Шарлот Бронте

Прокобата

( книга първа от "Приказки от Ангрия")

Действащи лица

Херцог Уелингтън

Херцог Заморна (Артър Огъстъс Ейдриън Уелзли), маркиз Дуро и крал на Ангрия, син на херцог Уелингтън

Маркиз Алмейда (Артър Джулиъс Уелзли), невръстен син на Заморна, покойник

Флорънс Мариан Уелзли, бивша съпруга на Заморна и майка на маркиз Алмейда, покойница

Херцогиня Заморна (Мери Хенриета Уелзли), съпруга на Заморна, дъщеря на граф Нортангърланд

Лорд Чарлс Албърт Флориан Уелзли, разказвач и по-малък брат на Заморна

Графиня Сиймор (лейди Изабела Уелзли), леля на Заморна

Граф Сиймор, съпруг на графиня Сиймор

Лорд Фицрой, син на графиня Сиймор

Сесилия, Елайза, Джорджиана, Катарин, Агнес и Хелън, дъщери на графиня Сиймор

Маркиза Луиза, леля на Заморна

Джулия Сидни, братовчедка на Заморна

Едуард Сидни (принц на Йорк), съпруг на Джулия Уелзли

Лейди Хелън Пърси, баба на херцогиня Заморна

Граф Нортангърланд (Алегзандър Пърси), тъст на Заморна

Лейди Зенобия Елрингтън, съпруга на граф Нортангърланд, мащеха на съпругата на Заморна

Едуард Пърси, най-голям син на граф Нортангърланд и адютант на Заморна

Марая Пърси (принцеса Мери Снийчи), съпруга на Едуард Пърси

Уилям Пърси, син на граф Нортангърланд, шурей на Заморна

Херцогиня Валдачела (Емили Инес), маркиза Алхама

Лорд Ърнест Едуард Фиц-Артър Рейвънсуд Уелзли, син на херцогиня Валдачела

Лейди Емилия Огъста Уелзли, дъщеря на херцогиня Валдачела

Херцог Фидена (Джон Огъстъс Снийчи), принц на Снийчизланд

Херцогиня Фидена (Лили Харт), съпруга на херцог Фидена

Маркиз Росъндейл (Джон Огъстъс), син на херцог Фидена

Лейди Изидор Хюм, майка на Флорънс Мариан и бивша тъща на Заморна

Лейди Франсес Милисънт Хюм, дъщеря на лейди Изидор Хюм

Юфимия Линдзи, протеже на лейди Франсес Милисънт Хюм

Доктор Алфорд, личен лекар на херцог Заморна

Доктор Станхоуп, архиепископ на Ангрия

Господин Съмнър, господин Абъркръмби и сър Астли Колъридж, лекари

Господин Монтморенси, господин Уорнър, виконт Касълрей и граф Аръндел, благородници от Вердополис

Генерал Торнтън, възпитател на Чарлс Уелзли

Юджин Роузиър, паж на Заморна

Финик, ням слуга джудже на Заморна

Мина Лори, бавачка

Едуард Лори, камериер на Заморна, баща на Мина Лори

Уилям Максуел, иконом на Заморна

Анабел Темпъл, икономка на Заморна

Роланд и Росуол, кучета на Заморна

Предисловие

Херцогът на Заморна не биваше да ме прогонва от Уелзли Хаус, понеже идущите страници са плод именно на това прогонване. Нима смята, че мога търпеливо да понеса напълно да бъда откъснат от снаха си — дама, която обичам и почитам повече от всяка друга във Вердополис? Нима смята, че мога кротко да изтрая тя, по негова заповед, да се извръща от мен, случи ли се да се срещнем на обществено място, а когато я помоля да ме приеме в каляската си, усмихнато да клати глава и да ми отказва с нежна неохота, както и — което е най-жестокото оскърбление — да ме унижава, като заповядва на лакея си да ме пропъжда всеки път, когато със сълзи и викове дам израз на възмущението си насред улицата? Питам аз, нима смята той, че в отговор на всичко това ще легна по корем като пребито куче?

Ако това очаква, нека знае. С настоящото му хвърлям ръкавицата на моето отмъщение. Залъкът няма да му се услади. В тази книга докосвам най-нежните струни на сърцето му. Непреднамереният наблюдател може би ще си помисли, че той ще остане крайно поласкан и тъй нататък — историята, или поне част от нея, се разказва от името на собствената му съпруга, — но всичко това ще бъде за него нетърпимо. Тук има откровения, които ще го накарат да скърца със зъби в мъчителна агония. Не ми е позволено да посоча тези пасажи, но той сам ще ги открие, и тъй ще узнае, че има във Вердополис поне един, запознат докрай с дълбочината, истинна или фалшива, на двуличния му, лицемерен, прикрит, мрачен, потаен и полуналуден характер.

Роби на Ангрия! Граждани на Вердополис! Казвам ви, че вашият тиранин и идол е умопобъркан! Да, с него са родени черни нишки на крайно мисловно извращение, които пронизват цялата му душа! Понякога действа под влиянието на импулси, на които не може да устои; демонстрира цялата изменчивост и непостоянство, характерни за обладаните от лудост; втурва се презглава по тъмни пътеки, които рязко се отклоняват от правия път на здравия разум и обичая; накратко, той е един необуздан, сприхав безумец.

Всичко това заявявам в настоящия свой труд заобиколно, нежели пряко. Читателят няма да открие ни един дълъг пасаж, който пространно разписва скандалните му странности. Трябва сам да се досети по загатванията, втъкани на повърхността и в развоя на разказа. А когато свърши, нека затвори книгата, и като пропъди от ума си въображаемите обстоятелства, да подбере само онези, които носят неоспоримите белези на действителното. После, след подобаващ размисъл, да се произнесе: Здрав човек ли е херцог Заморна, или е луд? Този въпрос оставям на неговата преценка, а междувременно с признателност за досегашното и молба за бъдещо доброжелателство, оставам.

Покорен слуга на обществото.

Ч. А. Ф. Уелзли[1]

Първа глава

Младият маркиз на Алмейда е мъртъв. Това не е тайна за никого. Остави след себе си два трона празни. Уелингтънзланд и Ангрия очакват сега своя престолонаследник.

Неумолима смърт! Какво ли не стори коронованият Заморна, за да защити първородното си, ненагледното си отроче, първа надежда на своето и втора на бащиното си кралство, ала с нищо не можа да го опази от онази коса, чието острие посича и повехналия, и разцъфналия, и едва напъпилия цвят.

Напразни останаха покорните грижи на стоте слуги, извънмерните усилия на вещата наука, майчинските грижи на Мина Лори, чиято нежност вдигна някога от смъртния одър бащата, ала не успя да вдигне сина: пустинното усамотение на уединеното като параклис имение, лековитият лъх на здраве, с който го обвяваха вековните гори, благоуханните долини и буйният, скоротечен ручей. И най-сетне, напразно бе пламенното желание, което, додето не бе потушено от отчаянието, непрестанно изпълваше душата на Заморна — онзи, обичта към когото не стига сила на думите да изразят, защото е единствен син на майка си, да живее и разцъфтява, за да му напомня за покойната. Той умря, повален рано, призован, преди да е узнал какъв е светът, над чиято шир зората му изгря тъй велелепно.

Херцогът отпрати лорд Джулиъс надалеч, да не би бащината загриженост, усилвана и угнетявана от очевидната крехкост на цветето, над което бдеше, да се превърне в пречка, нежели насърчение за благополучието му. Зная, че когато гробът погълна Мариан, съзнанието му бе обичано от безпокоен ужас да не би семето на майчината болест да се е пренесло с живота и у детето. Ненавиждаше ярката багревина по бузките му, сияещите му очи, красиво оформените му крайници и прозрачната му бяла кожа, под която се виеха вълноватите линии на вените, и дори артериите му, в най-нежния нюанс на лилавото. Неведнъж съм го чувал да стене и да ругае красотата, която събужда у него само неподправена горчилка, когато оставяше в люлката изящната миниатюра на собствения си величав образ, след като го е съзерцавал няколко кратки мига с мимолетен и, както сам чувстваше, неоснователен възторг.

„Какво ли не бих дал — промърморваше в подобни случаи — синът ми да притежаваше съвсем, съвсем мъничко по-малко от деликатната прелест на майка си. О, презирам сега, с цялата си душа, всеки повей на красотата, който изглежда твърде ефимерен за света на човеците; всяка отсянка на руменината, всяка искрица в погледа, в които прозира твърде много от божественото и твърде малко от човешкото; та дори всяка извивка на гласа, чиято сладост пронизва сърцето с неочакван трепет, буди у мен сега не възторг, а непоносима болка.“

Когато от Грасмиър се получи първото известие, че анчарът на туберкулозата е пуснал първите си филизи, той възкликна (бях в стаята, разбира се, без негово знание, докато внимателно го изчиташе): „Знаех си, че така ще стане! Почти се радвам, че ужасът на напрегнатото очакване отмина! Излишно е да се залъгвам с напразни надежди, пред мен се простира празен и чист пътят на яснотата. Ще изкара още няколко месеца, може би седмици. Да, и Флорънс издъхна само за петдесет дни. А сетне го очаква вечен покой в онази проклета гробница. И все пак ми се иска всичко да бе свършило, болест, смърт, опело всичко! Тогава може би ще бъда доволен, макар не и радостен, но дотогава…“ И той се хвърли на стола си край писалището, отривисто откъсна лист хартия и мълниеносно нахвърля следните редове:

Безценна моя Мина.

Твоето дело наближава своя край. Трудна задача е да опазиш онуй, що съдбата е белязала с гибел. Знам как я изпълни. Оттук насетне собствените ми устни неспирно ще мълвят хвала. Наблюдавай го още няколко дни и нощи. Просто се увери, че и последният удар на сърцето е заглъхнал, и последният дъх — отлетял. Тогава, момичето ми, почини си от усърдния труд. Не ми пращай новини, ни ред, ни дума, докато не се увериш, че всичко вече върви към своя свършек, когато на вид му остава не повече от седмица живот, ще рече, момичето ми, когато дъхът му започне да хрипти в гърлото, пъклената червенина избледнее от страните му, а плътта му (доколкото е останала) стане тъй прозрачна, че под нея личат не вени с кръв, а само кости. Едва когато се случи това, най-сетне ми пиши да ме известиш. Ще излича промеждутъка, ако е възможно.

Прощавай, сладка моя дива роза! Когато пак те видя, боя се, красотата ти ще е повехнала след дългото бдение край смъртния одър. Ала нека туй не те тревожи, аз не държа на тези неща, и ако сърцето и любовта ми са твои, знам, че Мина Лори малко я е грижа за светлината — благоприятна или не, — в която ще я види останалият свят. Верен до смърт (имам предвид моята или твоята, момичето ми, не останалите дотогава, които сякаш се нижат една след друга), оставам, сега и завинаги.

Лично твой,

Заморна

Така отговори на боязливото, тревожно послание на Мина. Странен отговор! Тъй поне се стори на мен. Той го подпечата и изпрати, после нареди да докарат каляската му, напусна Вердополис и се отправи за Ангрия[2].

С нищо не може да се сравни трескавата дейност и сприхавата несдържаност, присъщи на държанието му през идните пет-шест седмици. Винаги е бил енергичен, винаги с ревностно усърдие е преследвал всичко, с което се захване. Откак го познавам, има обичая да дава сърце и душа за напредъка на любимите си кроежи, ала сега изглеждаше тъй, сякаш с готов и с живота си да се прости.

Дори Уорнър едвам му насмогваше. Поривисто се хвърляше в най-тежката работа, с огромно внимание подбираше най-смазващите задачи, ала дори когато ги откриеше, те сякаш не му носеха никакво удоволствие. По цял ден се скиташе из непавираните улици на Адрианополис, надзираваше и дейно контролираше усърдния труд на работниците, ту даваше напътствия за изграждането на арка, ту за издигането на грамаден къс камък или мрамор, все насред най-голямата глъчка и гмеж на непостроените още площади и тераси, там, където в упоритата пръст се копаеха основите на бъдещите палати.

Високата фигура на стройния младеж, с тясна черна дреха и проста шапка, опасана с буйни къдрици, можеше да бъде видяна навсякъде; той крачеше с внушителна стойка и походка, и сякаш властваше над всичко наоколо като всемогъщия дух на вятъра. Понякога силуетът му изникваше величествено на фона на небето, върху някое тънко като конец скеле, надвиснало над пропасти от лазур вляво и вдясно, а отпред и отзад — подобен на скелет строеж на незавършен замък, прорязан от арки и масивни греди, разделящи огромните зали, помежду им със зеещи бездни, от които на някое селянче би му се извил свят. Тук владетелят крачеше безстрашно, както орелът кръжи, увиснал с разперени криле във въздуха над гнездото си. Строгите му смугли слуги често извръщаха подир него изпълнен с възхищение взор, когато скокнеше като млад елф от една тясна издатина на друга и закрачеше по клатушкащите се талпи, гордо изпъчен, сякаш прекосява тронната зала на Уелзли Хаус. Друг път ще го видят да стърчи една глава над подчинените си, скупчени над недовършен ров за основите на нов градеж, внимателно наблюдава как полагат барут, за да взривят скалата отдолу, а когато приготовленията за адското дело свършат, лично дава заповед за оттегляне с плътния си, заразителен глас и си тръгва последен; веднъж щом изригне раздиращият небесата гръм от каменната си гробница и разтърси близки и далечни хълмове и равнини, пръв надава триумфалния вик „Ура!“, който полека-лека се извисява над заглъхващия в тътнещо ехо грохот на земетръса. Но когато привечер всичко това свърши, когато работниците се оттеглят от сцената на усилния дневен труд, когато архитекти, майстори зидари и дърводелци съберат своите метри, ъгълници, триони и всевъзможни инструменти и си тръгнат, тогава някой наблюдател, да се е забавил по до късно, би забелязал достолепната му осанка, свита самотно на стълбите на неродена още зала. Наоколо е тихо, пусто, самотно. Бездвижно като Тадмор в пустинята, безмълвно като Тир в забравеното море[3]. Глъхнат чук, длето, топор. Гръмовният взрив е забравен, виковете на тружениците са заспали, отекващите им стъпки са отзвучели, лекият ветрец довява смълчания здрач и тихия ромон на стария населен град, надолу от небесата, нагоре от земята, през застиналата в покой околност. В този час фигурата на Заморна изпъква — единствен жител на тепърва никнещия град, — може би скръстил ръце на гърдите си; очите му втренчени със смесица от умисленост и зоркост (но не и тъга) в жълтата прерия, която се простира на изток отпреде му и не среща прегради, освен златния хоризонт; челото на младостта и красотата, увенчано с облак от строгост, както мрачният небосвод схлупва белите мраморни стени на палата; свежите алени устни плътно притиснати, кротко бездвижни, сякаш сковани с печата на вечно безмълвие, и нищо не издава дълбоко чувство, всъщност каквото и да било чувство, освен всепоглъщащата умисленост и цветът на страните, които от време на време, съвсем нарядко, губи топлия си румен блясък и отстъпва пред покрусена, безцветна бледост. В такива мигове проличава, че червей човърка сърцето му, че болка, по-сурова от обичайната, всмуква обратно кръвта в нейния извор. Не след дълго чистото, изразително сияние отново плъзва по пребледнялата кожа, херцогът леко се размърдва, впива взор още по-втренчено в неясния изток или може би го оставя да се плъзне към обраслите в тръстики брегове на Калабар[4], и става ясно, че духът му, поне за кратко, е надвил вътрешния мъчител и че планове за военни действия или политически кроежи отново са заставени да надмогнат бащиното безпокойство, чиито пристъпи го разтърсват тъй мъчително.

Седеше така една вечер, когато над тихия площад отекнаха стъпки и изсред издължените сенки на околните здания изникна Юджин Роузиър.

— Ха! — изненада се господарят му и стана да го посрещне. — Ха, Юджин! Дойдоха ли вече?

— Да, милорд, снощи в десет часа. Бяха само три карети: госпожица Лори и господин Сидни, погребалната кола с тленните останки и кабриолетът на погребалния агент.

— Достатъчно, Юджин! Но къде са Ърнест и Емили, и… разбираш ме, драги… и останалите. Натърти на думите.

Юджин се поклони.

— Вероятно ще ги последват утре, милорд. Негова светлост излезе да ги посрещне чак при Фрий Таун.

— Негова светлост ли! Какво! Значи херцогът е бил тук?

— Да, милорд, беше тук четири седмици, но не се отби в Уелзли Хаус.

— Чудно как не съм го видял.

— Страхуваше се от стълкновение; ангрийският път е тъй оживен.

Заморна сведе поглед и строго положи длан върху рамото на Роузиър.

— Значи ти казваш — повтори глухо, — че е във Вердополис от четири седмици. Финик нащрек ли е?

— Да, милорд, дебне като рис, и аз също, но досега не е имало повод. Той се движи предпазливо.

— Добре — изправи се херцогът. — Доволен съм, защото предполагам, че мога да разчитам на теб; най-малкото, ако и за миг си помисля друго… — И той впи ужасяващо проницателния си поглед в пажа, който го издържа геройски.

