се грижим за всички наши хора. Някои от жените ни пристигнаха скоро в Хоумленд и имат нужда от по-силни жени, които да се грижат за тях.

Джеси се размърда на мястото си.

— Имаш предвид жените-подаръци?

Миднайт се намръщи и стрелна спътничката си с предпазлив поглед.

— Какво знаеш за тях?

— Всъщност, дяволски много. До тази сутрин бях част от групата, която ги спасява и им помага да се върнат при народа си.

Шофьорката рязко наби спирачки. Джеси почти се блъсна в таблото. Жената с цяло тяло се обърна в седалката и застана с лице към пътничката си, оглеждайки косата й.

— Това си ти! Ти си Джеси! — Усмивка озари лицето на Миднайт. — Тайни и Халфпринт говорят за теб през цялото време! Всички го правят, но тези двете най-много.

Джеси се отдръпна от предното стъкло и се намести отново в седалката.

— Тайни и Халфпринт са тук? Наистина ли? Какво се е случило с убежището, където щяха да живеят?

— О, не ги изпратихме там. Стана твърде опасно. Не желаем онези добри човешки жени или нашите да пострадат. Те получаваха смъртни заплахи заради укриване на Нови видове. — Миднайт все още се усмихваше. — Почакай, само да им кажа, че си тук! Те се прекланят пред теб. Всеки път, когато се чувстват уплашени и изпаднат в паника, си мислят за теб. Ти си дребна като тях, но те казаха, че си безпощадна. — Тя погледна към спътничката си и усмивката й стана по-широка. — Нямаш вид на толкова свирепа. Изглеждаш дребна и крехка.

— По-силна и по-жестока съм, отколкото изглеждам. — Джеси се засмя.

Миднайт сякаш не бе убедена в това.

— Сега ще те закарам до къщата ти и след това до медицинския център. После ще кажа на жените, които си спасила, че си тук. Те може да ти опекат нещо. Учат се да готвят и са горди със своите умения. — Миднайт вдигна крак от спирачката и даде газ. — Не наранявай чувствата им. — Думите й прозвучаха заплашително.

Джеси се облегна назад в седалката.

— Дори не съм си го и помислила. Обичам сладкиши и бих искала да опитам техните.

Около две дузини наистина симпатични къщички бяха разположени от другата страна на езерото, боядисани в най-различни цветове. Джеси се надяваше да получи една от тях. Те бяха много по-големи, отколкото си бе представяла, когато чу да ги наричат вили. Постройките, които виждаше, бяха с площ около сто и четиридесет квадрата. В действителност не приличаха много на такива, младата жена вдигна рамене, но разстоянието до тях бе твърде голямо. Когато минаха покрай портата, водеща към тях, Миднайт не намали скоростта.

— Това не бяха ли виличките? — Джеси изви глава и се загледа след тях.

— Казаха ми да те закарам до другите къщи.

— Още ли има?

— Това тук е човешката зона — за хората, които работят или посещават Хоумленд. Ти си определена за зоната на Новите видове.

Джеси се обърна към Миднайт и я погледна намръщено.

— Зоната на Новите видове? Само Нови видове ли живеят там?

— Да. Не знам защо. Попитах, но ми наредиха да го направя. И аз го правя.

Стигнаха до друг комплекс с контролиран достъп. В една барака стоеше охрана — офицер от Видовете, облечен в черна униформа. Шофьорката наби спирачки.

— Това ли е човешката жена? — Мъжът се вгледа с любопитство в Джеси.

— Да — потвърди Миднайт. — Тя е.

— Добре дошла. — Пазачът се усмихна. — Вашият дом е приготвен, госпожице Дюпре. Казаха ми да ви съобщя, че ако имате нужда от нещо, само трябва да ме уведомите. Ако не съм тук, тогава на онзи, който е дежурен. Винаги има един от нас на портала. Просто натиснете бутона от вътрешната страна на входната врата на къщата ви, за да се свържете с нас. Той е ясно обозначен. Неговият сигнал ще ни извести, че имате нужда от помощ. — Погледът му се обърна към Миднайт. — Къщата й е на самия връх на хълма. — И той посочи нататък. — Онази розовата до тъмносинята.

— Благодаря. — Джеси се усмихна насила. Защо са ме настанили тук?

Офицерът натисна някакъв бутон и вратите се отвориха широко. Миднайт продължи към крайната цел. Джеси разглеждаше вилите, покрай които минаваха. Бяха подобни на онези, определени за живеене на човешките същества, които вече бе видяла. Тези също бяха много симпатични, по-ново строителство, и изглеждаха по-големи по площ, отколкото на хората. Комплексът бе построен на хълма с изглед към вътрешността на Хоумленд.

Миднайт подкара по улицата нагоре към върха, където далеч от всички други жилища, бе разположена изключително голяма тъмносиня къща. До нея се кипреше една по-малка розова. От двете страни на всяка от тях имаше обширни дворове, които ги отделяха от останалите домове на улицата.

— Ето я. — Посочи Миднайт. — Доста е голяма за сам човек.

— Да. — Джеси бе изумена. — Очаквах просто една стая.

Водачката паркира на алеята и изскочи от джипа. Джеси слезе от автомобила много по-бавно. Тя взе сака си от задната седалка и последва Миднайт до входа. Ключът беше оставен в ключалката. Придружителката й го извади и й го подаде.

— Твой е. — Миднайт бутна вратата и я разтвори широко.

Джеси влезе вътре. Холът беше огромен, напълно обзаведен, със сивокаменна камина. Помещението бе очарователно и тя веднага го хареса. Пусна чантата и се обърна към придружителката си.

— Да отидем в медицинския център.

— Няма ли да разгледаш?

— Не. Ще го направя по-късно. Умирам да разбера какво ще работя.

Миднайт премигна.

— Добре.

Джеси заключи, прибра ключа и я последва до джипа.

На портата, пазачът ги спря силно намръщен.

— Нещо не е наред ли?

— Тя каза, че ще разгледа по-късно. — Шофьорката сви рамене. — Сега иска да отиде на работа.

Мъжът посегна и набра някакъв код, за да отвори електронната врата.

— Приятен ден.

Медицинският център се намираше в близост до входната порта на Хоумленд. Представляваше едноетажна сграда със стъклена фасада. Наоколо изглеждаше пусто, когато Миднайт паркира до тротоара. Освен тях двете, на улицата нямаше никой друг. Джеси слезе от автомобила.

— Това е мястото, където трябва да те оставя. — Жената й кимна. — Приятна работа, каквато и да е тя.

— Благодаря ти. — Джеси се поколеба. — Как да се прибера по-късно?

— Не знам. — Жената Нов вид сви рамене. — Никой не ми каза да те взема обратно. — Махна с ръка за довиждане и потегли.

Джеси пъхна ръце в задните джобове на дънките си и проследи своята придружителка, докато изчезна с джипа зад ъгъла. След това въздъхна. Досега денят й бе един от най-странните. Обърна се, огледа медицинския център, и отвори стъклените му врати.

Вътре, срещу прозореца, бяха наредени столове и един дълъг плот, зад който имаше няколко маси за прегледи. Те стояха просто така на открито, за да се вижда от всеки — Джеси повдигна вежди. Огледа помещението, но не забеляза никого. От другата страна на дългия плот съгледа врати и няколко коридора.

— Алооо! — Тя не извика съвсем силно, но знаеше, че все някой ще я чуе.

— Идвам! — обади се мъж от коридора. Той приближи и се взря в нея. — Вие трябва да сте госпожица Дюпре. Аз съм Пол, санитарят. Доктор Тед Трейдмонд е там отзад, с Бюти. Много се радваме, че сте тук. Не ни харесва да я държим упоена, но тя беше прекалено травмирана от миналата нощ. Искаме като я събудим, най-напред да съзре вас. Смятаме, че когато ви види до себе си, това ще я успокои. Тази сутрин, след като премина въздействието на приспивателното и тя се събуди, не спря да крещи. Затова се наложи да я упоим отново.

— Ще направя каквото мога. — Джеси заобиколи плота.

— Благодаря ви. Бяхме облекчени, когато научихме, че ще дойдете. Триша, ъъъ, доктор Норбит е на почивка и няма възможност да се върне, за да помогне. Мислихме, че една жена ще свърши тази работа по-добре. Обмисляхме идеята да доведем други женски Нови видове, да седят до нея, но не искахме да я шокираме повече. Голяма част от тях са прекалено млади, за да имат някакви спомени от живота в лабораториите и когато видят себеподобни направо откачат. Някои дори не знаят, че изглеждат по-различно от нас. Досега са познавали само човешки същества, така че виждайки Видовете се плашат до смърт.

— Никога не съм се замисляла върху това. — Джеси премигна. — Досега не съм спасявала жена, която да е имала огледало, независимо в какъв затвор е била държана.

— Да. Това е процес на обучение. Ще се радвам, когато Триша се върне. Сега имат нужда от нея в Резервата, за няколко месеца.

Пол я поведе по коридора. Последното легло, в ъгъла, беше на Бюти. Джеси огледа по-възрастния белокос мъж с очила, който седеше на един стол с лаптоп в скута си. Той й се усмихна.

— Вие трябва да сте госпожица Дюпре. Благодаря ви, че дойдохте. Бях информиран за онова, което се е случило миналата нощ. — Усмивката му изчезна. — Замаяна ли сте? Чувствате ли гадене? Главоболие?

— Добре съм. — Вниманието на Джеси се насочи към Бюти.

Тя забеляза, че бяха изкъпали крехката жена. Косата й сега беше красива — кафява и лъскава — и се стелеше до раменете й. Бюти изглеждаше спокойна в съня си. Завивките този път бяха чисти, а самата тя бе облечена в нощница на цветя.

Джеси потръпна. Десенът сякаш крещеше: „Аз съм на осемдесет години, не е ли готино, че приличам на цветарски магазин“. Но последното нещо, за което Бюти трябваше да се притеснява, бе дали има усет за мода.

Джеси пристъпи напред.

— Мислех, че синините ще изглеждат много по-зле.

— Повечето от тях бяха мръсотия. — Пол поклати глава. — Чух, че е била в ужасно състояние, когато е пристигнала.

— Не сте ли я почистили вие? — Джеси го изгледа остро, след което погледна към лекаря и реши, че той изглежда малко хилав, за да се справи с тази работа.

— Дойдоха няколко жени от общежитието — отвърна колебливо санитарят. — Мъжете нямат право да се докосват до никоя от тях, когато те са без дрехи, освен ако не е на живот и смърт. Мисля, че се страхуват. — Той се прокашля. — Знаете. — Направи знак с глава. — Виждате ли камерата? Инсталираха я, за да я наблюдават.

— Нима се притесняват, че някой от вас ще я изнасили? — Джеси се обърна, погледна към окото на камерата и помаха с ръка за „здрасти“. После й обърна гръб. — Можем ли да ги виним? Сигурна съм, че сте надежден, но тези жени са минали през ужасно малтретиране.

Пол кимна.

— Та те казаха, че голяма част от синините са били мръсотия.

— Тя е в добро здравословно състояние, като изключим непълноценното хранене и насилието, на което е била подложена. — Доктор Трейдмонд въздъхна. — Позволиха ми да я прегледам в присъствието на четири от жените им. — Погледът му срещна този на Джеси. — Била е жестоко малтретирана в продължение на години. Освен това е гладувала.

Тя разбра онова, което той не произнесе на глас.

— Не съм открила никоя, която да не е била измъчвана и да не е гладувала. — Приближи до леглото, хвана ръката на Бюти и я задържа в дланите си. Почувства я деликатна и малка в нежната си хватка. — Знаете ли в какво точно се състои работата ми? — Погледна към възрастния лекар.

— Каква работа? — Човекът сви рамене. — Казаха ми, че сте тук, за да разговаряте с нея, когато се събуди. — Той погледна часовника си. — Което трябва да стане много скоро. — Сетне се изправи. — Ще бъда в кабинета си. Един от нас се очаква да остане с нея през цялото време.

— Просто извикайте, ако имате нужда от помощ. — Пол срещна погледа й. После придърпа свободния стол до леглото, така че Джеси да може да седне, без да пуска ръката на Бюти. — Казаха ми, че е по-добре да няма мъже наоколо, когато разговаряте с нея. Късмет!

— Почакайте! Знаете ли каква ми е работата?

Той се поколеба.

— Просто да бъдете до нея. След като разговаряте и я настаните, знам, че искат да я запознаят с някои от техните женски. На първо място трябва да й помогнете да не се бои от тях. Когато стане по-стабилна, от медицинска гледна точка, ще бъде преместена в женското общежитие.

Чудесно!

— Значи ще трябва да се обадя на някой, за да знаят, когато е готова да се срещне с жените от нейния вид.

— Освен видеонаблюдение има и аудио. — Санитарят посочи към камерата. — Говорете с камерата, така ще знаят от какво имате нужда. — И той изчезна.

Джеси започна да изучава отблизо Бюти. Изглеждаше млада, но те обикновено бяха по-възрастни, отколкото имаха вид. Предположи, че жената, вероятно, е в края на двайсетте. Обикновено Джеси имаше време да проучи профила на мъжа, притежаващ жената-подарък, и що за чудовище е той, но не и този път. Чудеше се какъв изверг бе заключил Бюти. Щеше да действа на сляпо. Най-важното сега бе да я преведе през шока от драстичната промяна в живота й.

Бюти се размърда. Джеси се изправи и стисна ръката й малко по-силно. Кафявите очи на жената се отвориха и Джеси й се усмихна.

— Здравей, Бюти! Аз съм Джеси. Помниш ли ме? Аз съм добре. Ти как се справяш?

Страхът бе мигновен. Жената се напрегна и здраво стисна дланта й. Тя се втренчи в Джеси с широко отворени, разтревожени очи, преди да се успокои.

— Мислех, че си умряла.

— Не. Само имам рана на главата. Добре съм. Как се чувстваш?

Жената се поколеба.

— Уплашена.

Джеси продължи да й говори, да я успокоява, докато Бюти се отпусна. Тя научи, че жената-подарък е била с изверга в течение на дълго време. Не си спомняше съоръжението за изпитание и нямаше идея какво представлява.

На Джеси щеше да й се наложи да обясни всичко това, но не знаеше откъде да започне. Не искаше да й разказва за всички ужаси около Мерикъл Индъстрис и онова, което са направили.

Това беше история за някой друг път, когато жената щеше да бъде по-силна. Вместо това, тя внимателно й обясни, че помежду им има известни физически различия, след което й заяви, че хора, които много приличат на Бюти, искат да се запознаят с нея.

— Помниш ли, какво ти казах миналата нощ? За това как ще те заведа у дома, при твоето семейство, където ще бъдеш в безопасност? Е, ето че вече си тук. — Джеси стрелна с поглед камерата. — Искам да те запозная с някои от тях. С наистина хубави жени като теб. Те ще дойдат скоро да се срещнете. — Тя съсредоточи цялото си внимание пак към жената в леглото.

Бюти отново изглеждаше уплашена и Джеси се опита да я успокои.

— Те няма да те наранят. Ти се боеше и от мен, когато се срещнахме, но вече не, нали?

— Не. Ти си добра.

— И те са такива. — Джеси се усмихна. — Търсиха те толкова дълго. — Тя долови тих звук и обърна глава към вратата. Усмихна се на Халфпринт, и разбра, че вероятно са чакали в коридора. Джеси й махна, докато наблюдаваше Бюти. — Това е Халфпринт. И тя беше също като теб, Бюти — заключена и наранена. — Гласът й стана мек. — Тя наистина е добра и знае как се чувстваш в момента. Била е на подобно място, откъдето идваш и ти.

Бюти, за миг, погледна към жената, която плахо влезе в болничната стая и ахна. Халфпринт отстъпи, за да излезе, но Джеси й направи знак да остане. Бюти пусна ръката й и вдигна длани към собственото си лице. Джеси разбра.

— Нали тя е красива? Също като теб — заяви й тихо Джеси. — Казах ти, че имаш семейство тук.

Бюти се втренчи в Джеси и започна да проумява.

— Приличам на нея, а не на теб?

— Да. Ти си много по-красива, отколкото аз мога да бъда някога. Завиждам ти. Бих се радвала да имам твоите скули и красивите ти очи.

— Наистина ли? — Бюти се усмихна.

— Да. Защо мислиш те нарекох Бюти? Ти си красива.

Жената погледна срамежливо към Халфпринт.

— Ти си като мен? И теб ли злите хора те държаха заключена?

— Да. — Другата жена Вид преглътна сълзите си. — Джеси ме намери и ме доведе у дома. Свободна съм от известно време и съм много щастлива тук. Мога ли да те докосна? Бих искала да те прегърна.

Бюти отправи питащ поглед към Джеси. Тя й кимна, отстъпи назад и направи място на Халфпринт. На минутата жените се прегърнаха и започнаха да си говорят.

Облекчена, Джеси излезе от стаята и забеляза Тайни да дебне в коридора.

— Джеси!

Джеси силно я прегърна. Тайни също бе една от жените, които бе спасила. Сега тя изглеждаше напълно здрава и щастлива.

Джъстис се отдръпна от монитора и установи, че Тайгър стои зад него ухилен.

— Човекът ми харесва. Тя наистина е добра с нашия вид.

— Да. — Съгласи се тихо Джъстис. — Джеси е такава.

Усмивката на Тайгър изчезна.

— Сигурен ли си, че искаш тя да живее в нашата зона? Никога не сме имали човешки същества там.

— Заклех се на баща й, че ще я държа под око и че ще бъде в безопасност. Никъде не може да бъде по-защитена, отколкото там, където ще живее.

Тайгър не изглеждаше особено доволен.

— Радвам се, че живея няколко къщи по-надолу от нея. Надявам се да няма някакви странни навици.

— Какви навици? — Джъстис изгледа приятеля си.

— Не знам. Може би готви гадно миришещи храни или по-лошо, слуша силно музика, което аз мразя.

Джъстис отново погледна към монитора. Джеси бе извън обсега на камерата, тъй като бе излязла от стаята, където държаха Бюти, но много му се искаше тя да се върне. Копнееше да я зърне, да чуе гласа й; желаеше да я види лично.

— Изпрати някой да я вземе и да я откара до дома й. Денят й бе дълъг. Предай й утре сутринта отново да се върне в медицинския център. Може да премести Бюти в общежитието, ако Тед е приготвил апартамента й. Онзи, който вземе Джеси да я заведе на вечеря. Тази вечер не бива да готви, тъй като последните дванадесет часа бяха много натоварени за нея. Тя обича ребърца.

— Откъде знаеш? — Тайгър повдигна вежда.

Джъстис трепна вътрешно, бе разкрил твърде много.

— Просто знам. Увери се, че са се погрижили добре за нея и са я нахранили. Трябва да проведа няколко разговора. Губернаторът настоява да участваме в благотворителна вечер през следващия месец, и се налага да приема. Ще бъде за правата на животните и би било лоша реклама, ако откажем, така че внимавай да не си изпускаш нервите.

— Мамка му — простена Тайгър. — Вземи Брас.

— Той също ще дойде, но искам и ти да си там. — Насмешка изви устните на Джъстис. — Щом аз трябва да страдам, ще страдаш и ти. Съпругата на губернатора те намира за особено чаровен.

— Тя ме потупа по задника!

— Виждаш ли?! Приятел е на Видовете. — Джъстис се засмя.

Бързо напусна сградата на охраната, като се надяваше да разчисти, колкото е възможно по-скоро, натоварения си график. Джеси бе в Хоумленд и той искаше да говори с нея.

Глава 9

Джеси затвори вратата. В ръцете си държеше голяма торба с храна за вкъщи, взета от кафетерията на НСО. Цял ден не бе слагала залък в устата си, затова миризмата на храната накара стомаха й да закъркори.

Включи лампата, за да огледа хола, като се подвоуми дали първо да хапне или да разгледа дома си. Стомахът й отново се обади и реши дилемата й.

Младата жена седна на удобния плюшен диван, постави торбата на масата пред себе си и я отвори. Ароматът на ребърцата я накара да изстене. Сигурно Джъстис ги бе поръчал, тъй като не я бяха попитали какво желае. Тайничко се надяваше той да е мислил за нея, а можеше да се окаже, че ребърцата са били специалитетът на деня.

Прекара времето си с Тайни и Халфпринт, което беше страхотно.

Откакто се бе присъединила към спецгрупата, живееше с вярата, че работата й се възнаграждава, но нищо не потвърждаваше тази надежда така, както промените в двете жени. Те бяха уплашени, ранени, малтретирани, представляваха само кожа и кости, когато ги бе спасила. Сега изглеждаха здрави и жизнени, намерили своето щастие.

От кафетерията се бяха погрижили в торбата да има всичко — от сребърните прибори до салфетките — заедно с два вида сода. Младата жена се нахрани — почти излапа храната — като се наслаждаваше на всяка хапка. Без да обръща внимание на телевизора в другия край на стаята — голям плазмен екран, висящ над камината, Джеси обходи с поглед уютното си гнезденце. Къщата беше голяма, напълно обзаведена и нова.

Накрая вниманието й се спря на чантата, която бе донесла със себе си, знаеше, че ще трябва да я разопакова. Искаше да носи собствените си дрехи, които бяха останали в дома й, но сега се налагаше да се задоволи с тези, които купи заедно с баща си от един голям магазин. Той бе настоял да напазаруват от бутик, но Джеси беше отказала.

Когато ставаше въпрос за избор на тоалети, баща й бе по-лош от нейните приятелки. Той не можеше просто да седи кротко и да я изчака докато тя пазарува. Вместо това непрекъснато правеше коментари, особено когато не бе съгласен с избора й.

Джеси грабна чантата за дръжките, стана и се запъти надолу по коридора. Първата спалня беше обширна, хубава. Младата жена продължи към втората. Стаята беше просторна — господарска спалня — и Джеси се усмихна.

— Мога да свикна с това — промърмори под нос. Височината на леглото с кралски размери я накара да повдигне вежди. — Вероятно ще имам нужда от столче, за да се покача върху това нещо.

В помещението имаше масивен скрин с девет чекмеджета, върху който стоеше телевизор с плосък, четиридесет инчов екран. Супер, усмихна се тя. Две нощни шкафчета завършваха цялата мебелировка. Видя още отворен дрешник и един тъмен вход. Бързо се отправи натам.

Банята беше огромна. Младата жена зяпна при гледката на джакузито, заело цял един ъгъл, и пусна чантата си на пода. Не устоя на изкушението да влезе в него. Седна вътре и се разкикоти. В това чудо можеха да се поберат четирима души. Забеляза дюзите за воден масаж и реши, че ще се изкъпе там, вместо под душа.

— Но първо трябва да се съблека. — Не искаше да се движи много. Денят наистина бе дълъг. Когато почувства лекото пулсиране в слепоочието, разбра, че има опасност главоболието й да се върне.

Вдигна ръка да докосне тила си, напипа превръзката и шумно въздъхна. В резултат на нараняването, животът й се бе променил. Работата й в спецгрупата вече беше история. Сега имаше нов дом и абсолютно никаква представа какво я очаква занапред. Това, което в момента бе наложително, осъзна Джеси, беше поне малко да се запознае със заобикалящата я среда, като започне с останалата част от къщата.

Решена, че е време да проучи собственото си жилище, тя се изправи с усилие на волята си и излезе от банята.

В близост до хола имаше хубава кухня и открита трапезария. Отвори шкафовете и чекмеджетата и огледа всички прибори и съдове, наредени в тях. Зяпна и ахна, когато отвори хладилника и откри, че е зареден с достатъчно храна, за да изхрани най-малко осем човека за една седмица. Фризерът бе препълнен с най-разнообразни неща — от сладолед до замразено месо.

Джеси бързо почисти безпорядъка по масата от вечерята си и взе хапче от обезболяващите, предписани от лекаря. Джакузито я зовеше. Разопакова дрехите си, грабна чифт боксерки и къса тениска, изрязана високо до под гърдите, преди да се върне отново в банята. Не й отне много време да напълни огромната вана, съблече се и бавно се потопи в топлото очарование на бълбукащото джакузи.

Струите, удрящи в гърба й, бяха божествени. Вдигна крака и ги приближи към други две, в противоположния край. Главоболието й бавно отшумя. Отпусна леко глава на ръба, остави тялото си в покой и почувства как цялото насъбрано напрежение, се оттича.

— О, никога няма да си тръгна оттук — прошепна на глас и затвори очи. — На това му се вика живот!

Джъстис погледна часовника си, нетърпелив да напусне офиса. Бяха го информирали, че е възникнала ситуация, която трябва да бъде решена. Той разтри врата си и си помисли за Джеси. Бяха я оставили в дома й и досега сигурно бе имала достатъчно време да се настани. Искаше да я види повече от всичко на света, включително да се справи с каквито и проблемите да бяха възникнали.

На вратата се почука, след което веднага се отвори. Тътрейки крака, Фюри и Тайгър влязоха вътре. Мъжете бяха напрегнати и разгневени, когато затръшнаха вратата след себе си — още едно доказателство за лошото им настроение. И двамата се сринаха в столовете срещу Джъстис. Той ги огледа.

— Какво става?

— Както обикновено — промърмори Тайгър. — Смъртни заплахи. И ни връчиха призовка да се явим в съда.

Фюри изръмжа, злобният звук и първичната ярост помрачиха чертите му.

— Бащата на Ели настоява тя да се яви пред съдия за умствена компетентност.

— Какво? — Не можа да повярва Джъстис.

— Наложи се да отменим посещението му. И той смята, че аз искам да я откъсна от семейството й.

— Изслушване за компетентност? Това предполага тяхната увереност, че тя не е с всичкия си, нали? — Джъстис бе обхванат от гняв. — Нима той я обвинява, че е луда, защото те обича?

— Да. — Ръцете на Фюри стиснаха достатъчно силно стола, за да накарат дървото да изскърца. — Тя носи нашето дете, и това е очевидно от сутрешното й неразположение, което той няма начин да не забележи, ако остане при нас в продължение на няколко дни. Те твърдят, че дъщеря им стои насила при мен. Няма нужда да я разстройвам сега, но трябва да й разкажа всичко. Тя ще се ядоса, а мен това ще ме вбеси.

Тайгър го стрелна с поглед и повдигна вежда.

— Ти? Вбесен? Невероятно!

Джъстис прикри усмивката си от шегата и изрече спокойно:

— Не й казвай, Фюри. Няма нужда.

— Трябва да й разкажа. Призовката е доставена на портата на нейно име, а аз винаги споделям всичко с жена си.

— Тя е твоя половинка и живее в Хоумленд. Това я прави Нов вид. — Джъстис се наведе напред, скръсти ръце пред гърдите си и ги облегна на бюрото. — Техните закони не важат за нас. Тук, те нямат юрисдикция и не могат да ги приложат.

Притесненият поглед на Фюри се изпълни с надежда.

— Сигурен ли си?

— Да. Недей да разстройваш половинката си.

— Но той й е баща. Уверен съм, че ще спомене за призовката, когато тя разговаря с него по телефона.

— Прав си. Информирай я, че външният свят не може да й направи нищо. Те не могат да влязат в Хоумленд. Това е тактика, за да предизвикат безпокойство. Нещата ще отшумят, след като баща й се успокои. Обясни й го, преди да споделиш с нея новината, какво е направил той.

— Иска ми се външният свят никога да не бе разбирал за мен и Ели — изръмжа тихо Фюри. — Това причини толкова много мъка. Всеки вярва, че аз й вредя и тя не трябва да бъде с мен. Защо не ни оставят на мира?

— Вие двамата си принадлежите. — Тайгър вдигна рамене. — Любовта ви един към друг е очевидна и те вероятно ревнуват. Освен това, когато става въпрос за нас, хората могат да бъдат наистина глупави.

Джъстис мрачно се съгласи.

— Твоята половинка и нероденото ви дете са в безопасност, Фюри. Никой не може да ти ги отнеме или да ги изведе извън дома ти, за да ги отведе надалеч. Грижи се за нея, обичай я и бъди на разположение, когато има нужда от теб.

— Винаги. — Фюри се изправи на крака. — Все още ми се иска външният свят да не бе научавал за нас. Виждам, че това понякога й причинява болка и този факт ме разкъсва отвътре. Искам да я защитя, но той е човекът, който й е дал живот. Разбирам неговото разочарование, но да ме обвиняват, че й вредя, или че е лудост тя да ме обича, е обезсърчаващо. — Изгледа всеки от двамата поотделно. — Ако някога се чифтосвате с човек, защитете я по-добре, отколкото аз го направих с Ели. Сега си отивам вкъщи. Не обичам да я оставям сама за повече от няколко часа. — И той излезе от офиса.

— Мамка му. — Тайгър въздъхна и се отпусна на стола. — Не му завиждам за разговора, който му предстои да проведе. Ето защо се заклех да избягвам жените от вън. Те идват с любопитни семейства, които предизвикват повече проблеми, отколкото заслужава такава връзка. Това ме кара да се чувствам късметлия, че нямаме родители.

Мисълта за Джеси премина през съзнанието на Джъстис. Нейният баща беше сенатор, който се застъпваше за Новите видове по време на срещите и воюваше за правата им във Вашингтон.

В душата му започна да се заражда безпокойство. Би ли реагирал враждебно баща й, ако знаеше, че дъщеря му е позволила да я докосне? Колко проблеми можеше да причини, ако разбереше? Той притежаваше реална власт, не беше просто някакъв човек, който протестира пред портите или изпраща гадни съобщения. Облегна се назад и се отпусна в стола си.

— Щастливци сме, че сме сами.

— Дали? — Джъстис срещна сериозния поглед на Тайгър. — Мисля, че Фюри няма да се съгласи с това. Неговата Ели го заслужава. Тяхната любов е истинска.

— Да. Прав си, но и аз също. — Тайгър се усмихна. — Да се споразумеем. Няма да казваме на никого, ако някога си паднем по жена от външния свят. Хората си мислят, че сме извратени копелета, които промиват мозъците на жените, живеещи с нас, а нашият собствен вид ни наблюдава, за да види какво се случва, когато сме с човешки същества. Нека да го премълчим и да го запазим дълбоко в нас.

— Какво?

— Това е термин, който съм научил от човек. Означава да пазиш в тайна. Никой нищо не разбира и затова не могат да възникнат никакви проблеми, ако има несъгласни с връзката. Мъжът заяви, че е извършил това с неподходящи жени. — Лицето му стана сериозно. — Той се засмя, когато отбелязах, че външният вид би следвало да не е от значение, щом тя го прави щастлив. Не бях сигурен как да приема това, но мисля, че той се грижи прекалено много за външността. Обаче терминът е същия. Означава да бъдеш с някого и никой да не знае.

Джъстис се изправи.

— Не ми харесва този термин. Всеки, който пренебрегва човек, заради това как изглежда, не е достатъчно интелигентен, за да се учим от него.

— Вкъщи ли се прибираш? — Тайгър погледна към часовника на стената, преди да отправи любопитен поглед към приятеля си. — Не се ли чувстваш добре? Никога не си тръгвал толкова рано.

— Уморен съм. Не съм се наспал. — Това донякъде беше вярно. Наистина не бе спал много, но искаше да види Джеси. — Не стой до късно!

— Разбира се. — Сви рамене Тайгър. — Остана ми да оправя още няколко документа, но след това се прибирам у дома.

Джъстис бързо излезе от стаята, мислите за Джеси го разсейваха. Искаше да я защити и да избегне проблемите с баща й, но това би означавало изобщо да не бъде с нея. Стисна зъби от гняв. А можеше и да не възникне проблем. Тя вероятно нямаше да иска да правят секс отново.

Когато на вратата се позвъни, Джеси подскочи и осъзна, че бе задрямала. Седна и се хвана за ръба на ваната. Бавно измъкна тялото си навън и грабна една кърпа. Звънецът отново иззвъня. Джеси прокле, набързо се подсуши и навлече боксерките и късата тениска. Спусна се към входната врата. Звънецът прозвуча за трети път.

— Идвам — извика. Надяваше се, че който стои там, няма да си тръгне. Рязко отвори.

Джъстис носеше тъмен костюм със светлосива вратовръзка. Косата му бе вързана на конска опашка, открила красивите му черти. Напрегнатият му тъмен поглед бавно се спусна надолу по тялото й, за да огледа влажната кожа и облеклото й, като се забави върху гърдите й. Джеси наведе глава да види какво задържа вниманието му — зърната й се бяха втвърдили, а на места дрехите й бяха залепнали — там, където не се бе подсушила добре. Скръсти ръце пред гърдите си и опита да не се изчервява.

— Здравей, Джъстис! Бях в банята. Не очаквах някой да дойде, иначе щях да облека друго. Как си? Какво правиш? — Какво дрънкам? Искаше й се да се изрита отзад. Джъстис стоеше на прага й и изглеждаше достатъчно добре, за да му се нахвърли. Тя затвори уста, пое си дъх и се насили да се усмихне. — Искаш ли да влезеш вътре?

Погледът му се спусна още по-надолу и усмивка разтегна устните му.

— Това мъжки боксерки ли са?

Младата жена отново погледна надолу.

— Откраднах ги от брат ми, когато гостувахме с него по едно и също време при татко. — Засмя се и вдигна поглед към лицето му. — Цепката им отпред е зашита и са ми много удобни за спане. Баща ми ги донесе с някои от нещата, когато се видяхме последния път.

Джъстис прекрачи прага и тихо затвори вратата след себе си. Джеси забеляза колко е висок, тъй като беше боса — ботушите прибавяха няколко сантиметра към ръста й. Мъжът изглеждаше по-голям от всяко живо същество, според нея.

— Дойдох да те приветствам с добре дошла в Хоумленд и да видя как си. — Вниманието му се съсредоточи върху главата й. — Боли ли те?

— Вече не. Преди малко взех обезболяващо хапче.

Той се поколеба.

— Може ли да видя раната?

— Разбира се. Но няма нищо за гледане, освен превръзката. — Тя се обърна с гръб към него и вдигна косата си, за да извади фибите.

Пръстите на Джъстис докоснаха нейните, погалиха ги успокояващо.

— Позволи ми. — Думите излязоха почти шепнешком.

Сърцето на Джеси заби лудо, когато гласът му стана хрипкав. Прозвуча й доста секси.

Тя си пое дълбоко въздух и едва не изстена на глас. Той миришеше толкова хубаво, караше я да иска да се обърне и да зарови нос в ризата му. Какъвто и парфюм да използваше, парите бяха добре похарчени. Ясно си спомни нощта, когато бяха голи и се докосваха. В паметта й изскочи една картина — как потъва надолу върху пениса му — между бедрата й плъзна топлина. Изпита болезнен копнеж.

Стига, заповяда си тя. Той е дошъл да види как съм и да ме приветства с добре дошла в Хоумленд. Ако не успееше да се овладее, се боеше, че когато Джъстис привършеше с огледа на главата й, ще се завърти към него, ще разкъса дрехите му и ще прокара език по всяка интересна част на тялото му, на която се натъкнеше. При този мъж, това означаваше всеки проклет сантиметър от кожата му.

Джъстис извади една по една фибите. Тялото й реагира на нежното му докосване, когато освободи косата й и прокара пръсти през нея, за да я среше. Младата жена стисна зъби в опит да потисне стона.

— Не изглежда толкова зле. Раната е повърхностна. Направиха ми няколко шева, затова не мога да свалям превръзката следващите два дни. И трябва да я пазя да не я намокря.

— Наложило се е да отрежат част от красивата ти коса — изръмжа той.

Джеси обърна глава, за да го погледне, чудейки се защо изведнъж гласът му прозвуча ядосано.

Гледаше я със същия онзи поглед, с който я бе съзерцавал, докато се нанизваше на члена му. Пое си рязко дъх, когато ръцете му внезапно я хванаха за хълбоците и я придърпаха към огромното му тяло.

— Притеснявах се за теб. Мислех си, че ще умра. — Той вдиша дълбоко. — Бях сигурен, че никога няма да имам възможност да те докосна отново. — Пак си пое дълбоко въздух, докато гърдите му завибрираха от мъркането. — Ще полудея, Джеси. Позволи ми да остана при теб. Дължиш ми една нощ в леглото.

Нямаше как да отрече, че и тя иска да прекарат повече време заедно, особено сега, когато тялото й копнееше за него. Като я обърна с лице към себе си, той отново издаде тих звук на задоволство.

Силните му ръце я повдигнаха, краката й се отлепиха от пода, и тя обгърна с бедра кръста му. Едната му ръка се мушна под дупето й, за да я крепи, когато устата му намери нейната.

Джеси сключи ръце около врата му и изстена срещу езика му, който навлезе дълбоко. Сграбчи връзката на опашката му, дръпна я и освободи косата, докато се разстла по гърба му. Копринената мекота на кичурите беше нещо, на което не можеше да се насити, точно както и на страстната му целувка. Стисна бедра срещу твърдата му възбуда, сгушена между крачолите на боксерките й. Джъстис изръмжа в устата й. Той прекъсна целувката, отдръпна лице и погледна зад нея.

Закрачи през хола по посока на коридора и тя разбра накъде я носеше. Устните й зашариха по врата му, започна да го целува с отворена уста по горещата плът, която откри там. Засмя се, когато леко ухапа кожата, облиза ухото му, и Джъстис се препъна.

— Мислиш, че това е смешно? — засмя се и той. — Отвлече цялото ми внимание, когато използва зъбите и езика си.

Новият вид влезе в спалнята и я пусна върху високото легло. Джеси не искаше да го пуска от обятията си, но това беше единственият начин да се съблече. Ръцете и краката й го освободиха със съжаление, харесваше й твърде много да ги обвива около него. Наблюдаваше го как отстъпи назад, посегна към вратовръзката, грубо я задърпа нагоре, докато я измъкна през главата си. Сакото му падна на пода и тя полегна назад върху матрака, като се подпря на лакти. За рекордно кратко време, той разкопча ризата си, съблече я и я захвърли на пода.

Обувките бяха изритани бързо и младата жена се засмя, щом забеляза, че отново не носи чорапи.

— Какво, забавляваш ли се? — Ръцете му замряха върху колана на панталоните.

— Никога ли не носиш чорапи?

— Никога. Не притежавам нито един чифт. — Разкопча панталоните си. — Защо само аз се събличам?

— Защото обичам да гледам как си сваляш дрехите. Ще си измачкаш костюма, а той изглежда скъп. Искаш ли закачалка?

Джъстис смъкна надолу панталоните и боксерките. Излезе от тях и застана гол до леглото.

— Не ми пука за костюма. Искам само теб, Джеси.

Тя седна и съблече тениската през главата си. Хвърли я настрани, преди да легне по гръб. Хвана боксерките за ластика, повдигна ханша си, плъзна ги надолу и ги изрита надалеч.

— Смяташ ли да разкъсваш завивките ми? — Тя се засмя, докато оценяваше всеки сантиметър от голата му плът, когато Джъстис застана над нея. Търкулна се към средата на леглото, без да откъсва очи от него. Обходи с поглед широките му рамене, мускулестите ръце и твърдите зърна. Спусна очи надолу, за да се наслади на гледката на напълно възбуденото му състояние.

— Всичко това за мен ли е?

Той изръмжа в отговор. Хвърли се напред, качи се на леглото и запълзя към Джеси, гледайки я похотливо и жадно. Когато стигна до нея, спря, изправи се на колене, хвана двата й глезена и раздалечи краката й един от друг. Сетне ги пусна и се надвеси над нея, докато не застанаха гърди срещу гърди. Огромното му тегло прикова тялото й към матрака, а екзотичните му очи се присвиха, взирайки се дълбоко в нейните.

— Никога повече не ме карай да умирам, Джеси! Никога! — Ръката му докосна лицето й в нежна милувка. — Не мога да чакам. Трябва да те имам. Трябва да съм вътре в теб.

Леко шокирана от суровата емоция, която видя в очите и чу в гласа му, тя кимна. Никога преди никой мъж не я бе желал така и не бе имал такава нужда от нея. Джъстис сведе глава и потърка устни в нейните, тя отвори уста за целувка. Той измърка дълбоко и гърдите му завибрираха силно. В целувката му нямаше нежност или игривост. Джъстис й се нахвърли като човек, умиращ от глад, а тя беше последната му храна.

Джеси простена, пръстите й се забиха в раменете му. Целувката му я разгорещи, накара я да изгаря от желание. Притисна се силно към него и повдигна ханша си срещу твърдия горещ натиск на ерекцията му, хваната като в капан между завивката и нейните бедра. Джъстис се отмести малко и ръката му се мушна между телата им. Джеси откъсна уста от неговата да изплаче, когато пръстът му нахлу в нея без предупреждение.

Младата жена се почувства толкова невероятно, че не можеше да си поеме дъх, докато той почти напълно извади пръста си от гостоприемното й тяло, след което го вкара по-дълбоко, за да я разтегне. Започна да движи ръката си по-енергично, да я чука бързо и силно, и изръмжа.

— Толкова си гореща и влажна за мен! Така дяволски тясна! — изрева отново, един наистина плашещ звук, и рязко дръпна пръста си от нейната мекота. Тялото му се напрегна и той се изтърколи по леглото, далеч от нея. — По дяволите! — Изкрещя думите, като седна на ръба на леглото с гръб към нея.

Джеси остана да лежи зашеметена, чудейки се защо беше спрял и какво не е наред. Отне й няколко секунди да се раздвижи, да седне и да го зяпне. Тогава забеляза как бе надрала гърба му — червени кървави следи, оставени от ноктите й — и устата й зина.

— Много съжалявам. Не исках да те издера до кръв.

Джъстис рязко извърна глава, за да я погледне през рамо. Изражението му я изплаши. Изглеждаше напълно разярен и тя забрави да диша. Мъжът се обърна с лице към нея, ръцете му бяха свити в юмруци и той изръмжа отново.

— Джъстис? — Гласът й излезе като шепот. — Съжалявам. Не исках да те нараня.

Той трепна, брадичката му се повдигна, докато лицето му не се насочи към тавана, не можеше повече да издържа на погледа й. Беше задъхан — дишаше тежко и бързо.

— Аз съм този, който съжалява, Джеси. Можех да те нараня. — Дишането му започна да се успокоява. — Не исках, но почти загубих контрол.

— Какво? — Беше озадачена. — Джъстис?

Той отказа да я погледне. Боеше се, че отново ще види страха в изразителните й очи. Беше го съзрял, когато й изръмжа. Притвори клепачи, докато се опитваше да успокои хаотичните удари на сърцето си и яростта в тялото си. Членът му пулсираше болезнено. Младият мъж стисна още по-здраво юмруци, ноктите се забиха в дланите му.

Бе загубил и последната частица от своята сдържаност, щом Джеси се уви около него и започнаха да се целуват. Тя не беше жена от Новите видове, но той бе забравил този съществен факт, докато не почувства колко невероятно стегнати са мускулите, стиснали пръста му. Тя не беше създадена достатъчно издръжлива, за да се справи с мъж в най-силната му степен на похот — точно в такова състоянието бе дошъл при нея. Искаше му се да я преобърне, да вдигне дупето й във въздуха и да тласка в нея до забрава.

Самото осъзнаване, колко болезнено щеше да бъде за нея, го накара да потрепери от страх. Щеше да остави синини по бедрата й, докато я държеше там, където я желаеше. Можеше да я разкървави от грубото нахлуване, когато започнеше да навлиза в тялото й, а той не бе в състояние да спре, след като веднъж е започнал. Споменът колко добре се чувстваше тя, го увери в това.

— Джъстис? — Плахият й и несигурен глас го разкъса и той отвори очи, погледна към високия таван на спалнята и разбра, че трябва да я остави. Но й дължеше поне обяснение. Наведе глава и срещна загрижения й поглед. — Много съжалявам, че те одрах. Гърбът ти кърви.

— Не е заради това. — Гласът му прозвуча прекалено грубо, със сурова острота, която съжали, че не бе успял да потисне, но емоциите му бяха твърде близо до повърхността. Другата страна на неговата същност, която се стремеше да държи под контрол, не искаше да бъде обуздана зад фасадата, която показваше пред света, извън стените на Резервата и Хоумленд. В този момент той бе мъж от Новите видове, който имаше чувства към жена, която знаеше, че не може да има и това го разкъсваше отвътре.

Тя лежеше сгушена по средата на леглото и изглеждаше по-дребна от обикновено — бледа, с яркочервена коса разстлана около нея и покриваща гърдите й. Приличаше на нимфа — толкова невинна, образ на жена, която никога не биваше да попада в ръцете му, в спалнята.

— Какво има? Защо спря? Все още взимам противозачатъчни. Не съм пила нищо друго, което да ги обърка. Сигурна съм в това, защото попитах в болницата, преди да ме пуснат.

Тя си спомня, че се притеснявах да не би да забременее, помисли си той и това го накара да се намрази още повече. Джеси обмисляше всичко много внимателно, помнеше и най-дребните подробности, които предизвикваха загрижеността му, а той все още не бе успял да овладее бушуващите си хормони, за да бъде нежен с деликатното й тяло, щом се окажеше хванато в капан под него.

Не би имала никакъв шанс да го спре, нито пък щеше да бъде в състояние да го отблъсне ако й причинеше болка. Мисълта за това го караше да се чувства дори още по-голям мръсник.

— Истината е, че почти те нараних, Джеси. Исках те прекалено много, прекалено силно, но за щастие успях да се отдръпна навреме, преди да е станало твърде късно. — Той се извърна към нея, знаеше, че членът му още е напрегнат и стърчи нагоре от желание. Тя също го забеляза — погледът й се съсредоточи там, преди да се върне отново към очите му. Страхът, който толкова много го засегна, сега не беше изписан на лицето й. Но Джеси Дюпре бе смела жена. Възхищаваше се на нейната храброст — от естеството на работата й до начина, по който се бе справила с нападението на мъжките Нови видове. Друга жена на нейно място би крещяла и би избягала далеч от него, но Джеси беше спокойна.

— Страстта не е лошо нещо, и аз мога да се справя с нея изцяло. — Тя пусна коленете си, които бе прегърнала, наведе се напред, подпря се с длани на матрака и изложи прекрасните си пълни гърди пред погледа му. — Ти цениш прямотата и аз ще бъда откровена с теб. Подуши и ще разбереш колко много те искам, ако мислиш, че моята влага не е достатъчна да те убеди. Използвай острото си обоняние, щом усещането ти за допир не е достатъчно, за да се убедиш.

— Аз ти се нахвърлих, без да взема предвид твоята деликатност.

За негово изумление, тя се усмихна, сините й очи заблестяха закачливо.

— Описвали са ме по много начини в моя живот, но този термин не са използвали често. Поне не повече от веднъж, тъй като обикновено се срещам с момчета, които не обръщат внимание на подобни глупости. Но за теб ще направя изключение, защото си много сладък и си различен от другите. Не мисля, че мога да те победя в двубой, при твоите рефлекси и сила. Но това не значи, че ще ме прекършиш, когато сме в леглото.

— Забравих, че си човек — призна той.

— Има ли разлика?

— Да. — Стисна устни, защото не желаеше да дискутират повече по този въпрос.

— Аз съм по-дребна от жените ви, не толкова силна или яка. Но това не означава, че съм по-малко издръжлива. Давам ти думата си.

Тялото му искаше да й повярва, но умът му казваше друго.

— Бих могъл да те увредя сериозно. Трябва да разбереш това.

— Добре. Разбирам го, но ти спря, когато си помисли, че ще ме нараниш. — Тя сведе леко брадичка, пропълзя малко по-близо до него и го огледа със сините си очи. Той не можеше да не реагира на невероятно еротичната картина, която тя представляваше, докато пълзеше към него. Сърцето му заби бясно, пенисът му рязко подскочи в отговор на необходимостта да я вземе и той с усилие устоя на желанието да я просне и да я обладае. — Ще се справим. Ще го поема бавно, за да не се притесняваш. — Усмивката й стана по-широка. — Направихме го вече веднъж, сега искам да го направя отново.

— Джеси! — изръмжа предупредително той. — Спри! Ако те докосна, ще ми стане много трудно да контролирам копнежите си.

— Твоите желания те караха да се чувстваш прекрасно, докато не спря. — Младата жена спря да пълзи и седна. Разтвори крака и ръцете й стиснаха вътрешната страна на бедрата.

Дишането му се учести и той започна да се задъхва. Погледът му се спусна надолу и от гърлото му се изтръгна мъркане. Това че не можеше да спре да реагира по този начин на Джеси, го разтревожи и смути леко. Въпреки това ароматът на нейната възбуда го караше да полудява. Искаше да я просне по гръб, да зарови лицето си между красивите й бедра и да я вкуси.

— Ти ме желаеш — прошепна тя. — И аз те желая. Какъв е проблемът?

— Нямаш си и представа. — Той отново се разтрепери и разбра, че трябва да си тръгне. Тялото му не отговори на тази повеля, дори не се помръдна, погледът му отказа да се отмести от съблазнителната туфичка бледо червени косъмчета, която едва прикриваше мястото, където искаше да сложи устатата си. — Аз съм опасен.

— Пристрастена съм към адреналина, а ти, Джъстис, си изключително секси. Ние сме възрастни и голи в моята стая. Имаш ли нужда от повече стимули?

Той почти полудя, когато тя прокара ръка по бедрото си, плъзна длан към мястото, където се съединяваха краката й, и пъхна пръст в процепа на кадифената си мекота. После го извади, блестящ от соковете й и мъжът загуби способността си да мисли.

Глава 10

Джеси разбра, че е възбудила до краен предел Джъстис, когато вперените му в нея котешки очи попиваха всяко движение, като че ли тя бе най-очарователното нещо на света за него.

Дишането му стана неравномерно. Тихите звуци, които издаваше, бяха чисто животински и я възбуждаха още повече.

Беше й признал, че е опасен. Но тя дори и за секунда не вярваше, че ще я нарани. Може би беше глупаво, но винаги бе разчитала на инстинктите си. Що се отнася до лидера на Новите видове, вътрешната й аларма не се бе задействала. Да си падне по този мъж, не бе най-умното нещо, което беше правила, но тя отказваше да си го признае. Желаеше го достатъчно, за да се бори за него. Това означаваше да бъде провокативна в леглото и да успее да пробие железния му самоконтрол.

Без предупреждение, Джъстис сграбчи ръката й и я придърпа към устните си. Джеси остана слисана, когато пръстът й изчезна в устата му. Той изръмжа и го засмука. Беше много еротично да наблюдава действията му. Чертите му се сковаха от желанието, което изпитваше. Когато се вторачи в нея, от очите му струеше първична страст. Тогава той охлаби хватката на устните и езика си върху пръста й, бавно го извади и погледна надолу към скута си. Погледът й го последва, за да огледа твърдия му като камък член.

Внезапно мъжът се раздвижи, ръката му се стрелна към рамото й, но хватката му беше нежна. Блъсна я назад и тя изпита разочарование. Отказваше се от нея. Отново. Тя не се нуждаеше от думи, за да разбере, че това е една борба за надмощие, която щеше да загуби. Седна на леглото, готова да притегли колене към гърдите си, за да прикрие тялото си, тъй като явно Джъстис не искаше да го гледа повече.

Той пусна рамото й и с две ръце я дръпна за прасците. Тя бе твърде шокирана, за да направи нещо, освен да падне назад. Краката й се разтвориха, той привлече тялото й към себе си и раздалечи още повече коленете й.

Джеси ахна, когато Джъстис се наведе напред и зарови лицето си в скута й. Притисна се плътно и измърка силно. Пусна прасците й и постави длани върху вътрешната страна на бедрата й, за да я открие за езика си, който с бързи близвания започна да дразни клитора й. После засмука силно снопчето от нерви и го заудря като с камшик с грапавия си език и тя незабавно изкрещя от удоволствие.

Пръстите й сграбчиха чаршафите отстрани до краката й, и се забиха в тях, за да може да се задържи на място. Не беше лесно да устои на стремежа си да го хване за главата, но предпочете да стиска меката материя, вместо косата му в шепите си.

— О, Боже! — Тя се задъха. Чу колко силно прозвуча гласът й, но изобщо не й пукаше. Джъстис също се чувстваше добре. Джеси не можеше да мисли, а и не искаше. — Да! — Той беше безмилостен, намери най-чувствителното й място, което я накара да диша тежко, да стене и да трие слабините си срещу устата му. Знаеше, че всеки момент ще достигне върха. Тялото й се напрегна и най-малкото мускулче в него се стегна. Гърбът й се изви в дъга над матрака, когато удоволствието почти се превърна в болка, а оргазмът стигна до точката, от която нямаше връщане назад.