— Казвам истината, милорд — отвърна, — понеже зная, че лъжата, особено по този повод, рано или късно ще ми довлече среща с огнени езици и оловни хапове. Пък и обстоятелствата свидетелстват в моя полза. Той не смее да се възползва и от най-незначителния повод, дори да му се иска, понеже знае колко безпощадно ще отвърне ваша светлост. — Накрая Роузиър леко се подсмихна и в неизразимо палавите му очи припламна дяволитост.

— Тихо! — изрече Заморна с глас, тъй дълбок, сякаш сподавен гръм. — Как смееш да се шегуваш с мен, драги? Нямам желание да отвръщам. Да отвръщам! Не, ако изобщо ми даде повод да отвръщам, всичко ще свърши. Тогава в тази игра, която играем от толкова време, ще имат сила само две карти — неговият и моят живот. Кога и как ли ще свърши тя? Ще ми се някой вече да прибере залога, независимо кой.

— Онзи, който пръв хвърли карта — промърмори трети глас, дълбок като на Заморна, но наместо плътните съзвучия, отекващи във всяка отронена от устните на херцога дума, в него чегъртаха остри дисонанси, които дразнеха слуха.

Заморна, изглежда, никак не се изненада от неочакваното прекъсване. Отговори кротко, без да се извръща.

— Да, тъй ще е най-добре за делото. Но покажи се де, стари приятелю. Познавам гласа ти, нека видим и лицето ти. Не се плаши, няма кой да ни притесни, освен някой прилеп или нощна чапла.

— Вече не са останали много, както чувам, сред тръстиките на Калабар — отвърна гласът и иззад огромна купчина хоросан се подаде тъмна фигура, която се изправи пред Заморна.

— Съвсем малко са — гласеше отговорът. — Чук, лизгар и брадва прокънтяха тъй гръмко предупреждение към някогашните обитатели на тази равнина и на обраслите с тръстики брегове, че едва ли оттук до хоризонта е останало и едно крило да се размахва.

— Чук и лизгар прокънтяха предупреждение другиму — отвърна непознатият. — Във Вердополис копаят гроб.

— Отварят вратите на гробница — уточни херцогът. — Как свети фенерът в онова мрачно подземие, и как се спогажда ключът с ръждивия си тъмничар?

— Фенерът свети храбро — отговори другият — и хвърля отблясъци върху златните плочи на три кралски ковчега. Нима няма място за четвърти? Ключът се превърта, сякаш подземната влага е смазала, вместо да скове ключалката, а утре вечер гробът ще се отвори тъй безшумно, сякаш не мъртвите, а болните почиват зад решетките му. Но, Заморна, къде ще положиш детето?

— Върху гърдите на майка му — отговори херцогът с безжалостно сподавен тон.

— Тъй, и там трябва ти да го положиш. Тя ще се преобърне в ковчега, ако друг изпълни тази задача, херцоже. Ще има ли опечалени на погребението?

— Малцина, струва ми се. Оскъдни са сълзите за покойник на шест месеца.

— Толкоз по-добре. Позволи ми да пресметна броя на възможните присъстващи.

— Приключих с тази тема! — възкликна Заморна с внезапно избликнала пламенност, която досега бе потискал, от уважение или по някоя друга причина.

— Аз пък ще я приключа когато пожелая — отвърна събеседникът му. — Млади ми господарю, ти несъмнено ще видиш съпругата си по повод посещението си в обиталището й; от нея ще те делят само тънка дъска от кедър и кадифено покривало. Повдигни ги, и ще видиш там да лежи лейди Флорънс, гордостта на Запада, с всичките си прелести. Е, не съвсем, позавехнала и позалиняла, вярно, ала ако погледът е угаснал, а страните са станали прах и пепел, и чертите й са завинаги заличени, нима това има значение за любящия й съпруг? Той е тъй предан, надали ще я заобича по-малко заради леката развала на красотата, смятал някога за ненадмината.

В отговор на този сарказъм от устата на херцога се изтръгна приглушена, но ужасна ругатня. Тя бе посрещната от глухия, нисък смях на непознатия, който продължи:

— Действително, монарше, ще остана удивен, ако пропуснеш да говориш с нея лично. Тя не се посвени от теб, когато полагаше първородния ти син в ръцете ти, защо тогава ти ще се дърпаш от нея, когато е дошло ред да й върнеш любезната услуга? О, тя ще погледне тъжно своя Артър и ще простене негласно, когато той си отиде, както онази нощ, когато напусна Залата на гладиатора. Ти я чу тогава, но не я пожали, и тя седна мълчаливо да срещне съдбата си, да изтегли каквото има да тегли.

Възцари се мълчание. Заморна се беше облегнал на един каменен блок. Светликът на пълната жълта луна, увиснала високо във ведрия небосклон, падаше право върху него и открояваше лицето му, пребледняло сякаш зачаршафен призрак. То бе съвсем безкръвно, скупчените на челото и слепоочията гъсти тъмни къдри зловещо контрастираха със свръхестествената бледност, която засенчваха. Очите му бяха леко извърнати нагоре, и съвсем не ги премрежваха сълзи, ами хвърляха предизвикателни огнени искри. Инак стойката му бе съвсем спокойна; наглед сякаш съумяваше да овладее смъртоносната огнена ярост, която го изпълваше, издаваха го само онези прозирни места, през които потушеният пламък буйно припламваше.

— Свърши ли? — попита, след известно мълчание.

— Да каза непознатият. — Засега чу достатъчно. Можеш да го смелиш на спокойствие. Помниш ли онзи протяжен „стон“ на мъчителна покруса, който едва не те накара да се разкаеш и да се върнеш назад?

— Помня го — усмихна се херцогът. Добре го помня, но бъркаш, драги, ако смяташ, че ме е накарал да се разкайвам, а още повече бъркаш, ако смяташ, че не съм съжалил Мариан в скръбта й. Скръбта й бе храна за моята гордост, сър, и поради това, бъди сигурен, промени и любовта, и състраданието ми, а освен ако прозорливостта съвсем ти изневерява, трябва да си наясно, че дори й го казах, и още същата нощ прекарахме пет часа да разискваме темата и да я утешавам. Зората я свари спокойна и смирена, почти щастлива, понеже знаеше, че любовта ми не е отслабнала и на йота, че я обичам както всякога и тъкмо тази любов ме кара да предприема крачката, на която бях решен тогава. Ако й бях позволил да се превърне в пречка за намеренията ми, скоро щях да я намразя, макар и все тъй възхитителна, предана и невинна, — а кръвта ми изстива само като си го помисля.

— Хм — прекъсна го странникът, — твърдиш всичко това, предполагам, за да оправдаеш поведението си.

— Не за да го оправдая, драги. Не съм се оправдавал пред никоя жена под слънцето! Само че използвах този довод като средство да я утеша, и с гордост мога да кажа, небезуспешно, защото когато първите лъчи на утрото взеха да се прокрадват през прозореца, в чиято ниша тя седя до мен за последен път, озариха лице тъй кротко и смирено, колкото няколко часа по-рано бе неизразимо тъжно и печално. Грешиш, драги, ако си въобразяваш, че съм жертва на угризения. Не се заблуждавай, аз не зная що е угризение!

— Лъжа! Лъжа! — викна непознатият. — Червеят му гризе сърцето ти! И няма скоро да умре, съдейки по приглушения ти глас и пепелявият ти лик! Не се опитвай да ме мамиш. Заморна! Познавам те твърде добре.

— Но не достатъчно — упорстваше херцогът, — инак щеше да си наясно, че промяната в гласа и облика ми се дължи на омразата ми към теб, не на разкаяние пред съпругата или сина ми. Обичах и двамата с любов отвъд силата на всякакви думи. Бяха ми отнети без време и това ми нанесе рана, която и векове да минат, няма да се изличи, ала ненавистта ми към теб, драги, е по-силна и от най-страшната скръб, и макар да има моменти, дори цели часове в живота ми, когато мисълта за мъртвите ще ме напуска, няма да има и миг, в който да не гледам на теб с най-горчиво презрение.

В отговор непознатият само се изсмя тихо и злорадо. Загърна се още по-плътно в плаща, с който бе наметнат, кимна на Заморна и с леки стъпки се отправи оттатък площада.

— Ха! — възкликна херцогът, като го изгуби от поглед. — Защо не остана още миг, проклетникът! Макар да ми е черен пред очите, бих го задържал още минута, за да го разпитам накъде клонят събитията. Изглежда, че мистерията, загатната в онези стихове, които тъй често съм слушал от детство, та до наши дни, и особено откакто палещото слънце на зрялото мъжество огрява пътя ми, най-сетне предстои да се разбуди.

Покрива на Лета вълната

на розата дивния цвят.

Дарител и дар сред тъмата

на хладната гробница спят.

Отбрулени, спят цветовете,

спи зрелият плод в пепелта

и дивното някога цвете

повехна само на света.

Но облак, по-тъмен от хала,

ще вдигне в небето крила,

мощта му ще скъса воала,

ще падне прокобата зла.[5]

— Имаше още, но не го помня. Е, времето разбулва всички тайни, никоя ръка не може да спре хода му, ала сякаш жертвата принесох единствен аз. Моето цвете и моят плод си отидоха, а неговите — мили Боже! Не, не, туй би значело още чернило връз взаимните злочестини, които натрупахме помежду си, още сълзи от сърце, на което сълзи вече не останаха; а неговото, мисля, ще кърви. Не бих искал смъртта за трети път да хвърли мрачната си сянка, пък дори над тях. Надвисналият мрачен облак няма скоро да се разсее. О! Флорънс! Флорънс! Никога вече небето няма да грее за мен тъй ослепително. На хоризонта се събират тъмни сенки, които няма да се разсеят.

Потънал в горчива меланхолия, той прекоси площада и за четвърт час се възцари пълна тишина, в която отекваха само отмерените му стъпки. Накрая спря.

— Юджин, ела, незабавно напускам Адрианополис. Смея да кажа, че в Дуро Вила остро ще почувстват отсъствието ми, особено ако опечалените закъснеят. Казваш, че той е трябвало да пристигне утре, така ли?

Юджин отговори утвърдително и паж и господар заминаха заедно.

Втора глава

На следващата вечер, или по-право нощ, пристигна вест от баща ми, че ме вика незабавно в Уотърлу Палъс. Като дойде прислужникът да ме повика, бях си легнал, понеже наближаваше единайсет, но веднага станах, и щом се облякох, побързах да изпълня бащината заповед.

Влязох в северната приемна и прислужникът ме осведоми, че херцогът очаква пристигането ми — заварих го седнал с една дама, в която скоро разпознах леля си, графиня Сиймор. И двамата с баща ми бяха облечени в траурни дрехи, а на челата им бе изписан угрижен размисъл. Застанах до огнището да сгрея ръцете си на алените пламъци, понеже нощта бе доста мразовита, и попитах:

— Тази вечер ли ще се състои погребението?

— Погребението! — възкликна лейди Сиймор. — Мило дете, отде знаеш ти за смъртта, та дори за болестта? Огъстъс през цялото време остана толкова потаен й мълчалив, както всякога.

— Да, но доста ще се затрудни да остане чак толкова потаен, че аз да не го разкрия. Едва ли в живота му има повече от две-три случки, които да са ми неизвестни, при това поне една от тях датира отпреди раждането ми.

— Е, — намеси се баща ми — няма значение, проницателността ти този път не те излъга. Чарлс, племенникът ти, лорд Алмейда, почина преди седмица. Ще го погребват след час. Ако тържествено обещаеш да въздържаш това твое неуморно любопитство, което вече причини на брат ти толкова неприятности, може да ти позволя да присъстваш на погребението. Но ако немирният ти нрав не ти позволява да изпълниш това условие, остани си у дома. Нямам желание да те подлагам на мъчително въздържание.

Обещах с готовност, сетне попитах баща си защо е тъй необходима тази дискретност.

— Ще присъстват лица, които досега не си виждал. Бих желал все още да не се запознаваш с тях, по причини, които при цялата ти ранозрелост, драги, все пак ще ти е трудно да проумееш. Така че не прави и най-бегъл опит да разкриеш идентичността им, било то с дума, поглед или жест. Наказание за нспослушанието ти ще бъде най-суровият ми гняв.

Отново обещах, но не можех да не се питам кои ли ще да са тези забранени лица.

— Изабела, — продължи баща ми — ти се погрижи за него. Стискай здраво дланта му и не му позволявай да се отделя от теб нито за миг, докато церемонията приключи и опечалените се разотидат.

— Ще внимавам, братко — отвърна леля ми. Защото ако Огъстъс долови, особено в сегашното си злостно и сприхаво настроение, любопитство дори в погледа му, последствията може да се окажат фатални.

— Той не бива изобщо да се доближава до Огъстъс — строго разпореди баща ми. — Няма да рискувам нито неговия живот, нито този на останалите. А в момента те са толкова непредвидими и опасни, той пък е тъй неизлечимо любопитен, че в случай на стълкновение последиците неминуемо ще бъдат трагични. — Баща ми чукна златния си часовник с минутен репетир. — Единайсет и половина е, чувам, че вече изкарват каретата на частния вход. Хайде, Изабела, нямаме време за губене.

Взе траурната си шапка и черните си ръкавици, оставени на бюфета, хвана леля ми под ръка и двамата напуснаха заедно приемната, после заслизаха по парадното стълбище. Каретата чакаше досами портика, понеже нощта бе бурна и валеше. Настаниха се вътре. Мен ме повдигна един прислужник; баща ми ме взе на колене си и отпътувахме.

Независимо от тракането на колелетата, уличната глъчка, воя на вятъра и неспирното трополене на дъжда, заспах дълбоко в тази удобна поза и се събудих едва когато каретата спря. Бяхме спрели под „Свети Михаил“. Като слязохме, грамадните двери се разтвориха колкото да ни пропуснат и веднага се затръшнаха зад гърбовете ни. Вътре бе тихо, уединено и да не бе бледият лъч на две самотни лампи, всичко би тънало в непрозирен мрак. Едната лампа изпускаше мъждиви отблясъци иззад завесата на галерията с органа, другата носеше клисарят, който ни посрещна. Беше с празничния си стихар, а лицето му бе скрито с маска.

— Дойдоха ли? — попита херцогът на Уелингтън.

— Да, милорд, всички са събрани в погребалната зала.

— Води ни тогава — нареди негова светлост.

Клисарят се подчини и с лампа в ръка безшумно ни поведе под величествения купол, чийто висок покрив не се виждаше в плътния мрак, обгърнал катедралата. От органа се изплъзна тих звук. Заглъхна, подире му последваха други и скоро Моцартов реквием изпълни, със смиряваща строгост, необятната непрогледна празнота. Спрях се да послушам музиката. Лейди Сиймор сграбчи ръката ми и ме помъкна безмълвно. Спряхме пред вратата, която води към погребалната крипта на рода Уелзли. Водачът ни похлопа; отвориха ни и ние влязохме. В покоите на смъртта горяха множество лампи, но с мъждив, безцветен пламък, сякаш ненавиждаха въздуха, който ги разпалваше. Сводестите стени се открояваха съвсем ясно. Изглеждаха тъмни и влажни, но не слизести. В тях имаше много ниши, готови да приемат ковчези, а три бяха вече заети. Пред всяка имаше гробна урна. В средата на помещението стоеше поставка с малък ковчег, заметнат с покров от бяло кадифе. Наоколо стояха опечалените. Още с влизането си видях всичко в пълни подробности, по-долу съм се постарал да ги опиша възможно най-вярно.

Доктор Станхоуп, архиепископът на Ангрия, стоеше начело на групата, в архиерейски одежди. Отдясно, господин Съмнър в просто траурно облеело, отляво доктор Алфорд, също. Малко по-назад, облегнат на стената със скръстени на гърдите ръце и поглед, замислено втренчен в пода, се виждаше Заморна, блед и бездвижен, сякаш самият той олицетворение на бездиханната тленност. На дългите му тъмни клепки, морно отпуснати на страните му, не трептяха сълзи, а челото му, както обикновено, излъчваше строгост и скръб. Недалеч от него бе застанала Мина Лори. Лицето й, с цялото й същество, предполагам несъзнателно, бе извърнато към него и почти с гръб към групата. Плачеше много, но сълзите й избликваха най-бурно всеки път, щом погледнеше бледия лик на величествената фигура пред себе си.

Оттатък стоеше Ърнест Фиц-Артър. Бе захлупил лице с длани: между пръстите му се стичаха капки; но ръководен от същия дух като баща си, той бе твърде горд, за да даде по-доловим изблик на скръбта си. За тъй млад човек, демонстрираше изключително пламенни и горещи чувства. Забелязах, че му е трудно да потисне мъката, която тежи на сърцето му. Дотук изброените опечалени ми бяха познати, но откъм долния край на ковчега имаше двама, които не познавах. Дама и господин, дамата забулена с двоен воал от черен креп, а господинът с наметало, обточено със самурова кожа От време на време си шепнеха един другиму, а веднъж дамата пристъпи и към Заморна. Заговори му успокоително. Той се поусмихна и й каза, „ако иска да утеши страдащите“, да се обърне към онова дете, посочвайки Ърнест.