Джъстис спря и тя извика в знак на протест. Беше толкова близо до върха. Вместо да се отдръпне, езикът му се спусна надолу и навлезе в нейната женственост, преди Джеси да успее да изрече думите, с които искаше да му каже да не спира да дразни клитора й. Новото усещане я накара да отметне главата си назад и непознато досега удоволствие прониза тялото й. Никой мъж не бе правил това преди — да я люби с уста — и тя осъзна, че е била лишавана от много чувствено изживяване. Той плъзна езика си малко по-дълбоко, влизаше и излизаше от нея, като го движеше бавно, а носът му побутваше набъбналото снопче от нерви.

— Джъстис! — простена тя. — Моля те! — Не обичаше да се моли, но просто искаше да свърши, изпитваше необходимост да го стори. Тялото й гореше. — Моля те, скъпи!

Езикът му се оттегли, но лакомата му уста се впи в подутия клитор. Мъжът притисна език върху набъбналото му връхче и измърка силно. Щом той започна да я смуче, вибрациите и дразненето на чувствителната пъпка докараха Джеси до лудост. Усещането бе прекалено хубаво, твърде интензивно и не можа да издържи. Изскимтя и застена. Наближаваше върха. Гърбът й се изви като лък и тя си пое въздух, когато екстазът я удари с пълна сила.

— Джъстис! — Тялото й подскочи рязко.

Докато разтърсваше глава, зашеметена от най-силната кулминация, която бе изпитвала някога в живота си, устата му се откъсна от снопчето нерви. Блокиралият й мозък едва я бе регистрирал, когато ръцете му освободиха бедрата й. Едрата му длан се пъхна под дупето й и го обхвана в шепа, другата — обгърна хълбока й. Джеси нямаше сили да изрази изненадата си, щом я обърна по корем. Ръцете му я наместиха, стиснаха я за бедрата и плъзнаха тялото й по леглото, придърпвайки я по-близо до себе си. Тя изобщо не се замисли защо го прави или какво е намерението му. Тялото й все още бе изтръпнало от удоволствието, което й бе доставил невероятно умелият му език. Матракът се размърда, освободен от тежестта на мъжа, щом той се смъкна от края на кревата.

Джъстис я издърпа, краката й увиснаха извън леглото, накара я да стъпи и да се наведе напред върху леглото. Едното му стъпало се вмъкна между глезените й, разтвори краката й и главичката на пениса му се притисна към сърцевината й.

Изпълни я наслада, щом дебелият му ствол бавно проникна в нея отзад. Джеси изстена, почувствала разтягането на вагиналните стени. Той натисна още по-дълбоко, навлизаше толкова бавно, че тя почти го почувства като изтезание. Еротичните му стонове се сляха с нейните. Джъстис бе принуден да забие пръсти в матрака, за да се подпре. Извади пениса си съвсем малко навън и бавно започна да влиза и излиза от нея. Силно мъркане отекна в ушите й, в момента в който бедрата му затласкаха по-бързо. Джеси искаше повече.

Усещаше, че той се сдържа, а тя не желаеше това.

— По-бързо! Джъстис, чувствам те толкова добре! — Тя се задъха. — Още! Дай ми всичко!

Лицето му се зарови във врата й, оглуши я ръмжене. Изглежда се беше отказал от ограничението, което си бе наложил. Заби се дълбоко в нея, бедрата му заудряха в задника й и бързото триене на члена му по нервните окончания на влагалището й я изпратиха в рая. Оргазмът заля сетивата й, тялото й се напрегна отново и тя извика, когато я връхлетя втора кулминация. Разтърси се под него, мускулите й стиснаха члена му и остри зъби захапаха плътта в горната част на рамото й. Мъжът изстена силно и се разтресе, пенисът му навлезе дълбоко и остана там. Тя почувства топлината на спермата му, която струеше вътре в нея.

Джеси не можеше да помръдне. Беше толкова задоволена, че не усещаше тялото си — от плът и кръв ли бе или от желе. Тялото на Джъстис я предпазваше да не се изхлузи от ръба на леглото и да се срине в безволева купчинка на пода, тъй като краката й изобщо не я държаха.

И двамата дишаха тежко. Зъбите му я освободиха. Горещият му дъх пареше кожата й, докато и двамата се възстановяваха. Беше очевидно, че той се стреми да не отпуска изцяло тежестта си върху нея, за да не я смачка, което й позволяваше да си поема въздух.

Когато мъглата на сексуалното блаженство се разсея и мозъкът й отново можеше да функционира нормално, Джеси се усмихна. Искаше да види лицето му. Изрече първото нещо, което й дойде на ум:

— Това беше петнайсет по скалата от едно до десет на фактора „уау“.

— Много съжалявам, Джеси! Не трябваше да губя контрол. Ти си толкова дребна. Само да отбележа, че не можех да мисля. Ще ми простиш ли?

— Ти ми се извиняваш? — Тя се засмя. — Сериозно? Няма какво да ти прощавам. — Извъртя глава достатъчно, за да срещне загрижения му поглед и продължи да се усмихва. — Това беше перфектно, невероятно, чудесно!

Той прекъсна зрителния контакт с очите й, наведе лицето си и я целуна по тила.

— Ти си деликатна, но просто не го знаеш. Можех наистина да те нараня.

— Не оспорвам, че съм дребна, но твоята безсмислена версия е направо съкрушителна.

Джъстис дишаше във врата й, криейки лицето си, така че тя не можеше да го види.

— Трябва да ми се довериш, когато казвам, че си крехка в сравнение с мен. Боли ли те? Бях ли прекалено груб? — Гласът му се смекчи. — Необходимо ли е да се обадя на лекаря?

— Нямам нужда от доктор. Правиш от мухата слон.

Искаше й се отново да се засмее на прекалената му загриженост — тя граничеше с абсурдност — но не желаеше да рискува да нарани чувствата му. Загрижеността му за нейното благосъстояние я трогна дълбоко.

— Взех те, сякаш си една от нашите жени, но ти не си. — Силно ръмжене се изтръгна от гърдите му. — За щастие не изгубих контрол изцяло. — Джъстис се отдръпна от нея, освобождавайки я напълно от тежестта си. — Не знам какво не е наред с мен, щом става въпрос за теб. Обезумявам напълно.

Джеси се претърколи и се взря в него, любувайки се на картината, която представляваше — загорял, висок и секси. Знаеше, че гледката на изваяните му мускули и здравото телосложение винаги щеше да й влияе.

— Може би това е проблемът. Поел си огромна отговорност като си станал лице на Новите видове. — Тя седна, чувствайки се удобно в голотата си, и го погледна със съчувствие. — Знам какво е да се преструваш, за да бъдеш някой, който не си. Баща ми е сенатор. Бях отгледана сред политици и други идиоти и трябваше винаги да надявам онзи перфектен образ, който баща ми изискваше. — Джеси сви рамене. — Истината е, че аз не съм чак толкова изтънчена. Повече съм мъжкарана, отколкото дама, и това, което в действителност ми се е искало да направя, бе да шамаросам много от хората, с които бях принудена да разговарям любезно.

Джъстис седна на ръба на леглото, извърна тялото си на една страна и се загледа в нея леко объркан.

— Не разбирам.

— Ти заставаш пред камерите и репортерите и се представяш пред света като напълно човешко същество, но ти не си. С мен, Джъстис, можеш да бъдеш просто себе си. Аз те приемам такъв, какъвто си. Ти си човекът, който мърка и ръмжи, излизаш малко извън контрол, когато се целуваме и няма нищо лошо в това. — Тя се протегна напред, подпря се с длани на леглото и се изправи на колене. Задържа погледа му, опитваше се да му покаже, че има предвид всяка дума, която казва. — Всичко е наред с теб, Джъстис Норт. Мисля, че си невероятен и не искам да се сдържаш, когато си с мен. Желая да опозная истинската ти същност, а не някакъв образ, който смяташ, че е перфектен за твоята работа. Ти си в почивка и това е време за игра. Ще те науча как да се забавляваш и ще съборя стените, с които си се обградил. Аз съм в безопасност, Джъстис.

Той искаше да протегне ръка, да я придърпа в обятията си и да я прегърне. Тя му предлагаше приемане, разбиране и възможност да бъде мъжът, който бе бил някога — преди доброволно да поеме ангажимента да представлява народа си. Обхвана го копнеж, почти граничещ с болка, и в този момент той осъзна какво трябваше да направи. Мъка прониза сърцето му. Но той бе дал обещание, заклел се бе да си върши работата. Твърде много разчитаха на него, за да последва чувствата си.

Истината болеше много. Беше се влюбил в Джеси Дюпре, може би още в момента, в който я бе изтръгнал от ръцете на другия мъж, защитавайки я с тялото си и тя му се бе усмихнала. Джеси вярваше, че за него тя олицетворява безопасността. Но много грешеше. Очарователната червенокоска с нейната бърза усмивка, щедро сърце и гостоприемни обятия, беше най-опасното, но най-красиво изкушение, което някога бе пресичало пътя му.

— Гладен ли си? Вечерял ли си? Мога да ти направя нещо. — Думите й отново пронизаха сърцето му. Тя искаше да го нахрани, притесняваше се, че може да е гладен и искаше да му приготви ядене. Но това също така му напомни, че тя определено не беше от Видовете — техните жени предпочитаха след секс мъжете изцяло да се погрижат за тях. — Ало! Продължаваш да ме зяпаш, без да ми отговориш. — Наведе се по-близо към него. — Уморен ли си? Трябва да те предупредя, че обичам да спя кожа до кожа. Смятам да се увия около теб и да се доближа колкото може повече.

Искаше пак да я грабне, да изгуби контрол и да целува меките й устни. Желанието да я просне по гръб и да прави любов с нея забушува отново във вените му. Юмруците му се свиха, докато се бореше с порива си да се върне отново в божествените й прегръдки. Трябваше да мисли не само за собствения си живот, но и какво щеше да бъде най-добре за нея. Затова изтърси думи, които щяха да я накарат да се отдръпне:

— Моят вид хапе по време на секс и това ще те нарани, защото вие не можете да търпите на болка. Имах желание да забия зъби в кожата ти и да вкуся кръвта ти, Джеси. Нямам намерение да те плаша, но ти искаше честност. Аз наистина съм много силен и ти никога не би имала шанс срещу мен, ако изгубя напълно контрол — бих могъл случайно да ти счупя костите или да не мога да се спра. Аз съм опасен.

— Няма да ме нараниш. — В сините й очи нямаше страх, но тялото й не се отдръпна. — Не съм изпитала болка и не се боя от зъбите ти. Няма да ме ухапеш толкова силно и да пробиеш кожата ми. Отказвам да повярвам, че си в състояние да направиш някое от тези неща. Напълно ще свикнеш след няколко нощи прекарани с мен.

Налагаше се да се махне, да избяга от нея, преди да се предаде на желанието си да бъде егоист. Народът му зависеше от него, трябваше да бъде силен, очакваха го, и той им бе обещал да го направи. Нищо добро нямаше да излезе от това да са заедно с Джеси.

Нейният вид не би разбрал и баща й нямаше повече да поддържа НСО.

Всички ще пострадат.

Негодуванието й към теб ще нарасне, когато към нея се насочат враждебно настроените групи, задето е останала да живее в Хоумленд. Не забравяй какво ти каза Валиант — как най-добрият приятел на Тами е прекъснал връзката им, след като тя отказа да го напусне. Кого ще загуби Джеси? Колко време ще й отнеме, за да те намрази? Затова е по-добре да я откажеш сега, преди някой от вас да пострада повече.

— Никога няма да има друга нощ за нас, повече няма да бъдем заедно. Съжалявам, но не можем да го направим отново.

Шокираният й израз го накара да потръпне.

— Какво? — Изненадата бързо се превърна в гняв, очите й се присвиха, а ноздрите й пламнаха. — Няма начин. Ти си привлечен от мен и аз чувствам същото. Ставаш параноичен.

— Така е най-добре. Харесахме се един друг, но това трябва да приключи.

Най-сетне тя се отдръпна и рухна по задник върху леглото. Вдигна брадичка и се втренчи в него.

— Просто си искал секс за две нощи. Разбрах. Заблудила съм се, като съм си мислела, че между нас има нещо, но очевидно не е така. Сега ми стана ясно.

Джъстис знаеше, че ще я нарани. Тя се опитваше да скрие болката, но изразителните й очи издаваха емоциите й. Погрешно бе приела думите му, че за него всичко е било кратък изблик на похот. Умният човек би й позволил да повярва в това, но неговото сърце имаше други приоритети. Той би предпочел да е честен, отколкото да я остави с чувството, че е отхвърлена.

— Не се доверявам на себе си, когато съм с теб, Джеси. Ти ме плашиш. Аз винаги се контролирам, но тази вечер не успях. Част от мен иска да те притежава във всяко едно отношение. Желая аромата ти и твоята близост. Аз… — Той си пое дълбоко дъх. — Не знам как да го обясня, но, дявол да го вземе, аз изгубих контрол и бих предпочел никога да не те докосна отново, отколкото да рискувам да те нараня.

Погледът й се смекчи, напрегнатите й рамене се отпуснаха.

— Няма да ме нараниш.

— Не мога да знам това, Джеси, нито пък ти.

— Наистина се опитвам да бъда търпелива с теб, но ти започваш да ме подлудяваш. Аз съм голямо момиче, зряла, и ако това е рисковано, то аз съм готова да се справя с последиците. Имам ти доверие и това е най-важното.

— Ти си човек. — Той приветства гнева й, заради мъката, която й причини. — Ето защо никога не се забърквам с някоя човешка жена. — Прокара пръсти през косата си, стисна зъби и опита да съсредоточи мислите си. — Най-добре е да сложим край на това, преди да е започнало.

— Ти наистина си уплашен. — Изведнъж тя се засмя. — От мен. Много смешно! — Погледът й обходи тялото му, преди да се вдигне към очите му. — Казахме, че ще спим заедно и аз държа на това. — Потупа по матрака. — Коя страна предпочиташ?

Джъстис искаше да остане, да я прегърне и да узнае за първи път в живота си какво е да не спиш сам. Жените му не искаха да остават по-дълго отколкото бе необходимо. Той се поколеба между нуждата да напусне и желанието да прекара повече време с Джеси. Желанието надделя. Беше само за една нощ, последната, която някога щяха да споделят и той отказа да се лиши от това удоволствие.

— Ще заключа и ще изгася лампите. Ще побързам.

— Аз ще оправя леглото. — Тя се засмя.

Джъстис излезе, преди да успее да промени решението си. Огледа къщата, заключи, изгаси навсякъде и бодро закрачи обратно към спалнята.

Джеси го проследи с поглед и усмивката й избледня в секундата, щом той напусна полезрението й. Джъстис бе инат, параноик и невероятно сладък. Мотивите, които бе изтъкнал, за да я напусне, преди връзката им да се развие, бяха правилни, но тя не се плашеше от предизвикателства. Бяха си прекарали добре заедно, той й липсваше и непрекъснато нахлуваше в мислите й, откакто се бяха запознали.

Тя слезе от леглото, оправи завивката и отново скочи на високия матрак. Не й бе казал от коя страна ще спи, така че Джеси легна в средата на кревата и се напрегна да чуе стъпките му. Но не трябваше да си прави труда. Джъстис се движеше съвсем тихо, докато се връщаше обратно в спалнята. На устните му бе цъфнала плаха усмивка. Имаше ли някаква представа колко секси изглежда с тази грациозна, плавна походка, гол-голеничък? Тя се съмняваше. Наслаждаваше се на гледката на мускулите и голата кожа, преди мракът да обгърне стаята, след като той щракна ключа на лампата.

Матракът хлътна, щом Джъстис легна в дясната половина. Джеси се обърна и слепешком посегна към него, пръстите й срещнаха голата му плът. Без да се колебае, тя се примъкна по-близо, прехвърли крак върху неговите и се притисна по цялата дължина на тялото му. Той се бе отпуснал по гръб, докато тя лежеше на една страна. Младата жена положи буза върху гърдите му, а под ухото й се чуваха ритмичните удари на неговото сърце. Усмихна се в тъмнината.

— Искам да те държа по друг начин. Имаш ли нещо против? — Дрезгавият му глас прозвуча толкова сладко.

— Разбира се, как ти харесва да спиш?

— Обърни се. Искам да се сгуша до гърба ти.

Не й беше приятно да го пусне от обятията си, но направи каквото я помоли. Едната му ръка се плъзна под главата й, а другата се уви около кръста й. Привлече я плътно към тялото си, докато не заприличаха на две здраво притиснати лъжици.

— Харесва ми така — призна тя.

— Студено ли ти е? Искаш ли да се завием с чаршафа?

— Вечерта е приятна, а и тялото ти излъчва топлина. Уютно ми е. А на теб?

— Много. — Дишаше във врата й. Сгуши лице в голото й рамо. — Това ми харесва.

— На мен също. Затова гласувам да го направим отново в близко бъдеще.

Ръката му, увита около кръста й, се напрегна.

— Ще бъде най-добре и за двама ни, ако не го правим, Джеси. Не се доверявам на себе си, когато съм с теб. Караш ме да полудявам от желание. Ще те изплаша, ако освободя напълно задръжките си и започна да действам по начина, по който ме караш да се чувствам.

Тя се намръщи и си пожела той да се откаже от железния си самоконтрол.

— Не искам да се караме, но ти се държиш твърде покровителствено. Нищо, което досега си ми казал, не ме кара да бъда подозрителна, освен ако има нещо друго, което премълчаваш.

— Когато свършвам в теб, ми се иска да крещя. Беше ми толкова трудно да се боря с желанието си този път.

— Хората издават звуци, когато правят секс. — Тя се усмихна. — Аз също го правя, ако си спомняш. На мен ми харесват тези, които ти издаваш. — Изведнъж Джеси се обърна по гръб в ръцете му и качи крак върху бедрата му. Погали с длан бузата му, преди да прокара пръсти в косата, за да масажира скалпа му. Меко мъркане изпълни стаята. — Да. Харесват ми звуците, които издаваш. Те са толкова секси. Сега, когато вече живея и работя в Хоумленд, ще се виждаме понякога, нали? Предупреждавам те, Джъстис, че няма да позволя това да свърши. Щеше да бъде съвсем друга история, ако не вярвах, че наистина имаш влечение към мен и щях да пратя всичко по дяволите. Но това не е така. Ти си уплашен, защото те е грижа, нали? — Тялото му се напрегна и мъркането премина в леко ръмжене. — Да. Така си и мислех.

— Джеси! — изръмжа той. — Съжалявам, но това е последната нощ, която можем да прекараме заедно. В главата си имам дълъг списък от причини, освен онези, които споменах.

— Просто точно сега си разстроен. — Тя прехапа устни и въздъхна. — Ще си промениш мнението и когато го направиш, знаеш къде да ме намериш.

— Ще се изправиш пред опасност, ако бъдеш свързана с мен. Не можем да го направим отново.

Джеси размърда дупе срещу хълбоците му и усети как членът му й отвърна като се втвърди и набъбна. Усмихна се в тъмнината. Устата му можеше да казва едно, но тялото му беше в пълна хармония с нейното.

— Добре — искаше да го успокои. Джъстис беше голям паникьор, но тя щеше да се справи с това по-късно. Непосредствената й цел сега бе да прави любов с него. Може би след няколко десетки пъти, той щеше да преодолее глупостите от рода на „аз съм голям, силен Вид, ти си крехка човешка жена“. Успя да не се разсмее на това си тълкувание. — Ще говорим по-късно. — Плъзна другата си ръка по корема му. Съжали, че не е легнал по гръб, за да може да докосне повече от тялото му. Проследи пъпа, спусна пръстите си по-надолу и с нокти го почеса леко. Джъстис изръмжа.

Тя се обърна настрани, намести задника си срещу него, притисна гръб в гърдите му, докато не остана никакво пространство между тях. Обичаше топлината, която той излъчваше. С тялото му, увито около нейното, и ръката му, здраво обгърнала кръста й, Джеси никога не се бе чувствала на по-правилното място в нечии прегръдки.

Вдъхна прекрасния аромат на мъжа и се заслуша в мъркането му. Влюбвам се, призна си тя. Силно и бързо. Споменът за скачането с парашут се мярна в съзнанието й. Страхът да излезе от самолета бе съкрушителен, но тя искаше да лети. Тогава направи решителната крачка, разпери ръце и се хвърли с главата напред без колебание. Джъстис се справяше с подобни преживявания всеки ден и тя искаше да приеме предизвикателството отново. А рискът от разбитото сърце би трябвало да е по-малък, отколкото ако парашутът не се отвори, и далеч по-малко опасен.

Помръдването на твърдата дължина на члена му, хванат в капан помежду им, я изтръгна от мислите й. Решението й не бе трудно за осъществяване, напротив — беше толкова просто. Тя прокара ръка надолу към бедрото му, после я плъзна обратно и обхвана твърдия му задник. Джъстис измърка, преди тихо да изругае.

— Дявол да го вземе, жено. Спри да правиш това!

Джеси се размърда, многозначително завъртя ханша си и хвана китката му. Той не се възпротиви, когато тя вдигна и сложи дланта му върху гърдата си. Похлупи я със своята и я натисна, принуждавайки пръстите му да се затворят около хълмчето. Започна да трие дупето си във вече напрегнатия му член, изви глава, за да оголи шия до устата му и намокри с език устните си. Тялото й не се нуждаеше от любовна игра. Беше напълно възбудена и изпитваше болка от потребността пак да го има вътре в себе си. Споменът за прекрасните неща, които правеше езикът му с клитора й и начина, по който се чувстваше, когато я любеше, бяха достатъчни, да запалят страстта й.

— Вземи ме отново — прошепна тя. — Имам нужда от теб, Джъстис. Не ми отказвай това.

Този път ръката му започна да масажира гърдите й без нейна помощ.

— По дяволите, Джеси. — Устните му докоснаха голата й шия, бедрата му се задвижиха, полюшвайки се бавно срещу нейните.

— Да — простена тя.

— Не мърдай! Ще го направим бавно.

Джеси разтвори бедрата си и отказа да се подчини на неговата заповед да го поеме бавно. Той беше твърде внимателен и разсъждаваше прекалено много, а тя искаше той да се отпусне. Желаеше истинския Джъстис, мъжът, който ръмжеше и се зъбеше, и който искаше да крещи по време на секс. Тя пусна дланта му, която притискаше към гърдите си, посегна между краката си и обви пръсти около твърдия му ствол.

— Джеси! — изръмжа той.

— Чукай ме, скъпи! Силно и бързо. Дай ми го!

С помощта на крака си, качен върху бедрата му, наклони ханша си, така че главичката на члена му да се трие в гънките на нейната сърцевина. Залюля хълбоци, за да намери точното място на връзката и се съедини с него. Усещането за разтягане взриви желанието й.

Изведнъж зъбите му се забиха в горната част на рамото й. Джъстис я захапа достатъчно силно, за да изпрати шеметно усещане направо в слабините й. Той не разкъса кожата й, но това беше тънката граница между удоволствието и болката. Джеси изстена силно, острите връхчета се отдръпнаха, когато мъжът я освободи от захапката си.

— Не мърдай! — изръмжа той.

— Не! — Със свободната си ръка се хвана здраво за ръката му, която й служеше като възглавница и залюля трескаво ханша си, принуждавайки го да се движи вътре в нея. Тя увеличи темпото и придърпа с другата си длан задника му, за да поеме члена му дълбоко. — Не ме измъчвай! — изрече задъхано. — Забрави бавното!

Джъстис издаде страшен звук — дълбоко, порочно ръмжене — и зъбите му отново се забиха в плътта й. Не я заболя, но усещането от захапването му възпламени още повече страстта й.

Удоволствието се изстреля през тялото й, ръката му стисна бедрото й в здрава хватка. Младата жена си помисли, че той използва силата си, за да забави движението на ханша й, но никога не бе била по-щастлива да разбере, че греши.

Джъстис заби члена си дълбоко в нея, бедрата му забързаха ритъма и блъскаха по дупето й толкова здраво, че леглото се разклати и таблата му заудря в стената. Джеси не можеше да мисли повече. Тя беше вкопчена в екстаза и еротичното чувство, предизвикано от начина, по който я държеше със зъби за рамото. Той не забави тласъците, не можеше да се спре, мускулите му се стегнаха в очакване на предстоящата кулминация.

Мъжът тласкаше в нея — отново и отново — бързо, силно, дълбоко. Промени леко ъгъла на навлизане и докосна точка, която я накара да стигне до звездите — а той като че ли го усещаше. Продължи да плъзга главичката на пениса си по чувствителното място, без да навлиза толкова дълбоко, колкото преди. Младата жена отметна глава назад към рамото му и достигна върха. Устите й се разтвориха и тя едва осъзна, че ще изкрещи.

Зъбите му се откъснаха от кожата й, хватката му на хълбока й се стегна и той я последва в кулминацията. Горещи струи сперма изпълниха сърцевината й. Можеше да усети всяка капка, която вагиналните мускули изсмукваха от него. Гръмогласният рев почти я оглуши — ухото й бе твърде близо до устата му.

И двамата дишаха тежко от преживяния оргазъм, ръката му освободи бедрото й и пръстите му започнаха да го масажират. Джеси искаше да се засмее, но не можеше да събере сили за това. Точно този Джъстис искаше да види. Слухът на едното й ухо, никога нямаше да бъде като на другото, но си струваше.

Тя се усмихна.

Горещият му влажен език облиза рамото й, тя отвори очи и се загледа в тъмната стая. Той беше толкова сладък. Първо леко бе разтрил възпаленото място, където я бе стискал, сега успокояваше с устни плътта й, където я бе държал със зъби. Беше малко странно, но не неприятно. Би могла да свикне с това.

— Това беше най-добрият секс за всички времена — промърмори Джеси. — Харесва ми да ме ближеш, но ако искаш да знаеш местата, където повече бих се радвала да бъде езикът ти, просто ми кажи.

Той спря да облизва кожата й, дишането му забави ритъма си.

— Почиствам раната ти. По дяволите, Джеси, точно заради това не можем да бъдем заедно! Наистина беше най-добрият секс изобщо, но аз те нараних.

— Каква рана? — Тя обърна глава, но не забеляза нищо.

— Захапах рамото ти. — Гласът му звучеше тъжно. — Съжалявам, бебчо. Боли ли те?

— Не. Не е толкова лошо. Не се притеснявай. — Можеше да живее с малко любовни ухапвания.

Би ги харесала.

Той се напрегна.

— Това не те ли притеснява? Аз те ухапах, дявол да го вземе! Пуснах ти кръв.

Силна аларма прозвуча в далечината и Джъстис прокле.

— Всичко е наред — прошепна тя, малко изненадана, че кърви, но не я болеше. — Вероятно е алармата на някоя кола.

— Не е. — Той извади все още твърдия си пенис от тялото й, обърна я по корем и толкова бързо издърпа ръката си изпод главата й, че тя ахна. Матракът се повдигна, когато тежестта му освободи леглото. — Чули са ни чак при вътрешната порта.

Светлината я заслепи, когато той включи лампата на нощното шкафче. Изчака зрението й да се адаптира. Можеше само да го наблюдава как дръпна боксерките нагоре по бедрата си, наведе си и грабна в ръка вещите си.

— Тичай бързо в банята, иначе ще ме помиришат върху теб. — От цялото му същество се излъчваше гняв.

— Не ми пука, ако някой разбере. — Джеси се изправи и седна в леглото.

— Но мен ме е грижа. Не ги пускай да влизат в стаята, когато застанат пред вратата, защото ще подушат миризмата ми и в помещението. Щом започнат да задават въпроси им отговори, че си била под душа и не си чула нищо. Мърдай, дявол да го вземе! Имаш около три минути, може и по-малко, преди да пристигнат. Те имат мастер ключове за всеки дом и ако не им отвориш вратата, ще си отключат сами.

Той отиде до прозореца и рязко го отвори. Джеси го гледаше изумено как избута с лакът мрежата, за да я отстрани от пътя си и прескочи през перваза. След това протегна ръка вътре, затвори прозореца и хлопна мрежата обратно на мястото й толкова силно, че стъклото издрънча. Мъжът отстъпи от прозореца и изчезна в мрака. Тогава умът й включи на скорост.

— По дяволите — изсъска Джеси и почти падна от леглото в бързината да се втурне в банята. Опитваше се с всички сили да не се чувства наранена.

О, това боли, така че не се тормози да го отричаш! Стана й ясно, че той не искаше някой да узнае за тях. Дали не се смущаваше от нея? Включи лампата и се вмъкна в душ кабината. Без да си прави труда да нагласи температурата, пристъпи под силната струя ледена вода.

— Кучи син — изсъска отново, грабна бутилката с шампоан за тяло, изсипа почти половината от нея и започна яростно да го втрива в кожата си. — Мъже! Направо не мога да повярвам! Какъв задник!

Спря, чудейки се, защо прави онова, което бе поискал. Той може и да имаше проблеми с хората, когато узнаеха, че двамата са спали заедно, но тя нямаше. Студената вода рукна надолу по тялото й, тя потръпна и отново изруга.

Някакво парене я накара да трепне. Изви глава, за да потърси източника. Очевидни червени белези от ухапване се смесваха с водата. Видя дупчиците от зъбите му и кървавото очертание на захапката му. Подложи рамото си под душа, отми шампоана, който я дразнеше и паренето спря.

Може би затова той не искаше някой да узнае, че двамата бяха спали. Джъстис Норт, могъщото лице на Новите видове, бе изгубил самообладание и бе забил зъбите си в човешко същество. Медиите щяха да подемат една толкова голяма история, с някакъв гаден, засукан сценарий, по начина, по който обикновено действаха, и тогава адът щеше да се отвори.

— По дяволите! — Спря водата, излезе от душ кабината и грабна една кърпа, за да се изсуши, колкото може по-бързо.

Вниманието й привлече опаковка парфюм, която бе извадила от чантата си и поставила на плота. Никога не използваше парфюм, баща й бе й взел този, докато плащаха новите й дрехи. Може би, все пак не беше толкова безполезен, колкото си мислеше. Новите видове мразеха изкуствените миризми, затова щеше да прикрие с него аромата на Джъстис. Пусна кърпата, грабна кутийката и, докато нахлуваше в спалнята, я разкъса.

Задави се леко, когато напръска въздуха около себе си с парфюма, миришещ на цветя, затвори очи и влезе цялата в облака. Беше се постарала да запази превръзката суха, а Новите видове имаха изумително обоняние. Можеха да подушат аромата му по косата й, но сега просто щяха да вдъхнат аромата на гардении.

— Гадост! Ако това не прикрие миризмата му, нищо няма да може. — Хвърли флакона на леглото, бързо облече дрехите, които бе свалила по-рано и си спомни, че трябва да вземе шишенцето, щом изтича от стаята, когато в предната част на къщата зазвучаха удари.

Джеси пръска с парфюм, докато препускаше към вратата, после метна флакона на дивана. Размаха бясно ръце, за да разпространи ужасната миризма, приглади късо изрязаната си тениска, за да се увери, че гърдите й не се показват и отключи входната врата.

Пред нея стояха двама офицери от Новите видове и гледаха мрачно. Джеси се въздържа да увеличи, колкото се може повече, разстоянието между тях и себе си. Двамата мъже бяха стиснали пистолетите си, взряха се в нея, преди да огледат стаята зад гърба й и единият от тях пристъпи, за да влезе в къщата. Тя разтвори ръце, хвана се за рамката на вратата и успя да го блокира.

— Какво става? Какво е това, автомобилна аларма ли?

Този, който искаше да влезе вътре, трябваше да отстъпи назад, за да не се докоснат.

— Вие ли крещяхте?

— Не. Бях под душа. Чух врявата, когато спрях водата. Щом това не е автомобилна аларма, да няма пожар?

Двамата мъже се спогледаха, след това се втренчиха в нея. Вторият си пое дълбоко дъх, помириса и направи гримаса. Ръката му се стрелна към лицето, за да запуши носа си и той отстъпи една огромна крачка назад. Другият направи същото. Тя не притежаваше острото им обоняние и въпреки това вонята на гардении почти бе напълнила очите й със сълзи.

— Може ли да претърсим къщата ви?

— Тук няма никой, освен мен. Мислите, че аз съм пищяла? Не, не съм. Може би някоя аларма е повредена и се е включила сама. Или вятърът я е задействал. Стават такива неща.

Те изглежда не знаеха какво да правят, но отстъпиха още назад, най-вероятно не се наслаждаваха на онова, на което миришеше.

— Всичко е наред. Радваме се, че сте в безопасност. Заключете вратата. Ако чуете или видите нещо, натиснете бутона на алармата. — Той посочи към стената.

— Разбира се. Няма проблем. Благодаря!

Джеси затвори вратата и я заключи. Облегна се на дървената й повърхност, отпусна напрегнатото си тяло и затвори очи. Пое си дълбоко дъх, направи гримаса и се отдръпна от вратата. Трябваше да проветри къщата, за да се отърве от вонята и отново да си вземе душ.

Джъстис плуваше поредната обиколка в басейна, когато чу скърцане и спря, стъпвайки на дъното. Той подуши, обърна се и локализира двама офицери по сигурността, приближаващи откъм страничния двор. Те щяха да използват портата там, за да го намерят, вместо да влизат в къщата му.

— Какво се е случило? Какво активира алармата? Чух я, че се включи преди малко. Наред ли е всичко? — Чувството за вина го загложди заради лъжата, а това бе нещо, което мразеше да прави. Но той имаше нужда от тази лъжа, за да защити Джеси. Съмняваше се, че те ще кажат на някого, но някои от хората му бяха приятели с човешките служители. Една неволна грешка и това щеше да достигне до неподходящи уши. Той нямаше да рискува така с нея. — Да нямаме пробив в защитата?

Единият от офицерите вдигна рамене.

— Чухме писък и рев.

— Аз изревах, но писък не съм чул — изложи им Джъстис своята версия. Посочи към дрехите си пред задната врата. — Препънах се в онзи стол, когато идвах насам, за да плувам след дългия тежък ден. Нараних си палеца и полудях от болка. Изревах, свалих си дрехите и заплувах, за да забравя гнева.

— Не си чул писък? — Вторият се намеси, намръщен.

— Не. Може би сте възприели удара на стола в стената като вик. Счупих го, когато се спънах в него.

— Съжаляваме за безпокойството, Джъстис. Помислихме, че може би са нападнали човека.

— Джеси Дюпре? Тя добре ли е?

— Добре е. Отидохме най-напред в нейния дом, но тя не склони да ни пусне да го претърсим.

— Тя мирише. — Първият прокле. — Като проклетите цветя.

— Парфюм — изръмжа другият. — Трябва да въведем закон, с който да им забраним да го носят тук, Джъстис. Носът ми още гори.

Джъстис скри усмивката си, знаеше, че това е трик на Джеси. Силният парфюм дразнеше носовете им и объркваше тяхното обоняние. Тя бе работила за Тим Оберто в специалната група и би трябвало да е научила слабостите на Видовете от членовете на екипа, които действаха в тясно сътрудничество с неговите мъже.

— Аз ще й изпратя бележка.

— Може би някой е гледал филм на ужасите. — Двамата офицери изглеждаха объркани. — В тях човешките жени крещят през цялото време. Ще трябва да попитаме всички дали не са гледали такъв филм, за да проследим източника на тревогата.

— Недейте да притеснявате другите. Единствената сама жена тук е Джеси Дюпре, а вие казахте, че е добре.

— Джъстис, да не си се наранил, когато си счупил стола? Мога да се обадя на някой да дойде да погледне раната.

Джъстис поклати глава, придвижвайки се към ръба на басейна.

— Добре съм. Това просто ме вбеси. — Мъжете се поколебаха. Джъстис излезе от басейна и се отправи към една кърпа, която бе захвърлил на шезлонга предния ден. Обви я около кръста си и повдигна вежди, когато се обърна към охраната. — Има ли нещо друго?

— Защо човешката жена живее тук? Не поставяме под въпрос преценката ти, Джъстис, само сме любопитни.

— Това е най-сигурната част в Хоумленд. Баща й е онзи, който бди над нас и действа по отношение на правните въпроси от наше име. Дадох му дума, че тя ще бъде в безопасност. Освен това последната й работа бе да спасява нашите жени и да ги води при нас. Джеси Дюпре е доверен приятел.

— Разбрахме — проговори единият от тях. — Благодаря за обяснението!

Джъстис изчака докато мъжете си отидоха, разтръска мократа си коса, опитвайки се да я изсуши малко. Обърна се, за да надникне през оградата към съседната къща. В спалнята на Джеси светеше. Той копнееше да прескочи стената и да почука на прозореца й.

Обхвана го разочарование, когато се извърна. Желанието и онова, което можеше да направи, бяха различни неща в този случай. Той бе изгубил контрол. По време на секс я беше накарал да кърви и бе привлякъл вниманието към тях с рева си от удоволствието. Това силно го безпокоеше, тъй като никога до сега не бе правил подобно нещо с жена. Тя бе извадила онази страна от него, която не би могъл да си позволи да освободи. Край!

Той трябваше да помисли, да прочисти главата си и да стои по-далеч от нея, докато си обясни как бе успяла да провокира в него потисканите и плашещи емоции.

Но едно нещо знаеше със сигурност — Джеси Дюпре го караше да полудява.

Глава 11

— Брийз! — Джеси се засмя. — Ти си тук, в женското общежитие! Защо не си в Резервата?

— Пристигнах рано тази сутрин. — Високата повече от метър осемдесет жена се усмихна. — Най-добрата ми приятелка, Ели, искаше да се върна у дома, за да сподели някаква новина с мен. За известно време ще остана тук. Тя е човек и е омъжена за Фюри, който е от Видовете.

— Чувала съм за тях — даваха ги по телевизията, когато се ожениха. Надявам се, че новината е добра.

— Най-добрата. Съжалявам, но не мога да я споделя. Всичко, което мога да ти кажа, е, че тя и съпругът й, които много се обичат, желаеха нещо, което най-накрая са постигнали.

— Това е хубава новина.

— А ти, какво правиш тук? Проверяваш жените, които си довела при нас? Те все още са в Резервата и се справят чудесно. Устроиха се добре. Решено бе да останат там, вместо да бъдат доведени тук, тъй като се наслаждават на дърветата и километрите земя, където могат да бродят.

— Всъщност, работя тук. Това е дълга история.

— Наистина ли? — Очите на Брийз се разшириха. — И какво правиш?

Джеси обърна глава да погледне Бюти. Бе прекарала сутринта и голяма част от следобеда да й помага да се настани в общежитието на жените. Беше поела почти цялото пренасяне.

Тайни и Халфпринт бяха постоянни спътнички на Бюти и й помагаха. Единственото сътресение в почти плавния преход бе, когато Бюти съзря много по-високите от нея, с яко телосложение жени. Бяха я уплашили, но в момента тя седеше във всекидневната и разговаряше с половин дузина от тях без страх.

— Това е Бюти. Спасихме я преди две нощи от един имот във Вашингтон. Не съм наясно с всичко, свързано с новата ми работа, но засега й помагам да се адаптира към новия си живот. Тя го приема добре.

— Харесва ми името й. Отива й. Нейният избор е правилен. — Брийз се усмихна и съсредоточи цялото си внимание върху Джеси.

— Всъщност, аз го избрах. Постоянно й казвам, че може да го промени по всяко време и се надявам, че ще го направи. Чувствам се малко странно да давам име на възрастен. — Джеси сви рамене. — Бях принудена да измисля набързо някакво и това бе единственото, което ми хрумна.

— Защо трябваше да й измисляш име?

Джеси стисна зъби.

— Понеже тя можа да си спомни само две названия, с които я бяха наричали, а те ме вбесиха толкова много, че не позволих на никого да й казва така. Трябваше да попълваме документи и я записах с това име, останалите отказах да запиша.

— Как са я наричали? — Лицето на Брийз се ожесточи.

— В действителност не мисля, че искаш да знаеш. — Джеси се вгледа в по-високата жена.

— Кажи ми!

Джеси въздъхна, преценявайки, че Брийз има право да узнае.

— Бяха я нарекли Мъд, а предполагам, че са я записали с името Мънки, когато е била по-млада. Това бяха единствените две имена, които можеше да си спомни.

Високата жена от Новите видове изръмжа и избълва поредица от проклятия, които биха накарали дори моряк да почервенее от срам.

Джеси кимна в знак на съгласие. Двете жени се взираха една в друга, докато гневът на Брийз се стопи.

— Благодаря ти. Името, което си й избрала наистина е хубаво и й подхожда. Мисля, че може да го запази, а ти си й направила много добра услуга.

— Благодаря. — Джеси се усмихна внезапно. — И така, радваш ли се, че най-после можеш да се наспиш спокойно сега, когато не си в хотела?

— Тами и Валиант вече се настаниха в дома си за постоянно. — Брийз се разсмя. — Джъстис каза, че сега, когато са женени, имат нужда от личен живот. Около тяхната собственост разположиха охрана, за да помага на Валиант да я пази. Може би това е нещо нормално за човешките същества и за Видовете, но никой никога не е правил секс толкова гръмогласно като тези двамата.

Джеси едва успя да потисне усмивката си, като си спомни за предната нощ. Тя и Джъстис бяха толкова шумни, че задействаха алармата за сигурност.

— Може ли да те попитам нещо?

— Разбира се. — Брийз я поведе към кухнята да вземе сода от хладилника. Посочи с ръка на Джеси да се настани на високото столче до плота. — Удряй! Обичам да го казвам.

Джеси седна до нея.

— Смесената двойка, която току-що се ожени, ъъъ, той е лъв, нали?

— Ние считаме така. Най-вече предполагаме за ДНК-то, с което сме били смесени, тъй като записите са били унищожени. С неговата окраска и индивидуалност, можем да приемем, че той е смес с ДНК на лъв. Какво за него?

— Запознах се с Джъстис Норт и той има същия вид на очите, както Валиант. Дали и той е лъв? — Това би обяснило рева при оргазъм.

— Неговата окраска не е същата. В свободното си време изучавам животните. Искам да опозная по-добре онова, с което сме били променени. — Брийз изглеждаше горда със себе си. — Мисля, че той е смесен с черен леопард — хората ги наричат пантери.

Въпреки шока, Джеси успя да задържи устата си затворена и да не зине.

— Не трябва ли косата му да е черна? Имам предвид, че Валиант има оранжево-червена коса, подобно на лъв. Запознах се с Флейм, той е със светлочервена коса, но има очите на котка. Това се забелязва дори от разстояние.

— Не мога да обсъждам това с теб, Джеси. — Брийз прехапа устни.

— Защо, не?

Брийз отново се поколеба, въздъхна.

— Ти си наш приятел, спасяваш жените ни. Знам, че може да ти се вярва. Някои от нас оцветяват косите си. Това е всичко, което мога да кажа.

Джъстис си боядисва косата? Това обяснява, защо на живо изглежда по-различно, отколкото по телевизията и на някои от снимките във вестниците. Разликата се дължеше на променения цвят на косата.

— Защо го прави? Искам да кажа, защо някои от вас правят това?

— Защото трябва да изглеждат повече като човешки същества. Но заради оцветяването ни, това понякога е трудно за постигане. Моля те, не го повтаряй пред никого! Мога да си навлека неприятности.

— Няма да кажа, имаш думата ми. Само като пример, някой, който е с руса коса, в действителност е чернокос?

— Точно така. Това на пръв поглед, го прави по-човешки и по-малко заплашителен.

Някой, който е пред очите на обществеността. Някой, който през цялото време си има работа с хората. Джеси опита да си представи Джъстис с черна коса, но не й се удаде. Изведнъж си обясни защо дългите му мигли бяха черни. От време на време забелязваше за кратко тъмно синьо в дълбините на очите му, но отдалеч те изглеждаха с най-тъмния нюанс на кафявото, граничещо с черно.

Как ли изглежда с черна коса? Един образ на чернокосия Джъстис проблесна в главата й. Плашещ. Страховит. Свиреп. Джъстис със светла коса имаше по-човешки вид и бе по-малко вероятно да изплаши някого. Имаше смисъл.

Джеси беше спала с мъж, чийто гени бяха променени с ДНК на пантера. Това обясняваше мъркането, котешките му очи и рева по време на секс. Беше раздрал завивките и скъсал матрака с ноктите си. Нокти като на хищник. Пантерите са опасни животни. Може би с право се страхува да не ме нарани.

— За какво си мислиш?

Джеси отклони вниманието си от своите мисли и насила се усмихна на Брийз.

— За един мъж.

— Сподели, приятелко.

— Не мога. — Джеси поклати глава.

— О! Питаш за нашите мъже, защото има причина, нали? Чух, че Флейм е разпитвал за теб. Той е от котешкия вид, и именно затова задаваш въпроси за Валиант, така ли? Ти се изпусна и спомена името му. Кълна се, че няма да кажа нито дума на никого. Флейм е привлекателен и е наслада за очите. А има и добро чувство за хумор.

Флейм? Джеси не знаеше, дали трябва да опровергае предположението на Брийз. Боеше се да не би приятелката й правилно да отгатне, че тя си мислеше за Джъстис. Затова само се усмихна.

— Флейм те харесва. Чух, че си му направила силно впечатление.

— Чула си? Той предложи да ме черпи бира и да ме разведе наоколо, за да се запозная с приятелите му.

— Трябва да му позволиш да го направи.

— В случая е налице „аз съм изцяло човек, той е от Видовете“.

— Не би била с един от нашите? — Усмивката на Брийз изчезна.

— Не е така. — Джеси прехапа устни, като внимаваше за думите си. — Веднъж разговарях с няколко от вашите мъже — излъга тя, измисляйки сценарий, в който щеше да вмести истинската си дилема. — Те, едва ли не, дадоха ясно да се разбере, че няма да спят с човешки жени. Той, искам да кажа, те изразиха мнение, че не биха се ангажирали с човеци и бяха категорични за това как твърде много се страхуват да не загубят контрол и да ги наранят.

— Този страх е основателен. Нашите мъже са силни и те доминират. Знаеш ли го?

— Повечето мъже са властни. Това е универсална черта, която идва с наличието на пенис.

Брийз не се засмя на опита й да се пошегува.

— Не. Вашите мъже казват на жените какво да правят, защото просто така искат. Нашите мъже доминират физически и трябва да го направят. Има голяма разлика.

— Може ли да ми обясниш? Наистина съм любопитна.

— Когато двойка от нашия вид прави секс, мъжът се чифтосва с жената като застава зад нея. Той използва зъбите си, за да я държи за рамото, ако почувства, че господството му е застрашено. Нуждата им да бъдат под контрол по време на секс е непреодолима. Трудно е да се опише, но има едно място от двете страни, ето тук… — Тя се пресегна и докосна раменете й. — … където, ако един мъж те държи със зъбите си, се чувстваш много добре и не боли. Никога няма да разкъсат кожата, ние знаем много добре какви инциденти могат да се случат, затова не се дърпаме.

Джеси я присви стомаха — тя имаше скрита превръзка под блузата си.

— Що за инциденти са това?

— Зъбите им могат да потънат достатъчно, за да пуснат кръв или да оставят белег по кожата. Случва се рядко, но имах мъж, който ме разкървави веднъж. Той уби един от техниците, дошъл да ме изведе от килията му, след като бяхме правили секс. Не искаше да ме пусне, нито пък да ме сподели с други мъже. Беше много властен. Обичаше ме и предполагам ме ухапа, за да покаже господството си и че съм негова; може би да ме маркира, защото аз не се опитвах да му се противопоставям по време на секс. Заяви, че вътрешностите му крещели, че трябва да ме задържи, а мъжете ни много добре знаят, че ние не желаем това. Ето защо не правим често секс с един и същи мъж сега, когато сме свободни. Искаме да сме сигурни, че те знаят нашето нежелание да ни държат, а това им напомня, че не трябва да се отнасят собственически към нас. Мъжете ни могат да бъдат опасни за вашия вид.

— Защо всичко това да е рисковано за хората?

— Когато мъжът забива зъбите си, ти се чудиш да се бориш ли или да бягаш надалеч. Ако го направиш, той може да се побърка. Трябва да сме сигурни, че искаме да се размножаваме и когато го правим трябва да бъде изцяло по взаимно съгласие. Ако мъжкият застане зад теб и захапе здраво плътта ти, това няма ли да те разтревожи? Ще се бориш, нали? Борба? Зъбите му са остри и е възможно да разкъсат кожата ти, а ръцете му, които се опитват да те държат за твоя собствена безопасност, са способни да те наранят. Той може да бъде нежен и привлекателен, но ако оспориш господството му по време на секс, ще почувства неудържимо желание да докаже, че е достоен. Това е необходимост. Такива са те. Ако позволиш на един от мъжете ни често да прави секс с теб, той ще пожелае да те задържи за себе си, тъй като ще започне да се чувства собственик. Ако това се случи, мъжкият Нов вид няма да ти позволи да си отидеш, ще се бори да те запази за себе си, и ще убие всеки, който се опита да те отнеме от него. Ако му позволиш да те опознае достатъчно добре, той ще почувства любовта ти, а това е много рисковано при нашия вид.

— Това не може да е толкова опасно. Съществуват смесени двойки.

— Да, но мъжете биха убили всеки, който докосне половинките им. Ти си се срещала с Тами и Валиант. Той не обича другите мъже да я гледат. Тя охотно му се подчинява и му се е отдала напълно, но те споделят любовта си. Валиант ще разкъса с голи ръце всеки, ако реши, че е застрашил съпругата му, Джеси. Това е рискът с нашите мъже и ние винаги трябва да мислим какво ще се случи, ако някой от тях изпитва любов към жена, която не отвръща на чувствата му. Никога няма да я нарани, но ние смятаме, че всеки друг, който се опита да я докосне, ще загуби някоя част от тялото си. Разбирам страха, изпитван от нашия вид по отношение секса с човешките същества, но той е разумен. Ако все пак решиш да правиш секс с Флейм, то първо трябва да те обуча, за да знаеш как да се справиш безопасно.

Джеси не бе сигурна, че иска да знае отговора, но все пак зададе въпроса.

— Какво би следвало да знам?

— Никога не карай мъж да ти се подчинява. Те са доминантни, ще се разгневят и ще станат опасни, ако го направиш. За тях това ще бъде предизвикателство. Поставяш под въпрос техните способности. Мъжете винаги се контролират, когато правят секс. Не бива да се бориш по време на полов акт, ако Флейм те хване със зъбите си. Това означава, че той губи контрол и трябва да те държи здраво, за да не мърдаш.

— Лошо ли е да изгуби контрол?

— Да! — Брийз рязко прокара погледа по тялото на приятелката си. — Той ще те разбие. Нашите мъже са силни и представата ни за любовна игра би била груба борба за вас.

— Добре. — Джеси отново беше изумена.

— Никога не се взирай в очите на ядосан мъж, това също е предизвикателство. Сведи поглед и задръж така, дай му време да успокои гнева си. Освен това не му позволявай да правите секс, когато е прекалено възбуден, защото може да стане агресивен, за да отговори на нуждите си. Трябва да кажеш не, ако Флейм има желание да те ухапе и да ти пусне кръв по време на секс. Това ще му позволи да почувства, че те притежава. Никога не пожелавай да бъдеш с един от нашите мъже, освен ако не си готова да останеш с него завинаги.

— Мисля, че схванах. Благодаря. Моля те, забрави за Флейм, става ли? Нямам намерение да спя с него. Просто съм любопитна.

— Разбира се. — Брийз се ухили.

Другата жена не й повярва, но Джеси не обърна внимание на думите й, докато се изправяше на крака.

— Денят ми беше дълъг, отивам си вкъщи. Ще проверя първо Бюти, за да съм сигурна, че всичко е наред. Радвам се, че си тук и че ще имаме повече време да се видим.

— И аз ще мина да я поздравя и ще се грижа за нея, докато те няма. Можеш спокойно да отидеш и да си починеш. Ще дойдеш ли утре пак?

— Да.

Джеси напусна общежитието, прехвърляйки през ум всичко, което бе научила. Според съветите на Брийз, какво не трябва да се прави в леглото с мъжете Нови видове, тя вече се беше издънила.

Бе помолила Джъстис да бъде върху него, с което го бе предизвикала. Реакцията му беше близо до това да излезе от спалнята и да сложи край на срещата им. Брийз й каза, че те никога няма да позволят на жената да доминира в леглото, но той се бе съгласил тя да е отгоре. И сега Джеси нямаше представа как да тълкува това изключение. Може би той не беше като повечето Видове, тъй като му се налагаше ежедневно да общува с толкова много човешки същества — с хората, които работеха в Хоумленд, с медиите, с баща й и множество други, инвестирали в благосъстоянието на Видовете.

Беше усещала зъбите му върху рамото си, но не знаеше какво означава това. Бе пренебрегнала молбата му да стои мирно, като по този начин неволно го бе провокирала да отстоява господството си. Беше се наместила срещу слабините му, принуждавайки го да я вземе така, както тя желае и той я бе ухапал по рамото достатъчно силно, за да й пусне кръв. И още нещо неприемливо. Разбира се, той не желаеше да я задържи завинаги. Неее! Искаше да сложи край на кратката им връзка, още преди да е имала възможност да започне.

Нищо чудно, че не иска да ме види отново. Джеси изпадна в силна депресия, докато караше голф количката към дома си. По-рано същия ден бе намерила возилото паркирано в алеята пред къщата, с начертана карта как да стигне до женското общежитие. Офицерът, който отговаряше за охраната на портата на жилищната зона, я увери, че е предоставено на нейно разположение. С количката имаше възможност да обиколи Хоумленд, но нямаше къде да отиде, освен в самотния си дом.

На контролно-пропускателния пункт имаше нов пазач, но той не я спря. Само й се усмихна и й махна, докато отваряше вратата, която водеше към жилищния район. Джеси помаха в отговор и паркира в своята алея.

Още не можеше да дойде на себе си, толкова много бе оплескала нещата с Джъстис. Видовете трябва да са оборудвани с наръчник озаглавен „Ръководство за невежи човешки малодушници и петдесет съвета как да избегнете онова, което би обидило Новите видове“.

Тя отключи входната врата. Когато влезе вътре, се зарадва, че мирисът на парфюм най-после е изчезнал. Погледът й се стрелна към саксията с цвете непосредствено вляво и младата жена се усмихна.

Беше скрила там флакона — в случай, че някога пак й се наложеше да прикрива миризмата на Джъстис. Настроението й бързо помръкна, тъй като силно се съмняваше, че той ще се върне.

Бързият душ, преобличането с удобни дрехи и стремежът й да запълни времето си с работа в кухнята, й помогна да държи мислите си далеч от лидера на Видовете. Доставяше й удоволствие да готви — това я отпускаше, а и обичаше да си похапва. Единственият проблем бе, че парчето филе, което бе сложила да се пече на електрическия грил, щеше да й стигне за цяла седмица и да остане за сандвичи. Джеси прехапа устни, наблюдавайки как месото бавно се върти и как сокът капе във ваничката и реши, че утре може да направи сандвичи за жените в общежитието.

Беше изумена от количеството доставена храна и огромните размери на порциите. Разбира се, Новите видове най-вероятно изяждаха от филето по три килограма и половина на едно ядене, но тя със сигурност не би могла.

Отдръпна се от грила, с решението да изпере останалата част от новите дрехи, преди да ги облече и да си вземе една дълга вана, за да убие времето, докато вечерята стане готова.

Струите в джакузито бяха прекрасни, а водата топла. Направи оценка на битието си. Любовният й живот може и да беше във вакуум, но обитаваше едно чудесно място и харесваше новата си работа. На вратата се позвъни и тя подскочи, но после се усмихна. Това трябваше да е Джъстис! Бързо се избърса и облече същите дрехи. Щеше да говори с него, да увери твърдата му глава, че всичко ще е наред и да му каже, че може да се върне при нея, щом нещата се успокоят. На вратата отново звъннаха и тя се втурна от банята.

— Идвам! Почакай!

Джеси завъртя ключа, сърцето й препускаше лудо и тя се усмихна, развълнувана да го види след последната нощ. Но вместо него, на прага й стояха двама едри мъже от Видовете, облечени еднакво — със спортни дънки и тениски. И двамата вторачени в нея с мрачно изражение, което показваше, че не са щастливи да са там.

— Аз съм Найт — проговори този отдясно. — Вашите вещи бяха доставени и ни помолиха да ви ги донесем. Имате ли нещо против, ако разтоварим джипа сега и внесем кашоните вътре? Длъжни сме да ви информираме, че нещата ви бяха претърсени от охраната. Това е стандартна процедура, но не се наложи да се конфискува нищо.

— Добре. Благодаря. Разбира се — съгласи се тя. — Нека да си обуя обувките и ще ви помогна.

Мъжът отляво се намръщи недоволно.

— Не. Вие сте твърде дребна и само ще ни забавите. Просто седнете и не се тревожете. Няма да ви навредим. — Той си пое дъх. — Аз съм Суорд. Вие сте в безопасност.

Стана й смешно от думите му, сякаш той се боеше, че тя може да изпадне в ужас от вида им, но напрежението им я принуди да скрие усмивката си. Наистина изглеждаха нервни от факта, че се налага да контактуват с нея, така че тя сведе поглед. Те бяха Видове и Джеси искаше мъжете да се чувстват спокойни с нея.

Добрите обноски, които бе придобила, допринесоха много за тези цел.

— Благодаря ви. Ще чакам вътре и ще помня, че не съм в опасност. — И тя отстъпи назад.

— Добре. — Найт изсумтя, завъртя се на пети и тръгна надолу по алеята. Другият го последва.

Вдигна поглед, за да наблюдава как взимат кашоните от багажника на джипа и най-накрая си позволи да пусне смеха си на воля. Беше много сладко как те приемаха, че ще бъде ужасена от тях и как искаха да я уверят, че не са тук, за да я убият. Отново се засмя и обърна поглед към дневната, търсейки място, където биха могли да подредят кутиите.

— Можете да ги оставите ей там. — Тя посочи въздържано. — Благодаря ви. Съжалявам, че са толкова много. Не осъзнавах, че съм натрупала прекалено много неща. — Една идея проблесна в съзнанието й, когато единият от тях подуши въздуха и вниманието му се насочи към отворената арка на кухнята. И двамата продължиха да го правят, докато пренасяха кашоните. Младата жена вдиша дразнещия аромат на месото и осъзна, че те може би са гладни. Реши да опита да се сприятели. Иначе щеше да седи цяла вечер в жилището си, да мисли за Джъстис и как да се справи с проблемите, които имаха. Най-накрая момчетата внесоха и последните две кутии.

— Благодаря много. Оценявам помощта ви. Бихте ли искали да останете за вечеря? Имам много храна, а и това е човешки обичай — да се гощават хора, като начин да се покаже признателност. — Мъжете се спогледаха, а смущението им граничеше с комичното. — Имам филе. Това е тънко нарязана пържола, розова по средата. Не е толкова сурово, колкото болшинството от вас го обичат, но мисля, че ще ви хареса. Бих оценила възможността да намеря нови приятели. Току-що се преместих и не познавам почти никого.

— Приемаме — отговори Суорд от името и на двамата. — Вие трябва да се чувствате добре дошла при нас, а приятелите са важни.

— Така е — усмихна се младата жена. — Защо не седнете на дивана? Може да си събуете обувките, да включите телевизора и да се отпуснете, докато отида да нарежа месото и да приготвя картофите в микровълновата фурна. Трябват ми не повече от петнайсет минути.

Те затвориха входната врата и без да бързат се запътиха към дивана. Джеси се обърна, влезе в кухнята и извади филето петнайсет минути по-рано. Изглеждаше сготвено отвътре, но беше по-сурово, отколкото обикновено го предпочиташе, с други думи, перфектно за нейните гости. Другото беше бърза работа — изми три картофа, надупчи ги с вилица и ги мушна в микровълновата да се пекат. Задуши малко зеленчуци, наряза див лук за картофите и подреди масата за трима.

Беше развълнувана от възможността да разговаря с двамата мъже. Тя познаваше жените, но мъжете Нови видове бяха напълно различни. Надяваше се, че като ги опознае, това ще й помогне следващия път, когато си имаше работа с Джъстис. Може би щяха да бъдат достатъчно доброжелателни, за да отговорят на всичките въпроси, които щеше да им зададе.

Джеси влезе в хола.

— Вечерята е готова. Искате ли да ме последвате или да донеса чиниите тук, ако предпочитате масичката за кафе.

И двамата се изправиха незабавно и предпазливо се приближиха, като че ли се бояха, че тя може да избяга от ужас. Изглежда Суорд бе по-словоохотлив, затова проговори:

— За нас ще бъде чест да се храним на масата в кухнята. Благодаря ви, госпожице Дюпре.

— Моля ви, наричайте ме Джеси. И аз съм тази, която има честта да сте мои гости. — Тя ги заведе в кухнята и се отправи към хладилника. След като ги попита какво искат да пият и им подаде содите, които пожелаха, тя седна на масата и се усмихна на двамата мъже. — Нападайте! Аз не съм по формалностите и не се тревожа за обноските на масата. Просто се чувствайте като у дома си, нали? Има изобилие от храна и се надявам, че можете да изядете всичко, иначе ще се наложи от остатъците да направя цял тон сандвичи. Ще ми спестите неприятностите.

Найт бодна парче месо и се взря в него, сякаш се боеше да отхапе, но след това го натъпка цялото в устата си. Джеси спря, за да види реакцията му като се надяваше, че ще му хареса. Той й се усмихна, когато започна да го дъвче. Изненадата му бе очевидна, тъй като се втренчи в нея, докато преглъщаше.

— Това е много добро! Благодаря ти, Джеси.

— Да — съгласи се и Суорд, преглъщайки първата си хапка. — Много е вкусно! Не знаех, че може да се приготвя по този начин. Ние просто го режем на големи парчета и го дъвчем. Трябва да ни кажеш как го готвиш.

— С удоволствие ще ви го напиша. Много е лесно. — Тя посочи грила. — Ето тази машина върши работата. Аз само подправям месото, набучвам го на шиша и чакам да стане готово. Всеки може да го направи.

Храниха се в мълчание. Мъжете изядоха голямо количество месо. Джеси устоя на изкушението да ги засипе с въпроси. Поне ги изчакай докато са готови и се нахранят напълно, разсъждаваше тя.

Най-сетне Найт спря да яде, остави вилицата и се вторачи в нея. Младата жена срещна погледа му.

— Не те ли беше страх да ни поканиш на вечеря? Ние сме двама свирепи мъже, които ти не познаваш. Мислехме, че ще се уплашиш от нас.

Суорд се прокашля.

— Не ни се искаше да ти донесем багажа, защото очаквахме, че като ни видиш, ще се разплачеш. — Той направи ужасено лице и потръпна. — Не мога да понасям плач.

Джеси се бореше със смеха, но не можа да потисне усмивката, която се разпростря по цялото й лице.

— Свикнала съм около мен да има едри мъже, така че не съм плашлива. Знаете ли каква беше последната ми работа?

И двамата поклатиха глави. Младата жена започна да им разказва за дейността си в специалната група, за колегите си и за всички Видове, които беше срещнала и спасила. Те я слушаха внимателно и с интерес. Джеси завърши с това, как е била ранена от куршум и се е озовала в Хоумленд.

— Значи си наясно, че няма да те нападнем и да те насилим да правиш секс с нас? — Суорд изглеждаше искрен. — Един приятел каза, че вероятно още като ни видиш и ще си помислиш, че сме дошли да те изнасилим.

— Той заяви, че ще проглушиш ушите ни с писъци, веднага щом отвориш вратата. — Найт се засмя.

— И да плачеш. — Суорд се присъедини към него. — Надявах се, като си помислиш, че съм изнасилвач, да се разкрещиш, вместо да избухнеш в истерични ридания. Това би наранило ушите ми по-малко.

Джеси се разсмя.

— Изкажете съжалението ми на вашия приятел, че го разочаровах.

— Той ще бъде разочарован, когато му разкажа с каква вечеря ни нахрани — ухили се Найт. — Той трябваше да дойде тук, но аз му дължах услуга. Разбрахме се да заема неговото място и сега сме квит.

— Занеси му парче от пържолата. Ще се смея на физиономията му, когато вкуси месото, което тя ни поднесе.

Джеси се изправи.

— Ще ви дам кутия и можете да му вземете някое и друго парче.

— Ти си добър човек, Джеси. — Найт засия. — Радвам се, че не те накарах да крещиш или да плачеш.

— Аз също — засмя се младата жена и пусна няколко резена филе в пластмасова съдинка за храна преди да се върне на масата.

Те все още се смееха, когато изведнъж злобно ръмжене ги накара да подскочат.

Джеси се извърна към силния потресаващ звук и зяпна при вида на Джъстис, застанал под откритата арка между кухнята и хола. В присвитите му очи блестеше ярост, ръцете му бяха стиснати в юмруци и дори безупречно пригодения сив костюм не можеше да смекчи опасните вибрации, които мъжът излъчваше.

Той не гледаше към нея, вместо това, сякаш изцяло бе фокусиран върху гостите й за вечеря.

Звукът от удар на стол в пода, я накара да обърне глава в тази посока. И двамата — Найт и Суорд — бяха станали бързо, навели ниско глави, брадичките им почти докосваха гърдите им, погледите им съсредоточено се взираха в пода. Те се отдръпнаха от масата с пребледнели от страх лица.

Джеси се намръщи, щом отново се извърна към Джъстис и после пак към мъжете и прецени какво се случва. Лидерът им беше бесен поради някаква причина, хората му бяха ужасени от неговата демонстрация на характер, а тя бе в пълно неведение защо той се държи толкова откачено.

— Здравейте, господин Норт. — Беше се отказала да го нарича по име, откакто стана ясно, че той не иска никой да знае, че двамата са прекарали известно време заедно. — Благодаря ви за това, че нещата ми бяха доставени. Не знам защо сте разстроен, но ние вечеряхме. И вие сте добре дошъл да седнете, ако сте гладен.

Яростният му тъмен поглед срещна нейния. Джъстис изръмжа към нея и острите му зъби се показаха. Младата жена скръсти ръце пред гърдите си, докато се взираше право в очите му. Искаше да го попита какъв му е проблемът.

— Напуснете! — изрева той. — Веднага!

Двамата мъже минаха прилепени покрай стената на стаята, на безопасно разстояние, колкото може по-далеч от лидера си. Джеси погледна към масата и забеляза забравената торбичка с месо. Грабна я и се втурна след мъжете. Когато мина покрай Джъстис, също го заобиколи.

— Чакайте! — Двамата бяха на вратата, когато тя ги спря с вика си и им протегна найлоновия плик. — Забравихте това за приятеля си. Не знам какво става, но съжалявам за случилото се.

Найт я погледна.

— Никога на се взирай в очите на един Вид, когато ти ръмжи. Той е ядосан за нещо. — Мъжът взе торбичката. — Благодаря ти, Джеси. — Яростен рев изпълни стаята зад нея. Найт трепна и двамата мъже побягнаха.

Младата жена скръцна със зъби и бавно затвори входната врата. Чу как джипът потегли и направи няколко дълбоки вдишвания, за да се успокои, преди да се обърне към бесния Вид зад нея.

Джъстис я изгледа свирепо от триметровото разстояние и отново й изръмжа. Котешките му очи блестяха с първична ярост, ръцете му все още бяха стиснати в юмруци, перфектните му прави и остри зъби бяха оголени. Джеси го погледна, сега можеше да освободи собствения си темперамент — вече нямаше да се притеснява за свидетелите, бяха сами.

— За какво беше всичко това? — извика тя. — Аз ги поканих на вечеря, след като пренесоха багажа ми. Помислих си, че би било хубаво да спечеля приятели. Как си позволяваш просто така да нахълтваш в дома ми и да ги плашиш? Аз ли пропускам нещо или ти се самопокани? Не видя ли звънеца? Или ръцете ти са счупени, та не можа да почукаш?

Ново ниско ръмжене се изтръгна от гърлото му. Той се пресегна, сграбчи вратовръзката си и я откъсна. След това посегна към сакото си, не си направи труда да го разкопчее, платът се разкъса и копчета заваляха върху плочките на пода. Джеси го наблюдаваше, гневът й избледня пред шока.

— Не приемай мъже в дома си и не ги кани да остават! — изръмжа той. — Те влязоха вътре и останаха твърде дълго! Когато не си тръгнаха, си представих най-лошото.

— Наблюдавал си къщата ми?

Джъстис изрита официалните си обувки и едната от тях удари дивана. Другата прелетя във въздуха и се удари в стената до вратата. Той дишаше учестено, всички следи от добре спретнатия, обикновено спокоен мъж, бяха изчезнали. Това беше една страна от него, която тя никога не бе виждала и трябваше да признае, че беше страшно. Опита се да прояви дързост, тъй като винаги й бе помагала в миналото.

— Защо наблюдаваш къщата ми? Забрави ли какво ми каза снощи, че няма да стъпиш тук отново? Спомням си този разговор много добре. Помня и как излезе през прозореца, за да не разбере някой, че могъщия Джъстис е бил в леглото с човек. Ти не се върна. Нима да спиш с мен е нещо досадно?

Той присви очи и изръмжа.

— Бягай! — предупреди я с дълбок глас. — Трябва да се махнеш от мен!

— Това е моята къща! — ахна тя. — Ти ще си тръгнеш. Аз няма да се крия, докато преодолееш изблика си на гняв.

Мъжът се хвърли напред. Джеси усети опасността незабавно. Това не беше бившият й съпруг. Той й крещеше, когато беше ядосан. Но този тук изглеждаше като дивак, когато се втурна към нея. Това предполагаше повече от викане.

— По дяволите — изруга тя. Напрегна се. И тогава си спомни думите на Брийз. Наведе надолу глава, затвори очи и замръзна. След това започна да се моли.

Новият вид се озова в непосредствена близост до нея, дишаше тежко. Сърцето й биеше лудо, докато се чудеше дали мъжът е в състояние да я нарани. Вече не беше сигурна в това. Секундите се нижеха бавно, сякаш мина цяла вечност. Дишането на Джъстис се забави, той пое няколко пъти дълбоко дъх. Обзе я облекчение, когато чувството на опасност премина. Съветът на Брийз бе попаднал точно в целта.

— Джеси? — Гласът му все още звучеше диво, но беше по-мек и не така заплашителен.

Тя отвори очи и се взря в гърдите му, които се намираха на по-малко от две педи разстояние.

— Какво? Безопасно ли е вече да се движа или ще ми причиниш болка?

— По дяволите! — изръмжа той и се извърна.

Младата жена погледна нагоре и видя гърба му. Тя не знаеше какво става и защо той действаше по този начин, но в този момент бе сигурна, че не иска и да разбере. Отправи се към кухнята, просто се отдалечи. Сега голямото пространство между тях й изглеждаше като наистина добра идея.

Разчисти масата, изплакна чиниите и ги подреди в съдомиялната машина. Не чу да се отваря предната врата, което означаваше, че той все още е там.

— Джеси?

Младата жена се обърна, за да открие Джъстис пред вратата на кухнята. Сега той изглеждаше нормално, с изключение да раздърпаното си облекло и липсващите обувки.

— Какво беше всичко това?

— Не мога да бъда с теб и това е причината. — Изражението му беше неразгадаемо. — Видях ги как пристигнаха и си помислих, че някой от тях те е докоснал, когато не си тръгнаха. Изгубих контрол. Ако те бяха пипнали, дори с пръст, щях да ги убия. — Гласът му се пречупи и той се прокашля. — Щях да убия собствените си хора. Вече съм спокоен, но ти никога повече не пускай мъже в къщата си. Никога повече не оставай насаме с някой от тях. Където и да е.

Джеси се вторачи в него, когато думите му достигнаха до зашеметения й мозък. Той не я искаше, но също така и не позволяваше на друг да я има. Кучият му син.

— Нека ти обясня как ще бъде, Джъстис. Ти не можеш да ми нареждаш кой може и кой не може да влиза вътре в дома ми! Аз работя за НСО, но личният ми живот си е само мой! Ти изгуби правото си да ми казваш мнението си — тя наблегна на последната дума — за онова, което правя или не правя, в секундата, в която реши, че не желаеш да ме виждаш повече. Ти не ме искаш, така че да не си посмял да ми заявяваш, че не мога да прекарвам времето си с други мъже.

Той се спусна толкова бързо, че тя нямаше време да се защити. Сграбчи я, светът се обърна с главата надолу и само шокът я предпази да му се противопостави, докато той крачеше към спалнята й, метнал я през рамо. Ритна силно вратата и тя се затвори с трясък след тях. Хвърли я по гръб в средата на леглото с едно бързо движение, което я остави замаяна за няколко секунди.

— Щом искаш мъж, ще имаш мен — изръмжа, като я изгледа свирепо. Пръстите му хванаха скъпата му риза между копчетата, и с един замах я разтвориха, разкъсвайки я на гърдите. Ръцете му се спуснаха към панталоните. — Аз съм единственият, който ще те докосва.

Джеси беше шокирана, но не и уплашена. Дишаше тежко, бе все още малко ядосана, но като прецени емоциите си, беше най-вече изненадана. Погледът й се плъзна по Джъстис, който в този момент скъса връвчицата, държаща косата му и тя се разпиля по раменете му. Гледката, която представляваше, беше нещо, което тя никога нямаше да забрави.

Мъжът изглеждаше секси, свиреп, първичен, всеки мускул в тялото му бе напрегнат от адреналина, който очевидно препускаше във вените му. Беше разкъсал и захвърлил надалеч панталоните си и така тя получи още едно огромно доказателство как се чувства той. Беше възбуден, членът му привлече цялото й внимание и това я разсея достатъчно, за да пропусне да забележи ръката му, която се стрелна и хвана глезена й. Той я дръпна към себе си, плъзна тялото й по завивката, а с другата си ръка стисна в юмрук панталоните й. Платът се разкъса и за секунда тя остана вцепенена от смайване, докато той напълно ги отстрани от нея.

Инстинктът и годината обучение си казаха своето, кракът й се изстреля и го блъсна силно в стомаха. Ударът беше достатъчен, за да изтърве глезена й и да запрати мъжа назад със силно изръмжаване от болка. Джеси се претърколи, приземи се на краката си от другата страна на леглото и го погледна в очите.

— Няма да ти позволя да ме нараниш. — Гласът й трепереше. Ръцете й се вдигнаха и заеха отбранителна позиция.

Новият вид се втренчи в нея, разтривайки корема си. Там вече имаше червен белег.

— Няма да ти причиня болка. Ще те чукам. Ти искаше да видиш истинското ми аз. — Той повдигна брадичка и разтвори широко ръце. — Ето ме, бебчо!

Глава 12

Мамка му. Е, нали аз му заявих, че искам да спре да се контролира. Предполагам, че е трябвало да бъда по-внимателна какво си пожелавам. Джеси избута назад мислите си, огледа го още веднъж обстойно и повдигна вежди.

— Хубава реч. Повдигна ми настроението. Това е сарказъм, ако си пропуснал най-важното. Забрави, Джъстис! Защо просто не препикаеш ъгъла на леглото ми, за да маркираш територията си? — Новият вид изръмжа, но младата жена вече не се страхуваше. Шокът й бе отминал и сега беше готова за мъжа. Ревнуваше я. Това я подразни повече от всичко. Джъстис не я искаше, но и не желаеше никой друг да бъде с нея. — Ако смяташ, че ще ти позволя да дойдеш при мен по този начин, помисли си отново. Ти ме заряза. Трябва да си тръгнеш, докато не разбереш какво искаш. Тогава ще говорим.

С все още широко отворени ръце, мъжът дебнейки я закрачи около ръба на леглото. Възнамеряваше да я хване, вместо да си отиде и тя пристъпи в свободното място между прозореца и таблата, но нямаше да прескочи през прозореца.

— Знам, какво искам. Теб.

— Спри!

Той спря, но не изглеждаше щастлив от това. Погледът му се съсредоточи в очите й, ноздрите му се разшириха, а ръцете му се отпуснаха в страни.

— Не! Ела при мен, Джеси!

Тя поклати глава.

— Аз не съм чак толкова лесна, бебчо! — използва думата, с която я бе нарекъл, за да се обърне към него. — Миналата нощ ти изскочи през прозореца, за да скриеш истината, че двамата с теб се виждаме. Ако това не е достатъчно лошо, то фактът, че изобщо не се върна, е. Чаках те. И се вбесявам от начина, по който ме третираш.

— Защитавах и двама ни.

— Упорит си като магаре. Би могъл да спиш в леглото ми, но ти не го направи. Никой нямаше да разбере, ако се бе промъкнал обратно вътре. Покрих те пред офицерите от сигурността и замаскирах аромата ти. Те изобщо нямаха представа, че си бил тук.

— Искаш да спорим, точно сега ли? — Погледна надолу към възбудения си пенис, след това към нея.

Тя почти се засмя на разочарованото му изражение. Желаеше го, той беше гол в нейната спалня, можеха да поговорят по-късно. Всичко това: спорът, страхът, сега и гневът, я караха да се чувства жива. В крайна сметка тя го искаше, той нея също.

В този миг, Джъстис не се съмняваше, че ще я има.

Тя посегна към блузата си и видя, че очите му се разширяват, докато я наблюдаваше как я разтваря и проточи сладкия момент на събличане. Щеше да го накара да си плати за мъката, която й бе причинил.

Хвърли блузата си към него и той я хвана. После дойде ред на сутиена, който полетя в същата посока. Мъжът вдиша дълбоко, поемайки аромата й от дрехите и слепешком ги пусна на пода. Изглеждаше така, сякаш иска да й се хвърли, но се спря, борейки се да възвърне контрола си отново, след като и двамата бяха на едно и също мнение, че трябва да се озоват заедно в леглото. Тя искаше той да отиде при нея по начина, по който трябваше да го направи, преди да го изрита.

Палците й се вмъкнаха в ластика на бикините, Джеси бавно се завъртя в кръг, за да му даде възможност да я огледа и плавно закърши задник, докато сваляше оскъдната дрешка надолу. Погледът му се фиксира точно там и от мъжа се разнесе мъркане, докато я наблюдаваше как се извива, за да излезе от парчето дантела. Тя остави бельото си на пода, вкопчи ръце в ръба на леглото и погледна през рамо.

— Какво? Искаш ли писмена покана да се присъединиш към мен? Защо първо не се качиш на леглото, а по-късно да обсъдим проблемите си?

Той бързо се спусна напред и се озова до нея, но вместо да се качи на кревата, ръцете му сграбчиха хълбоците й. Тя не очакваше, че ще я вдигне високо във въздуха и ще я хвърли по гръб на мекия матрак. От удара, тялото й отскочи. Дланите му стиснаха вътрешната страна на бедрата й. Раздалечи ги едно от друго, натисна ги встрани и напълно откри меката й сърцевина. Погледът й се спусна надолу и тя осъзна, че членът му бе на сантиметри от входа на тялото й. Напрегна се леко от страх, че веднага ще проникне в нея, а преди това й се искаше малко любовна игра.

— Ти ме покани на вечеря, но аз искам да изям теб! — изръмжа Джъстис.

Гласът му заглъхна, когато отстъпи крачка назад, наведе глава над снагата й, а косата му се разстла върху долната част на корема й. Той целуна вътрешната страна на едното й бедро, намести се между краката й и започна да се наслаждава на клитора й. Джеси отметна назад глава, стисна в юмруци завивката и моментално застена от удоволствието, което й даряваше горещата му уста. Езикът му бързо близваше чувствителната пъпка, издигайки страстта й към взривоопасни нива. Младата жена пусна завивката и сграбчи собствените си гърди. Стисна ги силно и увеличи насладата, която изпитваше от вибрациите, причинени от дълбокото му мъркане.

— О, Боже, обичам, когато правиш това! — задъхано изрече тя. — Толкова съм близо до върха, бебчо! Да не си и помисляш да спреш или да забавиш!

Честотата на вибрациите се увеличи, порочният звук, излизащ от гърлото му ставаше все по-висок и Джеси извика, когато кулминацията я удари силно и яростно. Бедрата й подскочиха, но ръцете му ги държаха здраво приковани към матрака, устата му я освободи и той най-накрая пусна краката й. Тя отвори очи и го видя как се качва върху нея. Начинът, по който го правеше й напомни, че мъжът носеше гени на пантера — грациозните му движения извикаха в ума й представата, че дебне тялото й. Погледите им се срещнаха, устните му се спуснаха към нейните за целувка, която открадна дъха й.

Младата жена сключи глезени върху задника му, когато той се заби в нея. Членът му раздели вагиналните й стени с един бърз тласък. Джеси извика срещу езика му и Джъстис изръмжа, прекъсвайки целувката. Тя имаше върху себе си 110 килограмов необуздан мъж, който я чукаше до забрава, яздейки я силно и бързо. Възторгът от това, колко добре се чувстваше той, и помогна да достигне върха за втори път.

Видът се изви леко, зарови лице в завивката до нея, и изрева, когато вагиналните й стени се стегнаха около дебелия ствол на члена му и той я последва в оргазма. Този път ревът му не предизвика болка в ушите й, тъй като звукът бе заглушен от покривката. Вкопчи се в него, едва след като осъзна, че ръцете й са увити около раменете му.

Прокара длани по топлото му тяло, обичаше усещането за него, когато е върху нея, вътре в нея. Джъстис все още бе със заровено в завивката лице, ръцете му бяха достатъчно стабилни, за да държи горната част на гърдите си на разстояние от нейните, за да не я задуши с тежестта си. Тя обърна глава и покри врата му с целувки.

— Беше невероятно!

Той вдигна глава, срещна погледа й и се намръщи.

— Не бях нежен.

— Аз не се оплаквам. Това за невероятното бе комплимент. — Тя се засмя. — Най-добрият бърз секс, който съм имала някога!

От гърлото му излезе глухо ръмжене — сладък звук на недоволство — и лицето му увисна на сантиметри от нейното. Мъжът прехвърли тежестта върху едната си ръка, а с другата обгърна лицето й. Палецът му погали бузата й.

— Съжалявам, че изгубих самообладание и действах като…

— Глупак? Задник? Ревнивец? — Джеси бе щастлива да му предложи думи, когато той изпадна в затруднение да намери правилната.

Екзотичните му очи се присвиха.

— Грубиян — реши той. — Признавам си за ревността. Ако някога позволиш на някой друг да те докосне, ще го убия, Джеси! Ще го разкъсам! Разбираш ли ме?

Усмивката й избледня.

— Ти наистина го мислиш, нали?

В красивите му очи проблесна гняв.

— Да! Тази мисъл ме прави убийствено луд. — Гласът му стана дълбок. — Само представата как друг те целува, поставяйки ръцете си върху теб, дори…

— Разбрах — прекъсна го, преди той наистина да се развихри. — Отвратителни неща и насилие. Съдебният лекар ще има много работа. — Тя премести ръцете си и притисна с длан гърдите му, погали ги с пръсти. — С теб ще направим сделка.

— Тук няма място за преговори.

— Не ми казвай, че всичко свърши, че не можем да се виждаме повече, и ти няма да имаш причина да ме ревнуваш, защото няма да те мамя! — Джеси издържа на погледа му. — Искам мъж в живота си и в леглото ми. Нямам нужда от двама. Желая само теб!

Гневът му поутихна.

— Това не е толкова просто.

— Нищо в живота не е просто.

— Поех ангажимент към моите хора и една връзка с теб ще добави нови проблеми към онези, които вече имаме. — Пое си дълбоко дъх, гневът му съвсем се стопи, заменен от тъга, докато се взираше в очите й. — Мога да посоча хиляди причини, защо идеята да бъда с теб е лоша, но аз съм все още тук. Ти си ми слабост, Джеси. Искам те и изглежда логиката не ми помага да стоя настрана.

Неговото признание я накара да се разтопи вътрешно.

— Какви проблеми мислиш, че ще предизвика нашата връзка? Кажи ми!

— Веднага щом се разбере, че се срещаме, вестта ще накара враждебно настроените групи отново да изпаднат в ярост за това че сме животни и колко погрешно е, че ни е позволено да живеем. Религиозните фанатици ще започнат пак да крещят за греховете на животните, които правят секс с хората. — Лека усмивка изви устните му. — Почувствах се греховно, но беше толкова чудесно, че получаваш точка.

— Да. — Тя се засмя. — Хубавото в случая е, че болшинството от хората смятат, че тези групи са пълни с идиоти и не се вслушват в тях.

— Те тероризират портите, отправят смъртни заплахи, а аз имам и други неща, за които също трябва да мисля. — Настроението му се помрачи. — Ще те вземат на прицел. Научихме това от първа ръка. Преследват не само нас, но и жените, които са с нас. Няма да можеш да напуснеш Хоумленд, без да си в опасност.

— Бива ме да се грижа за себе си, а и по една случайност, сега живея и работя тук. Нямам реални причини да се притеснявам за това. — Прокара ръце по раменете му, за да премахне с масаж събралото се там напрежение, после сви собствените си рамене. — Мразя да обикалям по магазините, затова съм уверена, че няма да ми липсват търговските центрове, а и мога да си купя всичко, което си пожелая от Интернет. Кое е следващото? — Джъстис се поколеба, вниманието му се прехвърли към косата й, разстлана върху леглото. Младата жена знаеше, че той избягва нещо, затова се размърда под него, за да привлече погледа му. И щом очите им се срещнаха, тя изви вежди. — Какво друго? Отговори ми, дявол да го вземе! Можеш да бъдеш напълно откровен с мен. Просто го кажи!

— Баща ти.

Двете думи й подействаха като студен душ.

— Точно така. Татко. Да, това може да е проблем.

— Сенаторът може да оттегли подкрепата си за нашата кауза и да откаже да представлява Новите видове във Вашингтон. Ние разчитаме на него, а той може да направи проблем, когато разбере за нас. Ще стане отвратителна каша. Това може да навреди на моя народ.

— Татко ще приеме добре връзката ни. Изобщо не се притеснявам за това. Все пак е публична личност, господин Репутация, и е възможно да има неприятности в работата си, ако дъщеря му — аз — е с теб. Някои могат да настояват той да подаде оставка, като се има предвид, че е твърде емоционално обвързан. — Тя прехапа долната си устна.

— Ще приеме ли да бъдеш с мен?

Джеси се отпусна.

— Баща ми ще бъде във възторг, докато аз съм щастлива. Повярвай ми. Притеснена съм повече за работата му, отколкото за нещо друго. Да представлява Новите видове се превърна за него в лю… — спря незабавно, тъй като щеше да каже „любим проект“[4], а това вероятно не беше най-добрата дума, която можеше да използва, защото щеше да обиди Джъстис. — Страстта в живота му — поправи се тя.

Джъстис въздъхна.

— Точно така. Връзката ни може да причини много неприятности на всички и…

— И какво?

— Не сме сигурни до какво ще доведе това.

— Точно така — съгласи се тя. — Ние почти не се познаваме.

— Ето защо исках да избегна срещите с теб — призна той. — Наистина, трябва сериозно да помислим за това, Джеси.

— Аз искам да бъда с теб и ти също искаш да бъдеш с мен. Греша ли?

— Не.

— Добре — въздъхна тя. — Тогава има само две разумни неща, които можем да сторим. Едното е да спрем да се виждаме, което ние не искаме да правим, а другото е, да не споменаваме пред никого за нас, докато не сме сигурни, че има нещо, което да им кажем.

— Няма ли да се почувстваш наранена, ако продължим тайно нашата връзка? — Вгледа се в нея. — Аз не се срамувам да бъда с теб. Ти ме обвини, но това не е вярно.

— Най-умното точно сега е, ако запазим нещата между нас в тайна, нали? Мисля и двамата сме съгласни, че така е най-добре, като се има предвид всичко, което е заложено на карта. Наистина нямам желание да създавам неприятности на баща ми или да предизвиквам онези безумци пред портите. Горките ти офицери получиха толкова много тормоз от тях. Не бих искала да добавям още.

— Не вярвам в лъжите. — Той се намръщи.

— Не те карам да вярваш. — Младата жена се усмихна. — Поне това казваше баща ми, но той е в политиката. Просто се дръж така, все едно си имаш работа с пресата. Трябва да си се научил как да се справяш с репортерите. Докато двамата сме напълно честни един с друг, това е всичко, което би трябвало да има значение. — Тя обгърна с длани лицето му. — Е, как ти се струва това, Джъстис? Искаш ли да се срещаме тайно? Ще изключим срещите навън, защото това би означавало, че ще ни видят заедно. — Засмя се. — Така или иначе не си падам по излизането на вечеря или на кино. Обичам тихите вечери у дома.

— Ти си съвършена!

— О, иска ми се да е вярно! Ще останеш тази нощ, нали? Още не съм успяла да спя с теб, а и казват, че третият път бил прелестен.

— Опитай се да ме измъкнеш от леглото си. — Притисна долната част на тялото си към нейното, за да я прикове здраво под себе си.

— Твърде съм уморена и нямам причина да се движа, тъй като ми харесва точно къде се намирам. Миналата нощ почти не спах, знам, че сега е рано, но съм уморена.

— Аз също не спах. Исках да се върна, но не знаех дали ще ме приемеш обратно, след като избягах, за да не ме открият при теб. Съжалявам за това. Не искам да те наранявам, но трябва да мисля за моите хора, а всичко, което правя се отразява върху тях. Никога не съм се чувствал така раздвоен.

— Разбирам те повече, отколкото можеш да си представиш. Баща ми много страдаше, когато аз или брат ми се проваляхме в нещо, докато растяхме. Всичко, което правим се отразява върху него. Ти представляваш Новите видове пред света. Имаш много общо с него, само не и в ужасното „аз правя секс с някой, когото баща ми харесва“.

Джъстис се засмя, тялото му се разтърси върху нейното.

— Ти ме направи щастлив, Джеси. Толкова се радвам, че се появи в живота ми. Ти си лъч слънчева светлина в мрачната пустота, в която се бе превърнал той.

— А ти просто разклати моя свят и таблата на леглото ми.

Смехът му отиваше, реши младата жена, възхищавайки се на красивите му черти. Беше доволна, че не се опитва да отрече, че между тях има нещо повече. Чак сега разбра защо не желаеше да се виждат. Всяка причина, която бе споменал, бе валидна и за двамата. Тя се бе посветила на защитата и намирането на Новите видове, а не да им причинява повече мъка. По-добре беше да запазят отношенията си в тайна. Така щяха да избегнат проблемите, нямаше смисъл да разбъркват гнездото на стършелите, докато не бяха сигурни накъде ще ги отведе връзката им.

— Поне не включихме алармите тази вечер. — Той бавно се отдръпна от тялото й и се претърколи на една страна, разтвори ръце и мълчаливо я прикани да дойде по-близо.

Джеси не се поколеба и се притисна в топлата му прегръдка. Почувства се невероятно така — прикътана в обятията му — и чувството да бъде там, където принадлежи, към когото принадлежи, я прониза отново. Не си позволи да се побърка от мисли, тъй като бе твърде уморена, за да се тревожи за евентуални бъдещи неприятности. Този мъж си заслужаваше риска.

— Заспивай, Джеси — прошепна той, целувайки я по главата. — Аз съм тук и няма да си тръгна.

— Много ми е хубаво — призна тя. — Трябва да спиш тук всяка нощ.

Сърцето на Джъстис се сви от деликатната й покана ежедневно да споделя леглото й. И той го искаше. Завладя го мигновен и силен копнеж да направи точно това. Идеята тази жена да му принадлежи събуди в него емоции, които никога преди не бе познавал. Затвори очи, вдиша аромата й и ръцете му се стегнаха около нея.

Това трябва да е щастието, което изпитват Фюри, Слейд и Валиант, когато държат в прегръдките си своите половинки. Идеята да задържи Джеси за себе си, в леглото си, да се ангажира с нея по всякакъв начин, не предизвика страх в душата му. Това го накара да се почувства уязвим, а членът му се втвърди в отговор на желанието му да предяви претенции над нея.

По дяволите! Спокойно, безмълвно призова тялото си той. Дишането й се бе променило, Джеси спеше кротко до него и той се отказа да я събуди, за да правят толкова скоро любов отново.

Потисна напиращото в гърлото си сумтене. Беше я взел по начин, който не би се считал за нежен в ничии представи. Държал се бе прекалено грубо и бясно, за да й покаже, че той е нейният мъж и, че единствено само той трябва да бъде в леглото й.

Споменът как щурмува дома й, го накара да се засрами. Щеше да убие Найт или Суорд, ако бе открил някой от тях да прави секс с неговата жена. Обземаше го ярост, само като си представеше друг мъж положил ръце върху тялото й. Моя. Да.

Ето как мисля за нея, направо съм затънал до уши. Придърпа я плътно до себе си и я стисна малко по-силно в прегръдките си, като се увери, че няма да я смаже. Усети я много дребна и крехка, и инстинктите му да защитава пламнаха за живот, както никога преди.

Не беше лесно да признае, че би убил един от собствените си мъже, но Джъстис не се уплаши от истината. Заради нея щеше да го стори. По-късно щеше да съжалява за това, но ръцете му вече щяха да са изцапани с кръвта на Видовете. Беше смущаващо да осъзнае колко дълбоки са станали чувствата му за такъв кратък период от време.

Тихо бръмчене привлече вниманието му. Той внимателно отмести Джеси, достатъчно, за да освободи тялото си, стараейки се да не я събуди, и се изтърколи настрани. Трябваше да отговори на позвъняването, иначе някой щеше да го потърси в дома му, за да се увери, че лидерът им е добре и щеше да открие, че го няма. Това го ядоса. Стана от леглото, сграбчи разкъсаните си панталони и се втурна извън спалнята, докато вадеше клетъчния си телефон от здравия джоб.

— Тук Джъстис. — Не погледна номера, от който го търсеха.

— Извинявай. Ядеше ли? Или беше под душа? Отне ти пет позвънявания преди да отговориш. Не искам да знам, ако си бил в банята и си правил някои други неща. — Тайгър се засмя. — Неотложно е.

— Хапнах преди да напусна офиса. Бях далеч от телефона. Какво има?

— Познай кой се появи пред портите и иска да те види веднага? Любимата ти репортерка и очаква отговори.

— Не! — избухна раздразнено Джъстис. — Отказвам да говоря отново с тази жена.

— Тя е непреклонна. Заплашва, че сутрешните вестници ще излязат с водеща новина за брака между Нов Вид и човек, в Резервата.

Джъстис влезе в хола и закрачи ядно.

— Това е без значение. Тами вече сподели с приятелите си, така че фактът, че се е омъжила за Валиант, трябва да е излязъл наяве. Бяха снимани заедно, когато тя бе отвлечена и екипът ни я проследи и спаси. Очаквах това да се случи.

— Добре. Нима не си казвал винаги, че е по-добре да бъдем учтиви с тези лешояди, отколкото да ги ядосаме дотолкова, че да ни разкъсат на парчета в техните вестници?

— Отказвам да позволя на тази жена да се приближи отново до мен.

Тайгър се засмя.

— Тя иска парче от Джъстис.

— Тя е една напаст, която вярва, че съм прекалено глупав, та да не знам, че се опитва да ме съблазни, за да получи достъп до класифицирана информация — изръмжа в отговор лидерът. — Тази жена не си търси половинка, а поредица от ексклузивни истории, които да я издигнат в кариерата.

— Тя е сладка, макар и прекалено приказлива.

— Заклех се, че никога повече няма да й дам възможност за друго интервю след последното.

— Ще ми се да можех да видя лицето ти, когато ти е показала циците си — изсумтя Тайгър. — Аз не бих имал нищо против да ги видя. Как се измъкна от тази каша?

— Изкрещях на секретарката ми да дойде в офиса и да проведе останалата част от интервюто. Ти говори с репортерката! Има вероятност да си покаже гърдите отново, ако сметне, че си достатъчно наивен, за да повярваш в искреността на сексуалния й интерес към теб, и че може със сладки приказки да измъкне информация, докато сте в леглото.

— По дяволите, не! Аз избягвам човешките жени. Твърде умен съм за това. — Джъстис запази мълчание, неспособен да каже нещо, тъй като Джеси спеше недалеч надолу по коридора, а смесеният аромат на страстта им все още дразнеше носа му и държеше пениса му твърд от желание да я има отново. — Аз ще се оправя с лешояда. Ще й кажа, че не си тук. Наложило се е да отлетиш за среща в Резервата. Като стана дума за това, позволи ми да ти напомня за Майлс Ерон, утре сутринта в девет трябва да си в офиса му.

— Чудесно! — изръмжа Новият вид, уморен от срещи.

— Те се притесняват за нашия имидж, нали именно затова го наехме. — Тайгър направи пауза. — Ще те помолят да си боядисаш косата отново. Става все по-тъмна. Знаеш ги какви са медийните ни консултанти.

— Мъчение е, когато се навъртат около мен. Това лайно смърди.

— Ето защо се радвам, че не съм ти. Аз ще се оправя с мадамата, която обича да си показва циците, а ти се върни към онова, което правеше.

Джъстис се поколеба.

— Може ли да те помоля за една услуга?

— Разбира се.

— Уморен съм, Тайгър. Бих желал една нощ непрекъснат сън. Може ли да се справиш с всичко, което възникне, и да се погрижиш никой да не ме безпокои?

— Разбира се. — В гласа на другия мъж бликна съчувствие. — Ти заслужаваш това и много повече. Ще се погрижа за всичко, което се появи. Спи и почивай. И двамата знаем, че тази среща сутринта ще е ад, там ще те чака онази жена, за да ти боядиса косата. Ще остана в офиса и ще отклоня всички разговори към мен.

— Благодаря.

— Отивай да спиш и не се притеснявай. Ще се погрижа за всичко необходимо и ще звънна на охраната, за да съм сигурен, че ще стоят настрана от къщата ти. Не искам да патрулират твърде близо и да те събудят.

— Не е нужно да го правиш. Вече им казах да избягват близостта с дома ми.

— Те се притесняват за теб и искат да са сигурни, че си в безопасност. Не можем да позволим да ти се случи нещо. — Тайгър се засмя. — Никой друг не иска твоята работа. Всички се нуждаем твърде много от теб, защото нито един от нас не може да се държи толкова спокойно, независимо от онова, което казват или правят хората. Ти си най-толерантният и най-добре възпитаният от всички ни. Ще се окажем в един лайнян свят, ако те убият, защото никой друг не може да се справи с всичко това едновременно.

— Не мисля, че е вярно. — Раменете на Джъстис се отпуснаха.

— Така е. — Хуморът от гласа на Тайгър изчезна. — Ето защо ще направя всичко, за да бъда адски сигурен, че ще поспиш. Прецакани сме без теб. Спи дълбоко, мой човек — и прекъсна връзката.

Джъстис затвори телефона, стисна го здраво в юмрук и едва се стърпя да не счупи нещо.

Загледа се надолу по коридора към мястото, където спеше Джеси. Никога не бе предполагал, че ще поиска нещо повече от грижата за своите хора и сигурността, че те са успели да се слеят със света извън пределите на съоръженията за тестване. Една сексапилна, огнена червенокоска бе променила живота му. Желаеше я, но се съмняваше, че би могъл да има и двете.

Остави телефона си на масичката в коридора, затвори вратата на спалнята и погледна към часовника. Беше все още рано за сън, но бе уморен от начина си на живот, изтощен от поемането на толкова много отговорности и съкрушен от факта, че един ден, много скоро, ще трябва да се откаже от Джеси за доброто на народа си.

Пропълзя в леглото, вдиша аромата на жената и я придърпа в прегръдките си. Тя прошепна името му в съня си и целуна гърдите му, галейки лицето си в тях. Той обви още по-здраво ръце около нея.

Да бъде Джъстис Норт беше гадно, но засега щеше да има едно нещо, което желаеше до болка. Затвори очи, решен да се наслади на всяка секунда, която можеше да прекара с Джеси.

Глава 13

— Кога най-сетне ще спим и в твоето легло?

Джеси сложи последната чиния в миялната машина и се обърна. Джъстис седеше до масата пред отворения си лаптоп. През последните четири дни беше спал всяка нощ в дома й, но вечерните часове, както и преди, бяха запълнени с работа, която трябваше да свърши. Всяка сутрин изчезваше, преди тя да се събуди и отсъстваше през целия ден. Напускаше офиса навреме, за да споделя вечерите с нея и тя го оценяваше, тъй като знаеше, че е работохолик. Баща й никога не бе обръщал внимание на такива неща, когато живееше с него, но лидерът на Новите видове явно полагаше усилия да прекарва времето си с нея.

— Не можем. — Той не вдигна поглед.

— Все още не съм виждала къщата ти, а много бих искала — заяви намръщена.

Най-накрая той откъсна очи от екрана и я погледна.

— Джеси, твърде много от моите хора посещават къщата ми. Те винаги се отбиват по една или друга причина, освен това има и един мъж, който чисти дома ми. Не може да идваш и да спиш там.

— Защо не?

— Всеки, който влезе в къщата ми ще подуши аромата ти и ще знае, че си била там. Човекът, който почиства спалната ми, несъмнено ще разбере, че сме правили секс, докато сменя завивките на кревата или ще стане подозрителен, ако започна да си ги пера сам. — Погледна я извинително, преди да насочи отново вниманието си към лаптопа. — Никой няма причина да идва тук, затова е безопасно.

Тя го наблюдаваше как пише по клавиатурата, докато не иззвъня мобилният му телефон. Без да го поглежда, посегна към него и отговори. Около десетина минути тихо разговаря с някого за някакъв банкет и мерките за сигурност. Няколко минути по-късно телефона му звънна отново — доколкото тя можа да схване от неговата част от разговора, някой се опитваше да си уреди среща с лидера на Новите видове за интервю.

Докато мъжът се разправяше с онзи, Джеси излезе от кухнята и се отпусна на дивана. Опита се да не изпитва поне капка жал към себе си. Последните няколко вечери Джъстис бе седял пред компютъра и телефона си най-малко до десет часа. Той използваше масата в трапезарията й за домашен офис и тя въздъхна, когато спомените от нейното детство изплуваха в съзнанието й. Беше се заклела, че никога няма да се влюби в мъж, който е обсебен от работата си също като баща й, но пред Джъстис всички други работохолици бледнееха. Това беше дяволски иронично, а тя мразеше иронията.

Джеси се подсмихна. Работохолиците, които имаха гаджета, поне биха могли да изтъкнат основателна причина да си вземат свободна вечер. Джъстис не би позволил на никого да разбере за нея. Тя не можеше да разгледа дома му или да прекара една нощ в леглото му. Тайните срещи бяха нейно хрумване, но се оказаха кофти идея.

Нещата ще се оправят, успокояваше се тя. Той е свикнал да живее сам, може би наваксва с работата си, за да си вземе още една цяла нощ пълна почивка, а ти си въобразяваш разни глупости. Той няма да се промени и ако някой трябва да го знае, това си ти.

Стана от дивана, протегна се и се приближи до плъзгащата се стъклена врата. Когато я отвори и излезе в задния двор почувства лекия бриз. Вдигна поглед към звездното небе и почти пълната луна, и скръсти ръце пред гърдите си.

Отношенията им не бяха леки, знаеше го, и все пак си бе паднала по мъж с много отговорности. Това бе една от причините, които го правеха да е това, което е, и заради което го обичаше.

Да се очаква от него да се промени драстично, би било грешка. Лично го бе научила от брака си с Конър. Той се бе оженил за дъщерята на сенатор — за представата — но истинското й лице съвсем не му бе харесало. Беше я притискал да се изявява повече като обществена фигура, която да подкрепя баща си, докато връзката им се разпадна.

— Джеси?

Тя се обърна, за да види как Джъстис пристъпва навън, намръщен. Беше се отделил от своя телефон и от компютъра си. Усмихна му се.

— Здрасти!

— Вечерята беше страхотна. Много ми хареса. Благодаря ти.

— Помислих си, че ти е харесало, тъй като си изяде всичко, а когато отново ти напълних чинията, я омете до шушка.

— Съжалявам, че през цялото време бях на телефона, но обаждането беше важно. Опитваме се да купим терен в Ню Мексико. За нас никога не е лесно. Не само трябва да купим земята, но е необходимо да спечелим подкрепата на местните, за да сме сигурни, преди да сме купили мястото, че щатът е готов да работи с нас. Ето защо, единствените два имота, които притежаваме до момента, са в Калифорния. Имаме проблеми с някои от щатите.

— Това звучи като голяма битка.

— Нямаш си и представа. Защо си навън?

— Горещо ми е. Може би ще отида да се потопя във ваната.

Джъстис се приближи, усмихна се и я хвана за ръка.

— Ела с мен. — Той се отправи навътре в задния двор, към оградата на съседната къща.

— Къде отиваме?

— У съседите. — Младият мъж се засмя.

— Защо? — Джес се втренчи в него.