— Не — гласеше отговорът й. — Едуард трябва да ридае, смъртта на другаря му е тежка загуба за него. Но за теб загубата му е може би по-скоро пощада.

— Е, Емили, не виждаш сълзи по страните ми. Бедната Мина — и той я погледна със съчувствие — страда за повереника си, но аз съм спокоен като… — Взря се многозначително във вече споменатата фигура със самурената наметка и замълча.

— Спокоен, Огъстъс! Отвън може би да, но си тъй смъртно блед.

— Емили, повдигни мантията и провери дали и той не изглежда блед.

Тя поклати глава и се отдалечи.

Баща ми излезе напред. Застана при двамата непознати; господинът му протегна ръка, която негова светлост херцог Уелингтън стисна най-топло. Жената отмести воала си, но понеже в същия миг се обърна с гръб, чертите й си останаха за мен все тъй забулени в тайна. Херцогът мълчаливо я целуна по челото. После заедно с тайнствения гост се отмести встрани. Двамата продължиха известно време да се разхождат из отдалечения край на криптата, приглушено водейки оживен разговор. Сега забелязах, че непознатият има необикновено благородна осанка и походка, изправен е гордо, а гласът му, макар и сподавен, е властен и дълбок.

Не след дълго вратата се отвори и маскираният клисар въведе тържествено принц Джон Снийчизланд, придружен от лорд Росъндейл. Разбира се, и двамата бяха облечени в черно. Росъндейл застана до Ърнест. Изгледа го с чистосърдечно съчувствие, но нищо не каза Фиц-Артър сложи край на сълзите в мига, щом влезе приятелят му, прехапа устни и сякаш твърдо реши повече да не дава израз на слабостта си. Фидена подмина Заморна, без да го забележи, защото, както вече казах, Артър стоеше малко встрани. Застана при баща ми и събеседника му, поклони се на първия и понечи да подаде на втория ръка с думите:

— Скъпи Заморна, как сте?

Онзи избухна горделиво и благородникът отстъпи стъписано крачка-две назад. Огледа се с изненада. Артър бързо застана при него. Лицето му, само преди миг студено и бяло като мрамор, пламтеше като божур.

— Джон — сграбчи отривисто ръката му — не ме ли позна?

— Разбира се, Артър, познах те, но не те видях веднага, а като забелязах баща ти в компанията на висок господин, подведох се и допуснах грешка. Тя вече е коригирана обаче, и понеже нямах намерение да нанеса обида никому, надявам се, че няма оскърбени.

Непознатият, без да издума и дума, зае мястото си до забулената дама, а лицето му остана все тъй скрито в дълбоките гънки на качулката му.

Заморна притисна дланта на Фидена в двете си ръце и за известно време се възцари тишина. Нарушаваше я само скърцането на ключа, който клисарите превъртаха в ръждясалите ключалки на входната врата.

— Всички ли са тук? — попита херцог Уелингтън, когато това действие приключи.

— Всички — лаконично го осведоми Заморна.

— Станхоуп, започнете службата — разпореди негова светлост.

Свещената книга бе вече разтворена и скоро в криптата отекна тържественият, величествен глас на архиепископа, обричащ на прах и разтление изстиналите останки, които единствено балдахинът на плащаницата и позлатените дъски на ковчега скриваха от очите ни. Прозвучаха ужасните думи: пръст при пръстта, прах при прахта[6]. Трупът бе поставен в съответната ниша, а отдалеч долитаха протяжните акорди на органа и приглушените гласове на хористите, които подеха величествената, затрогваща песен: „Но аз зная, Изкупителят ми е жив“[7]. Последните извивки на мелодията тъжно заглъхнаха, но в същия миг нейде над нас проечаха нови гръмовни звуци. Това бе голямата камбана на „Свети Михаил“, чийто дълбок звън, кънтящ сега във високия купол, оповестяваше на цял Вердополис, че младият наследник на Ангрия и Уелингтънзланд почива в последното обиталище на царствения си род. Малко на брой сълзи оросиха ковчега на невръстния принц. Ни една от очите на баща му, дядо му, чичо му Фидена и непознатите. Мина плаче, каза Заморна, за повереника си, Фиц-Артър — за другаря си в игрите, но освен от тях наследникът на двата престола не успя да изтръгне друг, бил той и най-малък, израз на скръб от хилядите си бъдещи поданици.

Всички се канеха вече да напущат криптата, когато клисарят пристъпи напред. Положи ръка върху празната вече поставка за ковчега, и като плъзна по групата опечалени очи, святкащи като стомана изпод маската, произнесе с дълбокия, остър глас, който бях чул предната вечер на триста километра оттук, следните думи:

Покрива на Лета вълната

на розата дивния цвят.

Дарител и дар сред тъмата

на хладната гробница спят.

Отбрулени, спят цветовете,

спи зрелият плод в пепелта

и дивното някога цвете

повехна само на света.

Но облак, по-тъмен от хала,

ще вдигне в небето крила,

мощта му ще скъса воала,

ще падне прокобата зла.

А вихърът слаб е и ето

как облакът бавно лети.

От смътна въздишка в небето

воалът прозирен трепти.

Със сила дари нечовешка

скиталеца висшата власт.

Навеки прокобата тежка

беляза рождения час.

Дарени са с мощ преголяма

и несъкрушима навек

и нивга магията няма

да победи смъртен човек.

След бдение в дните на мрак

и на бледа далечна звезда

разсейва се мракът и гасне

звездата в нощта без следа.

Изглежда, че никой от присъстващите не се изненада от този странен инцидент. Станхоуп и Съмнър си зашепнаха, а Фидена промърмори:

— Ха, това вече съм го чувал.

Останалите явно бяха съвсем наясно с тайната на случващото се.

Сега вече всички напуснаха криптата, водени от клисаря, който осветяваше пътя им, и през тъмната, смълчана катедрала се отправиха към каретите си. Заморна прибра Мина, забулената дама и Фиц-Артър в своята. Качи се последен и отпътуваха. После си тръгнаха Фидена и Росъндейл, а ние с херцог Уелингтън и лейди Сиймор и останахме сами с непознатия. Той дръпна херцога встрани и му прошепна няколко думи с все същия дълбок, мелодичен глас, с което говореше от самото начало. После предложи ръка на леля ми. Тя прие поканата доста охотно и той й помогна да се качи в каретата. Сетне се настани баща ми, като ме остави съвсем близо до непознатия.

През тялото ми премина странна тръпка, когато достолепната фигура внезапно се приведе, непознатият ме вдигна на ръце и ме сложи на седалката. След това и той самият се разположи до мен, а когато кочияшът плесна с камшика си конете, почувствах как ръката му — очевидно малка и тънкопръста, нежно притисна моята. Сякаш ме порази мълния. Изпищях.

— Господи! — ужасено изписка леля ми.

— Мили Боже! — гневно възкликна баща ми — Какво правите, сър? Не бива да забравяте какъв нрав носи невръстният немирник! Не го докосвайте и с пръст! Ще ви разкрие само по ръката.

Непознатият се позасмя и като се поотдръпна от мен, облегна глава на стената на каретата.

„Да го разкрия по ръката“ повтарях си наум. Да, в тази ръка имаше нещо необичайно, нещо много и издайническо в топлите й, нежни пръсти, може би дори нещо познато. Помня допира им. Ако можех само да докосна лицето му — главата му — щях по-лесно да отгатна. Ще се опитам. Не изглежда неблагоразположен към мен.

Започнах безшумно да се примъквам по-близко. Ръката ми вече бе проникнала в дълбоките гънки на наметалото му; пръстите ми допряха челото му. Той подскочи, сякаш ухапан от пепелянка, и в следния миг се намерих проснат безчувствен на пода на каретата.

Като се събудих от този сън, първото, което изплува пред погледа ми, бе благото лице на лейди Сиймор. Бе се навела над мен, а главата ми почиваше върху коленете й. Намирах се в разкошна стая, по стените и тавана дремеше чистият блясък на затулена светлина.

— Лельо, къде съм? — попитах.

— В дома ми, Чарлс, в Сиймор Плейс. Не се бой, детето ми, заобиколен си само от приятели.

Оглеждах се подплашено, сигурно търсейки мистериозния, войнствен непознат, от чийто зашеметяващ удар слепоочията ми още смъдяха. Само че ни той, ни баща ми се виждаха наоколо. Неясни форми плуваха пред очите ми, а в ушите ми звънтеше сребристият ромон на гласове, но не различавах нищо.

— Дръпнете се, деца — каза леля ми. — Притеснявате го с любопитството си. Сесилия, подай ми пак солите.

Поднесоха ми отново тонизиращото средство и аз дойдох на себе си. Изправих се и се огледах първо наляво, после надясно. Бяха ме настанили на канапе край камината. Във фотьойла отсреща седеше граф Сиймор, изпънал крак (сигурно имаше пристъп на подагра) върху мека табуретка, а малката Хелън разтриваше нежно стъпалото му. Останалите ми братовчедки, пет на брой, все млади дами на възраст от двайсет до дванайсет години, се бяха скупчили край канапето. Задаваха на майка си по двайсет въпроса на един дъх.

— Мамо, какво може да му се е случило? Да не е ядосал Огъстъс? Кой беше онзи човек с чичо? Защо не показваше лицето си, мамо? Защо беше толкова мълчалив? Не ти ли се стори много странен?

И тъй нататък.

— Ш-шт, ух! — прокашля се графът — баща им. — Запазете тишина, момичета, и не проглушавайте ушите му с бърборенето си! Слушай, Изабела, я ги прати да си лягат. Позволих им да останат до толкова късно само за да изслушат разказа за погребението, но предполагам, че ти нямаш нищо по-специално за разказване. Трябва да отбележа, че ми е непонятно защо този херцог Заморна трябва да върши всичко толкова тайно. Колко опечалени присъстваха, ако смея да запитам?

Тя тъкмо се канеше да отговори, когато вратата се отвори и в салона влезе лорд Фицрой.

— Е, майко — наперено се доближи той до камината, — доколкото разбирам, на забележителното погребение само за избрани се е ляла кръв. Завърнала си се с ранен, а? Били сте тъй малко, че помежду ви е трябвало да цари единомислие. Какво иска да каже Заморна, като отхвърля роднините си по подобен начин? Редно е братовчед да изпрати братовчед си до гроба. Е, що се отнася до мен конкретно, този лорд Алмейда не съм го и виждал, освен веднъж преди около четири месеца, когато едва бе навършил девет седмици, следователно едва ли се очаква сърцето ми да се пръсне от мъка по случай смъртта му. Да, но етикетът повелява човек да остане у дома в нощта, когато вторият му братовчед ще яхне катафалката, тъй че защо пък да не подтичва отстрани, лично да се увери, че всичко е наред ако ще и от едното приличие.

— Срамота, братко в един глас възкликнаха сестрите.

— Срамота, сестрици! Я вие, Сесилия, Елайза и Джорджиана, си признайте, нима не негодувате скришом, че не можете да присъствате на тържествения концерт на лорд Ричтън тази вечер домът му отсреща грее, окъпан в светлина, а отворим ли някой прозорец, музиката ще се чува съвсем ясно и тук? Сигурен съм, че е така. Що се отнася до Катарин, Агнес и Хелън, там е друго: те при всички случаи трябва да си останат у дома.

— Мили Фицрой — намеси се лейди Сиймор, — взимаш цялата работа твърде присърце. Уверявам те, че едно погребение съвсем не крие Бог знае какви наслади, в който и да било момент, особено пък в потискаща нощ като тази.

— Може би не, майко, но по-добре на погребение, отколкото да зъзнеш край огнището, да слушаш как вятърът вие в комина като гайда, но да не ти е позволено да танцуваш.

— Фицрой — започна лейди Сесилия с намерението да смени темата, — тук беше един от опечалените. Дойде с мама и чичо, но остана само пет минути и не пророни нито дума.

— Наистина ли? И що за птица беше?

— Като убиеца в картината на Юуинс[8] в червената гостна, понеже лицето му беше закачулено.

— Хм! Майко, ти, разбира се, знаеш кой е той?

— Всъщност не зная. Виждала съм го само загърнат в наметало, както се появи тази вечер. Но сега, деца, веднъж завинаги ви казвам да не ме безпокоите с въпроси за този човек. Няма да отговоря на нито един. Елате, милички, вече минава един. Пожелайте на баща си и мен „Лека нощ“. Отдавна трябваше да сте в леглата.

Момичетата се изредиха да се ръкуват с родителите си и да ги целунат. Фицрой кимна по-небрежно с глава, при това с известна неохота, може би понеже церемонията по пожелаването на „Лека нощ“, под каквато и да било форма, му бе непривична, после излезе, свирукайки си.

След час цялата къща, от входното преддверие до тавана, бе погребана в тишината на дълбок сън.

Трета глава

Писмо от херцогиня Заморна

До лейди Хелън Пърси

Мила бабо,

Открай време съм свикнала да ти доверявам тайните си, да ти казвам всичко, да търся от теб съвет по всякакви въпроси. Мисля, че нравът ми не е особено открит — или поне съм ограничена в откритостта си. Кръгът на верните ми приятели обичам да е малък, подбран, недостъпен. Баща ми, херцог Уелингтън, и ти сте сферата на концентрираните ми силни чувства. Една дъщеря на рода Нортангърланд не се привързва към когото и да било. Има толкова хора, които харесвам; мнозина, на които се възхищавам, хиляди, с които съм в добри и приятни взаимоотношения, двама, към които се стремя по силата на естественото уважение (id est братята ми, Едуард и Уилям), но примерът на великия ми баща не ми позволява да разпилявам в разнородни банални „връзки“ почитта и нежността, които дължа на малцина. Толкоз по отношение на привързаността. Що се отнася до любовта, всяка капчица, която притежавам от тази страст, се излива върху един-единствен величайши обект: тя принадлежи всецяло на Заморна и дори да исках, не бих могла да откъсна и частица от полагаемото му се по право. Как ли не бих желала — о, как ли не бих желала — той да съзнава това; да знае колко много, колко дълбоко и колко пламенно го обичам. Тогава може би няма да е тъй тъжен, какъвто го виждам понякога — тъй студен, тъй отчужден, тъй мълчалив.

Бабо, омъжена съм за херцога вече половин година. Тъй странно ми се струва това, дето станах съпруга на Заморна! Години наред бях мечтала за него, виждала го бях през омарата на възхитителната му поезия, разговаряла бях с него мислено, в представите си бях се разхождала с него из всички кътчета, описани в творбите му. Часове наред съм седяла под брястовете в Пърси Хол, потънала в блянове, чиято вечна тема бе този млад принц и поет. Той бе неукротима мечта и свръхестествено видение, дъгоцветен дух, който преследвах ли, преследвах през хълмове, равнини и долини, всякога неуморно, никога благополучно, изцяло погълната в напразното, ала сладостно преследване. Когато най-сетне го видях, когато го чух да говори, дори когато почувствах разтърсващия допир на дланта му, няма език, с който да опиша чувствата, почти вцепенили ме със силата си.

Ни в едно отношение той не бе като съществото, което си бях представяла, и все пак, като влезе в стаята, пред мен се възправи фигура с ръста на Милтъновия Сатана, със сиянието на неговия Итуриел[9] и не ми бяха нужни слова, за да я именувам. В сравнение с нея някогашните ми представи се оказаха наистина много бляскави, ала смътни и неопределени в най-висша степен. Въображението ми го бе рисувало единствено в романтични ситуации. Бях го възприемала само като менестрелче, оживяващ елемент във величествен пейзаж, чиито потоци, дървета, небосвод и планини, с плътните им сенки и бурните им вълни, опиват окото с тъй изобилна пищност, та то не запечатва конкретния образ, на който най-първо се е спряло.

Не мога да опиша как ме порази действителността! За мен бе тъй непривично, тъй омайващо да видя пред себе си своя герой, своя царствен поет, изведнъж втъкан в ежедневните сцени на автентичния живот. Това не го принизяваше; напротив, очертаваше образа му в нова светлина, издигаше го на нова, поразителна висота. Всичко, което правеше, всяка дума, която отронваше, макар и най-банална, притежаваше в моите очи обайващ чар. Помня дори как веднъж го съзерцавах с безкрайна загриженост да преобръща писалището на графиня Нортангърланд, за да търси някакви книжа. Вадеше ръкописите и ги хвърляше на купчини, без капка притеснение отваряше писма, набързо ги прочиташе — на едни се смееше, на други се усмихваше презрително — и подмяташе наляво и надясно всевъзможни печати, восък и червени хартийки за залепване на писма. После, като не откри търсения документ, се отнесе с портфейла й по същия начин: отвори го на килима, подвил коляно, и го претършува най-нехайно, през цялото време ревностно погълнат в заниманието си, с блеснал поглед и леко заруменели страни. В стаята имаше няколко души, включително самата графиня. Тя го гледаше съвсем безучастно и дори не понечи да го спре. Дори когато я помоли за ключа от шкафа й, му го подаде и го остави да прерови и него.

Моментът, когато за пръв път го видях да се храни, също бе крайъгълен камък в живота ми. Случи се да пием чай в Елрингтън Хол. Седях начело на масата, а той до мен на табуретката за пианото — столът, на който предпочиташе да седи по време на това хранене. Тъй бях погълната да го гледам и слушам, че съвсем забравих да го питам какво пие — чай или кафе, и просто му поднесох първата попаднала ми чаша. Той изобщо не я докосна.

След минута ми се усмихна; „Знаете ли, мис Пърси, поднесли сте ми питие, което не мога да понасям: мляко, зелен чай и захар непоносимо съчетание“.

С тези думи я изпразни в купичката за утайката и поиска чисто кафе мока.

Побързах да изпълня желанието му, а той ми прошепна с привичния си нисък, очарователен глас: „Изпълнявай задълженията си безупречно. Мери, и може да дойде време, когато ще бъда единственият ти гост, ще седя срещу теб в някоя уютна приемна, а Роланд и Росуол ще лежат, дружелюбно изтегнати на килимчето“.

При тези думи сърцето ми затупка едва ли не доловимо. Тогава почти не подозирах колко скоро ще се сбъднат. Той бе женен и тази пречка изключваше всякакви подобни идеи, впрочем същата тази вечер маркизата дори присъстваше. Седеше от лявата ми страна и очите й нито за миг не изпускаха господаря си. Пред никой друг не бих споменала името й. Само като си помисля за нея, потръпвам, но не от омраза — вярвам, бабо, че не е в природата ми да мразя жена като нея; не, дори бих я обичала, да беше съпруга на друг, — а от ужас от страховитата й съдба. Ако тази съдба беше моята, ако Заморна напускаше мен, за да се ожени за друга, бих умряла, не от туберкулоза, а от внезапен пристъп на душеизтръгваща агония, която да ме повали като коса. Мили Боже, понякога съм изпитвала за миг скръбта, която тя понасяше с такова търпение. Имала съм внезапни пристъпи на ревност и моменти на неописуем мрак — тогава духът ми сякаш ври в кипяща лава. Сякаш се задушавам и ме пронизват копия — непоносими усещания, които едва не помътват разсъдъка ми. А когато се намеря в компанията на създанието, в което подозирам своя съперница, пребледнявам като платно от погнуса. После, като сваря Заморна насаме, го умолявам начаса да ме погуби, падам на колене и обливам дланите му със сълзи, които, по собствените му думи, парят. Винаги ме е чувал; винаги се е съжалявал над мен, но ми е отговарял, че съм неразумна и съм се заблудила, после се е мъчел да ме разтуши с мелодичния си смях, при това ненапразно, защото този смях, когато не е жесток или презрителен, сам по себе си е ободрителен лек за слуха ми.

Но перото ми се отклони, мила бабо. Пиша за какво ли не друго, освен онова, за което имах намерение, а то е определена непоследователност в поведението на херцога, които ме хвърля понякога в болезнено объркване. Откак сме женени, цялото ми време, целият ми живот са посветени на усилието да опозная необикновения му характер, да проникна в сърцето му (ако мога), за да узная кое го дразни, за да го избягвам, и кое му доставя радост, за да се придържам винаги към него. Понякога опитите ми се увенчават с успех, друг път остават напразни, но като цяло вниманието или тактът ми — както го нарича херцог Уелингтън — по-скоро ме издига, отколкото да ме принизява в очите му. Знаеш, че съм навикнала на подобна безмълвна бдителност. Упражнявах я върху скъпия си баща. Откакто се помня, винаги съм изчаквала удобния момент да заговоря или да замълча. Опознала съм предпочитанията му и дисциплинирано съм се стремила да се съобразявам с тях. Така че когато станах съпруга на човек, когото обичам тъй неизказано много, за мен бе естествено да впрегна всичката си мощ да му доставя удоволствие. И въпреки това той е понякога безпричинно хладен — не е невнимателен, не бих казала това, но проявява по-скоро вниманието на приятел, нежели на съпруг. А после най-ненадейно се променя. С тези промени са свързани и други дребни, мистериозни случки, които никой освен мен не забелязва и които не разкривам никому. Един-два примера най-добре ще илюстрират какво искам да кажа.

Преди около седмица той дойде една сутрин в стаята ми, облечен за път, и каза, че заминава за Ангрия. Пожела ми „Довиждане“ много нежно, почувствах се, сякаш никога досега не съм го обичала. Взирах се след каретата дълго след като се бе скрила от погледа и цял ден не бях в състояние да върша друго, освен унило да седя с чело, обронено върху дланта си. Дойде вечер. Бях твърде разстроена, за да се срещам с хора, и вместо да посетя някое от многобройните тържества, на които бях поканена, останах у дома край камината в малката библиотека, заобиколена от разкош и уют, а изпълнена с непоносима горест. Мисля, че бе към десет и духът ми бе изпаднал до дъното на отчаянието, когато вратата се отвори и в стаята влезе херцог Заморна. Отначало останах прикована на мястото си, парализирана от изумление и радост. Той се приближи, положи ръка върху облегалката на креслото и ме загледа право в очите, но не пророни и дума. Станах и увиснах на врата му. Той се опита да отмахне ръцете ми, но тъй безпомощно, а в същото време с усмивка на устните, че взех движението му за игра. В същия миг ме стъписа свиреп рев, сякаш на грамадно куче. Херцогът веднага се освободи от мен. Отдалечи ме на една ръка разстояние, и все тъй усмихнат, вгледа се в мен и сякаш надникна право в сърцето ми.

— Скъпи Артър — казах, — кое щастливо завъртане на колелото на съдбата те върна тъй скоро?

— Не зная дали е щастливо или не, Мери — отвърна той. — Като че ли си много изненадана да ме видиш.

Не отговорих. Имаше нещо много особено в начина, по който ме гледаше. В същия миг помежду ни като привидение се намъкна Финик и благо, но твърдо ме откъсна от ръцете на херцога, после му заговори чрез знаци. Гледах мълчаливо как оформят с пръсти думи със скоростта на мълния, а господарят му току съсредоточава красноречив поглед върху джуджето и разгадава мислите му по-бързо, отколкото езикът на знаците е в състояние да му ги разкрие.

„Какво ли означава всичко това?“ — запитах се. Скоро херцогът се обърна към мен:

— Мери, сега би трябвало да съм в Ангрия. Ето защо няма да казваш и дума за това неочаквано завръщане. Ще остана само пет минути. Идването ми тук имаше за цел само написването на едно писмо.

На масата имаше всичко необходимо. Той седна и бързо надраска кратка бележка, която сгъна и запечата. Забелязах, че вместо да използва кралския печат, който дори не носеше на пръста си, свали от лявата си ръка малко пръстенче, при това с герба на Уелзли, не на Ангрия. Като свърши, се изправи, взе пътната си шапка, а понеже я нахлупи много ниско над челото си, и в съчетание с къдриците, които ръбът й притискаше, челото и очите му останаха скрити в дълбока сянка. Сетне ми хвърли набързо откраднат, ужасно проницателен поглед, промърмори „Лека нощ“ и понечи да излезе. Аз пристъпих към него, без сама да знам какво смятам да сторя.

— Скъпи Артър, — започнах — нима няма дори да се ръкуваме на раздяла?

Той се засмя и отмести поглед от мен към Финик. Онова същество тропаше с крака и нетърпеливо жестикулираше, сякаш го кани да си върви.

— Нима ще оставите това джудже да диктува стъпките ви, милорд? — намесих се — Да пропадне вдън земя дано!

— Не бих имал нищо против — бе отговорът. — Категорично е досадник, но полезен досадник. Ела, скъпа, дай ми ръката си и не обръщай внимание на лошото му настроение.

Едва докоснах пръстите му, когато Финик нададе оглушителен вой. Скочи, грозното му лице взе да се криви и гърчи, сякаш го колят, с две думи, показа всички признаци на абсурдна, злобна ярост. Нямаше защо толкова да се безпокои — едва усетих докосването, тъй тънки и хладни бяха пръстите на Заморна. Изглежда, че на негова светлост му стана много забавно; смееше от сърце и на мен, и на джуджето. Стори ми се, че възнамерява да удължи това весело представление, понеже затвори вратата, досега открехната, и веднъж-дваж се доближи към мен, но Финик му мяташе кръвнишки погледи и въртеше очи с най-свирепо изражение.

— Ха! — възкликна херцогът. — Време е да си вървя, това е очевидно — Пожела ми набързо „Лека нощ“, а Финик хласна с приклада на револвер, който измъкна от пазвата си с думите: „На ти, куче, задето напразно вдигаш врява“, и излезе от стаята.

Е, бабо, какво ще кажеш за всичко това? Не е ли неимоверно странно? А това съвсем не е единствената сцена от подобен род, в която съм участвала. Същото се е случвало и на два-три пъти по-рано. Не мога да си обясня кое, за Бога, дава право на това джудже да се намесва в отношенията ми с моя повелител, още по-малко как гордият му дух допуска това. А и едва ли някога ще разбера къде се коренят тези странни пристъпи на хлад и предпазливост. Само пристъпи са, понякога е всякакъв друг, но не и хладен, но това само прави промеждутъците още по-непоносими. Пък и Финик рядко се осмелява да надига глава в негово присъствие, обикновено пълзи в нозете му като червей. Искрено вярвам, че единствен Едип може да разреши тази енигма.

Тези писания ме настроиха много тъжно, а и вече минава дванайсет, тъй че те оставям, миличка бабо, и ти пожелавам всичко най-добро.

Твоя любяща внучка

Мери Хенриета Уелзли

P.S. Често казват, че тъкмо послесловът на едно женско писмо разкрива същината на цялата й епистола — онуй, що е най-близко на сърцето й. Вярвам, че настоящото не прави изключение от правилото. Несъмнено си чула за смъртта на маркиз Алмейда. Самата аз узнах за това едва когато вестниците разтръбиха новината на широката общественост. Веднъж не съм чула Заморна да изрича името на малкия принц в мое присъствие. От първия миг на познанството ни, та до ден-днешен винаги е бил деликатно резервиран по отношение на всичко, свързано с предишни връзки, макар да се боя, че подобни мисли тревожат ума му. Е, завареният ми син е погребан преди две седмици в полунощ в кралската гробница в Уелзли. Доколкото разбирам, на погребението са присъствали обитателите на Грасмиър и двама непознати, които никой не бил виждал.

Мила бабо, на мига бих броила хиляда лири, за да разбера кой е Ърнест Фиц-Артър. Безспорно Заморна е негов баща, в това съм убедена, защото съм виждала детето, ала на коя се пада честта да му се зове майка? Знам кого ще споменеш, но грешиш, не е М. Л., питах Едуард най-сериозно, а той също тъй сериозно и на мига ми отвърна отрицателно. Това уверение ме амбицира. Подпали всички тлеещи искрици женско любопитство, които се съдържат в моята природа, а те не са нито малко, нито слаби. Реших да узная, ако мога, и мисля, че поне отчасти успях. След като узнах от Чарлс, че Ърнест и настойникът му все още живеят в Дуро Вила, дойде ми наум, една хубава вечер миналата седмица, да отскоча дотам и да ги посетя. Копнеех да видя дали госпожица Лори е чак тъй красива, а Фиц-Артър — чак дотам копие на баща си, както говорят хората. Беше опасно, рискувах да разсърдя господаря си, ако ме хване, но любопитство — любопитство, което у жената е способно да преодолее всякакви прегради, — а и понеже херцогът бе в Адрианополис, на триста километра, надявах се, че не ме грози голяма заплаха. Е, поръчах карета и отпътувах.

Стигнах земите на имението два часа преди залез, а вечерта бе тъй благо строга, че ми напомни Пърси Хол. Слязох още преди да се покаже вилата, понеже не исках тропотът на колелетата да извести пристигането ми. Свих от главната пътека по една по-пряка, която се виеше сред дърветата, недалеч от терасите, където са засадени градините. Всичко изглеждаше тъй тихо, тъй спокойно и сенчесто, тъй мирно, тук, горе, че не успях да устоя на изкушението да се спусна по тревистия склон и да повървя по дълбоките, тъмни алеи, които се разтваряха като райски кътчета далеч навътре. Скитах се така, потънала в мисли, докато не щеш ли, зад един завой слухът ми ненадейно долови плисъкът на фонтан, който ми се стори примесен с тихия ромон на гласове. Тихо се промъкнах натам. Наоколо растяха дървета, та можех незабелязана да наблюдавам духовете, които витаят в тези мрачни гори. Нарцис на Чантри[10], изваян от мрамор, стоеше приведен над басейна на водоскока. Недалеч, от плът и кръв, в изящен контраст с бездиханния камък, седяха дама и две деца. Да, бабо, две! Като видях това, искрено се стъписах.

В нейно лице веднага разпознах Мина Лори. Стройната й снага, черните коси и очи и прозрачната смугла кожа бяха достатъчно показателни белези. Красива тя несъмнено е, и това не ме учудва (много от нашите селяни са красиви), но далеч по-смайващ бе елегантният й вид. Спокойно можеше да мине за дъщеря на граф, нежели на обикновен човек от народа. Потреперих, като я видях, но още повече се разтреперих, като видях подобните на херувимчета дечица — момченце и момиченце, едното на четири, другото може би на две годинки, тъй деликатно красиви, тъй преизпълнени с жизненост, та в сравнение с блестящите им къдрици и сияещите им засмени очи изваяната фигура, със студените си лъскави крайници и незрящите си орбити, изглеждаше мъртвешки застинала. И приликата — да, това бе горчивата, парливата съставка, която отравяше цялата приказна гледка. Ще ми се очите им да бяха сини, а косите им — сламено-руси, тогава щях да ги обикна, ала сега, като виждах чертите на съпруга си, претворени в изящна миниатюра, а себе си — наблюдавана от същите тези очи същият изключителен, тъмен, прозирен, червеникав оттенък на кафявото, същите едноцветни ириси с равен, гладък блясък и големи черни зеници — от тази красота ми призляваше. Момиченцето бе копие на брат си, само дето кожата й бе по-изискано светла, а в приликата със Заморна се долавяше чуждоземен нюанс, което придаваше на чертите й по-женствена форма. Децата лежаха върху парапета на фонтана, пускаха листа и цветя във водата и гледаха как падащите водни струи ги подемат и поглъщат във вихъра си. Мина внимаваше да не се случи нещо. О, представляваха великолепна гледка, допълнена от пъстрите светлини и сенки на гората — бих й се насладила, стига да можех.

Почти не съзнавайки какво върша, излязох изсред дърветата и седнах срещу Мина.

— Изглежда, че имате слабост към деца, госпожице Лори — рекох.

При звука от гласа ми тя спокойно вдигна глава, а на лицето й нямаше и помен от изненада. Огледа ме изпитателно и отговори.

— Към тези на господаря си — да, госпожо.

— Ала и към самия си господар, в това не се съмнявам — продължих, струва ми се, с ехидната усмивка на баща си, понеже сърцето ми биеше тъй силно, та въздух не ми достигаше.

— Да каже, че има слабост към херцог Заморна, може дама, равна нему по род и положение, но аз не бих употребила тези думи.

— А кои бихте употребили, моля?

— Той е мой господар, госпожо, поради това го почитам.

Изсмях се презрително и кръвта ми кипна.

— Вие сте лицемерка, госпожице Лори, далеч не само го почитате.

— Да, боготворя го и му се подчинявам.

— И това ли е всичко?

— Обичам го.

— Нищо повече.

— Готова съм да умра за него.

— Как ли пък не! Аз не съм способна на повече, а съм сигурна, че на земята няма друга, която би сторила за него колкото мен.

— Деликатно, отгледано с нежност, крехко създание — пламнаха в отговор очите й, — напразно се хвалите! Духът ви може да ви отведе далеч, но рано или късно тялото ви ще ви предаде. Милейди херцогиньо — по челото ви и златистите ви къдрици познавам, че сте дъщеря на рода Пърси, — не приляга на глезена дъщеря на аристократи, която от рождение не е помирисвала друго, освен парфюмирания въздух на палати, и кракът й познава само мекото кадифе на килимите, да говори, че може да служи на Заморна. Тя може да му доставя удоволствие, да го забавлява и да цъфти под блясъка на усмивките му, ала налегнат ли го грижи, дойде ли време да се изпълняват тежки задачи, а челото му се навъси и гласът му прокънти сурово и заповедно, предупреждавам ви, тогава друга прислужница ще повика той, чийто крак познава дивото и обикновеното не по-зле от позлатените салони, на която твърдият нар и коравият къшей не са чужди, която е отгледана сурово и не е пазена като оранжерийно цвете от всеки повей на мразовития вятър. Пък и, милейди, делото на Заморна изисква сърце и ум, различни от вашите, красива патрицио. С каква болезнена деликатност ще се дръпнете погнусено от сцени, на които съм присъствала, без окото ми да трепне! Как ще посърнат и ще се приведат листата на екзотичното растение, когато сянката на мъка и смърт легне като нощ върху хубостта му. Благородният не издържа на скръб. Бяга подплашен от настъпването на тленността, а сграбчи ли него или близките му, какви диви и нечестиви стонове изпълват кули и куполи, беседки и салони. Бедността и нуждата да работи калява великолепно душата на човека.