— Там има басейн, а ти каза, че ти е горещо.

— Хм, Джъстис? Мисля, че някой ще е против да използваме басейна му.

Той се обърна и пусна ръката й.

— Сега ще те повдигна. Покачи се на стената. Аз ще се прехвърля пръв от другата страна и ще те сваля долу. Готова ли си?

— Ще ни хванат — предупреди го тя.

— Готова ли си?

Младата жена се усмихна, развълнувана, че той прави нещо толкова спонтанно и рисковано, за да прекара времето си с нея. Подхвана я за бедрата, вдигна я с лекота и я постави върху оградата. Джеси прехвърли крака и загледа как мъжът разкопчава ризата си и после я сваля. Вратовръзката и сакото му бяха останали в нейната трапезария, заедно с обувките, които винаги събуваше веднага щом се прибереше вкъщи. Бързият му грациозен скок над стената спря дъха й, впечатли я дълбоко и тя му се усмихна, когато вдигна ръце към нея. Отново я хвана за хълбоците, тя се наведе, подпря ръце на раменете му, а той я повдигна от зида и бавно плъзна тялото й надолу по своето. Това беше толкова еротично, също като него, и либидото й незабавно се изстреля до невероятни висоти. Пред нея вече не беше бизнесменът, обсебен от лаптопа и телефона си, а мъж, който я гледаше така, сякаш искаше да я похити, да я има гола в басейна зад тъмната къща и тя се надяваше да го направи.

— Отиваме да плуваме. — Видът отпусна хватката си. — Приятно хладката вода ни очаква.

Не би имала нищо против преди това да го целуне. Усмивка цъфна на устните й от възможността да го види гол и мокър. Целувката можеше да почака дотогава.

— Не обвинявай мен, като ни хванат в нарушение, ако собственикът се прибере вкъщи. Ти ще се бръкнеш да платиш гаранцията — пошегува се тя.

— Аз съм Джъстис Норт. Кой ще ме арестува в Хоумленд? — каза, смеейки се.

Джеси вдигна ръце, когато сграбчи блузата й и я издърпа през главата й. Разсмя се и му помогна да я освободи от дрехите й. Самият той се измъкна от панталоните и боксерките си, наведе се и я взе в обятията си. Тя знаеше какво ще последва, стисна с пръсти носа си, когато мъжът се поколеба на ръба и я погледна в очите.

Тя кимна и Джъстис прекрачи в дълбоката част на басейна. Хладката вода ги заля, той я пусна, за да успеят да изплуват на повърхността. Засмяна, младата жена отхвърли назад косата от лицето си, а лунната светлина беше достатъчно силна, за да може лесно да види мъжа. Приближи до него, той я хвана през кръста и я затегли към плиткото, където можеше спокойно да стъпи. После с ръце, поставени на хълбоците й, я отдалечи на стъпка от себе си.

— Охлади ли се сега?

— Не. По-гореща съм.

— Гореща?

Джеси прокара ръка между телата им и го хвана за пениса. Започна да го масажира, докато стана дебел и твърд. Новият вид затвори очи от удоволствие и от гърлото му излезе дрезгаво мъркане. Тя прегърна врата му с другата си ръка, обгърна хлабаво с крака кръста му и продължи да го гали.

— Ти ме правиш гореща — прошепна. Великолепните му очи се отвориха, за да се взрат в нея. — Караш ме да горя. — Дланта й стисна ствола на ерекцията му и го разположи точно под нея, като с крака нагоди тялото си. Джъстис отметна глава, когато Джеси го взе в себе си. Измърка тихо, щом бедрата й се стегнаха около хълбоците му и женствеността й го пое дълбоко вътре в себе си. — Само като те погледна и се подмокрям. Чувстваш ли го?

— Да. — Той отстъпи леко назад, тъй като Джеси се отпусна цялата върху него и използвайки опората на рамената и бедрата му като лост, се задвижи бавно. Започна да стене, движенията й ставаха все по-бързи и младата жена се удиви колко добре се чувстваше от движенията му в нея, разпалващи всички онези нервни окончания. А той, усещайки себе си твърд и голям вътре в тялото й, изръмжа тихо. Внезапно я сграбчи и отлепи краката й от кръста си. Джеси изстена в знак на протест, когато Джъстис извади напълно члена си, и отвори очи.

— Нещо не е наред ли?

Зъбите му блеснаха, когато се усмихна и седна на стълбите във водата. Обърна жената в прегръдките си и я притисна към гърдите си, след което бавно я отпусна в скута си. Тя изстена, щом мъжествеността му отново се плъзна в тялото й. Преплете крака с нейните и ги разтвори широко. Силните му ръце стиснаха талията й и той се заби мощно навътре. Джеси отметна главата си назад върху рамото му.

— Да!

Едната му ръка се плъзна ниско долу и пръстът му докосна върха на клитора й. Тласъците станаха бързи и ритмични, когато той притисна снопчето от нерви по-силно, от устните й се откъснаха стенания. Зад нея мъжът измърка, горещият му дъх парна рамото й, когато наведе глава и я захапа. Болката от рязкото захапване я изпрати отвъд ръба и тя изкрещя. Джъстис отдръпна уста от плътта й и изрева в собственото си освобождаване.

После обви с ръце кръста й и я притисна силно, заровил лице в шията й. Острите му зъби одраскаха рамото й, а езикът му облиза кожата. Младата жена се усмихна, доволна, че той я държеше, иначе щеше да се свлече от скута му направо в басейна, толкова безтегловно усещаше тялото си.

— Отново ли ме разкървави? — Дори и да го беше сторил, това не я интересуваше. — Няма проблем, ако си го направил. Чувствам се добре.

— Не съм разкъсал кожата — отговори тихо. — Но съм сигурен, че охраната ще почука отново на вратата. — Изглеждаше разтревожен. — Мисля, че бяхме твърде шумни. Трябва да се върнеш в дома си, преди да дойдат да те проверят. Остави задната врата отключена за мен и аз…

Нещо изскърца високо и той се напрегна. Рефлексите му бяха бързи — дръпна Джеси от скута си, завъртя я в ръцете си и я завлече в дълбокото. Гърбът й се удари в стената на басейна, едрото му тяло я прикова там и се надвеси непосредствено над нея, прикривайки я.

— Разкарайте се! — изръмжа Видът.

— Чухме суматоха — проговори някой от другата страна на двора.

— Изчезвайте! — Беше бесен.

— Но ние те чухме, Джъстис. Наред ли е всичко? Доловихме женски писък.

— Не съм сам. А сега се махайте!

Вратата се затръшна и Джъстис тихо изруга. Той се отпусна, потопи се по-дълбоко във водата, което позволи на Джеси да диша по-свободно, и наведе глава. Беше разтревожена. Току-що бе обявил, че е с жена в нечий басейн, беше признал незаконното проникване в чужда собственост, но въпреки това бе изгонил хората си да не се навъртат наоколо.

— Утре ще поговоря с тях за разликата между това да си гледат работата и да бъдат досадни. Не ми се иска да ме откриват веднага, всеки път щом съм прекалено гръмогласен.

Тя се поколеба.

— Мислиш ли, че онзи ме видя?

— Не, имахме късмет, че сме срещу вятъра. Двамата мъже не знаят, че си била ти, Джеси. Ще решат, че съм вкарал някоя от нашите жени през задния вход, за да избегна възможността да я видят. Притежавам частен път в този квартал.

— Погледни го откъм добрата страна. Не загазихме заради нашето нарушение, щом не сме още под арест.

— Това са моята къща и басейн. — Изведнъж той се ухили. — И затова не сме били в опасност.

Изненадана, младата жена се вторачи в него. Погледът й се премести към голямата тъмна къща. Тя беше най-огромната в общността и Джеси се почувства малко глупаво, че не бе отгатнала на кого принадлежи. Разбира се, че ще е неговата.

— Настанил си ме в съседство с теб?

— Исках да си близо до мен, за да те защитавам. — Тя се вгледа в лицето му, докато той се взираше в нея, после мъжът се ухили. — Надявах се, че ще ме искаш обратно в леглото си. Трябва да призная, че така ще бъдем по-лесно заедно, без някой да разбере. Най-близката до нас вила е празна, а от другата страна на къщата ми няма нищо. Проектирана е по този начин, за да осигури неприкосновеност на личния живот в тези две жилища.

Джеси обви ръце около врата му и се усмихна.

— Защо има къща в непосредствена близост до твоята, след като си толкова загрижен да нямаш съсед от другата страна?

Усмивката му помръкна.

— В крайна сметка исках половинка, а знаех, че жената няма да живее в едно жилище с мен. Пожелах до къщата ми да бъде построена още една за моята съпруга, когато реша да си взема такава. Жените се нуждаят от пространство и свобода. Само се надявам, че тя няма да има проблем да бъде непосредствено до мен, но аз искам да е достатъчно близо, за да мога да я защитавам.

Болка прониза сърцето й. Беше я настанил в жилището, в което един ден щеше да живее съпругата му. Знаеше точно защо една жена би пожелала собствен дом и свободата да живее отделно от Джъстис. Той смяташе бъдещата му партньорка да бъде от Видовете. Източникът на нейната болка бе начинът, по който прозвучаха последните му думи.

Тя беше просто за секс.

— Уморена съм, ще се прибирам. — Освободи раменете му, отдръпна се от него и закрачи във водата към стълбите.

— Джеси? Нещо не е наред ли?

Освен това, че си мръсник ли? Искаше да го изрече на глас, но не го направи, защото се боеше, че ще разкрие колко много са я наранили думите му.

— Какво би могло да не бъде наред? — Болката завладя цялото й същество, докато се тътреше нагоре по стълбите. Въздухът й се стори хладен, след като излезе от отопляемия басейн и се втурна към захвърлените си дрехи.

— Джеси? Какво има? — Той зашляпа из басейна.

Младата жена прецени оградата, докато рязко нахлузваше блузата и панталона си, и набута бельото в джоба си. Стената беше прекалено висока, за да я изкачи, затова се обърна и се огледа. Забеляза шезлонгите. Грабна един от тях, постави го до зида и лесно се изкачи отгоре. Лека болка прониза глезените й, когато се приземи на меката трева в нейния двор, хукна към къщата, за да влезе вътре, по-далеч от мъжа.

Новият вид леко прескочи оградата, след нея.

— Джеси? Какво става, по дяволите?

— Какво би могло да става? — Тя хвърли поглед през рамо. Мина през все още отворената стъклена, плъзгаща се врата и се насочи към трапезарията. Гол, той я следваше плътно по петите, от него капеше вода по килима, но младата жена едва забелязваше това, съсредоточена върху своята цел. Затвори лаптопа му, наведе се, хвана куфарчето му за дръжката и го положи отворено на масата.

— Какво правиш? — Звучеше раздразнен и объркан.

Джеси не му обърна внимание, плъзна лаптопа в чантата и старателно прибра папките, разпръснати по масата. Накрая мушна мобилния му телефон и затвори ципа. Вдигна я за дръжката, обърна се и му я подаде, като най-сетне срещна погледа му.

— Вземай си нещата и се прибирай вкъщи!

— Джеси?

Тя се взря в красивите му очи, чийто поглед отразяваше неговото объркване. Явно нямаше представа защо е разстроена или защо искаше от него да си иде — бе толкова ясно изписано на намръщеното му лице. Точно това беше проблемът. Отново тикна куфарчето към него.

— Вземи го или ще го пусна да падне!

Той го хвана за дъното.

— Какво не е наред?

Джеси се бореше със сълзите си, докато гледаше нагоре към него. Чувстваше се много наранена, и още по-лошо — беше наистина бясна. Не би трябвало да му обяснява, но видя, че той няма да разбере, ако не го направи. Пусна чантата с лаптопа и сложи ръце на кръста, готова да му разясни точно какъв е проблемът.

— Писна ми, Джъстис! Не искаш никой да знае за нас, защото си наясно, че връзката ни няма да продължи дълго. Заяви, че това е, за да бъдат предпазени всички, и аз предположих, че е само за толкова дълго, колкото да се опознаем помежду си. Колко наивно от моя страна, честно казано, да си мисля, че ти искаш да разбереш дали двамата имаме бъдеще заедно. Настани ме в къщата на бъдещата си съпруга, а после много ясно показа, че тя ще бъде само от Видовете. Е, познай какво? Майната ти! Аз имам чувства. Схващаш ли? — Изкрещя последното изречение. Той присви очи, изглеждаше озадачен от нейния изблик. — Не ме гледай по този начин! Няма нещо, което да не е наред с мен. Ти си проблемът. На тази недостойна за теб човешка жена й дойде до гуша! Можеш да спиш с мен, да правиш любов с мен, аз трябва да ти правя вечеря и въпреки това криеш факта, че сме заедно.

— Обсъдихме този въпрос и ти знаеш, че е за защита…

— Глупости! — Не го остави да довърши. — Да, аз разбирам защо сме длъжни да крием нашите отношения, но смятах, че след като се сближим, осъзнаването на обстоятелството, че връзката ни е дългосрочна, ще промени нещата. Това никога няма да стане, тъй като ти ще ме зарежеш, щом решиш да си вземеш половинка. Би ли бил с някоя, заради която ще откажат да те приемат в обществото? Какво ще кажеш за това? Би ли искал да бъдеш с жена, която ти заявява, че ще те захвърли като непотребна вещ, когато намери мъж, когото ще приеме насериозно, и ти стане ясно, че ти никога няма да бъдеш този човек, защото тя ще се срамува, че е с теб? Е, аз не искам. Махай се сега!

Младата жена се обърна, заобиколи го и излезе от трапезарията.

— Джеси! Чакай! Аз не се срамувам от теб!

— Точно така — изсумтя, когато се обърна с лице към него. — Ето защо не мога да спя в леглото ти, по дяволите, нито дори да дойда в дома ти. Някой би могъл да разбере, че си с мен. Нима не каза това?

— Не исках да прозвучи грубо — изръмжа той. — Договорихме се да запазим връзката си в тайна. Ти каза…

— Не ми пука какво съм казала. Не знаех, че планираш да ме използваш и после да ме захвърлиш, независимо от чувствата, които споделяме. Това е резултатът. Ти не искаш никой да разбере, че великият лидер на НСО предпочита да се въргаля в леглото с човешка жена, но само една жена от Видовете може да му бъде съпруга. — Изгледа го свирепо. — Махай се и не се връщай! Няма да участвам повече в това, Джъстис!

Когато влезе в спалнята, той я последва. Тя се обърна и го видя, че приближава, затова се опита да затръшне вратата под носа му. Ръката му се стрелна напред и удари с отворена длан дървената повърхност, за да предотврати затварянето й. Бутна я рязко и я отвори.

— Не се срамувам от теб, Джеси! Това е само защото аз съм лицето на Новите видове. Какво ще кажат хората, ако разберат, че съм предпочел човешка жена. Рискувам адски много, като съм с теб, защото те желая толкова силно. Аз дори не те познавах, когато изготвях плановете за къщата. Не можеш да ме държиш отговорен затова. Настаних те тук, за да имаме възможност да бъдем заедно.

— Ти каза, че се надяваш, тя да няма проблеми да живее толкова близо до теб. НАДЯВАШ СЕ! Не надявах се. НАДЯВАМ СЕ! Сегашно време, вместо минало. Забелязах това. Сега се махай и иди да си намериш жена от Новите видове, която да ти подхожда! Някоя, за която ще искаш всички да узнаят. Разкарай се!

— Дявол да го вземе, Джеси! — изръмжа Джъстис. — Пропускаш най-важното. Аз рискувам адски много да бъда тук!

— Голяма работа! Не е риск, когато знаеш, че шансът някой да разбере, е минимален. Именно затова ме настани да живея в съседство. Можеш просто да прескочиш задната ограда така, както го направи онази нощ, когато хората ти се появиха на вратата. Точно така постъпи, нали? Просто прескочи стената и най-вероятно си се показал на собствената си врата, когато са дошли да те проверят как си. Не мога да продължавам по този начин и най-важното — не искам — освен ако не си готов да обявиш пред всички, че сме заедно. В противен случай, не желая да бъда с теб отново. Докажи ми, че представлявам много повече, отколкото някоя, с която спиш, докато изчакваш да дойде времето да си вземеш съпруга.

— Не мога да обявя публично връзката ни, Джеси. Дори и заради теб. — Погледът му помръкна, гняв стегна чертите му и меко ръмжене излезе през разтворените му устни. — Аз имам една цяла раса от хора, които гледат към мен и разчитат да се грижа за тях. Трябва да направя онова, което е най-добро за тях и като дам на фанатиците повод да се прицелват в нас, няма да им помогна ни най-малко. Когато разберат, че някой от нас е с човешка жена, онези маниаци изпитват истинска омраза. Ще бъдеш в опасност. Няма да можеш да напуснеш Хоумленд, без да бъдеш подложена на тормоз в най-добрия случай, или убита в най-лошия. Помисли за баща си, също.

— Махай се!

— Ще поговорим още за това — поклати глава Джъстис. — Трябва да разбереш причината.

Преброи до десет, но това почти не я успокои.

— Имам нужда от едно питие.

— Нека първо поговорим. Искам да разрешим този проблем. Ти означаваш много за мен, Джеси.

— Трябва ли да приема, че е достатъчно, за да позволиш на хората си да разберат, че сме заедно? Интересувам ли те достатъчно, за да рискуваш да получаваш гневни писма заради връзката ни?

— Ти действително означаваш много за мен, но просто не мога да направя това. Мислил съм често по въпроса и няма начин да дам да се разбере, че сме двойка. Ти ще бъдеш в опасност и това ще предизвика прекалено много проблеми. Щастливи сме и така. Никой не трябва да узнае, че споделяме едно легло през нощта. Нямам никакви планове да си вземам половинка в скоро време. Твърде много се задълбочаваш в онова, което казах.

Болката в сърцето на Джеси стана по-силна. Той никога нямаше да признае връзката им, и това че не смяташе скоро да се жени за друга, не облекчи мъката й, че тя никога няма да бъде онази, с която е планирал своето бъдеще.

— Жадна съм. Искаш ли сода?

— Не. — Беше ядосан.

— Аз ще си взема една.

Заобиколи го и веднага щом стигна до коридора, хукна към хола презглава. Джъстис прокле високо, осъзнавайки, че е решила да избяга. Едва бе стигнала до входната врата, когато я сграбчи за ръката. Свободната й длан натисна бутона на охранителната система и алармата отвън запищя. Очите й срещнаха смаяния му облещен поглед.

— Защо го направи?

Тя вдигна брадичка.

— По-добре си взимай нещата и бягай, Джъстис! Готова съм да ги пусна вътре и те ще те открият гол тук, ако не си тръгнеш. Тогава се опитай да обясниш това на твоите офицери.

От гърлото му се изтръгна ръмжене. Той я пусна и грабна куфарчето и сакото си. Спомни си за обувките и вратовръзката, грабна и тях, преди да избяга през отворената плъзгаща се врата. Джеси се спусна след него и я заключи. Провери прозорците, за да се увери, че също са заключени, когато на входа се позвъни.

Джеси грабна шишенцето парфюм, скрито в саксията до вратата, и напръска обилно наоколо. Закашля се и направи гримаса от силния аромат на цветя. Скри флакончето отново и рязко отвори вратата. На прага стояха двама офицери, стиснали пушки. От тежкото им дишане бе очевидно, че са тичали бързо до дома й.

— Много съжалявам! Без да искам го натиснах и не знам как да го изключа.

Единият от охраната на Видовете се намръщи. Той вдиша и кихайки отскочи назад.

— Как така без да искате го включихте? — Посегна навътре, натисна бутона и алармата замълча.

— Излязох навън да взема нещо, което бях забравила в голф количката. Когато се върнах, вместо ключа на лампата, натиснах него. Наистина съжалявам. — Почувства се виновна, че го е използвала, за да принуди Джъстис да напусне, но се боеше, че той би могъл да я убеди да му даде още един шанс. Тя заслужаваше повече, отколкото да му бъде временна партньорка в леглото. — Това няма да се повтори.

— Сигурна ли сте, че всичко е наред?

— Да. Много се извинявам за предизвиканото безпокойство.

Охранителят се поколеба.

— Да се надяваме, че няма да го използвате толкова често? — Направи гримаса. — Каква е тази миризма?

— Свещи — излъга тя. — Не ви ли харесват?

Той кихна отново и се извърна.

— Мисля, че сме алергични. Моля ви, намерете нещо друго, което да използвате, ако искате да ароматизирате въздуха във вашия дом.

— Ще го направя. Благодаря! Съжалявам, че натиснах грешния бутон и ви накарах да кихате от моите свещи. — Младата жена затвори и заключи вратата.

Пет минути по-късно, чу почукване по плъзгащата се стъклена врата и влезе в хола. Джъстис бе облякъл дънки и потник. Той мълчаливо стоеше от другата страна на стъклото и посочи към ключалката. Джеси поклати глава и изключи осветлението в стаята; не желаеше да разискват повече отношенията си. После влезе в спалнята.

— Джеси? — Той застана пред прозореца на спалнята й. — Пусни ме!

— Ще извикам пак охраната, ако не си тръгнеш. Върви си! — Дръпна завесите и изгаси светлината.

Джъстис изруга, но не продължи да я уговаря. Младата жена чака дълго време, но той не се опита да привлече вниманието й. Тя се качи на леглото, измъкна бельото от джоба си и го захвърли на пода. Сълзи напълниха очите й и се стекоха по бузите. Беше влюбена в човек, който никога не би си позволил да отвърне на обичта й. Неговата работа и народът му бяха на първо място и винаги щеше да бъде така. Това наистина болеше.

Джъстис удари стената и изръмжа. Кокалчетата на юмрука му се разраниха от силата, с която фраснаха мазилката. Джеси бе наранена, отказваше да разговаря с него и той нямаше кого друг да вини, освен себе си. Беше говорил без да мисли, споменавайки първоначалните си планове и прецака връзката им, отговаряйки на въпросите й.

Отдръпна ръка, огледа кръвта и притисна дланта на другата върху нараненото място. Разкъсаната кожа пареше и болеше, и той се наслади на болката. Заслужаваше това, че дори и много повече.

Споменът за огорчението на неговата Джеси беше толкова ясен в съзнанието му, че не преставаше да го преследва. Копнежът да отиде при нея, да я държи в обятията си, се превърна във физическа потребност.

— По дяволите! — изхриптя той като се обърна и се облегна на повредената стена на домашния си офис.

Така е най-добре, заключи логическата страна на неговото същество. Другата възрази силно, когато тялото му се напрегна, обхвана го желанието да изреве и му се наложи да диша дълбоко през носа, докато го преодолее. Джеси беше упорита. Тя нямаше да иска да се срещне отново с него, освен ако той не направеше връзката им публично достояние и докато му крещеше, бе казала верни неща.

Бореше се с желанието си да изхвърчи от къщата, да прескочи оградата и да разбие стъклената врата, за да достигне до своята жена. Би го сторил, ако смяташе, че може да я подмами да му позволи да спи в леглото й, но на сутринта щеше да го мрази. Беше решила повече да не се вижда тайно с него.

— По дяволите! — изръмжа отново, затвори очи и облегна глава на стената.

Искаше я, трябваше да бъде с нея — бе му необходима като въздуха, който дишаше, но от това неговите хора щяха да пострадат. Тя щеше да страда. Беше се справял с враждебно настроените групи и пресата твърде дълго време, за да се отнесе наивно към начина, по който щяха да се развият нещата. Репортерите щяха да се заемат с историята и да стане световна новина, това че Джъстис Норт има връзка с човек. Щеше да му се наложи да мине през ада, за да заплати за това.

Лицето й щеше да бъде изтипосано във всеки вестник и новинарски канал. Щяха да се ровят в миналото й, нямаше да оставят необърнат камък, за да разчепкат живота й и да го предложат за публична консумация. След което тя щеше да се превърне в мишена за всеки, който счита, че е мерзко човешко същество, за да спи с някой от Новите видове. Щяха да й бъдат прикачени ужасни имена, а част от безумците да я искат мъртва. И тя щеше да го намрази за хаоса, в който бе превърнал живота й.

Сенаторът вероятно щеше да изгуби позициите си или по-лошо — да поиска да се обединят срещу НСО, ако се разстроеше от факта, че дъщеря му е предпочела мъж от Новите видове пред човешко същество. Подкрепата, която получаваха от Вашингтон, щеше да престане. Парите, постъпващи от делата срещу Мерикъл Индъстри, се бавеха много и може би щяха да минат години, преди да станат на сто процента финансово независими. Правителствените им поддръжници бяха възложили на човешка работна група задачата да им помогне да открият държаните все още в плен Нови видове, и им дадоха разрешение за проследяване на всички корпоративни финансови архиви на инвеститорите на фармацевтичната компания.

Ако загубеха екипите на работната група, Видовете щяха да умрат там, където бяха затворени, без никога да бъдат намерени. Служителите на Мерикъл, които бяха успели да избегнат ареста, никога нямаше да бъдат изправени пред съда, ако екипите престанеха да ги преследват. Това би било катастрофа, — щяха да бъдат загубени животи, а той се бе заклел да направи всичко по силите си за своя народ. Обичайки Джеси, рискуваше всичко това.

Коленете му се подкосиха и той се плъзна надолу по стената, докато седна на пода. Беше си мислил, че преживените години в съоръженията за тестване са най-болезнената душевна болка, която бе изпитвал. Не бе имал никаква надежда, никакво бъдеще, което да очаква с нетърпение, а сега беше имал нещо прекрасно.

Загубата на щастието остави горчив вкус в устата му. Просто не можеше да задържи Джеси. Това щеше да струва прекалено много, но не само той щеше да плаща цената. Беше готов да умре за нея, но не само неговият живот бе изложен на риск.

Нейният баща може би ще те приеме, прошепна вътрешният му глас. Може би няма да е толкова зле. Отвори очи и се втренчи в срещуположната стена на стаята. Това беше риск, и то огромен, а той не можеше да си позволи да рискува. Нито със своя народ и определено не с живота на Джеси.

Болка прониза сърцето му. Знаеше, че е най-добре, ако не предприемаше тази стъпка.

Предпочиташе да загуби Джеси, отколкото тя да го намрази, когато всичко около нея щеше да се докосне до ужаса на външния свят. Съгласен бе да я заболи малко, отколкото да я гледа как страда от загубата на всичко онова, което й е скъпо.

Приведе се над коленете си, постави ръце върху тях и склони чело отгоре. Отказа да позволи на сълзите, напълнили очите му, да закапят.

Бе открил любовта, но не можеше да я има. Би трябвало да е достатъчно, да я гледа отдалеч. Това бе единствената му утеха.

Глава 14

Джъстис удари с юмрук по бюрото и се втренчи в телефона, който току-що бе затворил.

Някаква нова църква, проповядваща омраза, бе обсебила ефира с гръмките фрази, че Новите видове са животни, а не човешки същества, и представяха НСО като нищо повече от един частен зоопарк. Това накара кръвта му да закипи.

Не Видовете бяха пожелали да бъдат генетично променени с животинско ДНК, не бяха им дали избор за това и тяхното единствено, така наречено престъпление, бе да оцеляват година след година на злоупотреби в ръцете на учени, лекари и изследователи, които използваха телата им да създават лекарства, за да помагат на хората. Не че бяха получили много благодарности за всички медицински постижения, коствали техните страдания.

Вратата се отвори и Тайгър предпазливо подаде глава.

— Чух те как ръмжиш още от съседната врата. — Пристъпи вътре и затвори след себе си. — Добре ли си?

— Имам лош ден.

— Това не е необичайно. Случило ли се е нещо, което да е изключително лошо?

— Просто още една група от хора, с която да се борим.

— Непрекъснато го правим. — Тайгър седна, скръсти ръце пред гърдите си и се намръщи. — Изглеждаш ужасно. Успя ли изобщо да поспиш нощес? — Погледът му се спусна надолу до наранената му плът. — Надявам се, че онова, което си ударил, изглежда по-зле от ръката ти.

— Изпуснах си нервите. — Джъстис сви широките си рамене.

— Това не е присъщо за теб. Необходима ти е почивка.

— Знам, но имам ли време?

— Как върви строителството на къщата ти в Резервата? Смятам да ти дойда на гости и да поседя на покритата веранда, която видях в чертежите. Изглеждаше добре, а гледката към езерото трябва да е страхотна. Можем да отидем за риба.

— Необходими са още около три седмици, докато бъде завършена. Получавам главоболие само при мисълта за това. Обитателите на Дивата зона не са щастливи на тяхна територия да се мотаят работни екипи. Слейд е готов да ме застреля, че го карам да се разправя с повече хора. — Вдигна ръка и освободи косата си от връвчицата, с която я бе вързал на конска опашка. Прокара пръсти през кичурите и се облегна назад в стола си. — Не че някога ще имам време да я ползвам.

— Работим по въпроса. Съветът е готов да поеме някои от твоите отговорности. Освен това имаш мен, Слейд и Брас. Ние ще направим всичко за теб.

— Знам това и го оценявам.

— Какво, по дяволите, става с теб, приятелю? Честно казано, целия ден тероризираш всеки, който е около теб. Държиш се по-скоро като мечка, отколкото като лидер. Това не е в характера ти.

— Седи ти по цял ден в стола и да видим след това колко ще си любезен.

Тайгър премигна няколко пъти и остави тишината да властва, докато стана неудобна, преди да заговори отново.

— Каквото и да не е наред, трябва да намериш начин да го превъзмогнеш. Всички са забелязали гнева ти. Възможно ли е да негодуваш срещу нас? През последните няколко часа седмина от нашите мъже дойдоха при мен, за да ми зададат този въпрос. Да не би стресът да е виновен за това?

Джъстис въздъхна.

— Имам лош ден. На всеки се случва.

— Но не и на теб. Ти си най-уравновесеният мъж, когото познавам и никога не губиш чувството си за хумор. Показваш тази си страна само на враговете ни, когато е необходимо да им напомниш, че не трябва да се занимават с нас. Искаш ли да се биеш?

— Какво? — изненадано попита Джъстис.

Тайгър пусна ръцете си, стисна страничните облегалки на стола и се наведе напред.

— Борба. Имаш ли нужда да изпуснеш парата? Това ти действа добре, а в последно време не си го правил. — Той се изправи на крака. — Да вървим.

Лидерът на Видовете се поколеба.

— Сега! — изръмжа Тайгър. — Свали маската и не забравяй кой си всъщност.

Той бавно се изправи и заобиколи бюрото си. Приятелят му рязко отвори вратата и мина през приемната.

Джъстис погледна към секретарката.

— Вземам си почивка.

— Ще задържа разговорите ви. — Тя кимна, но отказа да го погледне в очите.

Заля го чувство на вина, че може би е изплашил жената с грубостта си.

— Благодаря ви — отвърна й искрено. — Аз ви ценя.

— Хайде! — Тайгър разтвори входната врата на главната част на сградата на НСО, и двамата, рамо до рамо, излязоха навън под слънчевите лъчи. В джипа, паркиран до тротоара, седеше Брас. Джъстис беше изненадан да го види там, но мъжът го удостои само с мрачно кимане. Тайгър махна на своя лидер да заеме мястото до шофьора, а самият той се хвана за рамката на джипа, скочи и се настани на задната седалка. Джъстис седна и събу обувките си, двигателят запали.

Отправиха се към централната сграда на службата за сигурност. Когато влязоха в залата за обучение, която използваха, за да поддържат формата си, Тайгър погледна Видовете намиращи се вътре.

— Всички вън! Никой да не доближава до вратата! Брас и аз ще покажем на Джъстис няколко нови тренировъчни техники и ако той ги хареса, съвсем скоро ще бъдете обучавани в нови умения.

Те проследиха с поглед как всичките осем от Новите видове напуснаха тихомълком помещението. Тайгър заключи вратата, а Брас прекоси залата и залости втория изход. Просторната стая нямаше прозорци, само постелки на пода и куп фитнес уреди, наредени до едната от стените. Джъстис се поколеба. Тайгър се върна обратно, наведе се и събу ботушите си. После вдигна глава, изправи се и започна да сваля оръжията си. Движение отляво привлече вниманието на Джъстис и той забеляза, че и Брас също сваляше ботушите и оръжията си.

— Трябва ли да се тревожа? — тонът му продължаваше да е спокоен. — Двама срещу един?

Брас го дари с усмивка.

— Свали костюма. Няма да ни е приятно да го повредим. — Погледът му се спусна надолу по тялото на неговия лидер. — Хубав си. Ние не сме. Ще избягваме лицето ти. Трябва да изглеждаш красив за пред камерите.

— Красив? — Джъстис присви очи, докато разхлабваше вратовръзката си.

— Красив. — Тайгър се засмя. — Харесваме косата ти. Всяка жена би се гордяла да има такъв хубав цвят. Свършили са добра работа с боята.

— Знаеш ли колко мразя вонята й. — Вълна на гняв заля Джъстис.

Тайгър отиде до най-големия тепих, извърна се към него и издърпа фланелката си през главата. Хвърли я достатъчно силно, за да падне до ръба на зоната за обучение.

— Точно ти ли го казваш? Трябваше да усещаме вонята й в течение на няколко дни.

Брас също съблече фланелката си и излезе на тепиха.

— Въпреки това той е красив. Видя ли го на корицата на онова списание за фитнес? Бях впечатлен. — Той се засмя. — Този костюм все пак покрива мускулите му, нали? Не го кара да изглежда във форма, освен ако седенето зад бюрото не е яка тренировка.

Техните подигравки разпалиха още по-силно яростта му, докато махаше вратовръзката, сваляше сакото и ризата си. Струпа дрехите на купчина, докато не остана по боксерки.

— Не съм никакъв модел. Снимаха ме по време на благотворително мероприятие и плеснаха снимката ми там. — Приближи се заплашително към тях. — Наистина ли искате да го направите? — Стисна юмруци.

— Трябва да закачиш костюма си там, върху щангите. Ще се намачка — изсумтя Брас. — Веднага ще попаднеш във вечерните новини, ако носиш дрехи с гънки, които не са били поставени там от ютия. Това ще ни представи зле.

Джъстис изръмжа. Тайгър замахна пръв. Юмрукът му удари рамото на лидера, който реагира, като изрита в бедрото приятеля си, който отхвръкна назад и се приземи по задник. Брас изръмжа, приклекна ниско и се нахвърли върху шефа им. Телата се преплетоха, паднаха на пода и борбата започна. Размениха си няколко удара по горната част на торса, преметнаха се един друг на тепиха, докато накрая Джъстис отхвърли Брас далеч от себе си. Той се претърколи на постелката, тогава Тайгър се метна към Джъстис. Той се отстрани от пътя му с кълбо, бързо скочи на крака и се обърна навреме, за да удари Брас, който също му се нахвърли.

Тримата заедно започнаха да се бият, отвръщаха на удара с удар, като избягваха лицата си и от време на време смесваха борбата с хватки от кикбокса. Брас отпадна пръв, след като Джъстис го повали по задник. Задъхан, той вдигна ръце и се предаде. Тайгър изръмжа и атакува представителния мъж, но той бе готов за нападението. Отстъпи встрани, приклекна и замахна с юмрук да довърши приятеля си, който мина покрай него на няколко сантиметра. Тайгър се приземи на тепиха по гръб, изстена и погледна нагоре към своя лидер.

— Предавам се — каза той и вдигна ръце.

Потта се лееше от Джъстис. Докато стоеше там, загледан надолу към приятелите си, осъзна, че ще носи доста синини в продължение на дни. Болката беше хубаво нещо — почувства се жив и част от гнева му се бе стопил.

Тайгър обърна глава да погледне колегата си.

— Виждаш ли защо ти казах да дойдеш — изръмжа той. — Никога не мога да го победя.

Последният изпъшка, потри едното си рамо и кимна.

— Той може да изглежда цивилизовано, но има страхотни бойни умения.

Тайгър срещна погледа на Джъстис.

— Чувстваш ли се по-добре?

— Да.

— Трябва ли да го правим всеки ден?

— По дяволите — промърмори Брас. — Надявам се, не.

Тайгър се засмя.

— Аз също. Лесно е да забравиш, че той е повече от едно красиво лице.

Джъстис поклати глава.

— Опитваш се да ме ядосаш отново.

— Не, само те дразня. Така правят приятелите.

— Мисля, че предоставихме задниците си да ги съдере от бой, за да изпусне парата. — Брас се изправи на колене, надигна се нагоре и стана на крака. — Така постъпват приятелите. — Приближи се и стисна ръката на своя лидер. — Недей да държиш тази гадост вътре в себе си. Ние сме винаги на твое разположение. Можем да правим това ежедневно, ако почувстваш необходимост да набиеш някого.

— Говори от свое име. Аз се пошегувах. — Тайгър се претърколи, изправи се на крака и се протегна, като леко се намръщи. — Имам нужда от гореща вана и жена, за да целуне контузиите ми. — Обърна се към приятеля си и усмивката му се стопи. — Каквото и да ти се случва, или говори с нас, или се опитай бързо да го оправиш. В последно време не си добре, задържаш всичко вътре в себе си, а ние сме семейство. Готов ли си да споделиш какво става? — Джъстис стисна устни. Джеси не бе за обсъждане. — Така си и мислех. — Тайгър застана пред него и го погледна в очите. — Предполагам, че отново ще повторим боя утре, ако си в лошо настроение. И на следващия ден. Все пак за това е необходимо време. Върви си вкъщи и стига си плашил всички. Вземи си почивен ден.

— Благодаря ви. — Шефът им бе признателен, погледна ги и двамата. — Имах нужда от това.

— Знаем. — Брас пусна ръката му. — Вземи джипа. Ключовете са там до ботушите ми.

Джъстис взе набързо душ в съблекалнята, облече се и махна с ръка на приятелите си, когато си тръгна. Прие ключовете, но знаеше, че няма да се върне в офиса. Борбата беше помогнала, но яростта още изгаряше душата му. Беше ядосан на живота; ядосан, че Джеси го бе изхвърлила и че я бе загубил.

Пое по частния път към къщата си, тъй като нямаше желание да отговаря на въпросите на офицерите, охраняващи портата за жилищната зона на Новите видове защо се прибира по обяд в дома си. Когато паркира взетия назаем джип на алеята пред къщата, някакъв звук го накара да се обърне и той проследи с присвити очи как Джеси приближава по улицата и паркира в съседство като избягваше да погледне в неговата посока.

Тя не му обръщаше внимание и това го вбеси. Той се поколеба и се огледа наоколо. Не забеляза никого наблизо. Обърна се и я видя как крачи бавно към своя вход. Спусна се бързо, сякаш със скоростта на светлината, и младата жена не го усети, когато застана зад нея. Тя отключи вратата, отвори я и влезе вътре. Обърна се и тогава го видя; очите й се разшириха.

Преди тя да успее да реагира, Джъстис нахълта вътре; ръката му се стрелна да затвори вратата, а тялото му застана между нея и бутона на алармата, за да не може да предупреди охраната да хукнат към дома й. Този път нямаше да се отърве така лесно от него.

— Трябва да поговорим.

В сините й очи проблесна учудване, но после бързо се присвиха от гняв. Радваше се, че не я бе изплашил — не такова беше намерението му — пристъпи по-близо до нея, нахлувайки в личното й пространство. Нейният аромат го измъчваше. Устните й се разтвориха и погледът му се спусна върху тях. Обзе го силно желание да я целуне и той стисна ръце, за да не вземе в шепи лицето й.

— Да не си намерил жена от Видовете, която да вземеш за своя половинка? Трябва ли бързо да си опаковам нещата, за да може тя да се нанесе тук?

— Не си търся половинка. — Гневът му се засили. — Опитах се да ти кажа това снощи.

— Искаш ли да ме заведеш на вечеря някъде, където могат да ни видят заедно? — Заяде се с него.

— Знаеш, че това няма да се случи. Говорихме вече. Опасно е за…

— Бъдещата ти съпруга да не разбере за нас? Или ще намали шансовете ти да я настаниш в дома, където преди това е живяла любовницата ти?

— Джеси! — изръмжа той. — Спри!

Тя внезапно се пресегна, опря длани в ризата му и го бутна.

— Махай се!

Джъстис бързо се извъртя, тялото му я постави в капан до стената, сетне подпря ръце от двете й страни, за да я задържи там.

— Липсваш ми. Не успях да заспя миналата нощ. Не може ли да обсъдим нещата разумно?

— Не. — Тя облиза устни като насочи вниманието му отново към тях. — Не може.

Разочарование, гняв и съжаление го заляха едновременно и го разгорещиха и той реагира. Наведе глава, устните му се впиха в нейните и когато тя ахна, езикът му се възползва от ситуацията. Младата жена усети вкус на кафе и шоколад, когато Джъстис я целуна. Тя се напрегна и опита да се отдръпне от гладната му уста, но той обхвана лицето й в шепи и я задържа.

Юмруците й стиснаха ризата му, но тя не го отблъсна. Отвърна му и той изръмжа, когато страстта измести всичко останало. Джеси беше в негов плен и членът му се напълни с кръв. Нуждата му да й покаже колко много означава за него, надделя над всичко друго и той пусна лицето й, за да съблече сакото си. Платът се разкъса, но на него не му направи впечатление.

Джеси помогна на копчетата да изхвърчат от ризата му и те със звънтене се посипаха по плочките в антрето — разтвори я със замах, вместо да губи време да я разкопчава. Ръцете му се плъзнаха между телата им, сграбчиха блузката й и я разкъсаха с лекота.

Младата жена изскимтя срещу езика му, целуна го диво, а ръцете й зашариха по голите му гърди. Той обхвана нейните, разкъса сутиена, който го разделяше от чувствената им мекота и дръпна чашките достатъчно надолу, за да оголи зърната й. Палците и показалците му намериха стегнатите връхчета, леко ги стиснаха и Джеси изстена.

Мъжът спусна ръка и трескаво отвори ципа на панталона й, пъхна пръсти вътре и хвана тънките лентички на бикините й. Прекрати целувката, плъзна се на колене като по пътя си надолу я целува от гърлото до гърдите, а после засмука зърната й. Ръцете й се заровиха във влажната му коса и я стиснаха здраво. Той рязко дръпна дрехите, за да я освободи от кръста надолу. Затисна ги с коляно и тя извади краката си от купчината плат.

Уханието на възбудата й го докара до лудост. Желаеше я и съдейки по тежкия мускусен аромат на страстта й, тя също го искаше не по-малко. Не можеше да чака повече. Бързо разтвори отпред панталона си и освободи болезнената си ерекция. Отдръпна устни и я хвана за бедрата, като се изправи.

Джеси знаеше, че трябва да спре тази лудост, но беше безсилна. Стъпалата й се отлепиха от пода, когато огромното тяло на Джъстис я притисна плътно до стената и я прикова там, а краката й се вдигнаха, за да се увият около кръста му.

Но не можа да се намести веднага — проклетите му дрехи й пречеха. С няколко поклащания на хълбоците успя да ги смъкне надолу и стисна с крака тялото му, когато бедрата му се оголиха.

Той размърда таза си, върхът на пениса му се притисна във влажната й сърцевина, намери правилния ъгъл и Джеси извика, когато се заби в нея с мощен тласък, който почти я доведе до върха.

Изгаряше жива, толкова силно бе възбудена, че се зачуди дали не е изгубила ума си напълно, но да го усеща в себе си беше невероятно.

Той се оттегли, почти излезе от тялото й, докато устните му се спуснаха надолу и се впиха в нейните. Езикът му се стрелна вътре, за да се срещне с нейния, когато бедрата му тласнаха и той влезе в нея, вкарвайки дълбоко дебелия ствол на своята мъжественост, чак до основата. Ръцете му се вкопчиха в задника й и започнаха да въртят таза й еротично срещу слабините му. Тя извика от удоволствие, но той с целувка улови звука, приглуши го и я притисна по-силно към стената.

Телата им се триеха, когато я прикова срещу гладката хладна повърхност и започна да влиза и излиза от тялото й с бързи тласъци, което я обви в мъгла от блаженство. Джъстис премести едната си ръка под дупето й, за да я държи здраво, а другата мушна между тях, палецът му притисна клитора й и движенията му станаха по-резки.

Тя стисна раменете му, откъсна уста от неговата, преди да го ухапе и зарови лице във врата му. Горните им дрехи висяха все още на тях, но бяха достатъчно разтворени, за да могат зърната на гърдите й да се търкат в голата му кожа, докато се движеха заедно и тя вдиша аромата на сапун и шампоан, които се излъчваха от него. Мъжът завъртя бедра и членът му натисна точно определено място, което я накара да ахне в почуда. Той продължи да упражнява натиск там, сякаш успяваше да прочете мислите й.

— Да! — изстена Джеси. — Не спирай!

— Никога! — изръмжа мъжа.

Вагиналните й стени го стиснаха здраво, цялото й същество се разтърси от спазми. Младата жена бе прикована, не можеше да се движи така както той я държеше, можеше само да усеща нещата, които правеше с тялото й. Палецът му погали снопчето от нерви — това взриви нейната страст и тя извика, когато кулминацията настъпи и я разтърси.

— Джеси! — простена Джъстис, бедрата му трепнаха силно и гореща сперма окъпа дълбините на нейната женственост, когато оргазмът го връхлетя.

Наведе глава, зарови лице в рамото й и изпъшка силно. Погали я бавно с дебелия си член, приключи с любовна игра и остана да я държи така, докато се опитваха да успокоят забързаното си дишане.

Реалността започна бавно да се завръща. Току-що бе правила умопомрачаващ секс с човека, когото се бе заклела да не допуска до себе си. Можеше да обвинява гнева, който определено бе изиграл своята роля да я превърне от студеното същество в изгарящ пламък, но най-вече трябваше да си признае, че всичко е, защото го обича.

Той искаше от нея секс — единственото нещо, което би приел — и тя му го бе дала. Мъжът бе прекалено сексапилен, целувките му бяха твърде неустоими — според нея устните му би трябвало да имат етикет с предупреждение. Една целувка и той можеше да накара всяка жена да загуби главата и бикините си.

Джъстис я целуна по шията, когато обърна леко главата си и горещият му морен дъх погъделичка кожата й. Той отново се размърда, извади ръката си, пъхната между телата им, и хвана дупето й в шепи.

— Дръж се за мен. Ще те отнеса в леглото. Яденето — по-късно. Желая те отново.

Лошото бе, че тя искаше да му позволи да я отведе там. Да прекара часове като го докосва и да се изгуби в ръцете му. Беше толкова съблазнително, че трябваше с болка да се противопостави. Не искаше да бъде изтривалка — жената, с която той спеше, докато реши да се установи. Тя трябваше да заеме определена позиция. Нямаше да му позволи да я използва.

— Пусни ме!

— Не ми тежиш. — Той се отдръпна от стената и тя трябваше да се хване за раменете му, за да остане в изправено положение, а не да се свлече срещу него, когато я вдигна.

Джеси трескаво се размърда, натисна с ръце раменете му и се повдигна, вагиналните й мускули го стиснаха. Това принуди все още твърдия му член да се изплъзне от нея. Телата им се отделиха, тя свали краката си от кръста му и го бутна.

Той залитна, но не я изпусна. Изръмжа, когато младата жена отдръпна главата си назад, за да се взре в изненаданите му очи.

— Джеси?

— Пусни ме!

Объркването бе следващата емоция, която го завладя. Така се чувстваше и тя, затова бе напълно справедливо и той да го изпита. Спусна я по тялото си, но не я освободи изцяло.

— Какво не е наред?

Джеси щеше да се изсмее, ако не беше толкова тъжна.

— Това не променя нищо. Беше просто секс за раздяла.

— Какво? — Той я зяпна.

— Секс за раздяла — повтори младата жена. Пусна раменете му, за да го избута, притиснала длани в гърдите му. — Това се случва. Има нещо между нас, но не му е писано да бъде. Ти имаш своите планове и аз не съм част от тях.

Джъстис побърза да изръмжи.

— Няма такова нещо. Не се разделяме. Сега отиваме в леглото и ще поговорим. — Опита се да я придърпа по-близо до себе си. — Ние сме щастливи заедно.

— Изглеждам ли ти щастлива? — Тя се вгледа в лицето му. — Искам повече от това да бъда само жена, с която прекарваш нощите си. Бих искала да бъда с теб и през деня. Искам да се срещна с твоите приятели и може би дори да видя офиса ти. Искам да дойда с теб, когато трябва да отидеш в Резервата и останеш там няколко дни, тъй че да не се разделяме. Ежедневието ти. Ето това искам, Джъстис. Пълноправна твоя приятелка.

Той изръмжа отново.

— Не е безопасно! Ние бяхме повече от това!

— Да, бяхме. Но ти взе своето решение, аз също. Знаеш ли как се нарича това?

— Инат от твоя страна, отказ да видиш логичните причини, заради които ще стане лошо, ако някой разбере, че сме заедно!

Джеси искаше да се усмихне, но я болеше прекалено много.

— Пусни ме, Джъстис!

Пръстите му се свиха, но той отпусна хватката си и ръцете му се свлякоха встрани.

— Ето! Не те докосвам.

— Имам предвид да ме освободиш. Не искаш да ми причиниш болка, нали? Ти си толкова параноичен, че да го направиш. Да бъда с теб по начина, по който бяхме досега, вече не ме удовлетворява. Ти не можеш или не искаш да ми дадеш онова, което ми е нужно. Това ме наранява. — Очите й се напълниха със сълзи. — Ти ме нараняваш.

— Не! — Той поклати глава.

— Да! — Тя дръпна краищата на скъсаната блуза, за да покрие гърдите си, пожела си да можеше да направи повече, защото в този момент се чувстваше прекалено оголена, както физически, така и емоционално. — Моля те, Джъстис, остави ме. Ако те е грижа за мен, вземи си дрехите, прескочи през оградата и си иди! — Джеси се извърна, не можеше да устои на измъченото му изражение и се отправи към плъзгащата се врата. Отключи я и я отвори, отказвайки да го погледне повторно. — Върви си. Моля те! Не можем да го направим отново. Твърде е болезнено.

— Нараних ли те? Прекалено груб ли бях? — Изхриптя думите, които прозвучаха толкова измъчено, колкото самият той изглеждаше. — Джеси? Погледни ме!

— Върви си, Джъстис! Просто си иди! — Отказа да го погледне.

— Не мога — прошепна мъжа. — Мисля за теб. Аз… — не можеше да намери думи. Чувстваше се разкъсан на части, виждайки Джеси така обезсърчена. Раменете й се отпуснаха и тя прегърна тялото си, увито в разкъсаната блуза, като че ли това можеше да утеши тъгата й. Защо не успяваше да намери точните думи, за да я накара да разбере колко много означаваше за него? Често пишеше речи за справяне със света на хората, но не можеше да намери начин да изрази чувствата си към една от тях, която бе спечелила сърцето му.

— Върви си — прошепна тя със сълзлив глас. — Не ме принуждавай да крещя или да натисна отново проклетата аларма. Това ме кара да изглеждам като идиот, когато охраната се появи тук и трябва да се преструвам, че съм го направила по невнимание. Нужно ми е пространство. Докажи, че те е грижа за мен. Остави ме.

Агонизирайки, той се обърна с изтръпнали крака, събра дрехите си и се поколеба, като застана пред нея.

— Джеси? Моля те, поговори с мен! Не ме карай да си отивам. Искам да остана с теб. — Изкушаваше се да я сграбчи, да я метне през рамо и да я завърже за леглото. Можеше да я накара да осъзнае, че те си принадлежат, но болката й го спря. Да я вижда по този начин, го разкъсваше отвътре. — Джеси, аз…

— Всичко свърши!

— Не мога да го приема! — Гневът го завладя. Нищо не бе свършило. Нямаше да приеме това.

Младата жена се обърна и се втурна към входната врата. Внезапното й движение го изненада, но той не бързаше да реагира, докато тя не се извърна, удари гръб в стената и вдигна ръка, за да натисне бутона на алармата. След това срещна погледа му с очи, пълни със сълзи.

— Наистина ли се налага да натиснеш това нещо отново? Наистина ли?

— Върви си.

— Не.

Пръстът й потупа леко бутона.

— Този път няма да пръскам с парфюм, за да прикрия миризмата ти. Всички ще узнаят за нас, ако го натисна. Повече няма да се чукам с теб. — Вдигна предизвикателно брадичка, в очите й проблесна гняв. — Не се връщай, освен ако не е да ме поканиш на среща на публично място. Това е последното нещо, което ще кажа, с изключение на това, че имаш пет секунди, за да напуснеш.