Тя замълча. Отначало бях твърде стъписана, за да й отговоря. Не бях очаквала такъв език от нея, та ме свари неподготвена. Но една дъщеря на рода Нортангърланд не се мае дълго.

— Госпожице Лори, какво право имате да ме причислявате към чупливите, изписани дрънкулки, които описвате? Признавам, че съм с благородна кръв и се гордея с произхода си, защото никога — било то сега или в миналото син или дъщеря на рода Пърси не е бягал от опасността и не е трепвал пред лицето на злощастието. Зная за кого говорите, девойко. Ще бъда откровена. В момента мислите ви са съсредоточени върху покойната ви господарка.

— Права сте — съгласи се тя. После сведе строго големите си тъмни очи към лицето ми и продължи: — Тя бе мила, кротка и невинна като вас, милейди. Искаше също тъй предано като вас да изпълни дълга си към него. И тя говореше за силата на ума и твърдостта си. А как безшумно, как бързо повехна, когато настъпи часът й! В сърцето й нямаше подтик да живее за него, след като той спря да живее за нея, а няма и във вашето. Но слушайте, чувам стъпки. Идва създание от вашия ранг. Говорете с нея, аз съм твърде невежа за подобен разговор.

Чу се шум от наближаващи стъпки; блясъкът озарявал лицето на Мина, помръкна, тя сведе очи и сянка на тиха тъга, предполагам, привична за нея, легна връз челото й. В това време по алеята се зададе една дама. Бе с разкошни одежди и достолепна осанка, а подире и вървяха две други дами, явно компаньонки. Като наближиха, дръпнах се назад, та да наблюдавам сцената незабелязана. Беше млада, може би на деветнайсет години, но доста висока; движенията и позата й излъчваха едва ли не царствено достойнство, ала чертите й бяха по-скоро меки и изящни, отколкото решителни. Приличаше на някой от най-красивите портрети, които съм виждала на Мери Стюарт[11] от дните на славата й; същите изумителни извивки на лицето, същите живи очи, бяла шия, подкупващи устни. Имаше лъскава тъмнокестенява коса, която падаше на гъсти къдрици по шията и слепоочията й, но не мируваше върху раменете й. Издължените й пръсти с лакирани нокти блестяха, отрупани с пръстени, а на врата й висеше молитвена броеница от снежнобели перли, завършваща със златен кръст като подарения ми от Джордан, когато бях момиченце. Би следвало да остана очарована от гледката, нали, бабо? Аз обаче гледах мълчаливо.

— Е, Мина — започна госпожата, — виждам, че си гледате задълженията, както обикновено. Вие сте добро момиче, безценно момиче. Моята малка Емили като че ли вече ви харесва, както и Ърнест, и боя се, никой от тях няма да може да се раздели с вас, когато му дойде времето. Ти какво ще кажеш, Едуард?

— Харесвам Мина — отвърна момченцето — и винаги ще я наричам „мамо“, когато теб те няма, но татко казва, че едно момче никога не бива да си мисли, че не може без някоя жена, или пък че не може да се раздели с нея, така че като заминем в замъка Оронсей, винаги ще си спомням за Мина, но бъди сигурна, майко, че няма да плача за нея.

— Аз пък ще плача — леко изфъфли като фарфалаче сестричката му. — А Мина трябва да дойде с нас. Мамо, кажи на татко да й заповяда.

— Миличкото ми — загали тъмноокото мъниче дамата. — Така ми се иска да ти доставя удоволствие. Госпожице Лори, смятате ли, че е напълно невъзможно да ни придружите?

— Аз съм на разположение на господаря си, госпожо — отвърна госпожица Лори. — Неговото решение трябва да бъде и мое.

— Сега едва ли ще ви върне в господарската къща — продължи дамата, — без Ърнест и Джулиъс ще умрете от самота.

— Едва ли — усмихна се Мина, — защото там са госпожа Ланкастър и господин Съмнър, който остава в Кесуик, макар че вече няма да живее в Грасмиър, както и обитателите на портиерската къщичка, госпожа Милисънт Хюм, а с възрастната дама и Юфимия Линдзи.

— Значи нямате нищо против отново да бъдете господарка на замъка, обитаван от духове?

— Да, ако херцогът разпореди. Но той ми даде да разбера, че следващото ми назначение ще бъде Морнингтън Корт. Грасмиър ще бъде затворен и поверен на грижите на иконома и жена му.

— Е, аз разбира се, не смея да се меся в ходовете на Заморна, но ми се ще да позволи на децата ми да се порадват на безценните ви грижи още малко. Моите момичета, Бланш и Хариет, са добри души, но в сравнение с вас са тъй вятърничави. Да, да, аз съм си виновна, аз съм ги разглезила.

Тъкмо тогава погледът й се спря на мен, понеже отново се бях приближила.

— Ха! Коя сте вие? Пресвета Дево, някое вълшебно създание, навярно. Не мислиш ли, Хариет — обърна се към компаньонката си, — че изглежда по-блага мадона дори от небесната майка в параклиса ми?

— Да, госпожо — гласеше отговорът, — но какво ли би казал господарят за подобни мадони? Не смятате ли, че и самият той би им се поклонил? А и колкото и да ви се иска да го покръстите, бихте ли използвали подобни средства?

Тя поклати глава и помръкна, но скоро възвърна предишното си радостно настроение.

— Кажете ми името си, хубавице — погледна ме с известно снизхождение.

Не отвърнах, но почувствах, че се разтрепервам и пребледнявам под напора на силните си чувства. Докато се въздържаше да ме заговори направо, можех да го понеса, но когато, с надута любезност, с каквато кралица би заговорила розовобузо селянче, се осмели да попита за името и да ми лепне полупрезрителния, полуумилителен етикет, с който ме назова, кръвта на Пърсиевци кипна в жилите ми. Сигурно ме взе за най-обикновено дете. Бях с най-проста сатенена рокля и шапка от боброва кожа, а ти, бабо, винаги казваш, че с тази рокля изглеждам на не повече от петнайсет-шестнайсет години. Като ме видя, че пребледнявам, продължи:

— Нали не ви е лошо, миличка? О, Господи! Хариет, виж как лицето й побеля като мрамор, бледно и лъскаво като онзи Нарцис там, на фонтана. Бързо, Бланш, напръскай я с малко вода, да не припадне.

— Госпожо, госпожо — припряно, но почтително прошепна Мина Лори — внимавайте, това е херцогиня Заморна.

— Херцогиня Заморна! — като ехо повтори дамата силно изненадана. — Невъзможно! Тъй младо създание! Виж ти, Огъстъс — но не е нужно да казвам и дума; самата аз се омъжих на петнайсет.

Приближих се към нея и казах, може би по-напористо, отколкото тя очакваше, понеже отстъпи назад и се прекръсти два-три пъти:

— Госпожо, която и да сте, да не сте посмели да твърдите, че сте омъжена, отричам това, и дори самият Заморна да ми се закълне, че сте му съпруга, няма да му повярвам. Вие — съпруга на Заморна? Какво излиза тогава, че това момче е негов наследник, понеже едва ли ще се отречете от него.

— За нищо на света! — придърпа тя Ърнест към себе си. — Той наистина е мой син, първородният ми, многообичан син. А дали ще бъде наследник на Заморна или не, само времето ще покаже.

— Излишно е да извъртате — отвърнах, — няма да го понеса. Да не мислите, че дъщерята на Алегзандър Пърси безропотно ще търпи правата й да бъдат погазвани от самозванци?! Не, съвсем не се заблуждавайте! Мразя ви, жено!

Изрекох тези думи с цялата си искреност. Те накараха дамата да започне да прехвърля перлите на броеницата си, но за моя почуда не породиха у нея гняв, или най-малкото, видим израз на гняв.

— Съзнавам — отвърна, — че вашето положение изглежда много трудно, но в момента не мога да ви предложа обяснение, устните ми са плътно запечатани.

— Недейте лицемери, недейте притворства. Няма да приема никакво обяснение. Тези деца на Заморна ли са?

Тя се смръщи, поруменя, пръстите й прехвърлиха цялата броеница, но не отрони нито дума.

— Ха! — възкликнах. — Не можете да кажете „Не“, те носят неговия неоспорим, неизличим отпечатък. Та я погледнете очите им! И раздирана от страст и мъка, избухнах в сълзи.

Дамата прокара уморено длан по челото си, въздъхна дълбоко и седна. Сега към мен се обърна Ърнест:

— Спрете да плачете. Много ми е мъчно за вас. Но защо говорите на мама тъй гневно? Натъжихте я. Татко ще се мръщи, ако ви чуе; той не позволява никому да й говори гневно. Тя е важна дама и би ви обикнала, ако не бяхте тъй сърдита.

— Да — подхвана и малката Емили, — колкото обича и мен, а може дори да я посетите в замъка Оронсей. Ако помолите татко, той ще ви докара с каретата, когато идва.

— Несъмнено — продължи Ърнест. — Емили е напълно права. Но внимавайте, милейди, да бяхте мъж, след онова, което рекохте на мама, щях да ви намразя и тогава кракът ви нямаше да стъпи в замъка Оронсей, защото херцогът, баща ми — изрече тези думи с гордост, — щеше да ви прониже в сърцето още щом прекрачите прага му.

Тези думи ме разстроиха още повече. Сега вече и по страните на дамата се търкулна сълза — сигурно от щастие, задето благородният й син се застъпи за нея. В този кризисен миг връз водите на фонтана неочаквано падна сянка. Както стоях с лице към него и с гръб към гората, тя сякаш се примеси в моето отражение, но бе далеч по-издължена. Знаех, че зад мен има нещо, но какво бе то? Кръвта ми изстина и потръпнах, когато глас, чиято мелодичност ми бе твърде добре известна, прошепна отговора в ухото ми:

— Окъсня тази вечер, Мери; слънцето залезе преди четвърт час. За Бога, върви си у дома.

Тези предупредителни думи бяха последвани от разшумяване на листа и клони, сякаш някой се втурна в гъсталака; отражението във фонтана изчезна. Обърнах се — нищо не се виждаше, само на едно място клоните силно се клатеха, а по зелената пътека се стелеше дъжд от розови листенца.

— Татко, татко! — възкликна Ърнест, и като се хвърли в развълнувания шумак, също изчезна, а разлюлените клони посипаха по земята нов дъжд от танцуващи листица. Не дръзнах да го последвам. Не ми оставаше друго, освен тутакси да се подчиня на заповедта, и тъй, поклоних се ниско — повече от гордост, колкото от куртоазия към разплаканата си събеседница, върнах се в каретата, която ме чакаше, качих се и отпътувах. Тук трябва да спра. Послеписът ми излезе почти двойно по-дълъг от писмото.

Прощавай, мила бабо, никакви превратности и изпитания не ще ме накарат да те забравя. Отговори ми бързо и вярвай, и тъй нататък.

М. Х. Уелзли

Четвърта глава

Мила бабо,

Отново подемам нишката на своя разказ оттам, дето го изоставих, и продължавам, както си му е редът. Като стигнах Уелзли Хаус след откраднатата си визита в Дуро Вила, незабавно се оттеглих в покоите си. Хаотичен безпорядък от страхове, надежди и догадки изпълваше съзнанието ми, та изобщо не бях в състояние да общувам с никого. Коя бе тази дама? Действително ли бе съпруга на Заморна, както едва ли не заяви открито? Защо херцогът си тръгна тъй внезапно, след като ми рече онези думи? Сърди ли ми се? Как се случи така, че вместо да е в Ангрия, се намираше в долината на Вердополис? И имаше ли вероятност да се върне в града същата вечер? Ще събера ли, в такъв случай, куража да му поискам обяснение? Той ще ми го даде ли? Ето такива въпроси си задавах отново и отново, ала напразно. Наблизо нямаше кой да ми отговори. Въздишах, ридаех и почти ми се искаше Заморна завинаги да си бе останал за мен мечта, която никога да не се бе сбъдвала с такъв разкошен, но страшен блясък и болка.

Едно бе сякаш вън от всякакво съмнение, и това бе връзката на херцога с двете деца. Всеки поглед, всяка дума и жест на момчето, макар и тъй малко, доказваха факта и го потвърждаваха с неопровержима сила. Както размишлявах над всичко това, тиха въздишка — сякаш отронена съвсем наблизо, прекъсна хода на тежките ми мисли. Бързо се огледах, едва ли не сякаш очаквам да видя херцога, макар рядко да оповестяваше появата си с въздишки. Стаята бе обляна в лунна светлина, струяща през големите венециански прозорци с неспуснати още завеси. Нищо сякаш не помрачаваше бледия й блясък и аз отново щях да потъна в размисъл, ако една ръка не бе докоснала дланта ми, отпусната на малката поставка за цветя, край която седях.

Божичко! Сърцето ми скочи в гърлото, понеже в същия миг изсред сенките изникна зловещата, разкривена фигура на Финик и със смразяващ стон рухна в краката ми. Забравила, че не може ни да ме чуе, ни да ми отговори, попитах го, възможно най-кротко, какво иска. Не бих казала, че се уплаших от него, понеже винаги се е отнасял към мен с дълбока почит: види ли ме, покланя ми се по-ниско от робите на Изток, аз пък в отговор съм го бранила от някои неприятности, плод на неприязънта на слугите към нелицеприятния му изглед. При все това, въпреки доброто разбирателство, установено помежду ни в резултат на тази размяна на любезни услуги и нарушавано единствено от странния маниер на вмешателство, който описвам в предишното си писмо, трябва да призная, че изпитах силно желание да позвъня и да повикам неколцина свидетели на нашия разговор. Надигнах се да осъществя намерението си, ала той вдигна грамадната си глава, и като отметна сплъстените си пирги, та лунните лъчи да разливат свободно разбулващото си сияние по налудно разкривените черти на нечовешкия му лик, впери в мен умолителен, изпълнен с чувство поглед, на който не устоях. Бе още по-трогателно и поради това, че в обичайното си разположение той е свъсен, свиреп, враждебен и злостен — тъй поне казват слугите, макар с мен да е доста любезен. Седнах, потупах чорлавата му глава, та да поуспокоя мрачната печал на темперамента му, и отново го попитах какво иска, този път чрез знаци, наместо чрез думи. Умея да разговарям с него по този начин доста гладко, но все пак с помощта на обичайния, добре известен метод, за разлика от онова окултно, понятно само на тях, общение, което споделят със Заморна и чиято светкавична бързина заслепява очите на зрителя тъй, че напразно би търсил да го научи чрез наблюдение.

Ето какво си казахме, лаконично, сякаш обменяме телеграми.

ФИНИК. (в отговор на първия ми въпрос) Прегрешихте.

АЗ. С какво?

ФИНИК. С днешното си посещение.

АЗ. Какво ще последва?

ФИНИК. Опасност.

АЗ. Херцогът да се разгневи ли?

ФИНИК. Херцогът да умре.

АЗ. (след известно колебание, понеже отговорът отначало ме стъписа). Какво искаш да кажеш?

ФИНИК. Каквото казвам! Деянието бе почти извършено, значи поне част, ако не и цялото, наказание ще бъде наложено.

АЗ. Не разбирам.

ФИНИК. Може би, но е както ви казвам. Не биваше да ревнувате. Не биваше да се поддавате на любопитството си. Имахте любовта на Заморна, какво значение има, че не бе изцяло ваша?

— Значи — възкликнах — е вярно, че тя е негова жена!

Той не ме чу, аз се опомних и зададох въпроса така, че да ме разбере.

— Точно така — гласеше отговорът — дамата от Оронсей е жена на херцога.

Не можах да продължа, зави ми се свят, сърцето ми умираше в гърдите. Колко дълго съм останала тъй вцепенена — вцепенена за всичко, освен за усещането за върховна болка не зная. Ала когато най-сетне се поопомних, огледах се за Финик, но той си бе отишъл. В съзнанието ми мигом нахлуха милион въпроса, които ми се ще да му бях задала. Знаех, че няма смисъл да го викам отново, понеже той никога не подхваща повторно вече изоставена тема.

Тази нощ със съня се разминахме като непознати. През целия следващ ден останах в състояние, което ти, мила бабо, можеш да си представиш, ала аз не мога да ти опиша. И докато тръпнех под сянката на опасността за господаря ми, за която тъй неясно ми бе намекнато, и под още по-мрачната сянка на неминуемия му гняв, проклинах безразсъдната си ревност, чийто пламък миг след миг се разгаряше все по-яростно в гърдите ми, и очаквах, молех се за завръщането му, макар в същото време да треперех от ужас какви ли нови злочестини ще ми навлече то — така нощта незабелязано отмина. Следващият ден, а след него и по-следващият, и по-следващият се изнизаха, или по-право, едвам изпъплиха, натежали като олово. Не ми писа нито ред, нито дума, макар тукашните му секретари редовно да получаваха от Адрианополис телеграми с неговия печат и подписани лично. Следователно нямаше как да бъде в Дуро Вила. Поне това заключение ми носеше известна утеха.