— Джеси, не го прави.

— Едно.

— Дявол да го вземе, жено! Можем да решим този проблем.

— Две. — Гърбът й се стегна, тя си пое въздух.

— Няма да се оставя да ме заплашваш! — Яростта му се засили.

— Три. Мисля го наистина, Джъстис. На пет ще натисна това нещо и ще ги извикам в къщата. След това няма да имаш възможност за избор. Всички ще говорят за нас и има вероятност да стигне до ушите на пресата. Знаеш, че репортерите обичат пикантните слухове и се впускат след тях.

Джеси ще бъде в опасност. Той изръмжа.

— Четири.

Той се завъртя, изхвърча от дома й и прескочи през оградата. Искаше му се да изреве. Искаше му се да разкъса нещо. Тя ще се успокои. Ще й липсвам толкова, колкото тя на мен. Просто се нуждае от време. Тези мисли му помогнаха, когато влезе през задната на врата на жилището си и се тръшна на най-близкия стол. Хвърли дрехите си на пода и затвори очи. Ярост и тъга се бореха в сърцето и в ума му.

Глава 15

Бяха изминали две седмици на страдание, откакто бе изритала Джъстис от къщата си. Той я бе оставил на спокойствие и успяваше да я избягва напълно. Джеси насила насочи вниманието си върху Брийз.

Голяма сграда се извисяваше зад гърба на жената от Новите видове, очите й блестяха от вълнение.

— Това е то. Сега ще се забавляваш, Джеси.

— Това ли е големият ви терен?

— Да. Бар и дискотека в едно. Тук е мястото, където се срещаме с приятели или с мъже, с които бихме искали да споделим секс. Аз ще те запозная и ти ще намериш нови приятели. Танцуването е забавно, а ние ставаме все по-добри в това. Ели обича да танцува и ни учи на стъпките. Ще е по-добре за теб да направиш нещо повече, отколкото да работиш или да стоиш вкъщи.

— Обичам Ели — призна Джеси. Бе се срещнала с нея в женското общежитие, моментално си бяха паснали и бързо станаха приятелки. Ели бе първата жена-човек, омъжена за мъж от Новите видове. Тя работеше по няколко часа на ден в общежитието и се справяше идеално. Джеси прекарваше цялото си време там, когато не стоеше намръщена в своя дом. Изглежда работата й за НСО се състоеше в това да се навърта около жените им и да бъде тяхна приятелка.

— Аз също обичам Ели — призна Брийз.

— Тя е забавна и се надявам скоро да се почувства по-добре. Това със стомашния грип ме притеснява. Днес отново повърна.

— За нея се полагат лекарски грижи и скоро ще се оправи. — Брийз смени темата. — Разбра ли сега защо тя ми е най-добрата приятелка?

— Да.

Силна музика гърмеше от вътрешността на сградата, още преди да стигнат до двойните врати. Брийз отвори едното крило и махна на Джеси с широка усмивка да сподели клуба на Видовете. Това силно развесели Джеси, която тайно предполагаше, че вероятно вижда най-неудачния бар и танцов клуб изобщо, тъй като за тези хора парти обстановката бе нещо ново, но тя си обеща, че ще опита да се забавлява.

Помещението бе голямо, просторно и слабо осветено. До една от стените, в близост до входната врата, бе разположен барът, около него бяха наредени маси. Отстрани бяха добавени и маси за билярд и пинбол. В задната част на залата, няколко стъпала надолу, вниманието й бе привлечено от дансинг, изпълнен с движещи се тела.

Бе слисана да види там десетки жени от общежитието заедно с двойно повече мъже. Трябваше да има повече от над сто от Видовете; умението им да танцуват изглеждаше доста усъвършенствано. Наблюдаваше ги как се поклащат грациозно, движенията им бяха еротични, без изобщо да изглеждат идиотски. Повдигна вежди, но успя да сдържи усмивката си, когато вратите се затвориха зад тях, и Брийз, стискаща я за ръката, я задърпа към бара.

— Обичаме да танцуваме. — Брийз надвика музиката. — Хайде да пийнем по нещо.

Джеси си поръча коктейл — искаше да се почувства замаяна след седмицата, която бе преживяла, но забеляза, че повечето от посетителите пиеха сода направо от бутилките. Седнаха на бара, Брийз се изви в стола си, отпивайки от газираната вода и се загледа с копнеж в танцуващите.

— Иди танцувай, Брийз. Виждам, че ти се иска.

— Ела с мен. — Брийз я погледна.

— След малко. Най-напред искам да си довърша питието.

— Ела и ме намери, когато си готова. Нашите мъже са учтиви и няма да ти се нахвърлят. Трябва да им кажеш, че желаеш да споделиш секс с тях, ако искаш да вземеш някой вкъщи с теб. Обичам да танцувам! — Брийз скочи от стола си, остави содата и почти се затича към дансинга.

Джеси се зарадва, че не бе отпила още от напитката си, когато чу думите на другата жена, казани, преди да се отправи към площадката за танци. Да сподели секс? Да вземе някой в къщи? По дяволите! Отпи от чашата си, с надеждата, че новата й приятелка не очаква тя да се свърже с някой за една нощ. Беше разговаряла доста с жените и знаеше, че те го правят често, но не бе очаквала Брийз да си помисли, че Джеси може да се наслади на подобно занимание. Довърши питието си с тази мрачна мисъл, заседнала в ума й.

Барманката беше от жените Нови видове на име Кристмас. Беше по природа весела личност и се усмихваше през цялото време. Тя се приближи до Джеси с още един коктейл, след това се отдалечи. Младата жена сви рамене и отпи, възхищавайки се на обслужването. Тук не разменяха пари, очевидно не очакваха някой да брои питиетата, за да бъдат сигурни, че клиентите им няма да останат жадни.

Джеси се извърна в стола и започна да изучава танцьорите. Забеляза Брийз да танцува в интимна близост с висок мъж от Видовете. Мигновено се усмихна. Двамата се движеха едновременно, гърди до гърди, и флиртуваха неприлично. Тя почти можеше да си ги представи как правят секс, когато високата й приятелка се обърна в прегръдките на още по-високия мъж, залепи задника си до предната част на дънките му и се заизвива в ръцете му. С мисълта, че най-вероятно сама щеше да шофира до дома си, тъй като Брийз си бе намерила с кого да прекара нощта, Джеси отпи нова глътка от чашата си и реши да приключи с питиетата. Не желаеше да пие и да шофира, дори това да бе само една количка за голф.

Допи втория си коктейл и когато Кристмас срещна погледа й, Джеси поклати отрицателно глава. Барманката се оттегли и тя се обърна отново към дансинга. Брийз и мъжът танцуваха четири песни в бърз ритъм, но когато последната заглъхна, следващата беше меланхолична мелодия за бавен танц.

Голяма част от танцуващите напуснаха площадката, за да се отправят към бара. След като ги бе гледала как танцуват, беше сигурна, че трябва да са ожаднели.

Когато телата на дансинга оредяха, една танцуваща двойка привлече вниманието на Джеси. Усмивката изчезна от лицето й, болка прониза сърцето й.

Джъстис танцуваше с Кит — жена от Новите видове, с която често разговаряха в женското общежитие.

Нейната светлочервена коса падаше до раменете й. Бе висока около метър и осемдесет и имаше красиви котешки очи. Носеше черна кожена минипола и къса блузка, която откриваше стегнатия й корем.

Джеси огледа стройните й крака, които сякаш нямаха край, и сексапилните й обувки с високи токчета. Сигурно заради тях изглеждаше почти толкова висока, колкото мъжа, който я държеше здраво в прегръдките си и двамата се полюшваха заедно.

Джъстис беше страхотен танцьор. Нали е пантера, напомни си Джеси. Те бяха грациозни животни и това личеше от съблазнителния начин, по който се движеше. Мускулестите му ръце бяха голи, тъй като той носеше потник и плътно прилепнали, избелели сини дънки. Косата му бе пусната и без обичайната опашка той изглеждаше неприлично секси.

Жената се доближи плътно до него и започна да се обръща, докато залепи гръб в Джъстис.

Той протегна ръце, хвана бедрата й, движейки се еротично зад нея, сякаш правеха любов. Кит извърна глава, погледна към него и му се усмихна. Изглеждаха като перфектната двойка. Жената от Видовете беше смес с някаква порода котка, също като Джъстис. Беше идеалната му половинка.

Стомахът на Джеси се сви при мисълта, че това може би е жената, която един ден щеше да се настани в сегашния й дом. Очите й се напълниха със сълзи, но тя отказа да заплаче заради този задник и стисна зъби, за да се пребори с тях. Представата за тях двамата — заедно в леглото — бе ярка, така реална, както виждаше телата им да се движат в такт с музиката. Ръцете на Джъстис галеха бедрата на Кит. Едната му длан се плъзна около кръста й, за да я придърпа по-близо и жената се засмя. Тя се обърна, обви хлабаво ръце около врата му и потърка тялото си по цялата му дължина, а устните им почти се допираха.

Джеси се извърна, подпря се с крак на напречната пръчка на столчето, надигна се от мястото си и се наведе напред на плота. Трескаво погледна към другия край на бара и привлече вниманието на Кристмас. Каза само с устни: „Още едно, моля!“ и барманката кимна.

Облегна се назад в стола си и обърна глава, неспособна да откъсне поглед от подлеца, разбил сърцето й. Джъстис все още танцуваше с Кит, прилепена към него. Докато Джеси ги наблюдаваше, партньорката на любимия й отпусна тялото си, търкайки се в неговия скут и разпери дланите му върху голия си корем. Младата жена си наложи да се отвърне, защото бе твърде болезнено да гледа. Направи го точно навреме — Кристмас й подаваше коктейла. В знак на благодарност й се усмихна насила, изчака барманката да се отдалечи достатъчно и пресуши чашата си на няколко големи глътки.

— Джеси! — Флейм пристъпи към нея и се усмихна. — Ти си тук!

— Да. Как си? — Огледа го с щастлив поглед, защото с огромното си тяло скриваше от очите й сцената на дансинга. Той носеше потник, като повечето мъже там, и черен панталон. Косата му бе опъната назад в конска опашка.

— Добре съм. Ти изобщо не се обади.

Не беше го направила.

— Съжалявам. Това е първата вечер, в която идвам тук. Брийз ме доведе.

— Как е работата ти? — Той седна на столчето до нея.

— Много е лесна. По цял ден разговарям с жените и ги карам да се отпуснат пред мен. Предадох им няколко урока по готвене и им показвам как да използват интернет. — Тя сви рамене. — Харесва ми.

— Имаш ли вече приятели?

— Имам. — И го мислеше. Бе се сприятелила с много жени. Не че би могла да им сподели проблемите си, тъй като нейният главен проблем бе Джъстис Норт. — Как е твоята работа?

— Започнахме да отвръщаме на тормоза на протестиращите. — Той се усмихна. — И това не им хареса. Някои от тях си отидоха.

Тя се засмя, защото бе пийнала, и беше доволна да се захване с друга тема, която да й попречи да наднича през рамо, за да види какво прави Джъстис с партньорката си.

— Страхотно!

— Танцувай с мен. — Флейм протегна ръка. — Не се страхувай. Ако не можеш да танцуваш, няма да е от значение. Повечето от нас не могат, но се радваме да се забавляваме.

Младата жена се поколеба. Погледът й се насочи със страх към дансинга, но Джъстис не бе там. Беше изчезнал заедно с Кит. Обиколи с поглед наоколо, не го откри никъде и разбра, че е напуснал бара. Ако наистина си бе отишъл, то не би трябвало да се притеснява от сблъсък с него. Повлияна от представата за техния танц, се зачуди какво ли прави сега с високата сексапилна котешка жена. Джеси сложи ръката си в голямата длан на Флейм. Кожата му бе гореща, което й напомни за Джъстис. Изтласка тази мисъл далеч в съзнанието си, за да не избухне в сълзи.

Джеси установи, че тя е най-ниската на дансинга, когато забеляза колко бяха високи всички други около нея. Флейм се усмихна и започна да танцува — много по-добре, отколкото бе споменал. Тя забрави всичко, освен музиката, и почувства ритъма й. Алкохолът си казваше думата и когато Флейм приближи до нея, тя не се поколеба да танцува с него.

Джъстис излезе от тоалетната и се отправи към бара, където Кит бе казала, че ще се срещнат, след като използва стаята за жени. Тя му бе поръчала сок и махаше с ръка на някаква компания.

Той усети, че някой идва зад гърба му, обърна се и видя Брийз.

— Здравей, Джъстис! Как си тази вечер? Взел си си за разнообразие почивка от работата?

— На всеки се полага свободна вечер — усмихна се той.

— Чувал ли си нещо за Тами и Валиант? Как са те?

— Добре са, Брийз. Мога с радост да заявя, че вече не тероризират съня на никого с привичките си.

Брийз се усмихна, обърна се и погледна към дансинга. Засмя се.

— Добре. Прави й удоволствие да танцува. Наистина се справя много добре.

Джъстис отпи от питието, което Кристмас му подаде.

— Коя? Да не би да си довела новата тук?

— Нещо такова. — Брийз отново се засмя. — Тя е нова, но не е Бюти. Доведох Джеси Дюпре.

Джъстис едва не изпусна чашата си. Завъртя се на стола и огледа дансинга — не бе трудно да се открие Джеси. Тя танцуваше с Флейм в края на групата. Очите на Джъстис се съсредоточиха върху двойката. Косата на Джеси беше пусната и се стелеше по стегнатите й дънки, които обгръщаха дупето й, а черна тясна блузка с дълбоко изрязано деколте, показваше много от меката й плът.

Тя танцуваше толкова добре, че докато я наблюдаваше как извива задник и движи ръце над главата си, ревността го изпълни мигновено. Флейм я хвана за китката и я завъртя в прегръдките си, докато тя падна на гърдите му, ръката й стисна рамото му и Флейм се осмели да я наведе назад. Гледката на мъжа, огънал Джеси, надвесен плътно над нея, изтръгна ръмжене от гърлото на Джъстис. Той скочи на крака толкова бързо, че столчето се прекатури на пода.

Брийз и Кит рязко обърнаха глави.

— Какво? Какво става?

— Довела си човек тук? — Той се втренчи в Брийз.

— Това е Джеси — отвърна шокирана. — Никой няма да я притеснява.

— Тя е в безопасност — потвърди Кит. — Всички я обичат. Мъжете ще се държат прилично.

— Не трябва да е тук! — Той успя да сдържи нервите си достатъчно, за да не изръмжи на двете жени. Бесният му поглед се насочи навреме към Джеси, за да види от гърдите й много повече, отколкото му се искаше да види някой друг. — Махни я оттук, веднага!

Брийз ахна.

— Но, Джъстис, никой няма да я нарани.

Той рязко кимна с глава в нейната посока и се намръщи.

— Тя е човек и е под наша закрила. Не всички от нас са като хората. Заведи я вкъщи, където ще бъде в безопасност!

— Тя е с Флейм. Никой няма да посмее да се доближи до Джеси, щом е с него. Той ще я защити, в случай че възникне някакъв проблем. — Брийз прехапа устни. — В безопасност е с него, все едно е с мен. Флейм никога няма да позволи нещо да й се случи. Той я харесва.

— Флейм харесва Джеси? — Кит изсумтя. — Това е меко казано. Когато и да го срещна, винаги ме пита единствено за нея. Непрекъснато говори за тази жена. Не е нужно да се притесняваш, Джъстис. Бих се обзаложила, че ако му се отвори парашута, Флейм ще пази тялото й през цялата нощ, по всички възможни начини. Единственият, на когото ще позволи да я докосва тази вечер е самият той.

Пред погледа му се спусна червена завеса и той изхвърча към дансинга. Флейм бе пуснал партньорката си, но те все още танцуваха твърде плътно един до друг. Джъстис се взираше в Джеси и начина, по който се движеше, му припомни първата им нощ заедно, когато се бе качила върху него, а той бе потънал дълбоко в нея.

Достигна площадката, когато бе обърната с гръб към него. Тя вдигна ръце над главата си, събра длани и заизвива тялото си. Джъстис вторачи поглед в добре оформеното й дупе и я пожела толкова силно, че усети панталоните си болезнено стегнати.

Сърцето му препускаше, кръвта нахлу в главата му и той знаеше, че ако Флейм посегне в този момент към неговата жена, проклетият мъж ще изгуби ръката си.

Джеси се забавляваше добре. Флейм беше страхотен танцьор. Няколко пъти я наведе назад, после я завъртя. Обичаше песента, която в момента звучеше — беше една от любимите й — вдигна ръце, за да се залюлее в ритъма.

Изведнъж огромна ръка стисна двете китки над главата й. Младата жена въздъхна тежко, когато силни пръсти ги оковаха и тя не успя да издърпа ръцете си надолу. Изви глава и се слиса от разяреното лице на Джъстис.

Беше стъписана от факта, че той все още е в бара. Сигурна бе, че си е тръгнал с Кит. Той я заобиколи и застана пред нея, като продължаваше да държи ръцете й над главата и да я гледа гневно. От очите му, които изглеждаха по-тъмни от нормалното, струеше ярост. Не се забелязваше никакъв намек от обичайното синьо. Тя изтрезня веднага.

— Здравей, Джъстис. — Флейм се опита да надвика шума. — Има ли някакъв проблем?

Най-накрая лидерът на Видовете отмести поглед от Джеси, за да го отправи към другия мъж. Тъмните му очи се присвиха, носът му се разшири и от гърлото му излезе ръмжене вместо думи, когато устните му се разтвориха. Флейм пребледня и отстъпи назад. Джъстис не му обърна внимание и отново се взря в партньорката му по танци.

— Трябва да се прибереш вкъщи. Тук не е безопасно за хората. — Гласът му излезе груб, рязък и не съвсем човешки.

Младата жена стисна зъби, щом собственият й гняв се разпали. Джъстис беше бесен, че тя е там и танцува с друг мъж. Не й трябваше да чете мислите му, за да разбере какво го тормози — езикът на тялото му крещеше в ревнив изблик. Кучият син бе лицемер.

— Глупости! Забавлявам се с моите приятели и танцувам.

— Тръгваш си, веднага! — Носът на Джъстис пламна.

В този момент Джеси го мразеше. Наистина. Той беше там с друга жена и не стига че трябваше да го гледа как се търка в нея, ами имаше и наглостта да й заповяда да напусне бара.

— Съжалявам, господин Норт — заяви предизвикателно Джеси. — Щях да поискам вашето разрешение, но ви видях да танцувате с Кит. Не исках да прекъсвам заниманието ви, докато двамата се докосвахте и триехте един в друг.

Джъстис леко пребледня и нещо в очите му се промени, омекна. Хватката му върху китките й отслабна и тя дръпна ръцете си, отстъпи крачка назад, за да увеличи разстоянието помежду им.

— Ще обсъдим това по-късно. Върви си вкъщи!

— Всъщност, няма какво да обсъждаме. Повярвай ми. Дойдох тук и със сигурност си научих урока. Никога повече няма да направя същата грешка. — Бореше се със сълзите. — Пожелавам ти хубава нощ с Кит. Изглеждате прекрасно заедно.

Джъстис се вгледа в очите й и колебливо направи крачка към нея. Джеси бързо премигна, за да задържи сълзите, напълнили очите й, и се извърна, напълно готова да се разпадне в пияното си състояние, но твърде горда, за да го стори. Беше направила само няколко крачки, когато голяма топла длан я спря, хващайки я за рамото. Погледна нагоре към Джъстис.

— Съжалявам за тази вечер, но така трябва да бъде. Има моменти, когато е нужно да направим някои неща за доброто на всички.

Какво означава това? Схвана само частта, в която той съжалява. Всичко останало й бе непонятно. Не разбра нито дума.

— Не ми стана ясна последната част.

Той я наблюдава няколко дълги секунди, пръстите му я пуснаха.

— Ще обсъдим това утре.

Утре? Значи той не се канеше да пренощува в къщата си или щеше да си има компания, която да му попречи да разговаря с нея тази нощ. Прониза я болка. Кит и Брийз се приближиха. Кит спря до своя лидер и сложи ръка на рамото му.

— Джъстис, тя просто се забавлява. Остави я на мира и ела да танцуваме.

— Заклевам се, че ако й позволиш да остане, ще помогна на Флейм да я пази — заяви Брийз.

Флейм побърза да се възползва от ситуацията.

— Ще я защитавам с живота си, Джъстис!

— Отведи я веднага в дома й! — обърна се той към Брийз.

— Аз ще я закарам у тях. — Флейм протегна ръка към Джеси.

Джеси видя как ноздрите на Джъстис се разшириха и той се втренчи в нея. Погледът й се спусна надолу, когато Кит замасажира бицепсите му и той не се отдръпна от докосването й.

Значи такава била работата. На него му е разрешено да спи с Кит, а аз не мога да разговарям с други мъже. Джеси се усмихна насила, когато болката я разкъса.

— Бих се радвала да ме откараш у дома, Флейм. Благодаря ти. — Тя хвана ръката му и обърна гръб на Джъстис. — Пих твърде много и не трябва да шофирам.

— Джеси! — изръмжа Джъстис. Тя му отправи поглед през рамо. — Помниш ли какво ти обясних за връзката с мъж от Новите видове? Имахме разговор с теб. По-добре внимателно си припомни какво ти казах.

Тя зяпна, пусна Флейм и се обърна към човека, когото обичаше. Спомни си как се бе заклел да убие всеки мъж, който я докоснеше. Кит притисна тялото си отстрани до неговото, прокара пръсти по ръката му и постави длан върху корема му като започна да го разтрива точно над колана на дънките. Това, което правеше, бе нещо познато.

— Успокой се, Джъстис — измърка тя. — Притесняваш се за нея, защото е под твоя закрила, но Флейм няма да я нарани.

— Брийз, отведи я в дома й! Флейм, оставаш тук! — Това бе заповед дадена с остър, заплашителен тон.

Джеси кипна от гняв. Негодникът му с негодник!

— Господин Норт, аз съм голямо момиче и съм сама. Доколкото знам, нямам мъж, пред когото да отговарям. Имах бивш съпруг, но той беше измамно копеле, което не знаеше как да бъде лоялен. Спеше с различни, а от мен се очакваше да седя сама в къщи. Разведох се с него, защото никой не може да постъпва с мен по този начин и никога няма да допусна да се случи отново. Когато един мъж ми изневерява с друга, той няма право да се сърди, ако аз правя секс с някой друг. Сега ще се прибера вкъщи, но ви благодаря за вашата… — тя се поколеба, знаеше, че бе казала твърде много, но не я интересуваше — … загриженост. — Обърна му гръб. — Да вървим, Флейм. Ще те разведа из къщата ми, тъй като си достатъчно мил да ме закараш у дома.

Направиха няколко стъпки, когато Джеси осъзна, че не може да стои стабилно на краката си и Флейм я хвана за ръката, смеейки се.

— Пила си прекалено много, малка Джеси.

— Вероятно. Ударих три, но не съм добър пияч.

— Кога за последен път си пила?

— О, преди около година. Това беше първото…

Една ръка обгърна кръста й, дръпна я, вдигайки я във въздуха и тя се удари в топло, стегнато тяло. Беше твърде слисана, за да направи нещо повече от това да ахне, когато краката й отново докоснаха пода. Силно ръмжене оглуши ухото й откъм страната на Джъстис и Флейм се завъртя, за да види какво се е случило с нея.

— Тя е пияна и никъде няма да я водиш — изръмжа повторно Джъстис. — Върви, Флейм. Аз ще я защитавам и това не подлежи на обсъждане. Баща й ще побеснее, ако някой я докосне, докато тя не е на себе си от алкохола. — Флейм отстъпи назад шокиран и хукна, без да каже и дума.

Джеси си пое дълбоко въздух, замаяният й мозък се опитваше да разбере какво точно става, но горещ дъх възпламени кожата й, когато Джъстис наведе глава и зашепна в ухото й:

— Ще го убия, Джеси! Това ли искаш? Да видиш как ще разкъсам Флейм парче по парче? Помисли, преди да говориш или действаш. Не съм чукал Кит. Не съм споделял секс с никоя друга, освен с теб, откакто се срещнахме. Това беше само за пред хората ми, за да се чувстват уверени и да вярват, че всичко е наред. — Той разхлаби хватката си. — Върви си вкъщи. След час трябва да се кача на хеликоптера, за да присъствам на една среща в Резервата рано сутринта. Ще довършим тази дискусия, когато се прибера утре в следобедните часове. — Едрото му тяло трепереше зад нея. — Бъди доволна, че трябва да тръгвам, защото така или иначе точно сега не е препоръчително да говориш с мен. Аз съм опасен. Бих ти показал защо никога няма да приемеш друг мъж, освен мен. — Пусна я така бързо, както я бе сграбчил, обърна се и погледна към Брийз. — Заведи я вкъщи и я дръж далеч от всички мъже. Пила е алкохол и трябва да бъде пазена, защото не мисли трезво. Подуши я и ще разбереш. Ако нещо се случи с нея, ще пострада задникът ти. — И той се втурна към входната врата.

— Джъстис? По дяволите! — изруга Кит. Приближи се до Джеси и сложи ръце на хълбоците си. — Ти го подлуди! — нацупи се тя. — Толкова забавно си прекарвахме. И не харесвам баща ти, щом създава толкова тревоги на Джъстис заради безопасността ти.

Брийз пристъпи напред, гледайки объркано.

— Хайде, Джеси! — Подуши я. — Колко питиета изпи?

Говори, нареди на замаяния си мозък.

— Хм, няколко. — И затвори уста.

Брийз я поведе навън, качи я в голф количката и подкара към дома й. Между тях се установи тягостно мълчание. Джеси все още се чувстваше наранена от танца на Джъстис с друга жена, от унизителната сцена, която бе направил, а и наистина беше пияна. Не би трябвало да си поръчва трето питие.

— Ще те изпратя до стаята. — Другата жена я изгледа. — Видовете рядко пият алкохол. Той има неприятен вкус и мирише лошо.

— Казваш ми учтиво, че воня, нали?

Брийз отвърна със смях и й помогна да стане. Светът леко се олюля пред Джеси и тя си спомни, че не пиеше често поради една причина. Чувстваше се безпомощна. Ръката на приятелката й хвана нейната и я подкрепи.

— Ти си малка и не бива да пиеш това ужасно нещо, Джеси. Умна си и знаеш, че не е необходимо. Трябва да видиш колко некоординирани са движенията ти и как блестят очите ти.

— Това не говори добре за мен, нали?

— Не.

Джеси се засмя, харесваше й откровеността на Новите видове. Опита се да отключи вратата, но проклетата ключалка не искаше да превърти. Брийз тихичко изръмжа, дръпна ключа от ръката й и отвори. После включи осветлението.

— Ще ти помогна да си легнеш.

— Мога и сама да се справя. Това не е първото ми пиянско родео.

— Какво означава това? В бара нямаше бикове.

Джеси се разкикоти, щом погледна нагоре към високата си придружителка.

— Това е един израз. Имах предвид, че съм се напивала и преди. Благодаря ти, че ме доведе вкъщи, но оттук нататък мога да се оправя сама.

— Сигурна ли си?

— Определено. Благодаря ти. — Тя се завъртя, залитна и се концентрира върху поставянето на единия крак пред другия. Вратата зад нея шумно се затвори, потвърждавайки, че приятелката й си е тръгнала.

Налегна я тежка депресия.

Джъстис и Кит изглеждаха добре заедно, и той може би не беше спал с нея в последно време, но интимният начин, по който жената от Видовете го докосваше, не оставяше никакво съмнение, че в миналото двамата са били любовници. Вероятно Джъстис го бе ударил на живот и флиртуваше с други жени, докато Джеси си стоеше у дома, нещастна. Това я подлудяваше и по-лошо — наистина й причиняваше болка.

Не беше сигурна дали й бе казал истината. Всичко, което знаеше, бе, че той можеше да чука всяка жена от Видовете в Хоумленд, по дяволите.

Горещи сълзи напълниха очите й и тя съжали за изпитите питиета, тъй като те я правеха много чувствителна и не особено разумна. Джъстис може и да беше кретен, но бе възбуждащ. Джеси обичаше да бъде в обятията му, той я караше да крещи в екстаз. Част от нея бе влюбена в него, но младата жена се изсмя над това.

— Имам лош вкус по отношение на мъжете — подсмръкна. Звукът на прекършения й глас и болката в него разбиха и последната частичка от самообладанието й и тя се разплака. Залитна към леглото, пропълзя върху него и легна, свила колене към гърдите си.

Беше се влюбила в работохолик, в лидера на Новите видове, в собствения си шеф. Това беше катастрофа още от момента, в който го бе видяла, толкова секси в прилепналия потник, а и тесните му дънки не й помагаха. Една жена би трябвало да бъде сляпа или мъртва, за да не забележи Джъстис.

— Джеси? — Ярка светлина заля спалнята, когато Брийз се втурна в стаята. — Да не падна? Удари ли се?

По дяволите! Младата жена избърса лицето си, подсмръкна и с мъка се раздвижи. Седна в леглото, но отказа да погледне към вратата.

— Добре съм. Плача, когато съм пияна. Това е нормално за човеците — излъга тя. — Мислих, че си си отишла.

— Познавам хора, които се разболяват и хвърлят разни неща, когато се напият. Аз съм твой приятел и Джъстис ме остави да отговарям за теб.

Като чу името му я заболя още повече и ридания разтърсиха тялото й. Скри лице в шепите си, закле се никога отново да не пие и се опита да отговори.

— Добре съм. Иди си вкъщи, Брийз. На сутринта ще се чувствам чудесно.

— Какво има, Джеси? Ти винаги си толкова весела, а сега си зачервена, мокра и тъжна. — Брийз я хвана за рамото като не позволи на ръцете й да я изблъскат и потърси погледа й. Тихо изруга. — Съзирам болка. Кой ти я причини?

— Няма нищо. Никой не ме е наранил.

— Ти извърна поглед от мен — обвини я Брийз. — Лъжеш ме. Не прави това. Ние сме приятелки, но аз отказвам около мен да има непочтена личност. Трябва да бъдеш честна.

Чувството за вина разяждаше Джеси. Брийз бе откровена и мила с нея. Беше й споделила тайни за Видовете, бе й се доверила и тя искаше да й отвърне със същото, но онова, което искаше да й каже, бе прекалено сериозно.

— Ще ми се да ти разкажа всичко, но просто не мога.

Гняв внезапно изкриви лицето на Брийз.

— Флейм ли те нарани? Докосна те на непозволено място? Да не би да беше твърде агресивен в бара? Аз ще му причиня такава силна болка, че ще иска…

— Не. — Джеси поклати глава. — Докато танцувахме, той се държа като абсолютен джентълмен.

Брийз се обърка.

— Тогава, каква е причината за болката ти? Да не си болна? Имаш ли нужда от лекар?

— Нямаш представа колко много ми е нужно да поговоря с някого, но просто не мога.

— Разбирам. Това е поверително. И на нас се случва.

Джеси се разрева по-силно. Това я устройваше. Никой никога не трябваше да узнае за връзката й с Джъстис. Брийз й зашепна нежни, успокоителни думи и обви ръце около нея. Потупа я несръчно по гърба, когато Джеси й отвърна с прегръдка.

Накрая младата жена спря да плаче.

— Съжалявам, че така рухнах. Не биваше да пия. Обикновено мога да се контролирам в такова състояние.

— Няма проблем, Джеси. Всички имаме моменти, в които плачем.

— Ти плачеш? — Джеси се вгледа в нея.

Брийз се поколеба.

— Да, когато бях млада. Но научих, че сълзите не облекчават болката или не могат да премахнат причината за тях. Завиждам ти за възможността да освободиш част от страданието чрез физическото натоварване, причинено от плача. Сега трябва да си много уморена и да заспиш след толкова много рев. Ще те завия и ще остана с теб, докато се унесеш в сън. Нашите жени, които ти спаси и доведе тук, ще се зарадват, че съм го направила. Те ще разберат, че и ние можем да се погрижим за теб. Безпокоя се за теб, Джеси. Ти си ми приятелка.

— Благодаря ти. Ти също си ми приятелка. Оценявам факта, че ми позволи да се разпадна пред теб така, както го направих. Наистина ми помогна да не се чувствам самотна.

— Пак заповядай. — Брийз се поколеба. — Само се опитай да ме предупредиш следващия път, когато се чувстваш по този начин. Ще облека дебела блуза, така че сълзите ти да не мокрят кожата ми.

Джеси избухна в смях.

— Извинявам се, че те намокрих. Обещавам, че веднага ще ти кажа предварително, когато почувствам следващия път, че ще плача.

— Благодаря. — Брийз й намигна.

Тя отметна завивката и Джеси се качи на леглото. После приятелката й изчезна в банята и секунди по-късно излезе с четка и хартиени кърпички. Подаде кърпичките на Джеси.

— Издухай си носа.

— Благодаря ти, мамо.

Брийз се засмя и посочи към косата й.

— Ще я среша. Това ще те успокои, а и двете ще се наслаждаваме, докато го правя.

— Толкова е хубаво. Оценявам го.

Джеси се отпусна, когато другата жена разпиля косата й надолу по гърба. Започна да прокарва четката от корените на космите по тяхното протежение и бавно разресваше всички заплетени кичури. Това й действаше добре. Тялото й се отпусна и тя се прозя. Четката спря да се движи и матракът потъна, когато Брийз се намести на него. Едната й ръка раздели косата и я отметна върху рамото. Меко ръмжене се откъсна от жената Нов вид.

— Кой ти направи това?

Объркана, Джеси обърна глава и се намръщи.

— Направил какво?

Брийз хвана рамото й, смъкна малко ризата, за да го оголи и разкри повече от плътта й. Джеси погледна надолу и видя почти зараснали червени следи, останали оттогава, когато Джъстис я бе ухапал достатъчно силно, за да пробие кожата й, цветът от лицето й се оттече. Там вероятно щеше да остане почти незабележим белег до края на живота й, след като зачервяването избледнееше.

— Джеси? Кой направи това? Трябва да е някой от нашите мъже. — Брийз произнесе неприлична дума. — Има само две причини, поради които мъжете ни хапят така. Или те е взел изотзад и ти си се борила, така че се е наложило да те е захапе, за да те принуди да останеш под него, или някой от моя вид се е чифтосвал с теб и те е захапал. Някои от човешките същества, спали с Видовете, молят нашите хора да ги хапят. Мислят си, че това е възбуждащо, но на мъжете ни е строго забранено да го правят.

— Забрави го — настоя тихо Джеси.

Другата жена пусна рамото й, изправи се и се втренчи в приятелката си.

— Ти си се чифтосвала с мъж от Новите видове. Или е било насила, или да ухапе партньорката си е било новост за него. Раната не е толкова стара. Затова ли плачеш? Искам име, сега!

— Моля те, Брийз! Не е така. Трябва да го забравиш!

— Ще се обадя на офицерите. Не разбираш сериозността на положението. Ако някой от нашите мъже принуждава жените да правят с него секс, или ги хапе за удоволствие, това трябва да се прекрати незабавно. — Брийз се запъти към вратата.

— Спри!

Другата жена се обърна и Джеси й отправи умолителен поглед, паникьосана от идеята приятелката й да съобщи за откритието си.

— Не е така.

— А как е? — Поредно ръмжене се изтръгна от гърлото на Брийз. — Ще позвъня на охраната.

Джъстис щеше да побеснее. Тяхната тайна щеше да бъде разкрита, ако се намесеха офицерите. Всяка частичка от страданието, което бе преживяла щеше да е за нищо и той да си помисли, че го е направила за отмъщение. Не беше дребнава.

— Ако ти кажа истината, ще се закълнеш ли, че няма да я повториш пред никого другиго?

— Няма да мълча, ако някой от мъжете ни е навредил на жена.

— Не се е случило онова, което си мислиш. Не беше по принуда, а… — Тя докосна следите от ухапване. — Това не беше просто един от вашите мъже, който хапе моя вид за забавление, по дяволите!

Брийз седна на леглото.

— Давам ти думата си. Говори!

Младата жена прехапа устни.

— В деня, в който Тами и Валиант се ожениха, срещнах един от вашите мъже. Бях нападната от наскоро освободени Нови видове и той ме защити. После вечеряхме заедно и едното нещо доведе до другото. Беше взаимно.

— Името му?

— Правихме секс по взаимно съгласие. — Надяваше се да избегне отговора.

— И той те ухапа? — Брийз навъсено се намръщи. — Сигурно си си променила мнението по време на секса и той се е опитал да те принуди да останеш под него? Те не могат да се контролират, след като започнат един път. Съжалявам, Джеси. Нарани ли те лошо?

— Изобщо не ми причини болка.

— Ти си се срещнала отново с него. Тук? — Погледът й се фиксира върху белега на рамото. — Това почти е зараснало. Ти си в Хоумленд от около три седмици, нали?

— Да, именно тук.

— Как се случи, че те ухапа?

— Правехме секс. — Тя замълча. — И той ме прикова със зъбите си. Каза ми, че е, за да не мърдам. Наистина ли трябва да го произнеса на глас?

— Ще ми го кажеш, ако не искаш да го обясняваш на охраната. Хайде, изплюй камъчето!

Бузите на Джеси пламнаха.

— Той се опита да бъде много бавен и нежен с мен, така че да не ме заболи, но аз исках да не се контролира. По някакъв начин успях да го постигна и той ме ухапа. Толкова е просто. Не ме нарани, а и той много съжаляваше, че го е направил, но това не беше, за да ми причини болка. — Брийз продължаваше мълчаливо да се взира в нея, запазвайки намръщеното си изражение. — Какво?

— Тогава защо плачеш? Да не би да живее в Резервата и е трябвало да се върне там? Знам, че някои от нашите хора, населяващи онова място, бяха тук преди няколко седмици. Кажи ми името му и ще го върнем обратно. Очевидно много ти липсва, щом плачеш в негово отсъствие.

— Ние повече не се срещаме. Скъсах с него.

— За какво ревеш? Да не си си променила мнението и да го искаш обратно при себе си?

— Иска ми се да беше толкова просто. — Сълзите й заплашваха да прелеят. — Трябва да ми обещаеш, че няма да споменеш нито дума пред никого. Наистина имам нужда от приятел точно сега, Брийз. Необходимо ми е да поговоря с някого. Някой, на когото да се доверя.

— Можеш да ми вярваш. Каква е тайната, която те кара да скърбиш? Няма да се откажа докато не разбера.

— Наложи се да скъсам с него, защото той не иска никой да знае, че спи с мен. — Горещи сълзи потекоха по лицето й. — Спеше в леглото ми нощ след нощ, но през деня, ако случайно се срещнехме, дори не ме поглеждаше. Толкова съм влюбена в него, че чак ме боли. Набил си е в главата, че един ден трябва да си вземе половинка от Новите видове. Такъв е великият му план и аз не фигурирам в него.

— Глупак! — Брийз тихо изруга. — Ти си чудесна жена, Джеси. Всеки един от мъжете ни трябва да се гордее, ако те притежава. Колко време бяхте заедно?

— Спа при мен четири последователни нощи и вероятно все още щеше да е в леглото ми, ако не му бях заявила, че искам да бъдем нещо повече от тайни любовници. Просто не мога да живея по този начин, Брийз. Боли ме, че никога няма да признае връзката ни публично.

— Глупак. Някои от нашите мъже са съчетани с вашия вид и са щастливи. Имам план. Ще се преструвам, че не зная нищо и ще го накарам да прекарва повече време около Ели и Фюри. Той ще се убеди колко щастливи са те и ще научи, че и между вас може да бъде така. Само ми кажи името му и ще го сторя. — Брийз се ухили. — Ще оправим нещата.

— Той вече знае за тях.

Тези думи изтриха усмивката от лицето на Брийз.

— Какъв е проблемът? Всеки може да види колко са щастливи двамата. Той трябва да прегърне щастието, което може да има с теб.

Сърцето на Джеси заблъска, когато тя се поколеба.

— Проблемът е в това, че той вярва, че ще провали собствения си народ, ако има връзка с мен. Притеснява се, че враждебно настроените групи ще луднат, че моят баща ще откаже подкрепата си относно проблемите на Новите видове във Вашингтон и че тук ще настъпи истински ад. Мисля, че е притеснен също и от това, че ще даде лош пример на вашите хора, ако предпочете човешка жена, пред една от жените ви.

Брийз се намръщи.

— Никой няма толкова голямо влияние върху нас, или върху баща ти.

— Един има — прошепна Джеси.

Цветът бавно се отдръпна от лицето на приятелката й.

— Джъстис.

Младата жена избухна отново в сълзи, а Брийз тихо изруга.

Глава 16

Брийз крачеше из спалнята, стрелкайки с поглед Джеси. Стисна юмруци.

— Така всичко придобива смисъл. Джъстис е много умен. — Направи пауза. — Сега разбирам. Той те настани в тази къща, за да те държи в близост до себе си. Всеки се чудеше защо разреши на човек да пребивава тук. Другите живеят в зоната, определена за човешките същества, с изключение на Ели, която живее с Фюри. Обясниха ни, че това е така, защото Джъстис е близък с баща ти и те иска на най-безопасното място в Хоумленд. Тези жилища се охраняват и са защитени повече от всички други.

— Знам.

— Той живее в съседство и може да идва тук, без никой да разбере.

— Знам. — Кимна Джеси.

Брийз я зяпна.

— Толкова е умен. А тази вечер? — Бързо закри устата си с ръка, преди да я отпусне да падне надолу. — Не се е притеснявал за твоята безопасност или затова, че си в един бар с нашия вид. Ревнувал е! Бил е бесен на теб, че си там и танцуваш с Флейм.

— И това го знам.

— Той беше прекалено разярен, Джеси. — Брийз присви очи. — Можеше да причиниш смъртта на Флейм, когато се съгласи да танцуваш с него, затова те отдалечи от мъжа, като те изпрати у дома. Собственическото чувство у нашите мъже е много опасно, но аз те бях предупредила за това.

— Джъстис е с Кит. Между нас няма ангажименти. Спрях да се виждам с него преди две седмици.

— Забеляза ли гнева му?

— А ти видя ли как ръцете му бяха навсякъде по онази жена и начина, по който тя го докосваше?

— Добър въпрос. — Брийз седна. — Горката Джеси.

— Няма да кажеш на никого, нали? Моля те, не го прави.

— Никога няма да сторя нещо, което да навреди на Джъстис. Сега всичко ми се изясни. Той не е глупав. Той е Джъстис Норт.

— Нима името му го прави по-умен? — Джеси се подсмихна.

Устните на Брийз се разтегнаха в усмивка.

— Не. Просто придобива смисъл фактът, защо той не би претендирал за теб и иска да скрие връзката ви. Джъстис представлява нашия народ във вашия свят и ние всички му се възхищаваме. Той е много уважаван и ценен за онова, което прави. — Усмивката й се стопи и тъга изпълни погледа й. — Да бъде с човек, може да му навреди по много начини, Джеси.

Младата жена отпусна рамене и се приведе.

— Знам. Разбирам. Наистина го осъзнавам. Спомням си как пресата полудя, когато Ели и Фюри се ожениха. Беше цял цирк, всички онези враждебно настроени групи започнаха да се появяват в телевизионните предавания и да роптаят колко неморално е да бъдат двамата заедно. Фюри и Ели са просто обикновени хора, за които никой не бе чувал дотогава. Джъстис е…

— Джъстис Норт. Всеки познава лицето и името му. — Брийз се пресегна и стисна коляното на Джеси в знак на подкрепа. — Ще бъде голяма новина, когато той си вземе половинка, независимо коя е тя. Би била по-добре приета и в двата свята, ако е една от моя вид. Така се очаква.

— Знам. — Нови сълзи напълниха очите й. — Не казваш нещо, което да ме шокира.

— Ти ми сподели своята тайна. — Брийз се поколеба. — Може ли да ти кажа една от нашите? Трябва да се закълнеш в живота си, Джеси, никога да не споменаваш дори думичка затова. Много е сериозно. Страдаш ужасно, но трябва да узнаеш още една причина, поради която Джъстис държи толкова да си вземе половинка от моя вид, а не теб.

— Кълна се. Каква е тя?

— Знаеш много за нас, но известно ли ти е, че не можем да имаме деца?

— Да. Не ме е грижа за това. С готовност бих се отказала да имам семейство, за да бъда с него.

— Джеси, ако Джъстис те вземе за половинка, ще му се наложи да се притеснява за нещо, което може да се случи и да разкрие една от най-опасните ни тайни. Ние сме длъжни да защитим себе си от някои неща, които стават навън. Джъстис е в центъра на общественото внимание през цялото време, и ти ще бъдеш също, като негова съпруга. Няма да можете да опазите тайната завинаги. Другите ни смесени двойки могат да бъдат скрити и никой от външния свят няма да задава въпроси. Ще бъде по-трудно с Ели и Фюри, но новините около тях затихнаха достатъчно, след като се ожениха. Освен това, те никога не напускат Хоумленд или не трябва да разговарят с всякакви хора, ако не желаят.

— Не разбирам. Защо смесените двойки трябва да бъдат крити?

Брийз погледна Джеси право в очите.

— Закълни се в живота си, че никога няма да разкриеш онова, което имам намерение да ти споделя. Това ще постави живота на много хора в опасност.

— Кълна се.

Брийз се размърда в леглото.

— Помниш ли, когато ти казах, че се прибрах, защото Ели има да ми съобщи някаква новина.

— Да.

— Тя е бременна.

— Как? — Шок прониза Джеси.

— Правила е секс с половинката си, след успешна операция за отпушване на маточните тръби. Това й е пречило да забременее, но сега всичко е наред.

— Но…

— Човешките жени и мъжете Видове могат да заченат бебе заедно. Открихме го случайно, когато ваша жена забременя от един от нашите мъже. Скрихме от хората, но това бебе вече е родено. Нашите променени гени са доминантни и бебето изглежда напълно Нов вид. Смятаме, че всички деца, родени от смесени двойки ще бъдат такива. Ако вашият народ разбере за…

— О, Боже! — Джеси залитна от шока. — Онези фанатици от враждебно настроените групи ще се побъркат. Те са сигурни, че един ден всички вие ще остареете и ще умрете. Дори са направили залози, кога последният от вас ще умре, също като онези залагания, които правят някои умопобъркани за смъртта на знаменитостите. Те са абсолютни задници.

— Да. Ако Джъстис си вземе човешка половинка, когато забременееш, тази тайна ще излезе наяве. — Брийз се поколеба. — Нашите лекари работят по въпроса защо не можем да забременеем — явно проблемът е при нас, жените, а не при мъжете ни. Женската репродуктивна система е много по-сложна и не сме уверени дали някога ще открият решението. Надяваме се един ден да стане възможно, тъй като всички ние искаме деца. Ако Джъстис те вземе за съпруга, също ще иска деца. Той ще има избор. За мен би било трудно да се откажа да родя дете, ако имах тази възможност. Той не може да скрие теб или детето, защото всеки ще забележи, ако ти, като негова съпруга, не си до него. Надяваме се с течение на времето тези враждебно настроени групи да се разпаднат и всички да приемат нашето съществуване. Но точно сега, времето изобщо не е подходящо светът да научи, че има бебета Нови видове. Направо се ужасяваме, че те ще станат мишени, а ние сме длъжни да ги защитаваме на всяка цена. Те са нашето бъдеще.

Джеси затвори очи, прониза я болка. Значимостта на позицията на Джъстис никога не й бе била по-ясна.

— Напълно разбирам. Той никога не може да бъде с мен.

— Би рискувал твърде много. Това ще постави не само твоя живот в опасност, а неговия и на бебетата, също. Всяка от вашия вид, която се съчетае или чифтосва с нашите мъже ще представлява потенциална възможност за създаване на повече от нас. Враждебно настроените групи няма да се спрат пред нищо, за да се предотврати това.

— Разбирам. — Сърцето й беше разбито. Бе се надявала, че ще му липсва и той ще промени решението си, но сега надеждите й бяха попарени. Джъстис не беше параноик. Просто недооценяваше опасностите, когато му беше изгодно. — Наистина всичко между нас е свършено.

— Джеси, искаш ли да се преместиш в женското общежитие? Ще ти бъде твърде трудно да живееш в съседство с него.

— Трябва да си помисля.

— Никога не съм била влюбена, но това сигурно е мъчение.

Джеси се засмя.

— Да. Това е точната дума, с която можеш да го опишеш.

— Джъстис няма сериозни намерения към Кит. Понякога приема да танцува с жена или да споделя с някоя секс, ако и двамата са заинтересувани. Но никога не е бил с някоя повече от веднъж в последно време. Това помага ли ти? Ако се чифтоса с Кит тази вечер, то ще бъде само секс. Ти си жената, която той настани в близост до дома си и е спал в едно легло с теб. Никога преди не го е правил с друга. Щях да чуя, ако има нещо такова, и за да бъда откровена, всяка би се съгласила да позволи на Джъстис да я лиши от част от свободата й. Той се ползва с уважение и за всяка жена би било чест, ако я поиска в близост до себе си. Този мъж има чувства към тебе. Знай го и се утеши с това.

След цялата тази информация, Джеси се почувства болезнено разголена и ужасно наранена.

— Имам нужда от още едно питие.

— Ще ти правя компания. Мразя алкохола, но ще страдаме заедно.

— Ти си страхотен приятел. Благодаря ти.

— Съжалявам, че си си паднала по Джъстис. Флейм би бил по-добър избор и него би могла да го имаш за своя половинка.

Джъстис крачеше из хола на жилището си в Резервата. Спомените за Джеси го преследваха. Винаги отсядаше в един и същи хотелски апартамент, когато идваше тук на посещение, и затова го считаше за свой втори дом. Погледът му се спря на дивана, където тя го бе масажирала.

Тази жена му липсваше. Това бе постоянна болка, неизчезваща, пронизваща сърцето му и караща го да чувства дълбока тъга, която не го оставяше. Джеси Дюпре бе променила живота му и опитът му да я забрави, се оказа невъзможен. Той изруга и прокара пръсти през косата си, мразеше живота.

Екранът на компютъра му светна и младият мъж седна на ръба на дивана, точно до мястото, където бе седял, когато Джеси бе сложила ръцете си върху него. Стисна зъби.

Новините бяха пълни с историята на един мъж от Видовете, оженил се за човешка жена. Те не знаеха имената на Валиант и Тами, но това не спираше пресата или телевизията да отпечатват или излъчват съобщения за тях.

Четеше доклад след доклад за постъпващите смъртни заплахи по телефона. Имаше и няколко съобщения за инциденти пред портите на Хоумленд и Резервата, където протестиращите започнали да хулиганстват, след като научили за сватбата. Накрая прочете и нивото на оценка на екипа, която човешката работна група беше изпратила. Те бяха в повишена бойна готовност за нападение.

Телефонът иззвъня, той го грабна и го притисна до ухото си.

— Джъстис.

— Съжалявам, че звъня толкова късно — каза Брас и въздъхна. — Спеше ли вече? Знам, че си пристигнал преди час и утре рано сутринта имаш среща.

— Все още съм буден. Какво има? — Колебанието от страна на другия мъж напрегна Джъстис. Сигурно бе нещо доста лошо, щом приятелят му се чуди дали да сподели информацията и се обажда толкова късно. — Кажи ми. Иначе ще си представям далеч по-лоши неща.

— Съмнявам се. Мястото на срещата ти е било променено и те ще дойдат тук, в твоя кабинет, вместо ти да отидеш при тях. Майлс Ерон се обади — офисите им са били разбити и въпреки че не са получили достъп до нашите файлове, намеренията на нападателите са ясни.

Усетил главоболие, Джъстис се облегна назад и със свободната ръка започна да разтрива челото си.

— Откъде могат да знаят? Може би е било просто човешко престъпление.

— Майлс каза, че държи цялата ни информация заключена в сейф и те не са успели да проникнат в него, но са написали по стените графити със спрей. Били са насочени против нас.

— Какво са изписали?

— Общите неща и как са разгневени, че Майлс и компанията му работят за нас. Заяви, че вредата е минимална, но го е страх, ако ти отидеш там. Смята, че би било риск за твоята безопасност. Вместо това той ще дойде тук.

— По дяволите!

— Били са или хора, които ни мразят, или онези лешояди са търсили имената на Валиант и Тами. Някои от охраната се оплакаха, че папараци са дошли до портите да им предлагат пари срещу информация за двойката. Тормозили ги през целия ден и вечерта. И това продължава. Аз не бих пренебрегнал предположението, че са проникнали в офисите на Майлс и са направили да изглежда така, сякаш враждебно настроените групи са го сторили. Той се съгласи с мен, както и полицията, която разследваше, тъй като повредата не е голяма и нищо не е откраднато. Насочили са се направо към сейфа, сякаш са знаели къде да търсят.