Най-сетне, на петия ден вечерта, си пристигна. Бях в гостната, сред многолюдна компания, когато влезе, придружаван от брат ми. Едуард изглеждаше енергичен и лъчезарен, очевидно в отлично настроение, ала Заморна, уви, ми се видя изнурен, изтомен и изпит. Значи проклятието го е застигнало и аз съм причината.

Толкова много хора се скупчиха около него, че мина много време докато и аз, разкъсвана от угризения, накрая се добера до него и го заговоря. Докато стоях встрани, забелязах как Марая, снаха ми, безстрашно пристъпи да поздрави своя съпруг, а Едуард й се усмихна тъй мило и грабна ръката и тъй топло, че едва не избухнах в сълзи при мисълта за контраста, който ще представлява моето посрещане.

— Заморна — чух да казва господин Монтморенси, — какво ти има, за Бога? Претрудил си се, човече! Честно слово, тая няма да я бъде! Ако така се съсипваш, май скоро ще те пратим на гробаря.

— Я стига, Монт — жизнерадостно отвърна съпругът ми, — да не би на теб да ти има нещо? Сигурно ми завиждаш. Май ти се нуждаеш от любезните услуги на гробаря. Що се отнася до мен, камбаната на „Свети Михаил“ огласява сега собствената си гнилота, в сравнение с моето крепко телесно и душевно състояние.

— Напразни хвалби! — всмръкна огромна доза емфие Монтморенси. А ти, господин Едуард, как го намираш?

— Намирам, че лъже! — отвърна брат ми с присъщата си категоричност. — Уверявам ви, че през последните ден-два същият този херцог Заморна бе принуден да изслуша мнението ми, задето няма апетит, плътта му се топи както би казал някой рядко предвзет папагал, — настроението му е отчайващо мрачно и подобни абсурдни глупости. Ако не се промени, ще изтръгна скиптъра от ръката му и ще му тикна хурка.

— О! — възкликна в отговор херцогът със същия шеговит тон и свали шапка, откривайки очите и къдриците си, както всякога красиви, като първите сияеха дори с непривичен блясък. — О, кой ще надене поводи на устата ти и юзда на езика ти? Ти, братко, не знаеш ли, че от теб е помръкнала не една румена страна? Честно слово, дами, гордея се със загрижеността ви, ала колкото и да е ласкава, моля ви да си я спестите. Заморна не е тръгнал да мре, ако ще и всички кукумявки на земята да вещаят гибелта му и да грачат епитафии. Ще живея, за Бога, напук на тях, напук на него!

Подчерта тези думи дебело, с предизвикателен поглед, отправен не към конкретен човек, а по-скоро към нещо, което виждаше вътрешният му взор, нежели телесният орган.

Какво ли искаше да каже? Моментното вълнение стихна и той остана спокоен и жизнерадостен както преди.

Сега бе мой ред да се доближа. Исках да проговоря, да изразя някак тъгата си по повод променения му вид, ала думите замряха на устните ми. Успях само да положа дланта си в ръцете му.

— Е, Мери — каза той, — ти намираш ли ме ходещ скелет, едва ли не живо олицетворение на тленността; някакво създание, забавило се на земята, когато отдавна трябва да е заспало в недрата й? — Тези думи ми подсказаха за наличието на някакво нездраво настроение, някаква трескава чувствителност, която преувеличаваше всяка подхвърлена му идея.

— Радвам се да те видя, Артър! — бе всичко, което успях да продумам.

— Какво?! Радваш се да ме видиш умирающ?

Остатъкът от празненството премина тягостно. Макар и самият той в прилив на едва ги не необуздана радост, херцогът не успя да предаде това настроение на гостите си. Те виждаха, че всичко е неискрено и престорено, а една такава жизнерадост потиска наблюдателя много повече и от най-непоколебимата меланхолия. Най-сетне взеха да се разотиват. Група след група напускаше салоните, карета след карета отпътуваше от входа и скоро пълноводният прилив от „пръстени, пера и перли“[12], изпълвал всички гостни, се оттегли, докато останаха само няколко оскъдни ручея. Скоро и те пресъхнаха, а когато удари четири, изпратих с нисък реверанс и последния си гост, вратата се захлопна и останахме сами. Ние, тоест аз и господарят ми. С разтуптяно сърце се извърнах към него. Настъпи часът на моето изпитание, сега щях да узная дали тежкият му гняв ще се стовари върху ми, както и дали в усамотение ще понася болестта си тъй смело, както пред гости. Последният въпрос скоро, уви, получи отговор.

Хвърли се в един фотьойл, отметнал глава, сякаш обзет от предсмъртна немощ, очите му затворени, дланите — притиснати към челото. Хладният повей на утрото поклащаше завесите на салоните, а студената му светлина нахлуваше през източните прозорци и се примесваше в тъжен унисон с бледите, угасващи отблясъци на недогорелите свещи по стените и в полилея. На тази светлина разглеждах съпруга си. Тя добавяше несвойствена меланхолия към гледка, сама по себе си твърде страшна. Застанах до него. Той нито ме погледна, нито заговори. Сърцето ми се късаше, като гледах очите му тъй хлътнали, челото му тъй свъсено, страните и устните му тъй восъчнобледи, накратко — цялата му величавост превита в прахта на тленността. Несъзнателно се наведох над него, дъхът ми разроши косите му; той отвори очи.

— О, Мери — лека усмивка озари изпитите му черти — виждаш, че съм в окаяно състояние. Безполезно е повече да отричам. Борих се с тази напаст, докато можах, но сега плътта отстъпва, макар духът да устоява. Седни, любов моя, няма да разбереш налудните ми приказки. Страхувам се, че ако изпадна в делириум, ще бълнувам ужасно.

Седнах, благодарна, че мога да подвия крак, наместо да се строполя на пода. Чувствах се ужасно слаба, крайниците ми трепереха като листите на трепетлика. Сега съзнавах, че е далеч по-трудно да понеса благостта му, отколко да изтърпя и най-суровия му гняв. Обречена бях на разкаяние, чиято горчивина е неописуема. Той ме привлече към себе си, отпусна чело на рамото ми и каза:

— Мери, не си чула в града да се е случило нищо странно, нали?

Отвърнах както можах, утвърждавайки противното.

— Странно — продължи той. — Ако тайната е разкрита, щеше да се разпространи като горски пожар. Но може би не е, а омразният дявол подло се възползва от някоя фалшива тревога.

След кратко мълчание се изправи, прекоси стаята с дълги, бързи крачки и възкликна:

— Кой се с месил в личните ми дела? Кой си е пъхал носа в онуй, дето избрах да запечатам в тежка тайна? Чия ръка е счупила ключалката? Чие око е съзерцавало съкровището? В името на всичко свято, в името на всичко пъклено (а в тази работа има повече пъкленост, отколкото святост), ако е мъж, ще отнема живота му за отплата, ако е жена, да бъде навеки белязана с омразата на Заморна.

— Велики гении![13] Да умра сега, да потъна, още в първия изблик на живота, в студен, тъмен гроб, да оставя славата си несбрана, надеждите си — разстлани като златна жътва, да напусна полето, узряло за сърпа, когато тъкмо съм повел жетварите[14], да оставя кралството си безутешно, името си — нарицателно за някой, който обещава като Господ, ала изпълнява като окаян син на земята, да видя великото проклятие да се стоварва върху ми заради нахалното любопитство на някой злодей — това би вдъхнало искрица безумен живот и в дробовете на мъртвец, и би подпалило аления лед, сковаващ вените му тъй, както кипи моята кръв сега! Кълна се, че това жалко престъпление е дело на жена, тласкана от зловредно любопитство. Ето как винаги прекатурват великите градежи на мъжкия замисъл! Сигурно е имало замесена и ревност. Ха! — И погледна към мен.

В този миг ме изпълваше едно-единствено чувство и пламенно желание: земята да се разтвори и да ме погълне в най-скришните си пазви. Свивах се под погледа му, който дори не виждах, само чувствах върху си като жив огън. И хиляда години щастие няма да изличат от паметта ми този миг на непоносимо страдание. Не можех да говоря — езикът и душата ми бяха попарени. Пред очите ми се стелеше мъгла, в ушите ми ечеше скръбен стон, през който до слуха ми долиташе камбанен звън. Скоро след това усетих, че в стаята влезе някой. Последва гробно мълчание. Сетне слабите вопли на клето, страдающо човешко създание. Полека-лека се посъвзех, колкото да различа Финик, свит в нозете на господаря си, да клати рошавата си глава, и докато протегнатите му ръце отвръщаха на знаците на Заморна, устните му мълвяха звуците, привлекли вниманието ми. Разговорът им не продължи дълго. Като свърши, херцогът застана до мен. Обладана от ужас и не знаейки що върша, напълно лишена от разум, хукнах да бягам към вратата.

— Мери — започна той с най-проникновения си тон, — върни се. Нали не се страхуваш, че ще те ударя?

Сляпо се подчиних, водена повече от инстинкт, отколкото от нещо друго.

— Е — полушеговито продължи той, — значи ти си престъпницата, както узнавам. Втълпила си си да прескочиш до Дуро Вила, нали тъй, прелестна херцогиньо? Просто да зърнеш Мина Лори и малкия Фиц-Артър, с когото впрочем имаш работа колкото с жителите на Камчатка. И там си съзряла лица, които не си очаквала да видиш. Аз съм те предупредил да си вървиш, тъй поне ми казва Финик. Накратко, проклетото ти женско любопитство е дало на най-лютия ми враг предимство, от което сега той, за твое най-голямо удоволствие, ще се възползва. Уважаема госпожо, знай, че вече ме измъчват предсмъртни страдания. Сигурно не след дълго ще си отида и тогава ще бъдеш напълно свободна. Недей да трепериш и да бледнееш. Ето, облегни се на ръката ми, изглежда, ще припаднеш. Не те мразя, Мери, не си могла да възпреш любопитната си женска слабост, родени сте с нея, ти и целият ти пол. Но затова пък, мило момиче — усмихна се ледено и ме тупна по врата с неизказано пренебрежение, — всецяло те презирам.

— Артър — набрах сили от преживяния удар да заговоря аз, — излишно е да ме презираш. Вече съм смазана под бреме от страдания, нивга несвеждало главата на смъртна в прахта на покаянието. Прегреших, но наказанието ми несправедливо надхвърля деянието.

— Бедно дете — отвърна той, взе ръката ми и ме изгледа със смесица от презрение и жал. — Недей се вини тъй сурово. Не си прегрешила, нищо подобно — това са все женски глупости, които пак надигат глава, но под друга форма. Хайде, госпожо, не може ти да пророниш някоя и друга сълза? Тъкмо там е трябвало да подириш пристан още с наближаването на бурята.

— Ейдриън, не мога да плача, палеща болка пресуши сълзите ми, но… — Ала тъкмо тогава, неканени и нечакани, сълзите избликнаха в очите ми. Сърцето ми щеше да се пръсне от мъка: отпуснах се на колене и със сподавен от ридания глас казах:

— О, Заморна, пожали ме, моля те! Прости ми само сега! Ако знаех, ако имах и най-бегла представа, че от стореното ще падне и косъмче от главата на благородния ми съпруг, по-скоро бих си отрязала дясната ръка, отколкото да потегля на онова проклето пътуване!

— Нямам какво да ти прощавам. Разбира се, съвсем ясно съзнавам, че не си искала да ме нараниш, просто не мога да не се усмихвам на женския нрав, който тъй фино олицетворяваш: слабост, грешки, разкаяние. Върви си, дете, не мога да говоря повече с теб; проклятието ме надвива. О, злодей! О, демон! Сега е твой ред да ликуваш, но сетне аз ще бъда победител! Хвърли ме в гробницата! Позволявам ти, но сетне ще възкръсна, защото мраморната й паст няма да се отвори да ме погълне! — Положи ръка върху сърцето си и потръпна, сякаш невидима болка раздира в този миг извора на живота му.

Няма думи, с които да опиша как се чувствах. Но може би безкрайното ми нещастие е било изписано на лицето ми, защото той внезапно ме грабна в прегръдките си и каза:

— Скъпа Мери, недей тъгува. Ето, миличка, ще те целуна с искрена прошка; тези печални очи ще ме накарат пак да ги заобичам. Върви си в стаята, Хенриета, и не се бой за мен. Ще се преборя сам. Смърт или победа! Тези мъчения няма да продължат дълго. Съвсем скоро или ще издъхна, или ще прескоча трапа, тъй че усмихни се, скъпа моя; забрави, дето ти казах, че те презирам, и приеми тази целувка, която да запечата последната прошка.

С тези думи ме остави. Качих се в стаята си, не за да спя, бъди сигурна, а за да размишлявам над страданията си, напразно да се боря да разплета тъмната мистерия, в която е забулена цялата история, и да пия от горчивата чаша, която покаянието поднася към устните ми.

Бабо, не мога повече да пиша, остани със здраве.

Твоя,

М. Х. Уелзли

Пета глава

Из дневника на доктор Алфорд, личен лекар на херцог Заморна

1 юли

Тази сутрин, докато закусвах, влезе прислужник с бележка, донесена, по думите му, от лакей на херцогиня Заморна. Бе написана с личния, строен, жасминен почерк на нейна светлост, и гласеше следното:

Скъпи докторе,

Елате при мен колкото може по-скоро. Почти обезумявам. Господарят ми, надежда на тъй много сърца, е, боя се, в безнадеждно състояние. Боледува вече три дни, но досега не ми позволяваше да потърся лекарска помощ. Какво да правя? Почти не осъзнавам какво ви пиша. Той е в делириум, струва ми се, дори едва ли не се надявам, защото почти не понася да се доближавам до него. За Бога, докторе, оставете всичките си останали ангажименти и елате незабавно.

Искрено ваша

М. Х. Уелзли

Знаех, разбира се, че незабавно трябва да се подчиня на този зов. Без да се бавя нито миг, наредих да докарат каретата ми и се отправих към Уелзли Хаус. Новината не бе дотам неочаквана, понеже през последните ден-два официалните издания публикуваха кратки съобщения, разкриващи, че херцогът се е завърнал от Адрианополис в много разклатено здравословно състояние, а в града се ширеха слухове за мистериозния характер на заболяването му.

Още с пристигането си бях въведен в разкошен салон за закуска, където заварих херцогинята. На масата бяха сервирани всевъзможни принадлежности за кафе и тъй нататък, ала стояха очевидно непокътнати. Тя изглеждаше бледа, повехнала и измъчена в крайна степен. Да не бяха типичните й за рода Пърси деликатни черти, излъчващи тъй неувяхваща младост, сякаш ни болест, ни мъка е в състояние да ги лиши от красотата им, едва ли щях да я позная. По страните й не бе останала и капка кармин. Бяха съвсем бледи, ала в същото време изящно красиви, а благите й лешникови очи грееха с уморена тъга, която би изтръгнала сълзи и от камък. Да, рекох си, младият херцог безсъмнено е болен, щом не може да понесе същество, тъй красиво, да се доближи до него.

— О, докторе — бяха първите й думи, — така се радвам да ви видя! Но се страхувам, че дори вашата вещина няма да помогне! Не е обикновена болест тази, дето тъй смаза силите на господаря ми и го повали на легло. Сам той заявява, че може да го изцери само ръката, която го е поразила, а коя е тази ръка, знаят еднички небето и херцогът — но не и аз.

— Успокойте се, милейди — рекох, понеже бе силно обезпокоена. — Вие, боя се, се нуждаете от помощта ми сякаш не по-малко от херцога. В тревогата си преувеличавате опасността. Смея да се закълна, че едва ли ще го намеря тъй болен, както си представяте.

— Докторе — сериозно отвърна тя, — не говорете така. Той е в странна предсмъртна треска, за каквато досега не бях чувала. Оплаква се, че кръвта му пламти в жилите, а кожата му е студена като лед. И какви гримаси, какви трескави погледи и мимолетни зловещи облаци от чувства преминават час по час по лицето му! О, само да го видите, и вие ще се разтреперите като мен! И сякаш ме ненавижда, докторе, презира ме, ала понякога успява да надмогне отвращението си. Да, тъкмо туй е причината да съм тъй угнетена. Но аз заслужавам всичко това! Защото, докторе, ако умре, аз ще съм била… неговата убийца.

Изричайки тази дума, изстена и оброни чело на дланта си. Не знаех какво да си мисля. Сякаш тя се нуждаеше от моята намеса, независимо какво бе състоянието на царствения й съпруг. Думата, която употреби, издаваше пълно умопомрачение. Замолих я да се успокои и й предложих глътка кафе за ободряване.