— Само това ни липсваше.

— Имам още нещо да ти казвам.

— Страхотно. Какво друго е станало?

— Имахме две нарушения в Резервата. Нарушителите са били заловени преди да прескочат стените, но са успели да стигнат до ръба им, преди да бъдат задържани. Единият от тях е имал камера и е познат на полицията — има досие за нарушения — прави снимки на известни личности, които после продава на таблоидите. Вторият мъж е бил въоръжен и е декларирал, че ще убие жената, която се опозорява, като позволява на едно животно да се омъжи за нея пред Бога. Прехвърлихме ги и двамата на местния шериф. Единият от тях ще отиде в затвора, а другият ще бъде изпратен в болница за психиатрична оценка.

— Това ли е всичко?

— Да.

Джъстис въздъхна шумно, мислейки си отново за Джеси. Онзи човек с оръжието можеше да дойде за нея, ако някой узнаеше, че те двамата се срещат. Това само доказваше, че да бъде с него я поставяше в твърде голяма опасност. Може и да тъгуваше за нея и това го разкъсваше, но поне тя бе в безопасност.

— Джъстис?

— Тук съм.

— Майлс ще се срещне с теб, в офиса ти тук, в девет часа. Съжалявам, че те обезпокоих.

— Такава ми е работата.

— Лека нощ и се опитай да поспиш малко.

— Ти също. — Затвори телефона и се загледа в мястото, където Джеси бе седяла на облегалката на дивана.

Очите му се затвориха и той позволи на болката да го завладее. Пръстите му се свиха по-здраво около телефона. Желанието му да се обади в дома й бе толкова силно, че едва не му се поддаде, но това щеше направи нещата само по-трудни. Ще говори с нея утре, след като се върне в Хоумленд. Ще го направи преди събитието в бара утре вечер, което бе планирано да спомогне за заздравяване на отношенията между хората и Новите видове.

Трябваше да вземе решение дали да продължава да я държи в къщата до неговата. Беше прекалено съблазнително да бъде толкова близо до нея, а идеята Джеси да живее някъде другаде бе твърде трудна за възприемане. Може и да не беше в състояние да бъде с нея, но като знаеше, че тя е толкова наблизо, щеше да му е достатъчно.

Изправи се на крака, огледа стаята и се отправи към леглото. Съмняваше се, че ще заспи. Мислите му бяха твърде разпънати между безопасността на неговите хора и факта, че желаеше една червенокоска да го чака между чаршафите.

Главата му изпълниха образи на онова, което щеше да направи с Джеси, ако сега беше до него. Щеше да докосва и целува всеки сантиметър от тялото й. Членът му трепна само при мисълта за тази възможност. Закле се, че почти можеше да я помирише. Подуши стаята. Естествено, нейният аромат отдавна бе изветрял. Не беше останала и следа от него. Всичко бе само в главата му.

Мъжете, които се бяха съчетали, казваха, че са обсебени от нуждата да бъдат близо до своите половинки. Запъти се към банята и мисълта преминала през главата му го вледени. О, Боже. Тя не ми е половинка.

Спри! Не мисли за това! Достатъчно зле е положението и без тези налудничави мисли!

Той влезе в банята, светна лампата, стисна плота и се наведе напред. Вгледа се дълбоко в собствените си очи, видът им — толкова различен от човешкия — постоянно му напомняше, че животът го бе изправил пред трудни предизвикателства.

Ако някой друг мъж бе поискал да си вземе човешка жена за половинка, той щеше силно да го подкрепя в това му начинание. Щеше с радост да се справи с каквито и главоболия да възникнат от неблагоприятната ситуация. Щеше да намери най-добрия начин да се бори с възникналите заплахи и да се справи с тях. Нямаше нищо против предизвикателствата — животът щеше да бъде по-лесен без тях, но той не се плашеше от битки.

Разбира се, не неговата жена бе поставена в опасност. Джеси щеше да бъде като с нарисувана мишена на гърба, това щеше да доведе до много неприятности, а той се бе заклел да направи всичко по силите си, за да облекчи живота на Новите видове. От гняв хватката му се стегна върху ръба на плота и той се пропука под силните му пръсти. Джъстис погледна надолу, видя щетите, изруга тихо и пусна дървената повърхност.

Щом станеше въпрос за Джеси, всичко до което той се докоснеше, се рушеше. Стисна челюсти и ръмженето му се засили.

— Не точно нея, не и заради мен. Няма да поставя жената, която обичам в опасност.

След трите бири, Джеси знаеше, че е преминала отвъд прага на пиянството си. Брийз бе повалена от стека с шест бири, който сама изпи, и почти пълната бутилка вино, която бе намерила забутана в долното рафтче на хладилника. Тя изучаваше приятелката си.

— Мислех си…

— Не мога да стана.

— Безпомощна. — Брийз се засмя. — Джъстис те заслужава. Ти си прекрасна и заслужаваш добър мъж за твоя половинка. Той е длъжен да се възползва от шанса и така трябва. Може би вашият свят няма да бъде против тази идея, както мисли нашия лидер. По-голямата част от хората приеха добре, когато Ели и Фюри се ожениха. В началото бяха настръхнали, но после вашият вид изглежда ги хареса, след като Фюри едва не умря защитавайки Ели. Може би един ден ще разберат за нашите деца и няма да им бъде противно. Наистина, кой може да мрази едно сладко малко бебче? Ти и Джъстис заслужавате да бъдете заедно и да сте щастливи.

— Той няма да мисли така, а и не ми харесва частта, в която Фюри едва не е умрял. Не искам Джъстис да бъде застрелян.

— Нашите мъже понякога са упорити и съсредоточени посвоему. Когато е необходимо те няма да проявят разум. Ние трябва да го накараме да осъзнае, че той се нуждае от теб, въпреки проблемите, до които това ще доведе.

Брийз й се виждаше размазана, докато я наблюдаваше, сигурна, че това е от зрението й, а не че жената се топеше.

— Не мисля, че това ще се случи. Той няма да се вслуша.

— Утре вечер в бара, в който бяхме снощи, има парти. Каня те да дойдеш. Ще се облечеш и ще му покажеш, че не може да те пренебрегва. — Джеси се разсмя и едва не падна от стола. Хвана се за масата, за да се задържи в изправено положение. Едната й ръка се свлече и тя се удари по бедрото. — Джеси? Погледни ме!

— Коя от вас? Две сте.

Брийз се разтресе от смях. Това накара приятелката й да почувства гадене и тя изстена.

— Не се притеснявай. Аз ще се погрижа за всичко. Ще накараме Джъстис да осъзнае, че ти си жената за него. Няма да плачеш повече.

— Какво означава това?

— Надявам се, че не си срамежлива. — Брийз изглеждаше замислена.

— Срамежлива? — Джеси усети световъртеж. Опита да се намести на мястото си, но се свлече надолу.

Жената от Видовете се засмя, когато хвана приятелката си, преди тя да се удари в пода.

— Безпомощна — изкиска се, повдигна Джеси и я метна на рамо. Занесе я в спалнята и я хвърли на леглото. — Дай да видим сега дали притежаваш нещо секси. — И се приближи до гардероба с решителен израз на лицето си.

Глава 17

— Главата ми — изпъшка Джеси.

Приятелката й се изсмя, от което болката се усили. Бе погълнала два аспирина и отчаяно се молеше скоро да подействат. Чувстваше се така, сякаш някой блъскаше с пневматичен чук зад челото й.

— Не биваше да пиеш — изкиска се Брийз.

— Спри да се смееш! Моля те. Боли!

— Аз трябваше да те нося до леглото.

— След втората бира нищо не си спомням. Колко изпих?

— Много, но аз изпих три пъти повече от теб. И не припаднах. Опитах се да те накарам да пиеш вино след бирата, но ти каза, че ме виждаш двойна.

— Благодаря, че ме сложи да си легна.

— Донесох ти нещо.

— Какво? Надявам се е питие, което да ме повали отново.

Брийз излезе от банята, където Джеси се киснеше във ваната и се върна с калъф за дрехи в ръце.

— Това е рокля и всичко, което върви с нея. Ели ми помогна да ти намеря нещо красиво да облечеш. Ти си нейният размер, само дето гърдите ти са по-големи. Така, че ще ти стане.

— По принцип не нося рокли, но благодаря. Плещих ли глупости снощи по въпроса?

— Това ще облечеш довечера.

— Защо? — Джеси се намръщи. — Какво ще има тази вечер?

— Идваш на парти с мен. Не си ли спомняш?

Джеси поклати глава и веднага съжали. От движението й стана лошо.

— Какво парти?

— И таз добра. Не си ли спомняш, че говорихме. — Смехът й прозвуча отново. — Поканена си на парти на Видовете като мой гост. Там ще има много други хора и ще бъде весело.

— Не мисля така, Брийз. Джъстис бе пределно ясен, че ми е забранено да присъствам на социални мероприятия на Видовете, а и главата ме боли толкова много, че ми се иска да се върна обратно в леглото и да остана там до следващата седмица.

— Идваш, подготвила съм всичко. Точка по въпроса!

— Споменах ли, че не нося рокли? Баща ми е сенатор, той ме влачеше на толкова много благотворителни мероприятия, докато растях, че сега не мога да понасям гледката на този вид дреха. — Главоболието й бе започнало да стихва — сигурен признак, че хапчетата действаха, и тя се взря в Брийз. — Плюс това, нали знаеш, че в определен момент някой може да спомене пред Джъстис, че съм била на партито. Не искам да се карам с него. Не искам да си крещим.

— Затова ще дойдеш и ще облечеш роклята. — Брийз седна на плота. — Държа да си сложиш грим като всяка човешка жена, ще бъде весело. Всичко е уредено, а ако спориш, ще започна да вия. Гените ми са смесени с кучешки и доста се упражнявам. — Тя се ухили, очевидно горда от това. — Мога да вия толкова силно, че да накарам ушите ти да кървят, така че мълчи, приятелко. Сега ще ти измия косата, а после ще излезеш от ваната, преди кожата ти да се набръчка. Имаме само няколко часа да се приготвим, тъй като ти спа през целия ден.

— Колко е часът?

— Четири, следобед.

— Не може да бъде — изпъшка Джеси. — Днес трябваше да съм на работа.

— Обадих се на Ели, че няма да ходиш. Тя купи всичко за тази вечер по интернет, после изпратиха човек да вземе избраните неща и да ги достави до портата. Наложи се да дойда да взема една от твоите обувки и да погледна сутиена ти, за да вземем размерите ти. Надявам се нямаш нищо против, но взех назаем ключа за входната врата. Минахме през много неприятности, тъй че не спори, Джеси. Ти ще дойдеш на това парти, дори ако трябва да те нося. Направих го снощи, мога да го направя отново. Сега, мръдни навътре и дай да ти измия косата.

Два часа по-късно Джеси се чувстваше сто пъти по-добре. Аспиринът бе подействал напълно, а и банята бе помогнала. Сега главоболието беше само спомен. Брийз беше участвала в подготовката й за партито, защото се боеше, че тя може да се откаже. Приятелката й бе признала, че вероятно би се изкушила да го направи, ако високата жена не я бе държала под око през цялото време.

Джеси зяпна отражението си и опита да скрие тревогата си. Брийз се перчеше отстрани щастливо, ако се съдеше по изражението й. Роклята бе прекалено тясна — дълбокото деколте разкриваше твърде много от цепката между гърдите й, а късата пола показваше прекалено много от краката й.

— Ели ли избра тази рокля? — Тя погледна Брийз за потвърждение.

— Заявих й, че искам да изглеждаш красива и много секси. Тя каза, че роклята ще направи така, че всеки мъж да те забележи. Мисля, че е перфектна, но ми се щеше да си вдигнеш косата в един от онези великолепни кокове, които жените ви носят. Видяла съм да правят това по телевизията, когато отиват на светски партита. — Тя пристъпи по-близо. — Гримът скри белезите, оставени от Джъстис, така че не е необходимо да оставяш косата си разпусната по раменете.

— Харесва ми, когато е пусната. Толкова е дълга, че ми причинява главоболие, ако трябва да я навия и държа на главата си за повече от няколко часа.

— Изглеждаш добре. — Брийз й отправи усмивка. — Всички ще мислят така.

Или ще ме объркат с проститутка. Въздържа се да не го каже на глас. Не искаше да й се налага да обяснява на Брийз, нито да нарани чувствата й. Партито изглежда означаваше много за приятелката й, затова се примири и си премълча.

— Надявам се, че няма да има танци. — Джеси сведе поглед към разголените си гърди. — Тази рокля няма да издържи нищо друго, освен бавно танцуване, иначе може да ме арестуват за непристойно поведение. Страх ме е да си поема дълбоко дъх, защото гърдите ми ще изскочат. Мисля, че имам още един сутиен, който не ги повдига така нагоре.

— Няма да променяш нищо от това, което Ели избра да носиш. Тя знае какво прави, а и изтърпя много неприятности заради нас. Ще има танци, но никой не е казал, че ти трябва да участваш в тях. Имаш страхотно тяло и изглеждаш прекрасно. Нямаш нашите мускули и си бледа, но няма какво да криеш, Джеси. Какво казваше онази поговорка? Щом го имаш, покажи го? Е, като го имаш, носи го с гордост.

Джеси изведнъж се намръщи, изучавайки Брийз. Интуицията й я предупреждаваше, че нещо не е наред.

— Това да не е някакъв заговор? Изглеждаш твърде доволна от себе си и имаш особен блясък в очите.

— Няма нищо. — Брийз отмести поглед, гледаше навсякъде другаде, само не и към Джеси, и играеше с ръцете си.

— Джъстис ще бъде ли там? — Това бе най-лошият сценарий, за който можеше да се сети. — Разбрах от секретарката му, че още е в Резервата, когато ми се обади, за да ми каже, че срещата ни е била отменена. Може би той й е казал, че имаме такава, защото със сигурност едва ли й е споменал, че ще дойде тук, за да ми крещи заради миналата вечер.

— Забавил се е във връзка с някакви проблеми в Резервата. — Брийз срещна погледа й и го задържа. — Би било интересно, ако той можеше да присъства. Всеки от мъжете ще те гледа и ще иска да се чифтоса с теб.

— Не искам повторение на миналата вечер — въздъхна Джеси. — Беше толкова неудобно да бъда третирана като петгодишно дете, което го отпращат в стаята му. Направи сцена на дансинга с Флейм, когато ми попречи да си тръгна с него.

Онова палаво пламъче се завърна в тъмните очи на Брийз.

— Това няма да се случи тази вечер. Джъстис няма да е в състояние да ти крещи, ако мъжете танцуват с теб и искат да споделите секс.

— Брийз, накарала си Ели да купи тази рокля с цел да вбесиш Джъстис, когато мъжете започнат да ми се лепят, така ли? Той ще научи за това и ще побеснее. — Жената Нов вид отново не смееше да я погледне, но усмивката й стана по-широка. — Брийз!

— Това ще му се отрази добре. Той те накара да плачеш. Ти ще го ядосаш и той няма да може да направи нищо тази вечер. Съветът и всичките ни хора, с изключение на онези, които ще охраняват, ще бъдат там и Джъстис няма да има разумно основание да твърди, че не бива да присъстваш на партито. Това е твоята нощ, Джеси, можеш да му го върнеш. Ще се наложи Джъстис да контролира гнева си, когато открие, че си там, дори и това да го убива. Можеш да флиртуваш и танцуваш с всеки един от мъжете ни, който поиска, и той ще страда и ще се чуди дали някой от тях ще спечели вниманието ти. Ще е добре за него да разбере колко привлекателна си за нашите мъже. Спомни си, как се чувстваше ти, когато узна, че е извел Кит на танци. Обзалагам се, че след днешната вечер, ще се научи никога повече да не излиза с други жени. Дори само поради тази причина трябва да направиш това, Джеси.

— В действителност, не искам да го разстройвам — въздъхна младата жена.

— Нашите мъже не се разстройват. Те се ядосват, избухват, но после бързо им минава. Начинът да си отмъстиш на един от мъжете ни е, като го вбесиш тогава, когато не може да отвърне на удара. Така, той ще се научи и ще помни.

— Искаш да кажеш, че той не може да отвърне на удара довечера? А какво ще кажеш за утре? Секретарката му заяви, че ще се върне на сутринта.

— Тази нощ ще спиш в женското общежитие. Аз не съм глупава. Помислила съм затова. Организираме купон с преспиване в библиотеката на общежитието и ти си поканена. Това ще продължи няколко дена. Вече съм опаковала пижамата ти в една чанта. Когато се върнеш след време у дома, той вече ще се е охладил и ще си е научил урока.

Джеси прехапа долната си устна, обмисляйки предложението.

— Сигурна ли си? — Трябваше да признае, че е много изкушаващо. Джъстис щеше да избухне от гняв, когато му се обадят, че тя е на партито и не се е подчинила на заповедите му. Заслужаваше да му причини малко мъка.

— Не се тревожи за Джъстис — усмихна се Брийз. — Обещавам ти, че по един или друг начин ще се успокои, докато се срещнете. Нашите мъже не остават ядосани задълго. Да вървим. Не искам да закъснявам. — Хвана я за ръката и я дръпна. — Аз ще карам.

Брийз паркира на улицата до бара.

— Партито ще бъде в бара?

— Това е мястото, където се провеждат всичките ни социални събирания.

— Какъв е поводът? Забравих да попитам.

— Просто го правим от време на време. Харесва ни да бъдем един с друг и да се смесваме с хората. Това е едно от нещата, които Ели измисли, за да спомогне за намаляване пропастта между нашите разновидности и то действа много добре. Последната година направихме две подобни партита. На тях е весело и те се харесват, както от човешките същества, които са свързани с нас, така и на нашите хора. — Тя се поколеба. — Изненадана съм, че не си присъствала на нито едно от тях. Работила си с човешката група със специално предназначение, и те са поканени.

— Моят шеф никога не ми е казвал. Тим ми е нещо като бавачка.

— Какво означава това?

— Защитава ме и се отнася с мен, сякаш съм му дъщеря. Вероятно не ме е поканил, защото е сметнал, че мъжете веднага ще ми се нахвърлят.

— О! Това е напълно логично. — Брийз бързо се отправи към вратата. — Побързай! Някои Видове идват от Резервата, специално за да присъстват. Те не разполагат с толкова огромна сграда там, за да организират подобно събиране. Имаме достатъчно спални общежития и винаги можем да поберем повече хора. Могат да останат за няколко дни. Някои от мъжете и жените, за чието спасяване си помогнала в Колорадо, ще бъдат тук. Искахме да споделят радостта от свободата си с нас.

Думите за освободените Видове от съоръженията за тестване в Колорадо малко я изплашиха, щом си спомни как я нападнаха, но реши, че ще се оправи. Там щеше да има и други хора, което означаваше, че те са подготвени да се справят с тях. Брийз й махна да влизат вътре.

Музиката се носеше гръмко през голямата площ и много мигащи светлини осветяваха дансинга. Мястото беше препълнено с народ — жените носеха хубави рокли, а мъжете бяха с костюми или елегантни панталони и ризи.

— Съветът също е тук. Ще те запозная с тях по-късно. — Брийз трябваше да крещи, за да надвика шумотевицата. — Те са приятелски настроени.

Джеси никога не бе срещала четирите члена на Съвета. Всеки един от тях бе дошъл от различна лаборатория за тестване и представляваше Видовете, освободени от нея. Джеси предположи, че скоро ще има пети член на Съвета от новооткритото съоръжение в Колорадо, ако вече не го бяха направили.

Брийз стисна ръката на спътничката си.

— Ела! Хайде да танцуваме!

Джеси забеляза Трей, старият лидер на екипа и някои от членовете на работната група, седнали на бара.

— Почакай! Виждам някои приятели. Искаш ли да те запозная с момчетата, с които работех?

— Не сега. — Брийз отново я дръпна към себе си.

— Хайде да танцуваме! Ще им кажеш здравей по-късно, когато ожаднеем и поискаме по едно питие. Тогава ще седнем и ще поговорим.

Джеси бе сигурна, че не иска да пие след ужасния си махмурлук. Екипът щеше да бъде тук часове наред, нощта бе пред тях, а и партито току-що бе започнало. Не че имаше някакъв избор, тъй като хватката на приятелката й се стегна и Брийз я повлече към танцовата площадка сред море от движещи се тела.

Джеси беше дребна, но тя видя и няколко други дребни жени на дансинга. Тайни и Бюти танцуваха заедно. Усмихната, Бюти стоеше изправена и наблюдаваше как играят останалите, а Тайни танцуваше около нея. Джеси се засмя, доволна да види, че върху лицето на другата жена не бе изписан страх, докато се намираше в средата на такава голяма тълпа от хора.

Докато играеше с тяхната група, Джеси забеляза няколко неща за Видовете. Те танцуваха, но не по двойки както останалите, а просто групово всички заедно. Тя се отпусна напълно и се отдаде на музиката. Брийз се наклони към нея.

— Научи ме на нещо секси.

— Като например? — Джеси спря да се полюшва в ритъм.

— На онова нещо, което правеше, докато танцуваше с Флейм снощи. — Брийз се обърна, протегна ръце и размърда ханша си. — Това движение.

Джеси повдигна ръце и й го показа. После направи завъртане, поклащайки бедрата си, нещо, което бе научила в един курс по ориенталски танци преди години. Брийз имитира движенията й, същото направиха и няколко други жени наблизо. Тя им показа онова, което знаеше, щастлива да ги научи. Брийз се приближи.

— Направи това. — Брийз й показа някои стъпки.

Джеси беше във вихъра си. Тя танцуваше с мъж след мъж, които се сменяха с всяка следваща песен. Поредната мелодия се смени и друг кавалер я хвана изотзад за талията. Джеси се завъртя отдалечавайки се от Новия вид, с когото току-що бе танцувала, за да попадне в ръцете на следващия, благодарна, че не си е вкъщи, мислейки за Джъстис. Излизането й изглеждаше идеалното решение, за да преодолее мъжа, когото обичаше.

На Джъстис не му беше до парти, но трябваше да присъства. Кит бе поискала да го придружи, но й отказа. Снощи, когато я бе извел на вечеря, му беше намекнала, че може да я счита за негова половинка. И му даде да разбере, че най-малкото може да сподели секс с нея и той съжали, че бе приел да излязат. Беше го направил, защото си мислеше, че ако вечерта бъде с някой, с когото може да си поговори, това ще го отвлече от натрапчивите мисли за Джеси. А и като го видеха, че е щастлив, това щеше да разсее безпокойството на всеки. Вместо да му бъде приятел, Кит се бе опитала да го съблазни.

Четиримата членове на Съвета седяха на една маса с него и той ги изучаваше. Те искаха по-голям контрол, а от него да остави в ръцете им част от задълженията си. С готовност се бе съгласил на тазсутрешната среща, за да обсъдят въпроса и с нетърпение очакваше да им предаде някои от отговорностите си. Това щеше да му е полезно — би си позволил да работи по-малко часове, а те щяха да почувстват, че правят много повече за своя вид.

Мислите му отново се понесоха към Джеси. Снощи почти не спа. В редките моменти, когато се унасяше, го спохождаше сън — тя, под него, в леглото му. Събуждането му сам, с мощна ерекция, ни най-малко не направи сутринта му приятна. Беше се изкъпал и отишъл в офиса си, само за да започне спор с Майлс.

Майлс беше довел жената, която боядисваше косата на Джъстис и досадната си помощничка Тоня, която бе нападнала Джъстис преди. Тя беше агресивна жена и опитваше да примами мъже от Видовете в леглото си. Винаги се чувстваше преследван, когато трябваше да се разправя с нея. Той съжаляваше глупака, който щеше да я вземе. Тя имаше безчувствено сърце, студени очи и планираше действията си, сякаш всичко бе игра.

— Какво предизвика този гневен израз на лицето ти? — Дълбокият глас принадлежеше на Джейдид.

Той вдигна поглед и се взря в ярките зелени очи на члена на Съвета.

— Виждаш ли косата ми?

— Светла е. Този оттенък на кафявото не е твоят цвят. — Усмихна се и докосна собствените си гарвановочерни кичури. — Това ще изглежда много по-добре на теб.

— Спри да го дразниш — нареди тихо Сийдър, друг член на Съвета. Гласът му бе измамно спокоен. — Той прави много за нас и съм сигурен, че вонята на онова, което са използвали, го притеснява повече, отколкото нас. Мога да го помириша от другата страна на масата.

Някой приближи и отвлече вниманието на Джъстис от подигравките им. Знаеше, че го правят, за да разведрят настроението му, но той се съмняваше, че постигат нещо. До масата спря Тим Оберто и се усмихна.

— Джъстис, благодаря ти, че ни покани. — Той погледна към членовете на Съвета, преди отново да насочи вниманието към лидера на НСО. — Все още не си ми дал името на замяната, която ми трябва. Имаме няколко потенциални клиенти, които търсим, и искам да разполагам с един Нов вид в екипа си, преди да научим целта за спасяване.

Браун се приведе напред.

— Замяна?

— Съжалявам, Тим. — Джъстис имаше много неща на главата си. — Тим иска един от нашите мъже да се присъедини към екипа, установяващ първия контакт при намирането на жени-подаръци. — Той срещна погледа на човека срещу себе си. — Обещавам, че утре ще прегледам папките, за да открия някой, който добре си взаимодейства с човешките същества и доброволно ще поиска да живее във външния свят. Предполагам имате план как ще го пазите, докато е там?

— Да.

— Ще избера подходящия и той ще се свърже с теб утре, до края на работния ден.

— Става. — Тим погледна към членовете на Съвета. — Господа. — И бързо изчезна.

Браун се засмя.

— Той не ни познава, иначе никога не би използвал това обръщение за присъстващите на тази маса, освен за Джъстис.

Мислите на Джъстис отново се понесоха към Джеси. След партито планираше да прескочи през задната ограда и да я убеди да го пусне вътре в къщата, за да разговарят. Тя нямаше да споделя секс с никой друг, освен с него. Това беше единственият начин, по който щяха да се развиват нещата, иначе щеше да убие всеки, който я докосне. Той имаше план. Щяха да се закълнат да не излизат с други. Това щеше да го предпази да извърши убийство, а и никога нямаше да види отново болката в очите й, която бе съзрял, щом тя узна, че има среща с Кит.

— Като стана дума за тези, които не са джентълмени, аз обичам човешките жени — засмя се Джейдид. — Има нещо в тях, което ме кара да се възбуждам, когато ги видя. Не знам дали е, защото са толкова различни от нашите жени, или защото са много различни от всички нас.

Сийдър се засмя.

— Точно в момента и аз съм твърд, като гледам човешката жена, с която танцувах, преди да дойда на масата. Все още имам фантазии за малките й ръце, плъзгащи се по тялото ми. Знам, че и тя се е чувствала толкова добре, докато ме докосваше. Кожата й беше много мека и въпреки че лицата им ми се струват странни, нейното ме кара да мисля, че е красива.

— Виждам я — каза Бийст и кимна. — Иска ми се да сваля тази рокля от нея и да видя дали е мека навсякъде. — Той изръмжа. — Коя е тя? — Бийст многозначително погледна Джъстис. — Кой е човекът там? Искам името й, така че когато тръгна след нея да имам предимство. Мисля, че бедрата й перфектно ще паснат на раменете ми.

Мъжете се разсмяха, докато Джъстис поклати глава към Бийст във весело настроение.

— Тази, за която говориш, може би е Ели. Тя е тук тази вечер, но излиза рядко. Трябва да се спреш. Съчетана е с Фюри, а той ще постави собствените ти бедра около врата ти, преди да те напъха в торба и да те изпрати у дома в Резервата, затова че гледаш съпругата му. Единствената друга човешка жена, която може да е тук, е новата лекарка, която наех. Тя е привлекателна и е сама, но мисля, че не е готова за вас. Малко по-плаха е.

— Как й е името? — попита Бийст. — Ще накара ципа на панталоните ми да се пръсне, ако продължава да поклаща сладкия си задник още дълго.

Джъстис се ухили и се обърна, за да проследи накъде сочеше пръстът на члена на Съвета. Беше се запознал с новата лекарка Алисън Бейкър една седмица по-рано. Тя бе сладка, малко срамежлива и блага. Би било направо смешно, някой като грубия Бийст да се опитва да я съблазни и да споделят секс. Надяваше се само бедната душа да не се откаже от новата си работа от страх, без да осъзнава, че не я грози опасност.

Човекът можеше лесно да бъде открит по ниското и дребно тяло. Обхвана го ужас, щом разбра кой е източникът на ерекцията на Бийст. Черната й рокля засилваше още повече яркостта на косата й, която падаше чак до дупето й. Бледата й кожа почти сияеше в сравнение със загорелите Видове до нея. Там стоеше Джеси и това беше нейният сладък задник, за който Бийст си фантазираше. Яростта моментално го връхлетя и той не можа да си поеме въздух.

Тя танцуваше между двама мъже от Новите видове, твърде близко, за да не може да избегне допира до тях, и докато той я наблюдаваше, Джеси постави дланите си върху гърдите на единия, който беше с лице към нея. Джъстис си пое въздух, за да напълни изгладнелите си бели дробове, пред очите му се спусна червена мъгла, която почти го заслепи и той остана като замръзнал.

Присъстваха много хора — целият екип на работната група, част от човешките сътрудници, трудещи се в Хоумленд, медицинския персонал, включително и новата докторка.

Джъстис принуди тялото си да се отпусне. Вложи всяка частица от самоконтрола си, за да не скочи от стола, и се опита да бъде разумен. Тя танцуваше с мъжете, а не споделяше секс с тях.

Това беше парти. Нямаше опасност да си тръгне с единия от тях, та камо ли с двамата. Трябваше да измисли начин да я отведе у дома, без да прави сцени. Погледът му се стрелна наоколо, търсейки Брийз. Щеше да се наложи да поговори с нея насаме, да й каже, че Джеси е в опасност и да я накара да я придружи до жилището й.

— Виждаш ли, какво имам предвид? — засмя се Сийдър. — Аз танцувах с нея. Тя има най-малките и най-деликатни длани. Бих искал да ги прокара по мен. Човешките ръце са меки. Те нямат грапавината на мазолите. Обзалагам се, че усещането е по-хубаво, когато те погалят с нежни ръце.

— Харесва ми начина, по който тя се движи — изръмжа отново Бийст. — Представете си само ако е под вас.

Джъстис не трябваше да си представя. Той знаеше, какво е чувството Джеси да е прикована под него. Яростта го заля отново и той стрелна с поглед четиримата членове на Съвета. Те не му обръщаха внимание, а продължаваха да се взират в Джеси, сякаш бе заек, който искаха да хванат и да изядат. Стисна зъби.

— Заета е вече. Забрави за това! — Джъстис успя да запази спокоен тон.

Бийст го погледна.

— С някой от нашите?

Не отвърна нищо, бе твърде зает да се бори с гнева си.

Бийст сви рамене, загледан отново в Джеси.

— Ще й покажа колко съм по-добър от човешкия й любовник. Той е глупак, щом й е позволил да отиде някъде без него. Ще танцувам с нея и ще я държа в прегръдките си, за да съм сигурен, че никой друг няма да я докосне. Нейният човек не е достатъчно умен, за да успее да я задържи за себе си.

— Ами, ако е омъжена? — засмя се Сийдър.

— Ще се разведе. Техните мъже са твърде мекушави, за да задържат една жена. — Бийст посочи към Джеси. — Ето тази жена бих искал да задържа.

— Искаш я за половинка? — Сийдър погледна към непознатата.

— Да. Ако трябва да си избирам човешка половинка, ще взема точно тази. Мога да прекарам остатъка от живота си, чифтосвайки се с нея.

— Представете си я наедряла с дете. Сега наистина се надървих — каза ниско Джейдид.

Браун, последният член на Съвета, изръмжа.

— Бих искал да притежавам една жена изцяло. Бих искал да вкуся кърмата й. Сега, след като я посочи, Бийст, съм ти благодарен. Мисля да отида да разбера дали намира котките за секси. — Браун се изправи.

Джъстис трябваше да държи гнева си изкъсо.

— Сядай! Тя живее и работи тук.

— Добре — ухили се Браун. — Няма да й се наложи да ходи много далеч, когато я отведа в леглото ми. Тя е истинско съкровище.

— Не я познаваш. Може да е досадна. — Джъстис усети, че контролът му се изплъзва.

— Това не ме безпокои. Виж я. — Браун срещна погледа на му. — До края на нощта ще бъде моя. — Острите му зъби блеснаха. — Ще я заведа у дома и ще се чифтосвам с нея, ще я чукам, докато не закрещи името ми и ще продължа да го правя, докато не я заплодя с мое дете.

Джъстис изръмжа силно и бавно се изправи на крака. Присви очи и всеки мускул в тялото му се напрегна. Браун продължаваше да се хили, сякаш не усещаше опасността, но другите трима членове на Съвета се отдръпнаха леко назад, за да оставят известно разстояние между себе си и масата.

— Проблем ли има, Джъстис? — Браун повдигна вежда. — Изглеждаш разстроен.

— Не се приближавай до нея! — изръмжа той.

Браун наклони глава, все още подхилквайки се.

— Има ли причина да не го сторя?

— Тя работи тук.

Браун сви рамене.

— Жената не принадлежи на никой от Видовете и това прави играта справедлива. Но аз не възнамерявам да си играя с нея. Познаваш баща й, нали?

— Да, и му се заклех, че ще я пазя.

— Е, аз ще предявя правата си над нея, така че не е нужно да я защитаваш повече. Ще я направя моя, ще я напълня със семето си и ще го посадя в нея. Тя ще бъде чудесна половинка и майка на малкото ми.

От гърлото на Джъстис се откъсна рев и той преобърна масата, така че тя вече не стоеше между него и Браун. Хората около тях се стреснаха, млъкнаха и бързо се отдръпнаха далеч от двамата настръхнали мъже. Ръцете на Джъстис бяха стиснати в юмруци от двете му страни, дишането му се учести, а зъбите му се показаха, когато се усмихна презрително на члена на Съвета, който искаше жена му. Другият Вид предпазливо отстъпи крачка назад.

— Браун — обади се Сийдър, — отиде твърде далеч.

Без да изпуска от очи Джъстис, Браун направи още една крачка назад, за да остави по-голямо разстояние помежду им и премести поглед към преобърнатата маса.

— Ако не тази вечер, може би друг път. — Той наведе брадичка към гърдите си и, свел поглед, се оттегли назад, след което се завъртя на пети и се скри в групата, близо до бара.

Лидерът на Новите видове огледа своя народ, след като се пребори с желанието си да последва Браун и да се сбие с него. Словесните претенции, които се бе опитал да отправи към Джеси, бяха достатъчно оправдание да заблъска с юмруци самодоволната му физиономия. Хората му се взираха в него с нервни, объркани погледи и го наблюдаваха безмълвно, отказвайки да го погледнат директно в очите. Бе очевидно, че той почти се бе сбил с член на Съвета. Никой не смееше да приближи до него — яростта му все още личеше — и останалите членове на Съвета се бяха оттеглили по-надалеч.

Погледът му се насочи към дансинга. Джеси и останалите там не обръщаха внимание на напрегнатата ситуация, музиката заглушаваше шума от кавгата. Гледката на тялото й, което се триеше в един от мъжете, изстреля гнева му още по-високо. Той с усилие потисна надигащия се в гърлото му рев и остана на място, дълбоко поемайки въздух, докато овладее звяра в себе си. В противен случай някой щеше да умре. Знаеше колко е опасен в това състояние не само за своята жена, но и за хората си.

Бавните дълбоки вдишвания му помогнаха. Юмруците му се отпуснаха и той затвори устни, покривайки зъбите си. Джеси трябваше да си тръгне и да не позволява на други мъже да стоят толкова близо до нея, или той щеше да направи сцена, по-лоша от тази, която бе предизвикал преди малко.

Ще бъде цяло чудо, ако успея да я измъкна оттук, преди да се пролее кръв. Мисълта за тази вероятност му помогна да се успокои още повече.

Глава 18

Джеси се обърна, когато една ръка я сграбчи здраво през кръста. Мъжът бе малко агресивен, докато танцуваше плътно до нея, но тя бе уверена, че не би я наранил.

Вдигна поглед нагоре и ахна. Джъстис сърдито се взираше в нея. Значи той бе на партито и не изглеждаше щастлив, че я вижда, ако се съдеше по яростта, която блестеше в очите му. Младата жена погледна надолу, когато и другата му ръка се протегна и дланите му здраво стиснаха ханша й. Лидерът носеше тъмен морскосин костюм, черна копринена вратовръзка и изглеждаше цивилизован от врата надолу.

— Трябва да се прибереш вкъщи, веднага!

Джеси срещна погледа му отново и докато изучаваше суровите му черти, прецени степента на неговия гняв. Той е бесен. Ноздрите му се разшириха, мъжът тихо изръмжа и пръстите му се стегнаха още по-здраво, за да потвърдят преценката й. Тя трескаво извърна глава, за да се огледа през рамо и забеляза Брийз, но не видя изненада, изписана на лицето й. Защо имаше тревожното чувство, че приятелката й бе нагласила работата, и знаеше, че Джъстис ще бъде на партито.

— Тръгваш си! — настоя той строго, с груб глас.

Брийз спря да танцува, поклати глава и й даде знак с юмрук. Тъмният й поглед обиколи дансинга и й намигна, когато отново погледна към нея. Усмихна й се, сякаш искаше да я увери, че е в безопасност.

— Джеси? Чуваш ли ме? Погледни ме, веднага!

Тя извърна глава, вдигна поглед към лицето му и се намръщи. Не би посмял да направи сцена, подобна на снощната. Около тях имаше много хора и той трябваше да се отдръпне, ако тя му се възпротивеше. Джъстис беше бесен, че тя танцуваше. Не беше нужно да си гений, за да разбереш, че вероятно той не одобрява начина, по който бе облечена и я искаше вън от бара.

— Не. Дошла съм да се забавлявам и няма да си тръгна. Човешките същества са добре дошли на това парти и аз също бях поканена.

Той присви очи, пръстите му отново се стегнаха около кръста й.

— Няма да повтарям повече. Върви си вкъщи.

Обхвана я гняв.

— Виж, ако искаш да танцуваш, попитай ме и ще приема. В противен случай ме пусни, за да продължа да се забавлявам. Това е всичко, което правя. Дойдох с Брийз и ще си тръгна с нея. — Понижи глас. — Мъжкото ти перчене е абсолютно ненужно, така че престани. Аз не позволявам на всеки да шари с ръце по цялото ми тяло, както ти позволи на Кит да направи с твоето. Нито пък някой търка слабините си в задника ми.

Той рязко отдръпна ръце от тялото й, сякаш го опари. Отстъпи назад и очите му слисано се разшириха от отказ й да му се подчини и от неуместното й изказване за поведението му предишната вечер. Джеси му обърна гръб и тръгна към Брийз. Ни най-малко не я изненада факта, че отказа да танцува с нея. Тук имаше твърде много хора, щяха да го видят как я държи в прегръдките си, а това не беше нещо, което той би направил. Поне не с човек. Зачуди се дали Кит отново е наоколо, за да го докосва и да трие тялото си в неговото.

Джеси стигна до приятелката си, намръщи се и й отправи обвинителен поглед. Тя й се усмихна в отговор, но очите й се повдигнаха, за да се взрат в нещо зад нея. Цветът се оттече от лицето й и Брийз почти се препъна в друга танцьорка, в бързината да се отдалечи от нея.

Какво става, по дяволите? Джеси се обърна, за да види какво толкова бе изплашило приятелката й и се блъсна в твърдо тяло, облечено в скъп и мек костюм. Погледна надолу и забеляза ръцете му свити в юмруци, повдигна брадичка нагоре, за да види лицето му, а очите й се плъзнаха по напрегнато му тяло. Когато погледите им се срещнаха в неговите очи блестеше ярост; устните му се разтвориха и острите му зъби се показаха.

— Казах ти да си идеш у дома!

— Не му се давай! — извика Брийз достатъчно силно, за да надвика музиката. — Не я тормози, Джъстис.

Да. Съвземи се. Това са глупости, въпреки че ми е шеф, в момента не съм на работа. Тя изправи рамене и не отвърна взор от враждебния му поглед.

— Благодаря за загрижеността ви. Тук съм в безопасност и с удоволствие се забавлявам с приятелите си. С вашия натоварен график, съм уверена, че имате да правите много други неща, освен да ме тормозите. Това е дансинг, така че или танцувайте, или го напуснете. Аз вече знам отговора ви на този въпрос, затова лека нощ, господин Норт.

— Джеси! — озъби й се той. — Прибери се вкъщи!

С периферното си зрение забеляза някакво движение. Обърна поглед надясно и изтръпна, когато осъзна, че другите не само правеха широк кръг около тях, ами бяха спрели да танцуват и открито ги наблюдаваха. Завъртя глава наляво и видя, че хората от района на бара, също се бяха вторачили в дансинга.

Вторачи се в Джъстис и почувства лека омраза, заради сцената, която предизвиква, но осъзна, че той няма да спре, докато тя не си тръгне. Това несъмнено щеше да бъде също толкова смущаващо, колкото последния път, може би дори по-лошо и тя усети как гневът й всеки момент ще избухне. Затвори очи, пое дълбоко въздух и бавно започна да брои до десет. Едно. Две. Три. Четири. Пе…

— Джеси? Размърдай си задника към вратата и се прибери вкъщи. И никога повече не стъпвай в този бар!

Е, стига толкова. Тя отвори очи и се отказа от опита си да запази самообладание.

— Аз работя за вас, но сега е моето свободно време. Знам, че всеки се страхува от вас, защото вие сте Джъстис Норт, но познайте какво? Вие не сте мой лидер. Отказвам се, ако това е начинът, по който ще се отнасяте с мен всеки път, когато отида някъде. Това ще ви направи ли щастлив? Сега ще се прибера вкъщи и веднага ще си стегна багажа. Нямам нужда от всичко това, господин Норт. В рамките на един час ще съм далеч от Хоумленд и никога повече няма да се налага да се грижите за моето благополучие.

Джеси се завъртя и закрачи през дансинга към вратата. Новите видове се отдръпваха поне на десетина метра далеч от пътя й, правейки широк коридор, за да избегнат близостта си с нея, карайки я да се чувства така, сякаш изведнъж бе заболяла от проказа. Беше толкова разярена, че сълзите й заплашваха всеки момент да потекат, но тя успя да ги задържи. Нямаше да му достави това удоволствие да види, колко дълбоко я бе засегнал.

Кучият му син! Просто ще се откажа от работата си. Много ми харесваше да работя с жените и да живея в този дом. Няма повече да се кисна в онази великолепна вана, но какво от това. Ще си намеря друга служба, а Джъстис може да си гледа работата. Той…

— Джеси? — изрева Джъстис.

Тя рязко спря, поразена от силата на гласа му и се обърна. И последната частица от самообладанието й я напусна.

Гневът й се разгоря още по-силно, бе приключила с пристъпите му на ярост. Обичаше го, но той беше абсолютен задник. Нямаше да приеме подобни глупости от който и да е мъж, дори и от него.

— Какво?

Той я бе последвал, беше само на крачка от нея, когато спря, за да я изгледа гневно, очевидно без да обръща внимание на хората, които ги наблюдаваха. Искаше й се да може да забрави, че вероятно двеста Нови видове и десетки човешки същества бяха станали свидетели на този спор.

Изведнъж музиката спря и в помещението стана тихо като в църква.

Мамка му!

— Ела тук!

— Моля? — Тя се втренчи, зашеметена.

— Ела тук! — Той посочи към пода пред него.

О, по дяволите, не! Младата жена се обърна и отново тръгна към вратата. Ако искаше да й крещи, може да го направи и без публика. Вероятно така постъпваха Видовете, публично рендосваха задника на онзи, който ги беше ядосал, но тя нямаше да застане пред него, за да изтърпи този вид наказание.

Някой застана на пътя й и тя трепна. Тим Оберто изглеждаше заплашително, когато срещна яростния му поглед — определено щеше да й се разкрещи, щом излезеха навън, задето се бе държала така със скъпоценния лидер на НСО. Той блокира вратата и нямаше начин да го избегне.

Трей пристъпи до бившия й шеф, хвана го за ръката и изсъска нещо в ухото му. Нейните съекипници се преместиха по-близо до двамата мъже, хвърляйки нервни погледи наоколо, на лицата им ясно бе изписано напрежение. Те очакваха проблеми и я искаха вън от сградата. Това беше стандартна оперативна процедура.

На Джеси й идеше да закрещи от безсилие и гняв. Как можа вечерта ми толкова бързо да се превърне в такава катастрофа? Двете с Брийз щяха да си поговорят сериозно. Беше сигурна, че приятелката й е имала добри намерения, но всичко, което постигна, бе да я забърка в куп неприятности. Ако баща й научеше, щеше да й прочете лекция за неуважението, което проявяваше и че е трябвало да напусне още първия път, когато Джъстис е поискал. Че е била длъжна мълчаливо да изпълни заповедта му, без да се противопоставя — разбира се освен ако не решеше да му каже истината. Това нямаше да свърши добре. Баща й нямаше да бъде щастлив, ако разбере, че е спала с Джъстис Норт. Той винаги предпочиташе да се преструва, че Джеси е малко момиче, а не жена с нужди.

— Върни се! — изрева Джъстис.

Сърцето й препускаше лудо и тя повторно спря несигурна какво да направи. Всички в помещението го бяха чули. По дяволите, вероятно дори охраната пред портата го е чула. Младата жена бе смаяна, че той смяташе да направи такова огромно зрелище от спора им. Всеки щеше да говори за него в продължение на седмици, ако не и месеци. Джеси бавно се обърна. Джъстис стоеше на същото място, както и преди, не бе мръднал и милиметър, а пръстът му продължаваше да сочи към пода — там, където искаше да бъде.

Тя си пое дълбоко дъх и стисна зъби, докато поставяше единия си крак пред другия. Пръстът му се сви и ръката му се отпусна до бедрото. Младата жена спря на три стъпки от него и се взря в екзотичните му очи.

— Какво? Защо правиш тази сцена? Ти ми нареди да напусна и аз си тръгнах — каза му с тих глас, като се надяваше никой да не чуе.

— Никога не правиш това, което ти казвам. — Той не понижи глас, говореше високо и ясно и думите му стигнаха чак до другия край на салона.

Джеси се бе поуспокоила и сведе поглед към черната му вратовръзка, спомняйки си че сега трябваше да избягва зрителния контакт. Не искаше да го предизвиква. Съмняваше се, че нещата можеха да се влошат повече от това, но предпочиташе да не проверява тази теория.

— Нали правя онова, което поиска, махам се. Отивам вкъщи да си опаковам багажа. — Гласът й все още бе тих. — Всички ни зяпат. Иска ми се да се отвори дупка под мен, за да мога да изчезна оттук. Няма да ти позволя да ме унижаваш никога повече.

Обърна се и направи три крачки, преди Джъстис да я сграбчи. Той завъртя младата жена към себе си и я хвана с една ръка за лакътя, а с другата — през кръста. Тя ахна, когато мъжа рязко я дръпна към тялото си. Шокирана, Джеси вдигна глава и се взря в него с широко отворени очи. Той я притисна здраво до дългото си тяло и пусна лакътя й. Със същата ръка хвана косата в основата на врата й, стисна я в шепа и леко наведе главата й назад.

— Какво правиш? — изсъска тя. — Да не си си изгубил ума?

Джъстис наклони лицето си по-близо и надникна дълбоко в очите й, целият му гняв се стопи.

— Едва не загубих нещо. Правя това, което трябваше да направя от самото начало.

Джеси постави длани върху гърдите му, за да го отблъсне нежно, но хватката на ръката му се затегна около кръста й.

— Какво искаш да кажеш?

— Заявявам публично правата си над теб, Джеси. Давам на всички да разберат, че си моя.

Джеси беше доволна, че я държи, защото коленете й се огънаха. Силните му ръце я предпазиха да не се срути на пода, тъй като тя се олюля от думите му, а умът й се опитваше да възприеме техния смисъл.

— Но… — не успя да намери подходящи слова.

— Едва не те загубих. — Гласът му стана дрезгав, но той силно изръмжа следващите думи: — Няма да напуснеш живота ми. Моя си, Джеси. Ти ми принадлежиш.

Той прекара език по устните си, погледът му се сведе към нейните и тя разбра, че възнамерява да я целуне, когато бавно наведе лицето си по-близо. Не можеше да се помръдне, бе твърде изумена, за да направи нещо повече от това да гледа как се навежда към нея.

Устата му докосна нейната и тя затвори очи. Езикът на Джъстис нахлу, принуждавайки я да отвори устните си по-широко. Той изръмжа. Страстта, с която я нападна, я завладя на секундата и тя се разтопи. Пръстите й се вкопчиха в реверите на сакото му, само за да се задържи изправена. Бяха минали седмици, откакто я бе докосвал. Тялото й помнеше и жадуваше за ласките му. Всичко около нея избледня, с изключение на мъжа пред нея.

Тя отвърна на целувката му, посрещна неговата нужда със своята собствена и простена срещу езика му. Юмрукът, стиснал косата й, се разхлаби и дланта му обгърна тила й. Джеси забрави за помещението, пълно с хора, станали свидетели на прегръдката им в средата на салона. Забрави, че му бе ядосана. Съществуваха само те двамата, бяха заедно и той не искаше да я пусне да си иде. Ръцете й освободиха реверите на сакото му и се плъзнаха около врата му, а краката й се отлепиха от пода, когато Джъстис я вдигна по-високо по тялото си.

Най-накрая той прекъсна ласката. Замаяна, Джеси се втренчи в него — дишаше тежко, тялото й беше възбудено — а после си спомни къде са. Бузите й пламнаха и тя не посмя да откъсне очи от сексапилния му поглед. Не беше готова да се справи с реакцията на хората, изпълнили залата. Единственото нещо, което имаше значение, бе точно пред нея и я държеше здраво.

Джъстис отмести взора си от лицето й и я взе на ръце, като я притисна към гърдите си. Тя се вкопчи в шията му и осъзна, че внимателно е хванал полата й, когато я бе вдигнал, за да не я изложи пред всички. Без да се притеснява, се огледа наоколо, за да види реакцията от действията му.

Всяко едно лице, както човешко, така и на Видовете, изглеждаше напълно смаяно.

— Това е Джеси. — Джъстис направи пауза и обходи залата с поглед, сякаш се обръщаше към всеки поотделно. — Тя е човек. Знам, че някои може да имат проблем с това. Съжалявам, ако е така, но аз няма да се откажа от нея, независимо от вашите реакции. Тя е моя и ще ми стане съпруга.

Джеси беше доволна, че той я държеше. Ръцете й се стегнаха около врата му и тя стрелна с поглед бившия си шеф. Устата на Тим зееше отворена, лицето му бе червено, а очите му пълни с недоумение. Младата жена бързо погледна встрани. Трей все още стискаше ръката на възрастния мъж и го дръпна рязко, за да го махне далеч от вратата. Водачът на бившия й екип се усмихна, когато срещна погледа й. Той повлече Тим към бара, като кимна с глава на останалите си колеги да ги последват.

— Знам, че това ще доведе до проблеми с някои хора, заради поста, който заемам. — Лидерът на Новите видове замълча и Джеси се вгледа в очите му. Той отмести поглед. — Аз съм повече от готов да се оттегля, ако смятате, че трябва да постъпя така. Кажете ми го утре, след като вземете решение. Сега ще заведа моята половинка вкъщи да правим сватбени планове. Партито е страхотно, забавлявайте се! — И закрачи към вратата.

— Джъстис?

Мъжът спря, хватката му върху Джеси се затегна и той бавно се обърна по посока на дълбокия глас, извикал името му. Младата жена огледа помещението, търсеше лицето на проговорилия. Висок Вид пристъпи напред — едър, с широк гръден кош и масивни ръце. Котешките му очи се взираха в неговия водач, когато вдигна ръка, за да прибере зад ухото си кичур от правата си черна коса. Джъстис изръмжа ниско и заплашително и нямаше нужда да обясняват на Джеси, че той бе готов да се бори.

— Можеш да получиш поста ми, ако го искаш, Браун. Няма да се бия с теб и да изложа моята половинка на опасност.