Тя отблъсна чашата и с доста налудничав поглед ми заобяснява:

— Ах, доктор Алфорд, странни неща се случват. Кой би помислил, че Заморна — богоподобният Заморна, идол на мен и целия ни пол — ще умре от ръката на една от поклонничките си, върховната жрица, тъй да се каже. Как би могла жена да го нарани, след като е тъй красив, тъй щедър, а понякога и тъй мил. Ала е истина, че аз, неговата съпруга, се оказах негова Атропа. Но не си мислете, сър, че буквално съм оцапала ръцете си с кръв, или, като една Месалина, съм му дала отрова. Не, би било твърде злоумишлено; да бях го сторила, бих била демон, нежели жена. Впрочем, сър, не си мислете, че смъртна би вкоравила сърцето си с ревност — да, именно ревност, не зная друго чувство, което тъй да вкаменява сърцето — дотам, та да може, без да трепне, без да се уплаши и разкае, винаги да пази в съзнанието си образа на своята съперница, може би някоя красавица, твърде подобна на обезглавената кралица шотландска, тъй ярък, та да може, така настроена, да иде при Заморна с любов в очите и страст и безумство в сърцето, да сложи в ръката му отровна чаша като на Сократ, спокойно да го гледа как ще отпие от нея, но първо ще й се усмихне, да види как усмивката му угасва, веднъж завинаги, и да слуша нежния му като музика глас, нежен като ей това, сър — тук дръпна струните на стоящата недалеч арфа и в стаята отекна единствен акорд от най-дълбока и съвършена мелодия, — и докато този глас секва… но аз, доктор Алфорд, ви описвам ситуация, която изобщо не се е случвала. Не бива да мислите, че съм сторила това, само си го мислех.

Един следобед в Дуро Вила, или по-скоро една вечер, като се връщах оттам на лунна светлина, звездите се оглеждат в река Нигер, и нали знаете, сър, всичко е тъй мирно и безметежно, както аз сигурно съм изглеждала, защото съм наследила от баща си умението да изглеждам външно много спокойна, когато вътрешно кипя, та в този миг в главата ми изплува сън. Преследва ме по целия път през долината, та да може ръката ми, укрепена от мисълта, от съответното съзерцание върху красотата на Мария Шотландска и предаността на очарователните й миниатюрни копия, да добие нужната увереност, та да насочи кинжала към сърцето на всемогъщия или да поднесе отровна чаша към устните му. Но като се прибрах у дома, бе ми казано, че всичко е вече сторено; че несъзнателно съм сбъднала собствените си намерения, когато най-малко съм очаквала. И сетне, сър, изпитах нещо, което съм убедена, че никога няма да изпитате и което смятам, че почти преобърна ума ми, съществува огромна разлика между намерението и изпълнението му.

Докато говореше така, не се помъчих да я спра. Бе разстроена от някакво обстоятелство, очевидно ревност, до степен на пълно умопомрачение. Ала нима е възможно чувството, възпалило въображението й, да почива върху факти… възможно ли е тя, в пристъп на отчаяние… но не, това е невъзможно. Ала все пак е дъщеря на Нортангърланд, а херцогът е известен с необуздания си, неустойчив нрав. Може би под цялата тази кротка, ласкава външност има тъй много страст, колкото е запряна в пламтящите вени на високомерната й мащеха, а ако това е така… ала не посмях да проследя това предположение докрай. С изключително спокоен тон и маниер й предложих да ме придружи в покоите на своя повелител, надявайки се чрез внимателно наблюдение на поведението й в негово присъствие да добия допълнителни уясняващи впечатления.

— Ще дойда, докторе — бързо скочи да отвори вратата, преди да успея да я преваря. С бърза, неспокойна стъпка прекоси коридора преди мен.

Изкачихме се заедно по застлано с разкошни рогозки стълбище; минахме през редица галерии с дебели килими и влязохме в голям вестибюл, където ни посрещна тъмнолик младеж на петнайсетина години с чуждоземен вид, въгленовочерни очи и коси, и много красиви, макар и възслаби черти.

— Юджин, Юджин — възкликна господарката, — как е господарят ти? Защо не си при него?

— Нареди ми да изляза, госпожо, на Финик също. От половин час при него няма жива душа.

Херцогинята продължи, без да изрече нито дума. Отвори тихо вътрешната врата, после поспря и с едва доловим шепот ми нареди:

— Вие влезте пръв, сър, аз не смея да се доближа по-далеч от креватната табла. Той мрази да ме вижда.

Подчиних се. В просторната, внушителна спалня бе съвсем тихо, прозорците бяха затъмнени с дълги, надиплени завеси от червено кадифе, които, в светлината на проникващото отвън утринно слънце, изглеждаха необикновено ярки и разкошни; същите завеси закриваха и кралското ложе, всичките с богати драперии, а обточените им със златни ресни и пискюли ръбове се влачеха по пода. Останалата мебелировка тънеше в плътни сенки, само тук-там мраморни поставки със сребърни лампи проблясваха, чисти като сняг, в пищната здрачевина, с която бяха обгърнати. Несъмнено, рекох си, ако има нещо, което би могло да отклони стрелата на смъртта, ето това е то. Доближих се до леглото, настаних се в поставеното наблизо кресло и разтворих балдахина.

Цялата постеля — великолепната завивка, фините батистени чаршафи, всичко — бе потънала в безпорядък. Насред тях, проснат по гръб и неспокойно заровил лице в огромната възглавница от бяло кадифе, лежеше благородният ми пациент. Бе заспал, дишаше тежко, плътно стиснал зъби, устните му пораздалечени, ноздрите му яростно се разширяваха и свиваха, като дишаше, челото му мрачно навъсено, страните му покрити с гъста нервна руменина, а пищните му, но разбъркани къдрици бяха разпилени по слепоочията и челото му. Отначало се подвоумих дали да го будя, но херцогинята забеляза колебанието ми и дръзна да се доближи. Дълго го съзерцава, сетне се приведе над него със стон на любов и непоносима болка, сключи ръце около врата му и със страстна нежност зацелува страните и устните му. Той мигом се събуди. Всъщност очите му тъй внезапно се разтвориха, че се запитах дали действително е спял.

— Бяла вещице — взря се настойчиво в съпругата си и леко я отстрани от себе си, — какво искаш от мен сега? О, разбирам, да се предам в ръцете на доктора! Е, Алфорд, Смъртта изпълва тази стая. Мислиш, че твоите церове и илачи са достатъчно силни, за да я пропъдят ли? Отвори прозореца, драги. Умирам от задух и вътрешна горещина! За Бога, дръпни тези проклети тъмни завеси! Вдигни прозореца високо, високо нагоре, за да видя слънцето! Да вдишам въздуха!

Изпълних желанието му. В стаята веднага се прокрадна нежен ветрец.

— Ето на — рече херцогът, — целувката на Нигер. Разлюлява храстите навън, и плъзгайки се край палата ми, изпраща ми този росен привет в знак на признателност. Как ми се ще диханието му да бе по-бурно и студено. Тътнеща фъртуна, ревнала по снежните склонове на Елимбос — как бих я посрещнал с радост сега, като блясъка на славата. Хенриета Уелзли, моя бяла вещице, лицемерен ангел мой! По-добре буря, отколкото твоите целувки! Велики гении! Устните на моята дама изгарят като огън!

Тя ми отправи поглед, изпълнен с безмълвно отчаяние, който той улови.

— Стани, Алфорд — разпореди, — направи място на кралицата да се доближи. Имам да й казвам много неща, защо да не ги чуе сега.

Подчиних му се; тя зае мястото ми.

— Розо на света! — продължи. — Отдавна цъфтиш под завета на палмовото дърво, ала брадва посече корените му и скоро клонът, дето те закриля, ще повехне. Нима не е героично ти, цвете, да повехнеш ведно с твоя пазител? Да не пиеш нощната роса, да не се поклащаш на нежния утринен бриз, да не разтваряш листица към светлика по пладне, скоро и ти ще полинееш като мен. Да, моята огнедишаща булка и коронованият й любовник ще изкреят в пепел в същата тази земя! А какво ще кажеш да те изгорят с мен? Може би така е по-добре. Като умра, нека издигнат клада на брега на Калабар и тържествено ме положат върху нея. Аз ще лежа върху трупите. Тогава ти, Мери, ще се покачиш, ще вземеш главата ми в скута си и ще обсипеш хладните ми, безкръвни устни с жарките си целувки — няма да има нужда от факли, от само себе си ще се обгърнем в огнени езици, тъй буйни, че когато гражданите на Вердополис погледнат през прозорците си, източния хоризонт ще огрява не заревото на изгряващото, а на залязващото слънце. Ха! Кралице на Ангрия, как ти се харесва това?

— Готова съм да посрещна всяка смърт с теб, Ейдриън — гласеше преданият, любящ отговор.

— Нима, свидно мое цвете Пърси? Не, спомни си, помисли си… По-добре да започнеш живота на чисто. Веднъж премахнала спънката, намери си нов партньор. Пелъм[15], добре знаеш, още верен ергенува; нему дай красивата си ръка. Толкоз по-ценно ще е да я приеме сега, след като вече е била единена с тази на монарх. Нека увенчае с втори сватбен венец челото, което аз увенчах с диадема. Нему отдай правата, които принадлежаха на мен; бъди блага, покорна и хрисима; и гледай добре, Мери, внимавай да не кръшка. Тогава несъмнено ще бъдеш щастлива. Щастлива ли казах? Ха! Само че, Мери, винаги сянка ще помрачава радостта ти, винаги нещо ще замъглява погледа ти; в деня ти винаги ще има петънце, което ни мястото, ни времето, ни сезонът ще изтрият. Аз, от гроба си, ще те преследвам, нощем, утрин и по пладне. Ще идвам, без шум и без звук, все един и същ, вечно неизменен. Без да мисля за пламъка, ще заставам до теб, бездвижен и тих, с непомрачено от мъка и скръб лице. В залата, будоара, в претъпкания салон погледът ми винаги ще те следва. Ще те сподирям чак до смъртния ти час и когато колелото на съществованието се завърта за последен път, ще се наведа над теб и ще изпия последните капки живот от устните, които ме оклеветиха.

И с най-мрачен поглед се извърна на възглавницата, затвори очи, скръсти ръце и остана безмълвен. Херцогинята се изправи и напусна спалнята. Чух после, че като се прибрала в покоите си, паднала в несвяст и лежала два часа, безчувствена и неподвижна. След като тя излезе, отново се доближих до болния. Зададох му няколко въпроса, но не отговори на ни един. Понечих да измеря пулса му; той ме блъсна грубо. Предложих да му пусна кръв, ала всичко бе напразно. Последната стъпка обаче бе крайно наложителна. Треската — или каквото там бе заболяването му — вилнееше тъй яростно, че без да се вземат някакви обезболяващи мерки, до вечерта щеше да издъхне. Наясно с опърничавостта му — съвсем не за пръв път го посещавам в момент на критична опасност — излязох във вестибюла да повикам един-двама от личната му прислуга. Не след дълго в спалнята влязоха Едуард Лори и джуджето, Финик.

— Е, сър — започна първият — херцогът навярно е много раздразнителен?

— Много, Нед — потвърдих. — Повече от всякога. Доста ще се затрудните, но веднъж да отворя вена, скоро всичко ще спре; загубата на няколко унции не след дълго ще го успокои.

Едуард кимна и всички влязохме в стаята. Бихме говорили тихо, ала слухът на болния, особено когато е в делириум, често е болезнено изострен. Заварихме леглото и стаята празни.

— Къде е той? — попитах.

— В гардеробната — спокойно отвърна Роузиър, застана пред малка врата, скрита зад завеса, и се опита да я отвори. Беше заключена. Момчето подсвирна тихо и смотолеви със странна усмивка: — Mon Dieu, нали няма да вземе сега да си пререже гърлото?

Приготвих се да разбия вратата.

— Не, докторе — спря ме Лори, — ако си е наумил да се нарани, ние няма да помогнем, като вдигаме шум. Познавам херцога, противоречат ли му, става още по-непреклонен.

Това не може да се отрече, тъй че останахме да стоим, измъчвани от ужаса на напрегнатото очакване, още десетина минути. Накрая вратата се разтвори рязко и отвътре се показа негова светост. Беше се стегнал в обичайната си траурна военна униформа, а случайният наблюдател би го намерил в цветущо здраве. Страните му обаче пламтяха болезнено, а в очите му проблясваха определени буйни и много опасни искри. Като видяхме пистолетите с вдигнати предпазители, всички отстъпихме.

— Е, Алфорд, сега ще ме вържеш и ще ми пуснеш кръв, нали? Махай се, драги, на секундата. Болестта ми не е за теб; не влиза в границите на ограничените ти знания. Няма повече да лежа и да чакам като безпомощно дете, ще стана и ще посрещна Смъртта като мъж, лице в лице. Жребият е хвърлен. Нощес някой ще прибере залога — аз или той. По-нисши играчи не могат дори да присъстват. И тъй, доктор Алфорд, предупреждавам те за пореден път да си тръгваш начаса; и най-малкият опит да се противостои на волята ми ще бъде последван от… — И хвърли поглед към пистолетите. Като разбрах, че насилието само ще разпали яростта на болестта му още повече, счетох за уместно — поне за момента — да се оттегля, като преди това заръчах на Едуард Лори да следи господаря си и за нищо на света да не му позволява да напуска дома. Тръгнах си спокоен, че това заболяване няма нищо общо с отрова.

2 юли

Прочетох в днешните вестници два материала, които много ме изумиха. Първият гласеше:

Вчера господин Х. М. М. Монтморенси даде тържествена вечеря в чест на водачите на Ангрийската партия. Присъстваха херцог Заморна и граф Нортангърланд. Негова светлост изглеждаше във великолепно състояние на духа и здравето, обстоятелство, напоследък напълно опровергавано от информации, усърдно разпространявани от враговете му. Със съжаление обаче трябва да отбележим, че херцогинята е крайно неразположена.

Вторият материал бе дълга реч, уж държана от херцога снощи на среща на някакво научно общество, която председателствал. От начало до край бе издържана в тона на специфичната му изразителност. Беше дори по-класическа и по-елегантна от обичайното и съдържаше по-малко огнени изблици на енергия (каквито той не си признава, че допуска) от всяко друго негово слово, което съм виждал.

Тези неща ме озадачиха. Незабавно ще отида в Уелзли Хаус, за да проверя как стоят нещата в действителност.

Вечерта[16]

Когато пристигнах в разкошната бърлога на младия лъв, бях въведен най-напред, по своя молба, в покоите на херцогинята. Тя ме посрещна с голяма охота.

— О, докторе, идвате тъкмо навреме. Тъкмо щях пращам да ви викат. Господин Абъркръмби и сър Астли Колъридж са горе, както и негова светлост херцог Уелингтън и лейди Сиймор. Днес не ме допуснаха да видя съпруга си, но казват, че е по-добре. Не знам как да им вярвам. Докторе, вие ще постъпите честно с мен и ако действително се възстановява, моля ви, позволете ми да поговоря с него, пък било то и за десет минути.

Тези думи на нейна светлост недвусмислено издаваха, че господарят й е в критично, може би дори безнадеждно състояние. Крият истината от нея, може би от страх да не предизвика фатални последици. Отвърнах на молбата й уклончиво, но утешително, и излязох от стаята. На стълбите ме посрещна Едуард Лори.

— Господарят ти излиза ли вчера? — попитах незабавно.

— Да е излизал ли? — бе отговорът. — Съвсем не. След като си тръгнахте, стана съвсем зле. Привечер забуйства и до пет тази сутрин трябваше да го държим в леглото насила. Сега — продължи мъжът спокойно, но с напираща емоция в гласа — изглежда повече като човек, който вече си няма много вземане-даване с този свят. Всички са се насъбрали около него в очакване на предсмъртното му издихание.

Ускорих крачка. Пред вратата поспрях за миг и чух отвътре тихия звук на множество шептящи гласове. В отговор на лекото ми, почти недоловимо почукване Юджин ми отвори. Стаята беше затъмнена. Около леглото се бяха наредили десетина души, други двама стояха на маса с четири запалени вощеници; пред тях лежаха пергаменти, писалки и мастило. Поздравиха ме в мълчание. Веднага ми сториха път да мина, а като се наредих при колегите си медици край възглавката му, можах хубаво да огледам присъстващите. В креслото отсреща седеше графиня Сиймор, недалеч от нея се бяха подредили херцог Уелингтън, херцог Фидена и граф Нортангърланд. Кръга допълваха господин Монтморенси, господин Уорнър, генерал Торнтън, виконт Касълрей и граф Аръндел. Очевидно някакъв сериозен и важен въпрос ги бе сбрал край смъртния одър на младия крал. В мъждивия светлик на вощениците — в този час на деня наглед неестествен заместител на ослепителния блясък на слънцето — челата им изглеждаха умислени, угрижени, свъсени в ревностно очакване.

Заморна пък лежеше, проснат между всички тях, вдървен и неподвижен като труп, с побеляло лице и посинели устни, и само движенията и блясъкът в очите му издаваха, че у него все още крее искрица живот. Като влязох, Фидена тъкмо се привеждаше над него и единствен звукът на сподавения му глас наруши дълбоката тишина в спалнята:

— Заморна — казваше той, — макар телесните ви способности да са напълно изчерпани, Бог милостиво повели умът ви да възвърне бистротата си в този последен, този единайсети час. И тъй, още веднъж най-сериозно ви призовавам да уредите въпроса, докато все още сте благословен с реч, ако искате да отклоните извора на граждански междуособици от своето кралство. Назовете пред всички тези свидетели законен наследник на трона, който оставяте.

Бледите устни на младия крал потръпнаха.

— Не знаете какво ме молите — отвърна с немощен, но непреклонен глас. — Джон, аз бързо си отивам, но още щом ме обвие саванът, наследникът сам ще се въздигне. Ърнест ще последва Ейдриън на трона на Ангрия.