— Ние приветстваме твоята половинка — обяви на висок глас Браун. — Никой не може да заеме твоето място, така че не очаквай утре обаждане с молба да се оттеглиш. Тя ще бъде едно желано допълнение към нашето семейство. — Котешките му очи се фокусираха върху жената. — Не искам да се бия с него, но си признавам, че малко му завиждам. Грижи се за нея, приятелю Джъстис! — Джеси бе твърде смаяна, за да отговори, но любимият й нямаше подобен проблем.

— Благодаря.

Мъжът наведе глава и погледна към пода. Джъстис се извърна и бързо закрачи към вратата. Един офицер се втурна към тях, усмихна им се и отвори широко дверите, за да му направи път да изнесе жената в нощния хлад.

— Не мога да повярвам, че го направи — прошепна Джеси.

Той се ухили, когато я погледна.

— Нито пък аз, но се радвам, че го сторих. Ще те заведа у вас да си опаковаш вещите. Още тази вечер се местиш в дома ми и никога повече няма да го напуснеш. — Спря и я погледна в очите. — Ще се женим и това не подлежи на обсъждане.

— Би могъл поне да ме попиташ. — Изпълни я доволство и щастие.

Джъстис наклони глава.

— Бих могъл. — Отмести поглед, засмя се и я отнесе до джипа, след което я сложи на пътническата седалка.

Щом мъжът, когото обичаше, скочи до нея в седалката на водача Джеси чу, че музиката в бара отново засвири. После той смъкна вратовръзката си и обръщайки се към Джеси, я размаха пред очите й.

— Преди да те попитам, позволи ми да ти кажа някои неща. Няма да приема не за отговор. Ще използвам това, за да те завържа за леглото ми, докато не промениш мнението си, ако не ми отговориш така, както аз искам. — Усмихна се отново. — Ще се омъжиш ли за мен?

— Не знам. — Тя се засмя. В продължение на няколко секунди вниманието й бе фокусирано върху вратовръзката, преди отново да срещне погледа му. — Мога да се изкуша да кажа не, само за да те накарам да ме завържеш за леглото. Звучи забавно и извратено.

— Джеси — измърка той.

— Да.

— Да, защото те повиках или да, защото ще се омъжиш за мен?

— Все още си мисля за онова, което ще направиш, когато ме имаш гола и завързана за леглото. — Прехапа устни, хвърляйки му закачлив поглед. — Дай ми минутка.

Той пусна вратовръзката в скута си и запали двигателя на джипа.

— Ще се разберем у дома.

— Това, че ще съм твоя половинка, не означаваше ли, че мога да запазя сегашната си къща? — Джеси се засмя отново. — Нали я беше построил за онази, която ще ти бъде съпруга? Това означава, че е моя и ще мога още да живея в нея.

— Бях я построил за половинка от Новите видове. — Джъстис поклати глава. — Ще живееш с мен и ще спиш в леглото ми всяка вечер, иначе ще изгоря тази къща.

— Но тя е толкова хубава.

— Сигурно ще ти стане крайно неприятно, ако я видиш унищожена. — Той се обърна към нея и й се ухили. — Затова не забравяй, че ако някога си помислиш да напуснеш леглото ми, именно това ще се случи.

— Ще се омъжа за теб.

— Не бях притеснен. Сериозно го мислех, когато ти заявих, че ще те държа завързана за леглото ми, докато не си промениш мнението. Споменах ти, че това не подлежи на обсъждане.

Брийз приближи бавно до масата, погледна към четиримата мъже, които седяха до нея и скръсти ръце зад гърба си. Изчака, докато получи пълното им внимание, и проговори:

— Благодаря ви — каза тихо, от сърце.

— Спомена, че той се интересува от нея — изръмжа Браун. — Не ми обясни, че е обсебен до такава степен, че чак да подивее. За малко да ми откъсне главата, когато му казах, че искам да я притежавам.

— Не можеше да не преобърне масата и да не иска да ти откъсне главата, след като ти току-що му бе заявил, че се готвиш да претендираш за нея. Брийз ни помоли да го накараме да ревнува, за да признае чувствата си пред жената. А ти го предизвика и го докара до желание да те убие.

— Хареса ми онази част, в която искаше да я заведеш в дома си, да се чифтосаш с нея и да я чукаш, докато започне да крещи — засмя се Сийдър. — За разлика от Джъстис, аз се забавлявах.

— Да — отвърна със смях и Джейдид. — Нека не забравяме, класическата реплика, която най-накрая успя да разруши едва сдържания му самоконтрол. Какво каза, Браун? Ще я напълниш с твоето семе и ще го оставиш да покълне? Това имаше добър ефект.

Брийз протегна ръка и стисна широкото рамо на Браун.

— Казал си му всичко това?

— О, за малко да изгубя главата си. — Той отпи от сока. — Като член на Съвета, винаги съм насреща за теб, когато имаш нужда от услуга. Следващия път обаче ме предупреди, че някой ще изпита желание да ме убие. Очаквах гняв, но той искрено копнееше да ме разкъса на парчета. Другия път, когато ти трябва услуга, искам аз да съм Видът, който би излъгал заради теб, като се обади по телефона, представяйки се за секретар на Джъстис.

— Ти си моят герой. — Брийз пристъпи по-близо до стола му. — Искаш ли да танцуваме? Чувстваш се напрегнат и аз знам как да те облекча.

Очите на мъжа се разшириха и той се ухили.

— С удоволствие.

Младата жена вдигна пръсти и ги прокара по оголената на врата му кожа.

— Да вървим.

Браун се изправи и намигна на другите трима мъже.

— Заслужаваше си да си рискувам задника, така че не ми се присмивайте. Вие ще си седите тук, докато аз ще танцувам с красива жена.

— Ние също помагахме — каза Бийст и се засмя. — Имаш ли приятелки, които искат да танцуват с нас?

Брийз размърда пръсти към тях.

— Това е нощно парти. Всички ние сме в настроение да се забавляваме.

— Добрите дела заслужават отплата. — Сийдър се изправи.

— Обичам нощните партита. — Джейдид довърши питието си и стана на крака.

— Аз също — изръмжа Бийст. — Хайде да прекараме няколко часа в забавление с нашите жени.

Глава 19

Джеси затвори ципа на спортния си сак и преди да успее да го вдигне от леглото, Джъстис го грабна от ръцете й. Усмихна се развеселена. Той наистина я беше откарал направо в жилището й, за да си опакова багажа.

Беше помогнал да съберат всичко от банята и бе успял да пренесе по-голямата част от него в съседната къща.

— Бих могла да свърша другото утре, когато си на работа.

— Искам всичко да приключи тази вечер. — Джъстис се протегна и я погали по бузата с върха на пръстите си. — Не желая да имаш причина да идваш отново тук. Ти живееш с мен.

Милите му думи я изпълниха с щастие. Той изцяло се беше ангажирал с връзката им, която вече не беше тайна, и бе твърдо решен да я направи постоянна.

— Ами всички тези кутии в хола? И тях ли ще пренесем?

— Не. На сутринта ще пратя някой да ги вземе.

Джеси огледа стаята, за да се увери, че не е забравила нещо.

— Готова съм. Това беше последният багаж.

— Да вървим. — Джъстис свали ръка, за да вземе и втората чанта. — Води, съпруго!

Джеси изкачи стъпалата пред дома на Джъстис, малко нервна, тъй като никога преди не бе влизала в него. Надяваше се да й хареса толкова, колкото къщата, която току-що бе напуснала.

— Почакай!

Тя го погледна, повдигна вежди и скръсти ръце пред гърдите си, когато той остави багажа долу.

— Какво? Да не би вътре да е разхвърляно?

— Стой тук! — Той се засмя. — Не надничай! — Отвори широко вратата, вдигна чантите и изчезна вътре.

Джеси не можеше да види нищо, тъй като Джъстис не включи осветлението. Чуваше го, че се движи вътре, но нямаше понятие какво се опитва да скрие от нея. С този неин късмет може би бе попаднала на мърляч, но пък мъжът беше секси. Той бе споменал, че има човек, който почиства жилището му.

Поне нямаше да й се налага да оправя след него.

Джъстис излезе от тъмнината на верандата и тя ахна от изненада, когато той внезапно се наведе, рамото му се притисна към бедрото й и заключи ръце около краката й. Изправи се бързо, метна я на гръб и се обърна, включвайки осветлението.

Другата му ръка разтри дупето й, докато я внасяше вътре, след което затвори с ритник вратата и се засмя.

— Заключи!

За да може да вижда, Джеси събра косата си в юмрук и завъртя ключалката, която се оказа близо до лицето й. Щом обърна глава, зърна част от изненадващо чист хол.

— Пусни ме!

— Няма. Не съм напълно невеж по отношение на хората. Непрекъснато изучавам техните привички и съм запознат с обичая да се пренася булката през прага, когато за първи път влиза в новия си семеен дом. Двамата с теб вече сме свързани, доколкото мога да преценя, венчавката е само един документ във вашия свят, но ти, скъпа, си моя. Сега ще те отнеса в леглото и ще ти засвидетелствам уважението, което заслужаваш, като следвам вашите човешки традиции.

Беше толкова сладък, че не й даде сърце да му каже, че повечето мъже не мятат жените си през рамо. Тя се засмя, пусна косата си и обхвана мускулестия му задник, когато Джъстис закрачи бързо през коридора. Той имаше най-хубавото мъжко дупе и тя едва обърна внимание на стаята, щом я внесе в нея и светна лампата.

Докато се навеждаше надолу, Джъстис я изправи в ръцете си, сложи я да седне на ръба на матрака и клекна пред нея. Усмихна й се.

— Добре дошла в нашия дом. А сега се събличай. Липсваше ми и ако скоро не правя любов с теб, ще изгубя всякакъв контрол. — Изправи се, изрита обувките и смъкна сакото си. — Побързай! — изръмжа тихо.

Джеси го наблюдаваше как бързо се съблича, наслаждавайки се на гледката на всеки сексапилен сантиметър от кожата и мускулите му, които се разкриваха. След като си свали панталоните, той вдигна поглед, присви очи и се намръщи.

— Събличай се! Не се шегувам, Джеси. Минаха две седмици, нямам желание да разкъсвам дрехите ти. Роклята ти е хубава.

Тя си събу обувките. Посегна с ръка зад гърба си и разкопча ципа на роклята, после и сутиена. Ставайки от леглото, ги остави да се плъзнат надолу по тялото й. Джъстис измърка, когато младата жена се освободи и от бикините си.

— Чакай! — Отдръпна се назад, когато направи крачка към нея.

— Какво? — Мъжът замръзна.

— Трябва да поговорим за минутка.

— Не искам да говоря.

— Да, но се налага.

— За какво? — изръмжа той.

— Спа ли с Кит?

— Не — отвърна намръщено.

Джеси сбърчи чело и внимателно започна да изучава лицето му, търсейки какъвто и да е намек за лъжа или за вина.

— Наистина ли?

— Единствената жена, която искам си ти. Не се задоволявам с по-малко от това, което желая.

Джеси кимна, уверена, че е искрен.

— Всичко това, съпруже, означава ли, че никога няма да ми изневериш?

— Точно това означава. — Усмихна се. — Ти си моя и аз съм твой. Това е обвързване, ще бъдем само един с друг.

— За цял живот?

— Завинаги.

— Добре. Чудесно.

— Свършихме ли вече с разговорите?

— Само да уточним още няколко неща. — Тя погледна към леглото и се усмихна.

— Какво друго? — Той стисна ръце в юмруци, тялото му се напрегна и възбуденият му член видимо трепна, полюшвайки се леко към нея.

— Може ли да си получа обратно работата, от която се отказах тази вечер? Обичам да се занимавам с жените от общежитието.

— Ти не си загубила длъжността си. Не съм приел оставката ти.

— Добре — усмихна се Джеси.

— Приключихме ли с приказките вече?

— Искам да изясня само още нещо.

— Какво? — Мъжът пристъпи по-близо, готов да се нахвърли върху нея.

Джеси прехапа долната си устна.

— Ти.

— Какво за мен? — Той примигна.

— Искам те в леглото и аз да бъда отгоре.

Джъстис присви очи и тя затаи дъх. Спогледаха се и той отстъпи крачка назад.

— Искаш да си върнеш за тази вечер и за предната. Да се оставя в твоя власт, за да успокоиш наранената си гордост.

— Не. Просто желая да бъда отгоре. Последният път ти хареса, на мен също.

— Искаш да ти позволя да имаш контрол в секса?

— Обичам тази поза и се кълна, че желанието ми няма нищо общо с това да ти връщам за нещо или да доминирам над теб.

Джъстис й хвърли предпазлив поглед, покачи се на леглото и легна по гръб.

— Само за теб и ако някога спо… — Погледът му шареше по тялото й. — Ще трябва да отстоявам властта си над теб публично по много по-лош начин, отколкото в бара.

— Какво значи това? — Джеси се подпря на леглото. — Защо тези легла са толкова високи. Трябва ми столче, за да се кача на тях.

Джъстис се засмя, пресегна се, хвана я за китката и я издърпа нагоре върху матрака.

— Ние сме високи. Ще ти помагам да се качваш в леглото. Но ще имаш проблеми със слизането от него, тъй като смятам да те държа непрекъснато между завивките. Ще се наложи да се чифтосам с теб пред всички мои хора, ако трябва да отстоявам могъществото си.

Тя се засмя на шегата му, но той — не, вместо това повдигна вежда, наблюдавайки я мълчаливо. Младата жена спря да се смее, осъзнавайки, че думите му бяха насериозно. Това я шокира и смая.

— Ти сериозно ли? Ако някога се опиташ да направиш с мен това пред други хора, ще те застрелям. Наистина ли трябва да правиш секс с мен пред всички тях? Абсолютно съм против цялото това воайорство.

Внезапно Джъстис се засмя.

— Не. Просто исках да видя изражението ти.

Джеси се успокои и се усмихна.

— И така, какво ще ми направиш наистина, ако разкажа на някой, че позволяваш да доминирам над теб? — възседна бедрата му и сниши тяло над неговото. Наведе глава и облиза с език корема му в близост до пъпа.

— Ще трябва да те накажа — каза тихо и простена.

Младата жена се плъзна по-нагоре, за да оближе зърното му и всмукна втвърденото връхче между зъбите си. После го захапа и той измърка. Усети как твърдият му пенис, хванат в капан между коремите им, рязко трепва в отговор. Джеси освободи зърното му и целувайки мъжа по гърдите, заключи устни около другото връхче, за да го подразни.

— Как ще ме накажеш, Джъстис?

— Ще те измъчвам, Джеси. — Ръцете му стиснаха бедрата й. — Ти обичаш бързата езда, затова ще те прикова под себе си и ще се движа толкова бавно, че ще ме молиш да те чукам така, както на теб ти харесва. Но аз няма да го направя. Ще удължавам акта, докато не можеш да издържиш повече.

Цялото тяло на Джеси отвърна на чувствената заплаха. Тя размърда бедра, пусна зърното му и се изправи. Пръстите й се свиха около ствола на пениса му и го стиснаха. Погалиха кадифената дължина, а палецът й потърка върха на главичката. Влагата от предеякулационната течност улесни кръговите движения по ръба, когато ръката й започна да го дразни.

— Знаеш ли, бебчо, щом ти заплашваш да ме изтезаваш, то и аз мога да направя същото.

— Джеси — измърка той, — минаха седмици. Искам да ти бъде хубаво, но ако продължаваш така, няма да издържа дълго.

Младата жена отпусна бедра върху тялото му, насочи члена му към влажната си мекота и я потърка с него. Изстена тихо, наслаждавайки се на дразненето върху клитора си, готова да го поеме в себе си. Тя също му беше липсвала, знаеше колко добре ще се почувства той и натисна хълбоците си надолу. Джъстис отметна глава назад и пусна бедрата й, за да забие нокти в матрака, щом тялото й го пое.

— Нокти — простена тя. — Значи ти е хубаво! Само не унищожавай леглото. Нали после ще спим в него.

— Майната му на леглото — изръмжа Джъстис.

— Остави леглото, имаш мен — простена Джеси, наведе брадичка и го погледна страстно.

Затвори очи, отметна глава и натисна още надолу, за да го поеме целия, наслаждавайки се на разтягането на вагиналните стени. Усещането как Джъстис я изпълва докрай беше най-хубавото нещо на света. Когато седна изцяло в скута му, знаеше, че той е напълно и плътно настанен в нея и съединяването на телата им е приключило. Раздвижи се леко нагоре и надолу, за да се намести по-удобно — това забавяне беше цяло мъчение. Тялото й изпитваше нужда да се освободи от натрупаното напрежение и това я накара да го язди по-бързо.

Мъжът замърка, после изръмжа и тези еротични звуци засилиха страстта й.

Ръката му се присегна към слабините й и палецът му се плъзна между разтворените й бедра. Той докосна клитора й и заописва кръгове с натиск, достатъчен да накара вагиналните й мускули да се свият около дебелия му ствол. Джеси изстена силно и започна да се движи по-енергично.

Внезапно Джъстис се претърколи. Младата жена ахна от изненада, хваната в капан под тежестта му, но после простена, когато тласъците му станаха дълбоки и бързи и тя разбра, че сега е под негов контрол. Видът изглеждаше едновременно секси и свиреп, когато изръмжа, оголи зъби в усмивка и подпря ръце отстрани, за да я прикове плътно под себе си.

— Мой ред е.

Тласъците му станаха бързи и силни, беше изоставил всякакви задръжки. Джеси се уви около него — сключи глезени на кръста му, ръцете й прегърнаха врата му. Телата им се движеха в идеален синхрон. За пореден път потъна в нея, дразнейки всяко нервно окончание, което крещеше за освобождаване. Джъстис затласка още по-дълбоко и по-силно, промени ъгъла на навлизане и докосна точка, която я накара да извика името му.

Удоволствието я погълна, когато движението му стана забързано и силно. Тя изкрещя повторно името му, достигайки кулминацията. Той отметна глава и изрева. Телата им трепнаха и се притиснаха едно в друго. Джеси се успокои, след като и последната вълна на екстаза отшумя и Джъстис се отпусна върху нея.

— Ти си моята половинка — прошепна в ухото й и я целуна по шията.

— Благодаря на Бога — отвърна шепнешком тя.

Джъстис се засмя.

— Има нещо, което бих искал да ти кажа. — Повдигна глава, за да срещне погледа й.

— Какво?

— Открихме, че е възможно да имаме деца, когато човешка жена забременя от наш мъж. Бебето им, здраво и силно, се роди преди няколко седмици. — Взе лицето й в шепи. — Бебето е Вид, има нашите лицеви черти и прилича на баща си. Искам да имам дете от теб. Ще помислиш ли по този въпрос?

Младата жена зяпна шокирана — не заради това, че можеха да имат деца, благодарение на Брийз това вече й бе известно. А защото Джъстис искаше да има дете с нея. От борбата да не бъдат заедно, той бе преминал към молба тя да бъде майка на децата му. Това бе бърз преход.

Мъжът се отмести леко на една страна, направи малко място между телата им и обгърна с длан корема й.

— Искам да наедрееш с моето дете и да бъдеш обвързана с мен по всеки възможен начин. — Вгледа се дълбоко в очите й. — Ще направя всичко, за да бъдеш изцяло ангажирана с мен. Ти ме правиш щастлив. — Усмихна й се. — Направи живота ми пълен.

— Много си добър с думите. — Сълзи изпълниха очите на Джеси.

— Какво означава това? — Той се намръщи.

Тя се засмя и избърса очите си.

— Това означава, че с радост ще имам бебе от теб, макар че бих искала да изчакаме най-малко година. Защото първо, искам да прекараме повече време само двамата и второ, трябва да имаш повече свободно от работата време, преди да забременея. Искам заедно да отгледаме нашето дете, или деца, а не само аз да се грижа за него, докато ти си изцяло ангажиран.

— Аз съм твой съпруг. Ще правим всичко заедно.

— Скъпи, ти си работохолик. — Тя облиза устни. — Баща ми е същият и нямаше много време за мен, докато бях дете. Най-лошият ми страх бе, да се омъжа за някой като него. Каква ирония, нали? Ти можеш да го накараш да изглежда направо мързелив, когато става въпрос за претоварването ти с ангажименти. Аз съм възрастна, разбирам защо толкова много работиш, но децата не осъзнават колко е важна твоята работа. Те просто се чувстват изоставени и маловажни. Разбираш ли? Трябва да се научиш да почиваш повече, преди да станем родители.

— Ще прехвърля много от отговорностите си на Съвета, така че ще освободя голяма част от времето си. Мога да чакам една година и ще видиш, че ще имаме много време заедно. Мога да се науча да почивам и ти ще ми покажеш как. Сега всичко се промени, Джеси. Аз обичам моя народ, но ти си ми приоритет номер едно. — Очите му се присвиха. — Ти си моя половинка и си с предимство пред всички останали. Утре сутрин ще се оттегля от длъжност, за да ти покажа колко много значиш за мен. Обичам те, ти си всичко за мен.

Знаеше, че той го мисли наистина и любовта й към него стана по-силна.

— Не искам да се отказваш, желанието ми е да работиш по-малко часове. Онова, което правиш, е много важно и аз не искам да променяш положението си. Ти си мъжът, с когото искам да бъда. Просто помолих за повече от твоето време. Получаване на подкрепа от вашия Съвет звучи идеално.

— Съгласен! — Той се усмихна. — Бих искал да имаме повече от едно дете — да те държа непрекъснато бременна и мога да го направя.

— Ще говорим затова, след като се роди първото.

— Но най-малко две? — Погледна я с надежда.

— Обичам те с цялото си сърце и знам, че ще ме направиш много щастлива. — Усмихна му се тя. — Когато не ме дразниш, разбира се, но все пак те обичам повече, отколкото желая да те убия. Ти също направи живота ми пълен.

— Разбрах, че това, което смятам да ти кажа, е добра новина. Когато забременееш, кое е най-лошото в това състояние?

— Ще надебелея.

— Второто лошо нещо? — Той се засмя.

— Сутрешното гадене.

— Какво ще кажеш за девет месеца бременност?

— Да. Звучи като болест, но си струва.

Джъстис внезапно се претърколи обратно върху нея и я прикова под тялото си.

— Ще износваш бебе Вид, Джеси. Първото се роди след двайсет седмици от зачеването му, здраво и напълно износено. Оздравяваме по-бързо и сме проектирани различно от хората. Изглежда нашите бебета се развиват по-бързо от човешките. Втората човешка бъдеща майка преживява същата ускорена бременност. Мислим, че нормалното времетраене е двайсет седмици. — Погледът му потърси нейния. — Още ли желаеш да носиш мое дете?

Джеси беше слисана. Пет месеца?

Джъстис се претърколи на леглото и стана.

— Твърде много искам, нали? Сега се боиш да разгледаш възможността да имаш дете от мен?

Младата жена се обърна на една страна и подпря глава на свитата си ръка.

— Не. Просто се опитвам да осмисля тази новина. Това е чудесно!

— Отвратена ли си?

— Не. Никога. Бих се радвала да нося нашето дете вътре в себе си и това е нещо страхотно. По дяволите, мога да износя почти две от нашите деца за времето, което отнема една човешка бременност.

— Значи си съгласна да имаме най-малко две. Добре. — Изглеждаше облекчен.

Тя приближи към него, протегна ръка и погали бедрото му.

— Така, имаш ли някакви други изненади?

— Лекарите са помогнали на Ели, половинката на Фюри, да забременее. Имала нещо като запушени тръби, но бебето вече расте в нея. Планирали сме да ги скрием в Резервата, когато започне да й личи. Не можем да позволим на вашите хора да разберат все още. Не мислим, че са готови да узнаят, че можем да имаме деца и се безпокоим, че ще реагират зле, когато научат новината. Нашето дете няма да бъде само.

Джеси кимна.

— Ще трябва да отворим училище за децата ни, преди да станат достатъчно големи да учат. Със сигурност не можем да ги пращаме в обществените училища извън Хоумленд. Ще бъдат изложени на твърде много опасности.

— Моята половинка е умна. — Стисна ръката й. — Какво друго си мислиш?

— Мисля, че трябва да упражняваме онова със забременяването, щом искаме да го направим правилно.

Той я погледна и изръмжа. За секунди я обърна и я дръпна да застане на ръце и колене. Проникна в тялото й внимателно, с дълбоки тласъци. Джеси изстена.

Джъстис се движеше в нея бавно и ритмично, докато тя почти стигна върха. Когато беше на ръба на оргазма, той спря.

— Не спирай! — Обърна глава към него.

— Имаш оплаквания? Трябва ми практика?

Изведнъж започна да тласка бързо и силно, преви се над гърба й и я захапа за рамото. Едната му ръка се дръпна от матрака и пръстът му притисна клитора й.

Джеси свърши с крясък. Зад нея мъжът изрева в собствения си екстаз. Рухнаха на леглото на една страна, все още свързани. Джеси се засмя и си пое дъх. Нямаше нищо лошо в това, че понякога той не разбираше какво иска да му каже. Беше сбъркал шегата й с оплакване. Джъстис ухапа рамото й и тя рязко потръпна от прилива на удоволствие, което изпрати импулс право към клитора й и й напомни, колко бе чувствителен в момента.

Зъбите му я освободиха.

— Как беше?

Младата жена обърна глава и срещна самодоволния му поглед.

— Пошегувах се. Съжалявам. Обожавам начина, по който ме обладаваш, Джъстис. Не правиш нищо погрешно. Това е просто израз. Означава, че трябва да правим много повече секс, или казано на шега — да се упражняваме да забременея.

— Разбирам. — Той се засмя.

— Със сигурност ще го казвам отново. Когато го направя, може ли да забравиш какво означава наистина? Хареса ми адски много.

— Така значи, искаш много повече секс?

— Винаги искам.

— Ние сме създадени да бъдем издръжливи и силни. И знаеш ли какво още?

— Ти си дивно красив, имаш най-хубавото тяло, което съм виждала изобщо и когато си свалиш дрехите, лигите ми потичат?

— Освен това… — Той я целуна.

— Какво?

— Времето ни за възстановяване. Искаш повече секс? — Започна да се движи в нея бавно. — Никога ли не си се запитала, защо винаги го вадя след акта? Ако съм вътре в теб, не мога да омекна. Докато съм в тялото ти мога да го правя с часове. — Джеси изстена. — Този път ще бъде бавно.

— Това е мъчение. — Тя поклати глава.

Джъстис я стисна здраво като продължаваше да се движи в нея. Свободната му ръка шареше по корема, по гърдите и си играеше със зърната й.

— Ще ти хареса много. Ще продължавам да се движа в теб бавно и непрестанно, като в същото време те докосвам навсякъде. Това е още един от моите таланти.

— Ще ме довършиш.

— Не, само ти давам онова, което искаш.

— По-бързо.

— Много си нетърпелива. — Ръката му остави гърдите й и се плъзна надолу по корема й. С помощта на краката си, той разтвори по-широко бедрата й и ги прикова така отворени, за да може да потупва клитора й с върха на пръстите си. — Бавно и равномерно, скъпа.

Тя почти стигна до кулминацията от лекия ритъм, който той отмерваше върху снопчето от нерви. Джъстис тласкаше бавно, като в същото време си играеше с тялото й.

— Наистина ли ме обичаш, Джеси?

— Да.

Той спря потупването, с палеца и показалеца нежно ощипа клитора й, подръпна го и започна да го търка между пръстите си. Продължи с тласъците, но намести бедрата си така, че да може да влиза в нея по-дълбоко. След секунди младата жена изкрещя името му, когато оргазмът я връхлетя. Джъстис отметна глава назад, изви гръбнак и изрева в екстаз, изпълвайки я с топлото си освобождаване.

Много по-късно тя отвори очи и изви глава, за да му се усмихне.

— Май бавното беше приятно.

— Приятно? — Той се засмя и повдигна вежди. — Това беше просто приятно?

— Беше невероятно.

Джъстис полека излезе от тялото й, настани и двама им удобно на хълбок и се сгуши до гърба й.

— Не искам да те разраня. Ще те обладая отново малко по-късно, след като си починеш.

— Обичам те.

Той целуна извивката на рамото й.

— И аз те обичам, Джеси. Сега заспивай. Искам да те имам цялата нощ. — Той се протегна и изгаси лампата на нощното шкафче.

Младата жена се притисна в него и затвори очи. Щеше да се омъжи за него, беше казал, че тя е неговата половинка. Усещането да бъде в ръцете му, в леглото му, беше най-правилното нещо, което някога бе чувствала.

Мъжът чу промяната в дишането й и разбра, че съпругата му спи. Придърпа я по-плътно до себе си, изви крака, за да я чувства с цялото си тяло и вдъхна съблазнителния й женски аромат. Тя беше негова завинаги, вече не беше сам. Джеси бе другата му половина, по-нежната част, която никога не би имал без нея, а също и най-голямата му слабост.

Вгледа се в чувствата си, притеснен, че може да възнегодува срещу тази пукнатина в непробиваемата му досега броня, но вместо това усети покой. Може би на сутринта щеше да попадне в ада, когато трябваше да се справи с резултатите от публичното заявяване на претенциите си върху нея, но това вече нямаше значение. Заради тази жена си струваше да се изправи срещу целия свят, ако се наложеше.

Баща й щеше да бъде разстроен, вероятно би оттеглил подкрепата си, но той щеше да се справи с това. Искаше да бъде сигурен, че Джеси ще е в безопасност. Щеше да я защитава с цената на всичко, и ако опасността станеше твърде голяма, щеше да подаде оставка от поста си. Можеха да се преместят в Резервата, в Дивата зона, при Валиант и Тами. Строителството на дома му, край езерото, напредваше. Бе замислен като укритие, където да си почива от напрежението, но можеше да го превърне и в тяхно убежище за постоянно. Съседите му — диви Видове — щяха да бъдат личната му армия и да му помагат да държи всякакви опасности далеч от неговата половинка.

Представи си как изоставя официалните костюми, заради препаска — нещо, което някои от мъжете там носеха, и се усмихна. Би могъл да я уговори и тя да си сложи такава. Биха могли да играят по цял ден и единственото, върху което трябваше да се концентрира, бе да я люби.

Представяйки си така бъдещето им, нещата не изглеждаха толкова мрачни.

Джъстис се отпусна и затвори очи. Притискаше Джеси здраво до себе си и знаеше, че по един или друг начин, животът с нея щеше да се получи. Нямаше да се задоволи с нищо по-малко. Тя беше негова и това бе всичко, което имаше значение.

Глава 20

Джъстис се събуди от странен слаб шум и отвори очи.

Джеси лежеше надеждно скътана пред него, телата им все още бяха притиснати плътно едно до друго. Тя спеше и дишаше бавно и равномерно. Каквото и да бе нарушило съня му, неговата половинка не го бе усетила. Заслуша се, напрягайки се в бойна готовност и различи звука на приближаващ автомобил.

Обърна глава и погледна към часовника — имаше още няколко часа до изгрев-слънце. Никой нямаше право да се приближава в близост до дома му по това време. Охраната патрулираше територията наоколо, но оставаше далеч от къщата му, така както им бе наредил, след като ги бе смъмрил за нахлуване в личното му пространство всеки път, щом изревеше. Внимателно разхлаби прегръдката около половинката си и се измъкна от леглото, без да я събуди.

Бързо излезе от спалнята, надолу по коридора, в хола. Лампите продължаваха да светят от момента, в който бе довел Джеси вкъщи, затова бързо се шмугна в тъмния си кабинет. Приближи до предния прозорец и отмести леко завесата, за да надникне навън. Един джип спря надолу по хълма, малко след жилището на Тайгър, на празния паркинг в непосредствена близост до предишния дом на Джеси. Двигателят му изгасна.

Сърцето на Джъстис препусна лудо. Нещо не беше наред. Фаровете на автомобила не светеха още преди да паркира и вътрешното осветление не се включи, когато четирите му врати се отвориха. Всички превозни средства на НСО имаха напълно изправно оборудване, включително и светлините. Значи някой ги беше елиминирал, за да не ги забележат. От вътрешността на джипа излязоха пет тъмни фигури и оставиха вратите му широко отворени. Нямаше друга причина за това, освен да се избегне шума.

Очите на лидера се присвиха, съсредоточени в петимата. Бяха облечени в черно от главата до петите. Лицата им бяха или покрити с тъмни маски, или боядисани, за да прикрият чертите им. Те приближиха към съседната къща, където бе живяла Джеси. Мъжът ги изучава достатъчно дълго, за да забележи начина, по който се движеха и че използваха твърде познати сигнали с ръце, за да общуват. Щяха да се разделят и да обкръжат нещо или някого.

След като се изгубиха от погледа му, Джъстис излезе от кабинета и се втурна надолу по коридора към една от неизползваните спални, откъдето имаше по-добър изглед. Той видя как една от тъмните фигури прескочи през портата, която водеше от предния към задния двор на къщата в съседство. Ясно беше, че целта им е Джеси.

Ярост изпълни всяка фибра на тялото му. Пусна завесата, отдръпна се назад и вдигна телефона на нощното шкафче. Набра домашния номер на Тайгър, докато обмисляше как да постъпи. Отговори му телефонният секретар. Затвори и набра номера на мобилния му телефон. Той иззвъня три пъти.

— Четири и половина сутринта е — изръмжа приятелят му, леко задъхан. — Дано да имаш наистина добра причина да ме безпокоиш, когато съм зает.

— Петима от нашите мъже обкръжиха къщата на Джеси. Дойдоха тихомълком, облечени така, че да скрият присъствието си, което означава, че планират да нападнат — рече ядно Джъстис. — Обади се на мъже, на които имаш доверие и елате в дома ми. Действай! Изглежда не са харесали избора ми на половинка.

— Мътните го взели — изръмжа отново Тайгър. — Не съм у дома. В общежитието на жените съм. Ще взема някои от мъжете, които все още са тук и ще дойдем. Не предприемай нищо, докато не пристигнем. Те имат числено превъзходство.

Лидерът на Видовете затвори и набра номера на охраната в будката пред портата. След като телефона звънна шест пъти и никой не отговори, той стисна зъби. Или дежурният офицер беше вътре в играта, или петимата отвън му бяха сторили нещо. Нямаше да получи незабавно подкрепление. Втурна се обратно към спалнята.

Стигна до леглото и се метна върху Джеси. Едната му ръка притисна устата й, а другата я хвана за бедрото. Издърпа тялото й от средата на кревата към ръба, за да я вдигне от матрака и тя изпъшка под дланта му. Наведе се и зашепна в ухото й, преди да е започнала да се бори:

— Петима от Видовете са в къщата ти. Бъди тиха, облечи се и се движи зад мен. Виждам достатъчно добре в тъмното, за да те водя.

Младата жена кимна в знак, че е разбрала. Той махна длан от устата й, пусна я на пода и я хвана за ръката. Дрешникът бе наблизо. Джъстис отвори вратата и я издърпа вътре. Щом затвори, светна лампата и за миг двамата останаха заслепени.

Джеси мрачно го изгледа с красивите си сини очи и младият мъж изпита гордост, че неговата съпруга изглеждаше толкова спокойна. Тя не му губеше времето да го засипва с въпроси или да изпада в истерия заради онова, което й беше казал. Пусна ръката й, грабна една риза и й я подхвърли. После отвори едно чекмедже, извади за двама им боксерки и се облече заедно с нея, в тясното пространство.

— Пет ли каза? — прошепна половинката му, докато навиваше на кръста си големите му боксерки.

— Да, Видове и предполагам, че са мъже.

— Мамка му.

Не можеше да не се съгласи с нея. Остави гнева да го завладее, знаеше, че ще се пролее кръв, когато мъжете разберат, че тя не си е вкъщи и ще се осмелят да дойдат в дома му, за да я търсят. Без съмнение, това означаваше смърт за тях. Щеше да убие или умре, за да защити своята жена.

Искаше да избяга заедно с нея, но може би навън имаше още от тях, дошли пеша. Беше способен поне да ги задържи да не нахлуят в къщата му, докато Тайгър пристигнеше с подкрепление. Шокираше го фактът, че собствените му хора бяха дошли за половинката му. Това беше потресаващо и нещо, което никога не бе допускал.

Джеси опита да скрие ужаса си, докато навличаше дадената й от Джъстис риза. Изобщо не я интересуваше дали е налице или наопаки. Замъгленият й от съня мозък едва бе регистрирал споделената от него информацията, но явно положението бе сериозно и твърде лошо, тъй като той бе заявил, че онези са Видове. Искаха нея.

Тя видя как Джъстис посегна към вътрешността на гардероба, хвана пръчката, на която висяха закачалките с костюмите му и я издърпа изцяло навън. Когато я пусна, всичко падна на пода. С върховете на пръстите си, които сякаш търсеха нещо, натисна стената в горния й край. Чу се щракване и тя се плъзна на една страна. Показа се тайна ниша.

Устните на младата жена се разтвориха, но тя бързо ги стисна без да каже и дума за двата пистолета, прикрепени към стената, и чантите с резервни пълнители до тях. Проследи с поглед как мъжът й грабна една бронежилетка, обърна се към нея и й я тикна в ръцете.

— Сложи я!

— Ами ти?

Той присви очи.

— Направи го! Нямаме време да спорим, Джеси. Аз се движа по-бързо от теб, така съм създаден. Видовете се бият един срещу друг, само в ръкопашен бой, но ти си човек и аз не съм уверен, че те ще зачетат това. Могат да имат оръжие и да те застрелят. Сложи си жилетката.

Лицето му изразяваше решителност и бе съвсем ясно, че ще е пълна загуба на време да спори с него. Взе тежката жилетка, сложи я, и тъй като бе твърде голяма, се опита да я нагласи по-удобно. Джъстис, вместо да се запаси с оръжия, се завъртя и ги тикна в ръцете й. Колекцията му бе впечатляваща, реши тя, когато ги погледна.

— Прекрасно. Предполагам, рязаната пушка е за теб?

— Не използваме оръжие, когато се бием помежду си, Джеси. — Той поклати глава. — Борим се с телата си. Ти, от друга страна, не си Вид. Ще загубиш срещу нашите мъже, ако се стигне дотам. А аз нямам намерение да те губя. Нуждаеш се от помощ, за да оцелееш, ако се наложи.

— Мислиш, че ще дойдат тук?

— Когато не те открият у вас, ще се сетят къде си. Сигурно те искат на всяка цена, щом рискуват толкова много, и предполагам, че след това ще дойдат тук.

— Мамка му. — Джеси провери предпазителите на пистолетите — не бяха спуснати, извади пълнителите и видя, че са пълни. — Много съжалявам. Всичко е заради мен.

Джъстис мълниеносно протегна ръка и я хвана за брадичката, за да я накара да го погледне и изръмжа меко в гнева си.

— Вината не е твоя. Съпругите са скъпоценни за Видовете и те трябва да бъдат защитавани с цената на всичко. Тези мъже са виновни, защото ни предадоха. — Ръката му освободи лицето й. — Искам да отидеш в банята и да седнеш във ваната. Там има само два входа. Убий всеки, който е успял да премине покрай мен. Това ще означава, че вече съм мъртъв.

Устата й увисна отворена.

— Те не биха посмели да те наранят. Ти си техен лидер.

Той грабна четири резервни пълнителя за пистолетите и ги напъха в предната част на бронежилетката й.

— Предполагам, че искат да ме свалят от пост. Мърдай, Джеси. — Погледът му се смекчи. — Тайгър и няколко мъже са на път. Можеш да му имаш доверие. Той ще те заведе на безопасно място и ще те върне обратно при баща ти, ако нещо се случи с мен.

— Ти ми даде и двата пистолета. — Протегна единия с дръжката напред. — Моля те, вземи единия.

— Видовете не използват оръжие, за да се бият един срещу друг, но ти имаш нужда от тях. Не влизай в ръкопашен бой с нападателите. Просто натисни спусъка, преди да те атакуват.

Младата жена се вгледа в тъмните очи на съпруга си.

— Няма да се крия в банята, докато ти се биеш сам срещу петима. Мога да стрелям и ще остана с теб. С помощта на оръжието мога да изравня силите доста бързо.

— Обичам те. — Внезапно се наведе и целуна устните й. Усмивката му изчезна, а очите му се присвиха. — Не разполагаме с време да гласуваме плана ми. — Алармата запищя из цялата къща и Джъстис изруга. — Проникнали са в дома ни. Отивай в банята. Не мога да се концентрирам, ако не знам къде се намираш. Направи го или ще убиеш и двама ни.

Той изгаси лампата, сграбчи я за ръката, и отвори вратата на дрешника. Джеси енергично запристъпя напред, водена от здравата му хватка. Влязоха в спалнята, където Видът бързо огледа навсякъде, преди да я остави там.

Кучи син. Той щеше да се изправи сам срещу петимата нападатели, защото тя имаше гърди — или може би, защото е човек. Не можеше да си представи Джъстис да казва на някоя от мускулестите женски Видове да се скрие в банята, докато той се бие. Те бяха борбени натури и той щеше да остави жената Вид до себе си, за да му помогне да изравнят шансовете.

Джеси устоя на изкушението да го последва. Знаеше, че това ще отвлече вниманието му, тъй като беше сигурен, че тя се нуждае от неговата защита. Надяваше се, че никой няма да посмее да атакува лидера на НСО. Хората му го обожаваха и оценяваха всички жертви, които правеше. Беше немислимо някой от тях да иска да му навреди.

Едва успя да различи неясната вътрешност на банята — забелязваше повече сенки, отколкото нещо друго. Погледът й потърси най-доброто място, откъдето можеха да нападнат — от възможно най-отдалечения в единия ъгъл прозорец и отворената врата към спалнята.

Ваната бе същият модел и точно толкова голяма като тази в досегашното й жилище. Представляваше идеално прикритие. Влезе в голямото корито и приклекна, за да бъде по-малка мишена. Намести пълнителите, вътре в голямата жилетка, за да не убиват на гърдите й и стисна във всяка ръка по един пистолет. Погледът й се стрелна от прозореца към вратата и обратно.

Отворът беше достатъчно голям, за да може човек да мине през него, а разтворената врата на спалнята щеше да й позволи да следи какво се случва в останалата част от къщата. Естествено, пищящата аларма й лазеше по нервите. Тя се чуваше, донякъде приглушено, в задната част на къщата, но младата жена си пожела да има комуникатор за връзка с Джъстис. Отбеляза си „да се купи в бъдеще“ в мисления списък с нещата за вършене.

Изведнъж алармата замлъкна и остана само зловеща тишина. Джеси се надяваше, че това е добър знак.

Може би мъжете са избягали, щом са разбрали, че охраната ще ги чуе и ще се втурне да помага на Джъстис. Обикновено идваха, дори когато само изревеше, тъй че пищящата аларма на всяка цена би ги накарала да дотичат в дома му.

Времето течеше и фактът, че не знаеше нищо, я караше да обезумява. Прехапа устни, изправи се, и прекрачи през ръба на ваната. Искаше да огледа навън, да види дали нещо не се случва и колебливо се приближи до прозореца. Стисна единия пистолет между бедрата си, ослуша се, за да се увери, че нищо не се движи от другата страна и хвана дръжката на прозореца. Натисна я надолу и плъзна стъклото по релсата, пое с пълни гърди свеж въздух. Взе отново в ръка оръжието, вдигна го и се почувства в безопасност с тежестта на двата пистолета в ръцете си.

Нищо не помръдваше в тъмнината на задния двор или в близост до очертанията на басейна, където мъждивата светлина на лампите на дъното му осигуряваше някаква видимост. Джеси отстъпи назад. Извърна глава и погледна към вратата, за да се увери, че никой не се прокрадва към нея. И тогава чу меко тупване, погледът й се върна назад към отворения прозорец точно навреме, за да забележи огромната фигура, втурнала се напред от единия край на двора.

Може би това е охраната, а ако не е? Страхът я накара да се отдръпне от прозореца и тя забърза към ваната, влезе в нея и приклекна. Насочи пистолетите към задния двор и затаи дъх. Сърцето й препускаше лудо.

Сянка затъмни единия ъгъл на отвора. Някой подуши шумно и изръмжа. Това беше тих, зловещ звук, който я увери, че този някой не беше щастлив да долови аромата й. Мъж от Новите видове веднага би уловил миризмата й в банята, особено след като се намираше вътре в нея. Пръстите й върху спусъците се стегнаха, докато го чакаше да направи своя ход.

Джъстис чу слаб звук от стъпки върху теракота и това издаде местоположението на един от мъжете. Той се намираше близо до края на коридора, който водеше към спалните. Приближаващият натрапник носеше обувки, които скърцаха — вероятно нови, чийто подметки не бяха още очукани — и това наведе Норт на мисълта, че тези мъже не са били добре обучени. Нито един от офицерите му не би допуснал такава грешка. Те бяха отлично подготвени в потайното придвижване, за да вдигат подобен шум.

Зачуди се, дали не е направил грешка като сметна нападателите за Видове, но нито един човек не можеше да се движи така, както той бе видял да го правят мъжете отвън. Грациозността в походката им бе твърде животинска, докато човешките мъже стъпваха по-отсечено и по-тежко. Това го обърка, тъй като всичките му мъже трябваше да минат обучение, а тези не бяха добре тренирани. Той се облегна на стената на спалнята, до отворената й към коридора врата. Не искаше да се отдалечава много от Джеси. Позицията му позволяваше да защитава прозорците на стаята и входа към антрето. Погледна към банята, за да се увери, че половинката му е все още в безопасност.

Ухото му долови и друг шум, който разпозна като плъзгане при отварянето на прозорец. Стисна зъби, защото разбра, че звукът бе дошъл от банята, където се криеше съпругата му, но из тихата къща не се разнесоха изстрели. Джеси би застреляла всеки, който се опиташе да влезе в къщата през малката стая. Трябва да е било друг прозорец и той неправилно бе преценил посоката.

Следващият слаб звук, който дочу, беше като от дърво, стържещо по мазилка и това му показа, че нападателя се движи надолу по коридора, близо до спалнята. Имаше маса, която се намираше на два метра и половина от стаята. Очевидно онзи се бе блъснал в нея, отново доказвайки липсата на обучение.

Когато си пое въздух и вдиша познатия отличителен аромат на Видовете го обхвана ярост. Това бяха неговите мъже и те преследваха половинката му. Очевидно петимата бяха готови да го убият, за да стигнат до нея. Те трябваше да са наясно, че той щеше да умре, за да я защити.

Подуши вонята на пот, смазка и нещо метално. Пръстите му се извиха и показаха нокти. Мъжът беше донесъл пистолет или нож, за да ги използва срещу Джеси. Джъстис изскочи от укритието си в коридора. От гърлото му се изтръгна рев, когато сграбчи непознатия, вдигна го и блъсна тежкото му тяло в стената.

От силата на удара мазилката поддаде, неприятелят изсъска от изненада и болка и борбата започна.

Удар улучи лидера на НСО в челюстта, силата му бе достатъчна, за да го накара да залитне назад и той загуби надмощието си. Противникът му падна на пода, приклекна и скочи, като го блъсна в гърдите. Джъстис използва зъбите си, за да му разкъса кожата. Натрапникът се опита да смаже ребрата му в мечешка хватка.

Непознатият изкрещя, щом Джъстис го хвана за гърдите, стисна ги здраво и му счупи костите.

Когато рухнаха на пода тялото под него бе мъртво. Отдръпна се от трупа и изплю кръв. Напрегна се като забеляза движение в края на коридора. Изрева отново и се втурна след оттеглящата се сянка.

Джеси чу как нейният мъж нададе рев, след което последва силен съскащ шум и голям бумтеж. Не можеше да сгреши зловещите звуци на битката, искаше й се да се втурне от банята и да скочи право в боя. Но остана приклекнала на мястото си, тъй като тъмната фигура все още бе до прозореца.

Мъжът изчакваше, за да нападне, и вниманието й продължи да е съсредоточено върху него. Разбра, че Джъстис е жив, когато повторно изрева. Изглежда борбата бе приключила и се молеше той да е спечелил.

И тогава сянката до прозореца се раздвижи. Една ръка сграбчи рамката и в миг едро тяло запълни пространството, като приклекна върху перваза. Мъжът подуши, главата му се извърна и сякаш погледна право към нея. Заплашителната призрачна фигура не наподобяваше нито човешка, нито животинска, изглеждаше ужасно страшна и огромна. Джеси натисна спусъците и на двата пистолета, стреля и сянката падна назад, след като я бе улучила с няколко куршума.

Младата жена остана ниско долу и изчака, за да се увери, че нападателят няма да се надигне и да атакува отново, но той не го направи.

Минаха секунди и звукът от нова битка достигна до ушите й. Мебели се разбиваха в предната част на къщата. Животинското ръмжене и ударите на юмруци в плът я разтревожиха.

Бързо се надигна, прекрачи извън ваната и рисковано се спусна към прозореца, за да се убеди, че бе ликвидирала заплахата от нападателя зад гърба й.

Надникна през перваза и забеляза безжизнената тъмна фигура на мъжа. Затвори, превъртя ключалката с палеца си и се затича към спалнята. Всеки, който се опиташе да влезе през прозореца в банята, трябваше най-напред да го счупи, преди да нахлуе вътре, и така щеше да я предупреди.

Необходимостта да намери и помогне на Джъстис я накара да забрави страха си и я изпълни с безразсъдство. Включи осветлението, повече притеснена от това да не е като сляпа в тъмното, отколкото че ще издаде местоположението си.

В коридора се разби стъкло и тя се втурна натам, като спираше само да включва лампите по пътя си към хола. Гледката, която я посрещна, беше шокираща и ужасна. Огромен мъж лежеше проснат по гръб, ризата над ребрата му бе разкъсана, а кожата — раздрана. Докато внимателно разглеждаше мъртвото тяло Джеси се бореше с желанието си да повърне. Кръвта беше навсякъде. Бе опръскала стените и се стичаше на локвички върху килима. Видът на пода бе облечен в черно, лицето му бе намазано с черна боя, на главата си имаше шапка, която скриваше косите му.

Това не беше любимият й, така че тя продължи напред. Трябваше да прескочи тялото, босите й крака потънаха в нещо топло и мокро и тя разбра, че е кръв, но въпреки това не спря. Битката все още се водеше наблизо. В ръцете си стискаше пистолетите, готова да стреля по всеки, който изскочи пред нея, докато стигна голямото открито, тъмно пространство на хола.

С лакът удари ключа на лампата, за да запали светлините, и зяпна разрушената стая. Диванът беше преобърнат, стъклената масичка за кафе разбита, библиотеката лежеше похлупена на пода, а книгите бяха разпръснати хаотично на метър и половина разстояние около нея. Но онова, което привлече вниманието й бяха двамата борещи се мъже в центъра на тази бъркотия.

Джъстис беше по боксерки, по цялото му тяло бе размазана кръв, а лицето му изглеждаше свирепо, като ръмжеше към облечения в черно мъж. Съпругът й не я удостои с поглед, докато заобикаляше противника си, но тя не можеше да престане да се взира в дълбоките драскотини по гърба и ръцете му и синината на едната му буза, където бе получил достатъчно силен удар.

Лицето на другия кървеше силно — носът му бе счупен, устните — сцепени, а едната му скула бе разранена. Черните му дрехи скриваха останалите наранявания, но единият му ръкав беше мокър, вероятно от кръв, а отстрани, където материята бе разкъсана се подаваше част от кожата му.

— Джеси, връщай се обратно! — дрезгаво нареди Джъстис. — Чух изстрели. Ранена ли си?

Младата жена долови движение с ъгъла на окото си и извърна глава навреме, за да види как друг нападател нахлува от кухнята. Без да мисли — просто забеляза черното облекло, размазаната черна боя по лицето и насочи оръжието си. Онзи се движеше по-бързо от човек, но нейните куршуми не пропуснаха. Той извика силно — пронизителен вой от болка — и падна на пода, приземявайки се върху това, което някога е било масичка за кафе. Повече не помръдна.

— Добре съм. Ще прикривам гърба ти, скъпи. Искаш ли да застрелям копелето до теб? — Гласът на Джеси трепереше, но ръцете — не.

— Стой настрана. Има още двама.

— Има само още един, освен този задник, с когото се биеш. Убих мъжа, който се опита да влезе през банята. Чул си тези изстрели. Не пропуснах. — Любимият й изръмжа и тя знаеше, че е ядосан, но щеше да се справи с гнева му по-късно.

Стисна пистолета от лявата ръка между бедрата си, подпря се на стената, за да запази равновесие, и с дясната ръка извади празния пълнител от оръжието. Измъкна нов от бронежилетката и го зареди. После грабна пистолета, който беше между краката й.

— Имаш си човек да се бие вместо теб? — изплю Видът, биещ се с лидера. — Ти си прекалено слаб, за да ни водиш.

— Кой си ти? — изръмжа Джъстис. — Дори не те познавам и как смееш да посягаш на моята половинка?

Той се напрегна и рев раздра гърлото му, когато скочи върху другия. Оттласна се нагоре след мигновено приклякване и се понесе във въздуха. Сигурно имаше силни крака, за да направи подобен скок. Джеси се смая от гледката, възхитена от красотата на движението. Джъстис прелетя около метър и половина, преди тялото му да се блъсне в предателя.

Те се свлякоха на кълбо и от гърлото на водача на Видовете се откъсна ръмжене. Започнаха да се бият като животни — замахваха и се деряха с нокти. Джъстис използва и краката си, успя да увие единия около бедрото на противника си и дръпна силно. Онзи под него изрева в агония, когато крайникът му се изви под неестествен ъгъл.

Те отново се претърколиха и Норт се озова под нападателя, но успя да го блъсне достатъчно силно и да го отхвърли на една страна. Облечената в черно фигура се удари толкова силно в стената, че повреди мазилката. Тялото на Джъстис се огъна, след което приклекна и се хвърли върху мъжа, който се опитваше да се отдалечи от стената.

Те преминаха през гипсокартона и Джеси зяпна в голямата дупка, която направиха. Нямаше никакво желание да напуска безопасността на коридора, но вече не виждаше своя мъж. През една арка се преминаваше в другата стая, в която никога не беше влизала. Предишното й жилище нямаше такова разположение на помещенията. Тя прекрачи под свода.

Беше домашен кабинет, почти толкова голям, колкото и дневната. Джъстис и другият Вид стояха един срещу друг и се обикаляха, всеки търсеше слабото място на противника. Младата жена пристъпи тихо и се прилепи към стената. Не искаше някой да я изненада в гръб, но не се реши да влезе по-навътре. Зад огромната плъзгаща врата цареше мрак. Някой можеше да проникне оттам, затова беше твърде рисковано да навлиза във вътрешността на кабинета.

— Никога няма да бъдем ръководени от почитател на човеците — излая непознатият. — Ти си срам за нас.

— Ти си от базата за изпитания номер пет, нали? — изръмжа лидерът. — Тъпо копеле! Създадохме всичко това, когато бяхме освободени, за да можем да те спасим. Предаваш собствения си вид, заради омразата си към хората? Не чу ли какво ти казах? Нима не осъзнаваш онова, което нашите хора са постигнали? Ние намерихме спокойствие тук.

Съоръжение за тестване номер пет? Устата на Джеси зяпна отворена. Това беше базата в Колорадо, в акцията за чието освобождаване бе участвала. Вгледа се във врага, който все още обикаляше в кръг с любимия й и разбра, че предположенията му са верни. Нападателят бе един от Видовете, за чието спасяване бе помогнала.

— Аз съм най-добрият и ще спечеля — изръмжа предателят. — Ще ръководя нашите хора, след като тялото ти изстине и счупя врата на твоята човешка жена. Ще покажем на народа ни как трябва да се справят с човеците. Смърт за всички тях заради онова, което са ни сторили.

Джъстис изрева и нападна. Той изглежда не забеляза, че противникът му измъкна нещо иззад гърба си, но Джеси видя. В ръцете на непознатия проблесна нож. Тя опита да изкрещи, за да го предупреди, но беше твърде късно. После изпищя, когато Видът отхвърли половинката й далече от себе си. Мъжът, когото обичаше, падна на пода по гръб, стенейки, и се хвана за кървящото място.

— Хей! — изкрещя Джеси, обхваната от първична ярост. Убиецът се обърна и изръмжа. — Олово за теб, шибана главо! — Застреля го в лицето и изпразни пълнителя в тялото му, след като тежко тупна на килима.

Извади празния пълнител от пистолета и се спусна към Джъстис. Той се държеше с една ръка над бедрото, а боксерките му бяха напоени с кръв. Погледът му срещна нейния и тя съзря удивлението в красивите му очи.

— Врагът използва нож!

Жената бързо огледа наоколо, очаквайки петият противник да атакува. Очите й се напълниха със сълзи — Джъстис кървеше лошо. Тя бутна ръката му и видя срязването върху боксерките. Падна на колене до него, остави оръжията в скута си и разкъса материята догоре. Откри се назъбена рана дълбока до костта, видът на която изтръгна от гърдите й стон на болка. Разрезът изглеждаше зле.

Изведнъж от хола прогърмя силен шум от разцепване на дърво. Прозвуча така, сякаш някой бе избил входната врата. Джеси хвана ръката на любимия си и я притисна над контузеното място.

— Натискай здраво тук и не мърдай. Обичам те. — Грабна празния пистолет и бръкна в пазвата си. Докато измъкваше оттам резервния пълнител, ръката й омаза с кръв бронежилетката, ризата и гърдите й. Изправяйки се, зареди оръжието си. Стисна двата пистолета в ръце и застана над съпруга си, разкрачила крака от двете страни на бедрата му.

От тактическа гледна точка мястото, където се намираха, беше много лошо. Навсякъде около тях имаше възможности за проникване — огромната плъзгаща врата и отворената към всекидневната арка.

Нямаха никакво прикритие. Джъстис беше прекалено тежък и твърде много го болеше, за да се движи. Петият мъж щеше да нападне и тя се надяваше той да влезе през свода, тъй като от тази посока беше дошъл гръмовният трясък от проникване в къщата.

Погледът й трескаво обходи стаята. За секунда мерна движение. Щеше да убие този кучи син. Нямаше да припари до нейния мъж.

— Джеси, махай се оттук и намери безопасно място, откъдето можеш да го наблюдаваш.

— Млъквай! Няма да те оставя.

— Моля те, Джеси. — Ръката му потърка глезена й. — Спасявай се! Аз ще остана тук да се бия.

Тя погледна бледото лице на половинката си. Въпреки естествения загар на кожата му, то беше много по-бяло, отколкото някога го бе виждала. Килимът, близо до хълбока му, бе подгизнал от кръв, боксерките му също бяха напоени.

Той се усмихна, срещайки погледа й.

— Толкова си красива, когато си върху мен. — Затвори очи и усмивката му се стопи. Главата му се отпусна на една страна.

— ДЖЪСТИС! — Мъката я накара да изкрещи името му.

Гърдите му се повдигаха и спадаха, което показваше, че не е умрял, но тя знаеше, че това ще стане скоро.

Трябваше да притиска раната му, но за тази цел се налагаше да остави оръжията, а това беше нещо, което щеше да бъде сигурна смърт и за двамата. Затова постави голото си стъпало върху тялото му, над разреза, и натисна мястото с такава сила, с която смяташе, че ще спре кръвта, без да го нарани.

— Джъстис! — изрева мъжки глас от дневната.

Младата жена насочи едно от оръжията си към арката, когато забеляза движение. Познато лице нахлу в стаята и тя едва успя да отдръпне пръста си от спусъка. Тайгър се втренчи в нея, докато още мъже, девет на брой, изпълваха пространството зад него.

Подкреплението беше пристигнало.

— Беше намушкан. — Гласът на й се пречупи. — Четирима от онези задници са мъртви, единият изчезна. Извикайте линейка!

Смаяният поглед на Тайгър се насочи надолу към Джъстис. Внезапно стъклото вдясно се разби и Джеси рязко се обърна в тази посока. Нещо огромно, с черно лице, премина с трясък през плъзгащата врата вдясно от мястото, където бяха те с Джъстис.

Инстинктът спаси живота й. Стреля и с двата пистолета. Тежкото тяло се блъсна в нейното и я отхвърли по гръб, далече от половинката й.

Джеси лежеше на пода, болезнено притисната от най-малко сто и петнайсетте килограма на отпуснатото, безжизнено тяло на предателя. Не можеше да си поеме дъх — той бе изкарал всичкия въздух от дробовете й. Стори й се, че е минала цяла вечност, макар в действителност всичко да бе продължило само секунди. Изведнъж тялото бе отхвърлено от нея и тя с усилие си пое въздух. Погледът й срещна очите на Тайгър. Той се наведе и й подаде ръка.

— Медиците са с мен. Те ще направят всичко възможно да спасят Джъстис — обеща той. — Нека ти помогна да станеш.

Глава 21

— Джъстис ще се оправи. — Доктор Трейдмонд се усмихна уверено. — Преживя операцията. С помощта на лекарствата, ще се възстанови бързо.

— Благодаря ви. — Джеси затвори очи, борейки се със сълзите на облекчение. После ги отвори и погледна лекаря с признателен поглед. — Много ви благодаря!

Тайгър се прокашля и насочи вниманието й към себе си. Той и около петдесет други Нови видове се бяха натъпкали в чакалнята на Медицинския център заедно с нея. Някои седяха на столове, други върху продълговатия плот, в близост до входната врата, а трети — направо на пода. Самата тя се беше разположила върху бюро, което бе издърпала пред стаята на Джъстис, докато още го оперираха.

— Може ли да ти помогнем да се изкъпеш и да се преоблечеш? — Офицерът приближи до нея.

Тя погледна надолу и забеляза, че още бе с бронежилетката и окървавените дрехи. Поклати глава.

Той се намръщи, силно притеснен, и присви котешките си очи.

— Знаеш, че Джъстис би искал ние да се грижим за теб, докато отново е в състояние. Ти си още в шок и си покрита цялата с кръв. Моля те, Джеси, позволи ни да се погрижим за теб.

— Няма да го оставя!

— Можете да се изкъпете тук, в една от стаите. — Доктор Трейдмонд въздъхна. — Сигурен съм, че ще ви донесат чисти дрехи.

— Ще пратя някоя от жените. — Брийз се смъкна от плота. Погледът й срещна този на приятелката й. — Съпругът ти би искал да те види чиста, когато се събуди. — После се усмихна леко, за да смекчи думите си. — Изглеждаш ужасно.

— Вероятно си права, но няма да го оставя. — Младата жена сви рамене.

— Мога ли да взема пистолетите? — Тайгър прехапа устни.

— Не! — Тя ги стисна още по-здраво.

— Джеси, единствените Нови видове с право на достъп до Медицинския център са тези, които са били заедно с Лидера ни в една база за изпитания и онези, на които има най-голямо доверие. Той е в безопасност. Тук няма да му се случи нищо и никой от съоръжение номер пет не може да влезе и да му навреди.

— Вярвам ти, защото Джъстис ти има доверие. Вярвам и на нея, защото знам, че ми е приятелка. — Тя огледа стаята и срещна загрижени погледи. — Не знам на кой друг мога да имам доверие. — Заби отново поглед в офицера. — Няма да го оставя, докато е безпомощен.

— Добре, Джеси — съгласи се той.

Брийз приближи към приятелката си, но когато стигна на три метра от нея спря.

— Какво ще кажеш за следния план, Джеси? Тайгър и аз ще застанем тук отпред и няма да пускаме никой, освен лекаря и медицинската сестра Пол, да влезе в стаята. Заклеваме се, че няма да позволим на никого да доближи до него. Ще отидеш ли в стаята, надолу по коридора, да се изкъпеш? Ще ми предадеш ли оръжията? Ти си в шок. Нашият водач е в безопасност, но ние няма да мръднем от вратата, докато не се върнеш, за да бъдеш спокойна.

Джеси премигна, очите й бяха пълни със сълзи.

— Ще го оставя с всичките тези хора, защото казахте, че никога не биха го наранили и имат право да бъдат тук, защото го обичат. Би ли застреляла някой от тях, ако се опита да мине покрай теб, за да влезе вътре? — Последваха дълги секунди тишина, Брийз изглеждаше смаяна. — Така си и мислех. Ще убия всеки, който представлява опасност за него. Оставам тук.

Тайгър отново пристъпи напред.

— Бих убил всеки, за да го защитя. Джъстис е най-добрият ми приятел и мой брат, Джеси.

Двоумеше се, но половинката й бе казал, че може да се довери на приятеля му. Бавно се размърда, смъкна се от бюрото и застана на треперещите си крака.

— Добре.

Той протегна ръка, очевидно бе, че иска оръжията.

— Ще ми се закълнеш ли?

— Имаш думата ми, Джеси. Никой няма да мине покрай мен. Брийз и аз ще го пазим. Ще застрелям всеки, който се опита да доближи Джъстис, освен доктора и медицинската сестра.

Младата жена бавно постави пистолета в протегнатата му ръка.

— Да не си мръднал, докато ме няма!

— Вторият пистолет, Джеси. — Тайгър протегна и другата си ръка.

Тя поклати глава.

— Този ще го задържа.

Халфпринт се изправи и бавно се промъкна покрай плота.

— Джеси? Ще ми позволиш ли да ти помогна? Знам къде е най-близката стая с душ. Ще те заведа там, а Тайни ще изтича до общежитието за дрехи. Става ли?

Позволи на жената от Видовете да я заведе надолу по коридора, до една празна стая. В нея имаше болнично легло и в ъгъла — малка баня. Приятелката й я последва вътре и затвори вратата след тях.

Джеси постави пистолета на мивката, разкопча бронежилетката, измъкна последния резервен пълнител и го сложи до оръжието. Нежни ръце й помогнаха да се съблече. Халфпринт пусна душа и настрои температурата на водата. Джъстис ще се оправи. Аз съм в силен шок. Иска ми се да се свия на кълбо и да плача. Изтощението я завладя изцяло, заедно с чувството на вина.

Всичко това нямаше да се случи, ако не бях го притиснала да признае връзката ни публично. Вината е моя, че не се задоволих с нощите, които прекарвахме в дома ми.

— Джеси? Водата е топла. Ще остана при теб. — Жената Вид разтри рамото й. — Изглеждаш толкова тъжна. Всичко ще се оправи. Нашият лидер е силен мъж, ще оцелее.

Тя се откъсна от мислите си и се взря в приятелката си.

— Не пипай пистолета! Нека остане тук, не искам да рискувам случайно да гръмне, защото си мислиш, че ми правиш услуга отървавайки ме от него, докато съм под душа.

Халфпринт погледна към мивката, след това обратно към жената-човек.

— Не бих го докоснала. Той ме плаши.

Джеси й повярва и влезе под топлата струя. Сведе поглед надолу и се загледа в стичащата се по тялото й вода, която се оцвети в червено около стъпалата. Беше убила Видове. Това беше кръвта им, оттичаща се в канала, заедно с бъдещето й щастие. Само за една нощ светът й се бе разпаднал.

— Джеси? Добре ли си? Нищо не правиш.

Вдигна глава и с мъка задвижи крайниците си, за да поеме подадената й гъба. Използва много сапун, за да изтърка кожата си, изми си косата и остави на приятелката си да я почисти там, където не можеше да достигне.

— Не се радвам на случилото се — промълви другата жена. — Но съм щастлива, че съм тук, за да ти помогна в този момент. Ти се грижеше за мен, когато бях спасена. Всичко ще бъде наред, Джеси. Тогава ми каза същите думи и аз ти повярвах. И беше права. Сега е твой ред да ги чуеш от мен и да ми повярваш. Всичко ще бъде наред.

Знаеше, че нищо няма да е наред. Джъстис я бе обявил за своя половинка и някои от хората му се бяха опитали да го убият. Би трябвало да го послуша, когато й заяви, че никой не бива да знае за връзката им. Мислеше си, че е прекалено покровителствен и параноичен — грешка от нейна страна. Сега любимият й лежеше и се възстановяваше след операция. Едва не бе загинал и единственият начин да реши проблема бе да го остави. Сърцето й беше разбито.

Джеси бързо се подсуши. Някой тихо почука на вратата. Тя се отвори и Тайни надникна вътре, след което бързо влезе и затвори зад себе си. Огледа я и й протегна сгънатите дрехи. После погледна към Халфпринт.

— Не мисля, че нашите блузи ще й станат — с нейните големи гърди. Освен това знам, че човешките жени носят сутиени. Ние не ползваме такива, затова нямаше кой да й заеме, но взех тениска от един мъж навън, който имаше резервна чиста в джипа си. Тя ще прикрие свободното движение на гърдите й, така че ще запази скромността си. Панталоните трябва да й станат. Как се справяте?

Халфпринт се поколеба.

— Добре. Тя почти не продумва.

— Всички говорят за онова, което си направила. — Тайни леко се усмихна на човешката жена. — Ти спаси нашия лидер. Намират те за много смела и мислят, че си експериментален женски прототип, което си е комплимент. Някои от нашите мъже разправят, че когато са нахлули в къщата си го пазила с два пистолета, насочени към тях. Казаха, че си убила четирима от Видовете. Никой не е разстроен от тяхната смърт. От това ли се боиш? Ние не сме ядосани. Благодарни сме ти.

— Убих четирима мъже от Видовете. Как може да сте ми благодарни?

— Направили са грешка, че са тръгнали след теб и Джъстис Норт. Не са разсъждавали правилно. А онези, които предават своите, не трябва да живеят. Те не са безопасни за хората наоколо. Благодарни сме, че не са те убили, и че двамата сте живи.

Джеси почувства необходимост да седне, без да се интересува, че е само по кърпа и рухна върху седалката на тоалетната.

— Не всеки ще бъде благодарен. Това означава, че пак ще вбеся някои от Новите Видове и те отново ще се опитат да го убият заради мен. — Сълзите потекоха по бузите й като поточета. — Той ми каза, че никой не трябва да знае за нас и че това би било опасно. Никога не съм предполагала, че собствените му хора ще се опитат да го ликвидират. Предизвиках гражданска война.

Тайни изглеждаше объркана.

— Ето дрехите — рече тя и излезе.

— Хайде, облечи се — тихо настоя Халфпринт. — Хайде, Джеси. Всичко ще се оправи. Искаш да се върнеш и да седнеш до него, нали?

Тя навлече ластичните панталони и торбестата тениска, която падна до под бедрата й. Нямаше сутиен и бикини, но не й пукаше. Когато се изправи пред огледалото, отражението й я гледаше подигравателно. Беше по-бледа от обикновено, очите й изглеждаха зле — сините им дълбини бяха по-тъмни от нормалното, а около тях имаше червени кръгове от плач. Ръката й инстинктивно стисна пистолета, после погледна надолу към смъртоносното оръжие.

— Вече съм готова да се върна.

— Не се нуждаеш от пистолета, Джеси.

— Ще го задържа. — Стисна в юмрук резервния пълнител. — Това не е краят.

— Добре. Задръж го, щом те кара да се чувстваш в безопасност.

Върнаха се обратно в чакалнята и младата жена се насочи право към Тайгър. Той стана от бюрото, за да може тя да поеме охраната на половинката си.

— Джеси? Може ли да ми дадеш пистолета?

— Не и докато той не е в състояние да се защити сам.

— Това би могло да продължи с дни — опита да се аргументира той. — Дали са му лекарство, което да му помогне бързо да се излекува, но ще отнеме време. Раната е лоша.

— Тогава ще го получиш след няколко дни.

— Нали ще трябва да спиш. — Въздъхна. — Може случайно да простреляш себе си или някой от околните.

Джеси го погледна в очите.

— Знаеш ли какво е гражданска война, Тайгър? — Той се намръщи. — Това е нещо, което се е случвало и преди. Искаш ли да узнаеш най-лошата част от историята? Обикновено се повтаря. Няма да ти дам пистолета и няма да се махна от Джъстис, освен ако не трябва да използвам тоалетната. Тогава ти можеш да го пазиш.

— Знам какво е гражданска война, но това няма да се случи с Видовете. За онези петима мъже, които ви нападнаха, свободата бе твърде нова и те не разбираха как стоят нещата отвън. Това никога няма да се повтори.

— Какво ще кажеш за другите от това съоръжение за тестване? Не можеш да знаеш дали те няма да представляват опасност за сигурността му. Не знаеш на какво са били подложени от персонала на Мерикъл, че да изпитват такава омраза към всеки, който не е като тях и нямаш представа какво се е случвало там вътре. Те не са били свободни достатъчно дълго, за да разберат, че не всички хора са като онези, с които са живели досега. За тях аз съм враг и обвиняват него, че ги е предал, след като ме избра за своя съпруга.

Вратата на Медицинския център се отвори и Джеси се напрегна. Ели и половинката й Фюри влязоха вътре и се запътиха към нея.

— Спрете! — нареди им Тайгър. — Тя се закле да убие всеки, който приближи в рамките на три метра от вратата на болничната стая. — Погледна към Джеси. — Може ли да дойдат при теб? Ели е човек, а Фюри също е един от най-доверените приятели на Джъстис.

Ели пребледня.

— Джеси? Всичко е наред. Чухме какво се е случило. Миналата нощ бяхме изключили телефона и сутринта спахме до късно.

— На теб имам доверие. — После огледа съпруга й. — На теб също, тъй като си с нея.

Очите на другата жена се разшириха при вида на пистолета в ръката й. Тя прехапа устни и леко пристъпи напред.

— Добре ли си?

Половинката на водача на Видовете поклати глава.

Тогава съпругата на Фюри вдигна ръка и й подаде термочаша.

— Нося малко кафе. Защо не го изпиеш? Изглеждаш така, сякаш имаш нужда от нещо топло.

— Благодаря. Да, жадна съм. — Поколеба се, но протегна ръка.

— Не иска да приеме от нас нищо за пиене и ядене — каза тихо Тайгър. — Бои се, че ще я упоим.

Ели й даде чашата.

— Няма да го направят. Всички сме на ваша страна. Онова, което се е случило с двама ви е ужасно. Били са само няколко побъркани мъже, които не са осъзнавали колко са глупави. Знаеш как става това. Има ги във всяко общество.

— Благодаря. — Отпи от топлата напитка. — Знам, но не съм готова да рискувам живота му. Случилото се е по моя вина и аз няма да допусна тази грешка втори път. Той не искаше никой да знае за нас, а аз си мислех, че преувеличава. — Опита се да преглътне потеклите сълзи. — Беше прав.

— Не. — Ели поклати глава. — Ние двамата се обичаме и никой тук не го интересува, че съм изцяло човек. Не се отнасят зле с мен, Джеси. Приеха ме с отворени обятия. Онези, които са създали бъркотията, са били гнили ябълки. Бих убила и умряла, за да защитя Фюри. Разбирам защо си толкова уплашена и защо имаш пистолет. — Погледът й се сведе към него. — Би ли го оставила, докато разговаряме? Просто го сложи до теб. Тези неща ме ужасяват.

— Съжалявам. — Тя постави оръжието на бюрото до крака си.

— Няма нищо. Гладна ли си? Мога да отида до вкъщи и да приготвя закуска. Бих могла да ти донеса и още кафе.

— Ще съм ти задължена, но ги приготви ти. Трябва да хапна, за да поддържам силите си.

— Добре — кимна Ели. — Изпий това, за да мога да ти донеса още. Имам само една такава термочаша с капак. Какво искаш да хапнеш?

Джеси изпи остатъка от горещата напитка и й върна чашата.

— Нещо лесно. Без значение какво. Аз не… — Опита се да прогони петната, които се появиха пред очите й. Преглътна, усети устните си изтръпнали и езика надебелял. Помъчи се да достигне и опипа устата си, но ръцете й отказваха да се вдигнат. Значението на тези симптоми достигна до съзнанието й, но бе твърде късно. Очите й се разшириха от изумление, когато се вторачи в другата жена.

— Упоила си ме.

Ели отстъпи назад.

— Съжалявам, но си в шок и не се вслуша в гласа на разума. Двамата с Джъстис сте в безопасност. Просто…

Тайгър хвана Джеси, когато тялото й се свлече. Грабна пистолета и го подаде на Фюри. После взе младата жена в ръце, седна на бюрото и я притисна към гърдите си.

— Благодаря ти, Ели. Знам, че поисках много от теб, но предположих, че няма да приеме храна и напитки от никого другиго, защото ти също си човек и твоят любим е от Видовете. Знае, че можеш да я разбереш в нейното положение.

— Чувствам се ужасно — призна половинката на Фюри. — Тя наистина ли е убила четирима от тях?

Тайгър кимна.

— Кучият син, който ги е водил, имал нож и намушкал с него Джъстис. Когато пристигнах, тя стоеше над тялото му и го пазеше с два пистолета в ръцете. Едва не ни гръмна. Последният кучи син реши да направи отчаян опит да убие един от двамата и се хвърли през стъклото на плъзгащата се врата. Докато някой от нас успее да реагира, тази жена изстреля в него пет куршума, преди той да се стовари върху нея. Беше мъртъв много преди да разбере какво го е сполетяло.

— Тя се страхува, че е предизвикала гражданска война — информира ги Халфпринт.

Ели се извърна.

— Казала е това?

— Какво означава? — Тайни прехапа устни.

— Нещо, което никога няма да се случи тук — изръмжа Фюри. — Когато членовете на една и съща група от хора се нахвърлят един върху друг и се бият до смърт, това е гражданска война. Получава се, ако се разделят на две части и се борят за надмощие.

— Това никога няма да се случи — съгласи се Брийз. — Имаме достатъчно идиоти, с които да се бием, за да се унищожаваме един друг.

Из стаята прозвуча нечий смях, но Тайгър остана сериозен.

— Погрижихме се за всички от съоръжение номер пет — тук и в Резервата — изръмжа той. — Джеси не им вярва и аз трябва да се съглася с нея. Не можем да бъдем сигурни с какво им се е налагало да се справят в Колорадо. Вероятно някои от тях ще нападнат отново.

— Искаш ли да я оставиш? — Ели погледна към жената в скута му.

— Ще я сложа в леглото при Джъстис, когато лекарят разреши. Той ще я иска до себе си, и аз трябва да съм сигурен, че тя е близо до него.

— Налага се да поговорим с всеки един от новите — обади се Фюри. — Неприятно ми е да го кажа, но ако те не могат да бъдат част от нас, то аз не ги искам наоколо.

— Фюри! — ахна съпругата му. — Да не искаш да кажеш, че трябва да ги убием?

— Заявих, че не ги искам наоколо. Може би трябва да задържим надалеч опасните, докато се вразумят.

— Лидерът ни ще реши. Засега — Тайгър погледна надолу към спящата жена — ги държим поотделно и ги разпитваме. Мои служители разговарят с всеки един от тях, за да разберем какво мислят. Но основната ми тревога е Джеси. Или ще се оправи, или ще застреля всеки, който се осмели да приближи до Джъстис, ако тя му няма доверие. — Неочаквано се ухили. — Хей, тя може да стреля по репортерите. Това е добра идея.

— Не се радвай — засмя се Фюри. — Знам, колко ще е хубаво, ако това стане, но тогава той ще побеснее, че половинката му е заключена на затвора.

— Казва се в затвора. И да, би било лошо за нея да бъде изпратена там. Разбира се, като негова съпруга, тя е Вид и не могат да я арестуват, тъй като техните закони не важат тук.

— Не си го и помисляй — Ели посочи с пръст към Тайгър, — и изтрий тази усмивка от лицето си. Не можеш да я изпратиш след тях, независимо колко мразиш тези лешояди. Някой обади ли се на баща й? Може би той ще й помогне да се осъзнае и да разбере, че нещата не са толкова зле, колкото си мисли.

— Никакви хора — заяви той. — Представи си как ще прозвучи, ако всичко това излезе наяве. Готвим се за кампанията „ние сме по-добри хора“ и изведнъж имаме петима мъртви Видове убийци. Би било катастрофа.

— Истински кошмар за всички — съгласи се Фюри. — Няма да се обаждаме на баща й.

Вратата на болничната стая се отвори и от там излезе медицинската сестра Пол.

— Той се справя чудесно. — Погледна към спящата жена в ръцете на Тайгър. — Съжалявам — прошепна. — Не знаех, че е заспала. Джъстис се възстановява и трябва да се събуди скоро.

— Добре. — Младият мъж скочи от бюрото. — Тогава да влезем в стаята и ще я сложа до него.

— Не можеш да я сложиш в леглото му. — Пол поклати глава.

— Така ли? — повдигна вежди офицерът. — Спри ме, ако можеш — и мина покрай него.

Тайгър внимателно положи човешката жена в леглото до Джъстис. Наблюдаваше как и двамата спят. Изпълни го чиста ярост. Най-добрият му приятел и неговата половинка можеха да бъдат убити. Погледът му се спря върху Джеси и гневът му се смекчи. Тя беше силна и обичаше лидера им. Неговият другар се бе справил добре с избора си на партньорка. Отдръпна се от леглото, за да ги остави на спокойствие и се върна да седне върху бюрото.

Глава 22

Джъстис се събуди и мигновено осъзна три неща. Джеси спеше до него, той изпитваше болка и Тайгър седеше на стол до леглото му, наблюдавайки го мълчаливо и мрачно. Значи беше оцелял при нападението, щом се намираше в медицинския център.

— Колко зле са нараняванията ми и хванахте ли петия мъж?

— Джеси го уби. Ти претърпя операция, но ще се оправиш за няколко дни. Доктор Трейдмонд ти дава лекарства, които ще ти помогнат да се възстановиш по-бързо. Ако се чувстваш малко по-агресивен, това е причината. Моля те, контролирай се.

Той извърна глава към половинката си и я огледа. Тя лежеше свита на една страна, с лице към него. Едната му ръка бе под главата й, а другата — обвита около тялото й. Не виждаше синини по деликатните й черти и това, че не е наранена, го успокои. Почувства облекчение. Погледът му се премести обратно към приятеля му.

— Откога спи?

— Не е заспала. — Видът се поколеба. — Не се сърди, мога да обясня. Упоена е. Нямахме друг избор.

— Защо? — изръмжа тихо Джъстис. — Нима е пострадала и трябва да почива, за да се възстанови?

— Добре е, с изключение на факта, че ти си й дал два заредени пистолета, с които стоеше пред тази стая и заплашваше да убие всеки, освен Брийз и мен, който приближи на по-малко от три метра от вратата ти. И щеше да го направи. Тя заяви, че на мен вярва, защото ти ми имаш доверие, а на Брийз — защото й е приятелка.

— Не знае на кого да се довери, след като мъже от нашите нахлуха в дома ни. — Усмихна се. — Пренебрегна заповедта ми да остане в банята и ми спаси живота. Тя е войнствена, Тайгър. Трябваше да я видиш.

— Видях я. Когато пристигнахме, я намерихме застанала покровителствено над теб с два пистолета в ръце. Беше ги насочила право към мен — късметлия съм, че сега съм тук. Петият мъж се бе скрил зад плъзгащата врата на кабинета ти. Сигурно, когато пристигнахме, е осъзнал, че има една последна възможност да ви убие. Хвърли се през стъклото. Джеси се обърна и стреля по него с двете оръжия. Не пропусна нито веднъж. Нападателят беше мъртъв, преди изобщо да докосне някой от вас. Тя реагира по-бързо — дори от мен. Наложи се да я упоим, приятелю. Беше в шок и е казала на Халфпринт и Тайни, че ще настане гражданска война. Готова е да убие всеки от нас, тъй като смята, че ще предадем лоялността си към теб. Изцяло е в твоя защита.

Джъстис се усмихна и ръката му около нея се стегна.

— Тя е перфектната половинка.

— И аз бих казал, че е така. — Тайгър се засмя. — Напомни ми никога да не те ядосвам. Тя ще ме нарани.

— Ще й обясня как стоят нещата, когато мине действието на приспивателното. — Направи пауза. — Трябва да проверим новите, за да сме сигурни, че нито един от тях няма да посегне на Джеси или мен. Няма да позволя това да се случи.

— Помислил съм вече затова. Наредих всички новоосвободени, включително и жените, да бъдат задържани за разпит. Офицерите ни разговарят с всеки един, за да разберем дали ще имаме още проблеми. — Той замълча. — Ще се справим с тях, ако се окаже, че има и други, които мразят хората достатъчно, за да се обърнат срещу народа си. Няма да им позволим да застрашат всички нас, ако са неуравновесени.

— Знам — въздъхна водачът на Видовете. — Някога мислил ли си, че ще обсъждаме това?

— Никога. Но се налага да го направим.

— Да.

— Съветът е в чакалнята. Те помолиха да им дадеш разрешение да поемат задълженията ти, докато се лекуваш. А също и да ти кажа, че ако се нуждаеш от известно време — погледът на Тайгър се насочи към Джеси, — за да успокоиш жена си, то може да си вземеш толкова свободни седмици, колкото са ти необходими. — Изведнъж усмивка озари лицето му. — Всеки се надява да скриеш от нея оръжията си за в бъдеще.

— Тя може да ги запази, след като разбере, че онова няма да се повтори. — Внезапно се засмя, заболя го и той изстена. — Ще се чувствам в по-голяма безопасност през нощта, като знам, че тя има достъп до оръжие и може да ме защити. Но ще ги крия, когато я ядосам.

— Трябва ли да кажа на всички каква е причината, поради която няма да й вземеш пистолетите? Те няма да разберат, че се шегуваш и ще повярват.

— Не. — Засмя се. — Просто им кажи, че ще си помисля. — Усмивката му изведнъж помръкна. Погледна към жената до себе си, след това пак към Тайгър. — Тя каза ли нещо за мен?

— Много се тревожеше и се разплака, когато си мислехме, че няма да оживееш.

— Имах предвид за това как разкъсах първия нападател, нахлул в спалнята ни. Дали е била ужасена? Разстроена? Отвратена? Не исках да вижда тази ми страна никога.

— Не е споменала нито дума, но аз видях тялото. Тя мина през кръвта му и сигурно е разбрала как си го убил. Беше очевидно. Още ли не си й обяснил, че ние не използваме оръжие един срещу друг? Че такъв е нашият начин на защита? Нима не си й казал, че ако нашите мъже се бият, за да защитят половинките си, единственият изход е смърт?

— Никога не съм й го обяснявал достатъчно ясно и с подробности.

— Боиш се, че няма да е в състояние да те погледне и да не си спомни ли? Сигурен съм, че все още те обича.

— Притеснявам се да не се страхува от мен.

— Ти си й мъж, Джъстис. Нейната половинка. Беше изпочупил леглото си в Резервата с някаква жена. Тя е била, нали? Джеси беше там онази нощ и трябваше да напусне внезапно, заради работата си. Тогава аз дадох разрешение на хеликоптера им да се приземи, за да я вземе, по време на пресконференцията с репортерите пред портата. Трябваше да се сетя и да навържа нещата, но си мислех, че жената е от нашите.

— Редно беше да ти кажа, но знам как реагираш, когато става въпрос за връзка между нашите мъже и човешки жени. Щеше да се разтревожиш. Тя е всичко, което съм искал, и след като за първи път я докоснах, бе всичко, за което можех да мисля.

— Ако това я притеснява, ще го превъзмогне, Джъстис. Вече те познава. Знае го и въпреки всичко е в леглото ти. Вярва ти, че никога няма да й навредиш. Убила е, за да те защити и седна там, отвън пред врата, с насочени пистолети към членовете на Съвета. — Тайгър се разсмя. — Мислеше си, че те пази.

— Не го е направила — изстена Джъстис.

— И още как. Те се забавляваха, но останаха на три метра от вратата. Е, с изключение на Браун. Той се приближи повече. Знаеш как обича да предизвиква.

— Какво стана?

— Тя насочи единия от пистолетите си към предницата на дънките му и заяви, че ако не иска да го кастрира, трябва да се отдръпне назад. И той отстъпи.

— Иска ми се да можех да го видя — засмя се Норт.

— Аз го видях и ще се смея всеки път, щом си го спомня. — Ухили се и офицерът. — Та… като споменахме Браун, членовете на Съвета разбраха, че все още не си избрал кой да заеме освободеното от Джеси място в работната група, освен това знаеха, че си имал насрочена среща за тази сутрин с Тим. Нашият човек се срещна с него, вместо теб, и замина доброволец в екипа. Тръгна преди половин час.

— С работната група? — Водачът на Видовете се напрегна.

— Няма ли да бъдат възхитени? — Усмивка разтегна устните на приятеля му.

— Трябвало е да го спреш.

— Ти си този, който се съгласи, че те могат да вземат решения вместо теб и да поемат част от отговорностите ти.

Джъстис се отпусна и се усмихна.

— Иска ми се да го видя как се спогажда с хората. Какъв кошмар. Той щеше да бъде последният ми избор. Мислех си за Флейм, перфектен е за там, тъй като с удоволствие прекарва времето си с човешки същества.

— Да — прихна Тайгър. — Съгласен съм, но вместо това получиха Браун. Горкият Тим.

Изведнъж Джеси се размърда в леглото. Любимият й се обърна към нея, пренебрегвайки веднага другаря си. Клепачите й трепнаха и се отвориха. Той й се усмихна и взе лицето й в шепи.

— Здравей, Джеси. — В отговор на лицето й грейна усмивка, но спомените се върнаха и очите й се разшириха от тревога. Опита да се изтегли нагоре в леглото, но Джъстис я задържа легнала, стягайки хватката си около нея. — Всичко свърши. Ние сме в безопасност. Успокой се, скъпа.

Младата жена обиколи с поглед стаята и забеляза другия мъж. Втренчи се в него.

— Накарал си Ели да ми даде приспивателно?

— Виновен съм. Ти не слушаше никой, затова си помислих, че ще чуеш Джъстис. — Изправи се и излезе от стаята.

— Наредил е да ме упоят. — Беше бясна.

— Сигурно се е боял, че съпругата ми ще го убие — Ухили се. — Гордея се с теб, но… — Усмивката му изчезна. — … ще си платиш за неподчинението. Трябваше да останеш в банята.

— Спасих ти задника.

— Знам. Благодаря ти. Но въпреки това трябва да бъдеш наказана и реших, че най-добрият начин е, като ти преподам един урок.

— Ти сериозно ли? — ядоса се тя. — Спасих ти живота, Джъстис. Само защото съм човек, не означава, че трябва да се крия в банята. Никога не би поискал подобно нещо от вашите жени. Ти…

Мъжът я целуна. Джеси изпъшка в устата му, щастлива да усети устните му върху своите, развълнувана, че се чувства достатъчно добре, за да го направи. Ръцете й посегнаха към гърдите му, за да се увери, че сърцето му бие силно. Той се отдръпна и се вгледа в очите й.

— Ще изслушаш ли поне какъв вид наказание ще получиш, преди да започнеш да крещиш?

— Чудесно. Давай и аз ще ти кажа дали става или не.

Очите му се присвиха и от гърлото му се изтръгна ръмжене.

— Ще те изпратя в Резервата. Реших, че най-добрият начин да се научиш да ме слушаш, е като те оставя там най-малко за две седмици.

— Отпращаш ме? — Беше слисана и наранена. — Но…

— Не съм свършил. — Усмихна се. — Лично ще ти давам много заповеди и ти ще се научиш да изпълняваш всяка една. — Придърпа я по-близо до себе си. — Ще поискам да си свалиш дрехите и да се качиш в леглото заедно с мен. Мислиш ли, че това е подходящо наказание?

— Бях много лоша. — Изкиска се тя.

— Да, и трябва да се научиш да изпълняваш заповеди. — Устните му докоснаха нейните. — Да започнем ли още сега?

Погледът й се стрелна надолу към превръзката на бедрото му.

— Ранен си.

— Аз съм жив и ти си в прегръдките ми. Винаги ще те желая.

Внезапно Джеси се усмихна.

— Всички онези движения са противопоказни за теб. Знаеш ли какво означава това? — Той повдигна вежда. — Че аз трябва да свърша цялата работа. — Бутна го да легне по гръб. — Лежи си и ме остави аз да се погрижа.

Мъжът изръмжа, но остана легнал. Джеси приседна и се наведе над него. Езикът й обиколи зърното му, след което го засмука в устата си. Пръстите на Джъстис се заровиха в косата й, от гърлото му се разнесе мъркане. Тя продължи да го дразни, докато хватката му стана прекалено стегната. Тогава се засмя и пусна твърдото връхче.

— Бавно и ритмично, нали?

— Дали са ми лекарства, за да ми помогнат да се излекувам по-бързо — каза той през стиснати зъби. — Нямам никакво търпение. Чувствам се изключително необуздано.

— Какво означава това?

Той присви очи, ноздрите му се разшириха.

— Аз съм свръхвъзбуден и агресивен, така че не ме дразни дълго. В това състояние няма да мога да си наложа контрол. В стремежа си да бъда вътре в теб не искам да те нараня, ако продължаваш да ме дразниш.

Джеси слезе от леглото, погледна към вратата и изхлузи взетите назаем панталони. После се върна обратно до леглото и погледна към чаршафа, покриващ Джъстис.

— Направил си палатка. — Ухили се тя.

Той се засмя и отметна чаршафа.

— Искаш ли да се качиш при мен.

Неговата половинка се взря в бедрото му. Ако внимаваше много, можеше да седне отгоре му, без да докосва раната.

— Не искам да се качвам при теб. Искам да се кача върху теб. — Тя сграбчи чаршафа, отстрани го и внимателно преметна крак през тялото му. Застана на колене, възседна бедрата му и посегна между тях. Пръстите й се увиха около горещия му твърд ствол и го погалиха. Мъжът измърка и затвори очи.

Бавно насочи пениса му към слабините си и се отпусна върху него. Дланите му внезапно стиснаха бедрата й, очите му се отвориха, за да срещне погледа й. Опита се да й наложи определен ритъм с ръцете си, но тя ги отблъсна.

— Стой мирно — нареди му тихо. — Шевовете ти.

Той изръмжа и ръцете му се стегнаха в юмруци. Неговото нетърпение и агресивност я възбудиха още повече. Не бе подценил състоянието си. Тя отпусна тялото си по-надолу, оставяйки го да потъне по-дълбоко в нея. Джъстис изстена.

— Бързо и силно, Джеси.

Тя се поколеба.

— Не мърдай. Ще го направим бавно и плавно.

— Ще ме убиеш.

— Не, ще проверя дали стъклата на прозорците ще издържат на рева ти. Раната ти ще те убие, ако продължаваш да мърдаш. Не трябва да го правим при твоето състояние, но те желая толкова силно, колкото и ти мен.

— Да — съгласи се той.

Изведнъж зад тях, вратата се отвори с трясък. Джеси ахна, а Джъстис рязко се изправи до седнало положение и обви ръце около нея, за да я защити. Тайгър влезе в стаята и затвори вратата след себе си. Извъртя се и застана с гръб към тях.

— Извинете!

— Махай се! — изръмжа лидерът му.

Младата жена бе ужасена. Офицерът бе влязъл при тях докато правеха секс и тя беше възседнала мъжа си. Щеше да скочи веднага от скута му, но той я притискаше толкова плътно, че тя се наниза на пениса му.

— Извинявам се — повтори Тайгър, пристъпи встрани до ъгъла и вдигна ръка.

Джеси зяпна към камерата, когато той я отскубна от стената. Зарови лице в рамото на Джъстис, щом си спомни за устройството в стаята на Бюти, което имаше и микрофон. Щом наблюдаваха стаята заради сигурността му, не само бяха видели всичко, но и чули твърде много.

— Съжалявам. Никой друг не разбра, аз ще ъъъ унищожа касетата със записа. — И мъжът избяга от помещението.

Джъстис се засмя така силно, че разтърси тялото на Джеси върху себе си. Тя вдигна глава и го погледна.

— Кое е толкова смешно? Знаеше ли за камерата?

Той стана сериозен.

— Никога не съм мислил за това. Сложили сме ги заради безопасността на жените. Кой друг, освен теб, ще ме нападне сексуално? — Отпусна се назад в леглото. — Това винаги е добре дошло. — И погали бедрата й.

— Кой наблюдава какво излъчват камерите? Той каза касета? Това записва ли се?

— Дежурният екип на охраната. — Той облиза устни. — Е, имам една добра и една лоша новина за теб.

— Какво?! — Тя се намръщи.

— Лошата е, че сега моите мъже знаят, че Джъстис Норт се подчинява на половинката си в леглото. А добрата е, че моята заплаха да се чифтосам с теб публично, вече не важи, тъй като всички ще научат какво сме правили. — Ухили се.

— В момента ми иде да се скрия някъде. — Младата жена с мъка удържа да не се разсмее.

Джъстис проникна в нея с тласък.

— Оставаш тук, аз — също. — Измърка. Когато Джеси изстена, той тласна повторно. Тя залюля ханша си и се нагоди към неговия ритъм. Забрави срама и започна да прави любов с мъжа, когото обичаше.

Глава 23

Джеси се втренчи в баща си — сенатор Джейкъб Хилс — който я гледаше мълчаливо. Сините му очи бяха неразгадаеми, когато двамата останаха сами в офиса на Джъстис. Тя бе помолила половинката си да излезе, за да разговаря с баща си насаме.

— Така че — завърши тя, — аз го обичам и той ме обича. Ще се опитаме да го запазим в тайна, докато се върнем от Резервата. Ще си вземе няколко седмици почивка, за да прекараме известно време насаме.

Вгледа се в лицето му за някакъв признак на емоция, но не забеляза такава. Каквото и да мислеше и чувстваше, го запази за себе си. Той беше майстор в прикриването на чувства. Затова бе толкова добър в работата си.

— Сигурна ли си в това?

Тя се намръщи.

— Извиках те тук, за да присъстваш на сватбата ми. Ще се омъжа за него, татко. Обичам го, той е всичко за мен. Никога не съм била по-сигурна за нещо в живота си. Ако не искаш да го направя, кажи сега, защото след десет минути се омъжвам. Джъстис бе категоричен, че трябва да се оженим, преди медения ни месец. — Усмихна се. — На мен не ми пука, достатъчно ми е да бъда с него, но той иска да го направим според правилата.

Усмивка се разля по устните на сенатор Хилс и погледът му се смекчи.

— Радвам се да го чуя. За мен ще бъде чест да го имам за син и с гордост ще те заведа до олтара.

Младата жена се хвърли в силната прегръдка на баща си, който я стисна здраво в обятията си.

— Не мога. Да дишам. Нуждая се от въздух — изхриптя тя.

Възрастният мъж я пусна и се засмя.

— Съжалявам. Къде е бъдещият ти съпруг?

— Искаше сам да ти обясни за нас двамата, но аз го заплаших, че ще му купя чорапи, ако не ми позволи да ти кажа насаме.

— И тази заплаха действа? — Възрастният мъж се разсмя.

— Той не притежава нито един чифт и ги мрази — отвърна му със смях.

— Нека отида да му стисна ръката и да го поздравя с добре дошъл в семейството. След десет минути, нали? — Сенаторът погледна часовника си. — Все пак можеше да ми намекнеш леко, че ще има сватба. Щях да се облека по-добре. — Обходи я с поглед. — Дънки? Дъще, ти наистина ли ще се омъжиш в дънки?

— Джъстис ме обича. Попитах го дали така е добре и той се съгласи, че можем да се оженим, облечени по този начин.

— Успяла си да го измъкнеш от костюма и вратовръзката? — Джейкъб се засмя. — Ще се жени в джинси?

— Хайде. — Тя го хвана за ръката. — Той се притесняваше, че ще се опиташ да ме разубедиш. Бои се да не би да размисля. Уверих го, че това няма да се случи, но все още свиква с факта, че аз държа на думата си.

Лидерът на Новите видове напрегнато чакаше в коридора. Джеси му намигна и той видимо се отпусна.

Извади ръце от предните джобове на панталоните си. Тя огледа дрехите му — джинси и черен потник — така, както бе облечен, когато се запознаха. Изглеждаше толкова възбуждащо и секси в тези дрехи и с разпусната коса, че тя облиза устните си. Едва се удържа да не започне да точи лиги.

Двамата мъже си стиснаха ръце и баща й го хвана за рамото.

— Добре дошъл в семейството, Джъстис. Ще си имаш много работа с нея. — И го пусна.

— Очаквам го с нетърпение всеки ден. — Новият вид се подсмихна. Младата жена се разсмя, когато съзря предизвикателния блясък в очите му. Знаеше, че и той мисли за секс. Двамата споделиха шегата, когато погледите им се срещнаха. Любимият й протегна ръка и я придърпа в прегръдките си, за да я прилепи пред себе си.

Тайгър излезе в коридора и погледна към тримата. Шумно изпусна въздух и се усмихна.

— Значи всичко е наред?

— Щастлив съм, че те двамата ще се оженят. — Сенаторът се засмя. — Имало ли е изобщо съмнение, че ще съм против?

— Да, по дяволите — кимна приятелят на младоженеца. — Свещеникът е тук. Готови ли сме?

Джеси извърна глава и се взря в Джъстис.

— Аз съм готова.

— Аз също. — Той я притисна отново в прегръдките си, преди неохотно да я освободи. После погледна към мъжа, който скоро щеше да му стане тъст.

— Ще бъдем на меден месец в Резервата две седмици, но планираме голяма публична сватба скоро. Даваме си сметка, че това ще бъде огромен медиен кошмар. А тази, сега, искаме да е малка и интимна, за да може да бъдем заедно сами, преди да се наложи да се справяме с реакцията на вашите хора.

— Добре, когато обявите вашия брак, аз ще бъда първият, който ще заяви пред тях колко съм щастлив, и как не бих могъл да си представя по-добър съпруг за дъщеря си.

Джъстис прочисти гърлото си.

— Благодаря ти, Джейкъб. Това е голяма чест за мен. Ще убия или ще умра, за да я защитя. Тя направи живота ми пълен. Винаги ще поставям нейното щастие пред моето собствено.

— Знам. — Сенатор Хилс премигна, очите му бяха пълни със сълзи. — По дяволите. Не ме карай да плача. — После се засмя. — Хайде да ви оженим вас двамата, за да може да заминете на медения си месец. — Всички тръгнаха да излизат навън. Джеси забеляза, че баща й е малко объркан от редицата колички за голф, чакащи пред вратата. — Сватбата на открито ли ще е?

— В Хоумленд има само едно място за парти. Бил ли си някога в бара?

— Не. Не съм.

— Приготви се за забавление тогава. Там ще се танцува. — Тя се изкиска.

— Това ми харесва — Лицето му светна. — Научих се да танцувам валс, заради бала, на който съм поканен в Белия дом следващия месец. — Всички в количката се засмяха, освен него. Той се намръщи. — Какво е толкова смешно?

— Това парти е за истинска забава, татко. Никаква политика и хвърли тази вратовръзка.

— Ще се веселим — увери го водачът на Видовете, хвана ръката на невестата си и я целуна. — Планирали сме хубава сватба, за да могат всички да се наслаждават.

— Искрено се радвам, че ще ми станеш син, Джъстис. — Сенаторът погледна към Новия вид. — Каквото и да правиш, моля те не вземай телефона и лаптопа на медения ви месец. — Засмя се. — Единствената работа, която трябва да вършиш, е да държиш дъщеря ми далеч от неприятности.

— Възнамерявам да прекарам цялото си време в опознаването й изключително добре. Кълна се, че сега тя е моят приоритет, работата значително ще намалее, така че ще имам достатъчно време, за да бъдем заедно.

— Ще го науча как да си почива и да се забавлява — додаде с усмивка Джеси. Когато погледите им се срещнаха, тя знаеше, че той си спомня онази нощ на дивана, когато му масажираше гърба. Видът измърка тихо.

— Ти ли издаде този звук? — Джейкъб зяпна бъдещия си зет.

Дъщеря му се засмя.

— Не, това бях аз — излъга тя. — Правя го понякога, защото ми е забавно. — Погледна го с невинни очи. — Хайде и ти, върза ли се? Бъдещият ми съпруг е абсолютно свиреп мъж, а не някакво си котенце.

Баща й също се засмя и тръгна след Тайгър към една от количките.

— Скъпа — прошепна Джъстис, когато се увери, че никой не ги чува, — благодаря ти.

Тя погледна към него и му намигна.

— Длъжник си ми. — После спусна поглед надолу по тялото му и го спря върху предната част на дънките, преди отново да срещне очите му. — Винаги ще съм тук, за да се грижа, както за твоята безопасност, така и за твоите нужди.

Информация за текста

Laurann Dohner

Justice, 2011

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/33066

Последна корекция: 7 февруари 2015 в 13:27

1

Mud — (англ.) — кал, мръсотия, нещо, заслужаващо презрение. — Б.пр.

2

Monkey — (англ.) — маймуна. — Б.пр.

3

Beauty — (англ.) — красота. — Б.пр.

4

Pet на английски означава, освен любим, и домашен любимец. — Б.пр.

Content

Лорън Донър
Джъстис
(книга четвърта от "Новите видове")

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Информация за текста

1