— Имате предвид Ърнест Фиц-Артър ли? — рязко се намеси Нортангърланд, над чието лице като злокобен облак бе надвиснала горчива печал. — Ха! Но драги ми херцоже, той ваш син ли е? Ваш законен син? Има ли законно право да претендира за титлата наследник?

По лицето на умиращия премина ледена усмивка.

— Ще узнаете, като му дойде времето.

— Артър — не го оставяше Фидена, — моментът е от изключителна важност. В името на Бога, разбудете тайната! Миговете ви са преброени и никой не може да го стори, освен вас.

Последва гробна тишина. Заморна не отвърна и лицето му взе да придобива синкав мъртвешки оттенък.

Сега се обади и Уорнър.

— Апелирам към херцог Уелингтън — бързо и тревожно изрече той. — Ваша светлост единствен не е направил опит да изтръгне изявление.

— Няма и да го сторя — отговори херцогът. — Не ще бъда онзи, който ще прекъсне последната нишка, свързваща сина ми с живота.

— Та нима — намеси се лорд Аръндел — въпросът не е вече уреден? Нима не е достатъчно, дето Заморна посочи Фиц-Артър за свой наследник? Изгарям от нетърпение да чуя как смеете да го тревожите! За Бога, ако зависи от мен, той ще умре в мир! Ще защитавам правата на сина му до последна капка кръв, били те законни или не!

— Тишина — рече строгият Пърси. — Тогава нека бъде Фиц-Артър, но трябва да се назначи регент. Заморна, кажете отново, кой ще бъде регент?

— На Ърнест не му е необходим регент — отвърна той. — Вече казах всичко, сега искам почивка и тишина, за да съзерцавам ужасната пропаст, ненаситно зинала да ме погълне.

— Ще я има — заяви Аръндел.

— Ще промуша първия, който му проговори! — допълни Касълрей.

— Кой ще бъде регент? — равнодушно продължи Нортангърланд. — Казвайте бързо, кралю. Ако умрете и не оставите завет, тежко на Ангрия. Нека екнат печални вопли край всяко огнище, във всеки дом. Мечът на войната е изваден от ножницата и острието му ще прониже мнозина преди още Ейдриън да е изстинал в гроба си.

— Ах вие, лош, коравосърдечен човек! — възмутено възкликна херцог Фидена. — Бива ли да държите такъв език пред смъртен одър, пред смъртния одър на зет си, на краля, на Заморна? Не желая повече да го слушам, милорд! Той ще издъхне в мир! Артър, скъпи Артър, напуснете този свят и идете в друг, по-добър. Милостиви Боже! Вярвам, че оттук насетне щастлива светлина ще огрява пътя ви.

— Джон — отвърна принцът, — няма светлина. Само реката на смъртта се плиска пред мен, а водите й са черни като катран, но аз мога да я прекося без ужас, без трепет. Пладне ли е?

— Остават пет минути — отвърна с необичайно остър и синкав глас единият от нотариусите на масата.

Внезапно херцогът се изправи в леглото си. Ефектът от това действие бе сякаш рипва съживен труп.

— Проклятие! — възкликна със страшна сила. — Там ли си? Чувствам, че мога още да живея! Ще ти се опълча и накрая ще те надвия! Ела да се преборим сега и да видим кой ще победи! Остават още пет минути. Мислех, че времето отдавна е изтекло. Кураж! Надежда, Заморна! Още блещука искрица! Тя не ще, тя няма да дръзне да ме предаде. — Нотариусът отвърна с кух смях.

— Чувам звук — продължи херцогът, привеждайки глава. — Някъде далеч, бърз и лек. Това е нейната стъпка, нейната вълшебна, омайна стъпка. Трепери, подлецо! Моят защитник иде най-сетне!

— Бавят се колелата на каретата й! — каза нотариусът и се доближи до прозореца. — Гледам през решетката, вятърът не развява женски поли. Но стрелката на „Свети Августин“ сочи гибелния час. Вече из цял Вердополис е плъзнал слухът за заника на героя й.

Замълча. В този миг всеки, който бе изострил слух, долови стъпки. Вратата на спалнята потрепери; сякаш се разцепи, тъй стремително бе разтворена. В стаята връхлетя жена. Движенията й бяха бързи, почти безшумни, като мълния. Всички инстинктивно се отдръпнахме. Тя се отпусна на колене и скри лице в дланта, която Заморна протегна към нея.

— Откупен — бе единствената дума, която отрониха разтворените й устни. В този миг камбаните в града удариха пладне. Като заглъхна и дванайсетият удар, тя се изправи, извърна се и ни измери с пламенния, пронизителен поглед на красивите си черни очи.

— Господа — заяви, заруменяла, донякъде от вълнение, донякъде, сякаш, от гняв, — надявам се, не смятате да оставате повече тук. Вече няма нужда да се назовават наследници. Заморна няма да умре и тази стая напразно е затъмнена.

Обиколи всички прозорци, бързо отмести щорите и завесите, с които бяха затулени, отвори капаците, изгаси свещите, нареди на втория нотариус — другият, незнайно как, се бе измъкнал — да си върви с отривист тон, на който той побърза да се подчини, после отново ни изгледа нетърпеливо.

— Всичко това изисква обяснение, млада жено — заяви граф Нортангърланд.

— Така е, милорд — отвърна тя и се поклони много почтително, — но може би ще разрешите обяснението да се отложи, докато господарят ми реши дали то ще бъде предоставено или не.

— Мина — рече херцог Уелингтън. Тя се стресна от думите му и страните й бързо се покриха с руменина; тутакси подви коляно пред него и отпусна чело на другото.

— Какво те води тук, малката ми? — попита херцогът с най-благия си тон.

— Милорд — отговори тя, — ако присъствието ми е нежелано, ще се оттегля, но тази сутрин Финик ми донесе, че то може да е от полза за… за… за сина на покойната ми господарка. А нима смеех да бездействам, когато той ми нарежда да действам?

— Боя се, че не — каза негова светлост. Но ти си добро момиче и тазсутрешната работа притури нов дълг към онези, които той вече има към теб. Ще ти го изплати като предишните.

Госпожица Лори се сви, сякаш стъпкана на земята. Челото й увисна тъй ниско, че въгленовочерните й къдрици се разпиляха по килима.

— Продължавай да му служиш, Мина — продължи херцогът, — и прекарай живота си в египетско робство. Виждам, че цялата си окована във вериги.

— Тъй е — гордо се изправи девойката, — и ничия ръка, освен тази на Смъртта, не ще ги разкъса. Родена съм негова робиня и такава ще си остана.

Господа медиците, които междувременно преглеждаха Заморна, заявиха, че е настъпила удивителна, чудодейна промяна към добро. Нещо като топлина се бе предало на кръвта му и тя пак циркулираше свободно. Отново напипваха пулса му; сърцето бе възобновило дейността си и оловносинкавата сянка бе изчезнала от лицето му.

Госпожица Лори посрещна тази новина с дълбоко сподавена радост, каквато рядко съм виждал. Тя отиде, наведе се над него и се взря в очите му, сякаш всичко, което я интересува на този свят, бе събрано в тъмните им, блестящи сфери. Сякаш си каза, че е получила правото да го гледа безстрашно, сякаш чувстваше, че за миг той е само неин по силата на изкуплението. Чувството обаче се стопи, едва-що пробягало по лицето й, и тя отново се превърна в обречена робиня на страстта си, отдадена, покрусена, погълната в една идея, черпеща някакво странно удоволствие от понасянето на бремето и влаченето на хомота на онзи, чието обаяние я оковаваше тъй неумолимо. Смисълът на съществованието й, гордостта на живота й сякаш се състоеше в това да се бъхти, да върши най-черната работа за Заморна. Той сграбчи ръката й, усмихна й се най-мило и й рече нещо с тон на най-благо снизхождение. Туй бе, смея да кажа, за наивното момиче богата и пребогата отплата.

Всички, освен херцог Уелингтън, графиня Сиймор, Мина, Роузиър и Финик напуснаха стаята. На слизане случи се така, че на една от стълбищните площадки се позабавих. Някой ме повика по име — беше Едуард Лори. Бе се облегнал на стената, ръцете му скръстени, красивото лице зачервено, а тъмните му очи святкаха изпод свъсените вежди. Приликата между баща и дъщеря ме порази.

— Докторе, Мина Лори не излезе ли?

Отговорих утвърдително.

— Проклятие! Да имаше това момиче поне капка ум, а този херцог Заморна — поне капка честност! Бих го намразил, стига да можех, но нали ми е крал, а и лично съм го учил да стреля и ловува. Беше смело, добро момче и едва ли по-точна ръка е докосвала спусъка. Да не бе тъй, да не бе крачил до мен в дълги дни и през много лунни нощи, през пустошта, по еленови пътеки и горски просеки, отдавна да съм го направил на решето, с хладна стомана или горещо олово. Глупак бях, че и повече от глупак, да го пусна в колибата си. Знаех, че е буен и безсърдечен — безсърдечен в някои неща, искам да кажа, — при все това длъжен бях да приема усойницата в дома си и да я топля край огнището си. Оттогава пия отровата му като отплата за усилията си, но не го напускам, и го харесвам, и най-вероятно дори ще умра за него, ако трябва. Такъв съм идиот! Аз не съм жена! Защо не мога да пролея кръвта му и да офейкам?

— Нямам съмнение, че имате своите основания да постъпите по-умело и по-мъдро — отвърнах с желанието да го успокоя.

— Основания! Нямам никакви основания, освен дяволското му обаяние. Знаете ли, докторе, как се държа, като ме раниха в битката при Велино? Настани ме в собствената си квартира, на собственото си легло. Всеки ден сам преглеждаше раната ми и често, когато лекарите бяха заети, сменяше превръзката. Нощем се увиваше в плаща си и лягаше на земята, и каквото и да възразявах, продължи да го прави, докато съвсем оздравях. После ме караше да пия вино от личната му трапеза; а получавах дажби и от столовата на нашия генерал. Прикри ме в онази бъркотия със сър Джон Флауър, понастоящем лорд Ричтън, а веднъж в тежка схватка трима срещу един спаси живота ми, излагайки на опасност своя. При всичко това е невъзможно за мен да го ненавиждам — най-малкото, не за дълго. Пък и двамата носим ирландска кръв, а ирландците не са злопаметни. И все пак, въпреки всичко, в този миг не мога да му остана верен, затуй ще замина на запад, докато ми поразмине.

Яростно удари приклада на дългата ловна пушка, която стискаше, о пода, после се втурна надолу по стълбите и се изгуби по коридора.

Влязох в салона, където се бяха оттеглили останалите, но открих, че само Нортангърланд е останал. Седеше на един диван край дъщеря си и разпалено разговаряше с нея. Предположих, че присъствието ми е неуместно, и понечих да се оттегля, но графът ме повика обратно.

— Докторе — започна, — херцогинята много иска да види милия си, грижовен съпруг; вие какво ще кажете по въпроса? Колегите ви мъдро поставиха вето върху желанието й.

— Опасявам се — отвърнах, — че съм принуден да се съглася с тях. Нейна светлост преживя твърде тежко последния им разговор, за да рискува повторна среща тъй скоро.

— Е — въздъхна тя, — тогава сигурно ще трябва да се подчиня, но от утре нататък ничия власт на земята, освен собствената му дума, не ще бъде в състояние да ме възпре.

Графът се изправи и ме покани да се уединим в една ниша.

— Алфорд — започна рязко, — искам да знам откога боледува Заморна.

— От четири дни не е напускал дома си.

— Пълна измама, сър! — възрази Нортангърланд. — Как смеете да говорите така, вчера го видях у Монтморенси, в далеч по-цветуща форма от който и да било друг пациент, комуто сте върнали здравето в цялата си кариера! След вечерята ме придружи до Елрингтън Хаус, а после, като последен глупак, заведе графинята на някакво нелепо събрание на учени идиоти, където, по нейни думи, направил особено блестящо впечатление.

— И аз тъй четох във вестниците, милорд, и ви уверявам, че новината ме смая. За потвърждение на думите ми питайте херцогинята.

— Не ми е нужно потвърждение, тя вече ми разказа същата басня още преди да влезете, и аз предположих, че скръбта е размътила съзнанието й. Сега смятам същото и за вас. Хич не си и помисляйте да ме разубеждавате, сър. Казвам ви, херцог Заморна прекара в компанията ми целия вчерашен следобед и част от вечерта. Изглеждаше, говореше, смееше се и се перчеше както обикновено, а когато тази сутрин получих известие от господин Максуел да се явя край смъртния му одър, бях поразен, както никога през живота си. И като прибавим внезапната промяна в здравословното му състояние, поведението на нотариуса, появата на онова момиче… Кълна се в костите на Сцила, това тук е дяволска работа от начало докрай.

С тези думи негово благородие напусна стаята. Херцогинята вече беше излязла, тъй че повиках каретата си и се прибрах у дома.

Шеста глава

Изминаха пет дни. В това време Заморна, под нежните грижи на Мина Лори и вещия надзор на доктор Алфорд, бързо възвърна почти разбитото си здраве. Херцогинята, по лична негова молба, най-сетне получи позволение да го види. Бе седнала да закусва, когато Юджин влезе и постави в ръцете й намачкана бележчица, написана с молив. Почеркът бе на съпруга й, а отдавна чаканите думи гласяха:

Ела при ме, Мери, веднага щом можеш. Алфорд смята, че да поговорим сега, е не само позволено, но и желателно. Казва, че вехнеш като сянка. Много се боя, най-прелестна моя, че зле съм се отплатил за любовта ти, когато вях в делириум. Какво съм казал, не зная, нито искам да зная. Помня само някакви объркани, страшни сънища, чиито подробности изпадам в ужас при мисълта да си припомня докрай. Оттук насетне ще ти се отблагодарявам, затова ела скоро. Ще бъда сам в гардеробната си. Тъкмо се облякох и освободих Финик.

Нежно и искрено твой,

Ейдриън

Херцогинята скочи и едва не преобърна кръглата китайска масичка от палисандрово дърво, отрупана с безценен порцелан. Спусна се към вратата, по коридора, и тъкмо да сложи крак на първото стъпало, когато откъслечни тонове от мелодия привлякоха вниманието й. Бе трепетният глас на китара, чиито струни някой докосва леко и небрежно, но все пак умело. Звуците долитаха от някой от безбройните салони, чиито портали с кръстовидни сводове опасваха околните стени. Кой би могъл да бъде? Разпозна стила, беше й добре известен. Нима херцогът… но не, невъзможно. Отново се вслуша, мелодията се изви високо: хаотична, тиха, меланхолична и монотонна, но изключително жаловита. Трепна, усили се, после стихна, сетне отново вдъхна живот, изпусна заключителната си протяжна въздишка и отстъпи място на тишината.

— Жива да не бях — възкликна Мери, — това е неговата ръка! Слухът ми е приучен и не може да сбърка онуй, дето тъй често е попивал с наслада.

Застина нерешително. В обстоятелството, че чува звуци в кът на дома си, където най-малко очакваше да завари господаря си, имаше нещо доста смущаващо — нещо, което възбуди нервите й далеч повече, отколкото на пръв поглед се полага за подобна дреболия. Струните отново екнаха и трелите на страваганцата — тъкмо каквито херцогът имаше навика да съчинява, когато инструментът му се случеше под ръка — се разляха из коридора като звучен ромон. Но херцогинята продължаваше да се колебае. Чувстваше се като прикована на място, но внезапното прекъсване на мелодията разруши магията. Тя се сепна, забърза към салона, чиято незатворена докрай врата хармоника пропускаше звуците навън, плъзна я и влезе. Заморна наистина беше вътре. Стоеше на една маса в горния край на стаята, китарата лежеше край него, и докато прелистваше голям, великолепно подвързан том, той небрежно тананикаше думите на песента, която току-що бе изсвирил.

Мери спря да му се полюбува. Царственото му лице с нищо не издаваше здравословно неразположение, по него нямаше и следа от скорошно боледуване. Позата и външността му сякаш не излъчваха онази отмалялост и безсилие, характерни за наскоро станалия от болничната постеля. Кожата му блестеше, деликатно сияйна и чиста, както в мигове на отлично здраве, а очите му искряха, остри като на сокол, сякаш изпиващата мощ на треската изобщо не ги е докосвала.

— Смъртта е била милостива към мен — каза Хенриета и пристъпи. — Сянката й е отлетяла, оставяйки благородния ми, красив идол тъй великолепен, както го е заварила.

Херцогът, разбира се, вдигна глава. Изгледа своята дама доста особено. Алената устна бе прехапана, сякаш да потуши развеселената усмивка, която играеше в ъглите й; веждите бяха извити. Блясъкът в очите бе дяволит, изпитателен, доста насмешлив, но все пак мил; пропъждаше страха, но и не поощряваше онази разточителна щедрост, с която Мери бе готова да го поздрави. Тя остана смълчана, поруменяла, смутена.

— Скъпи мой Артър — смотолеви най-сетне, — защо ме държиш на разстояние? Защо си тъй хладен и странен? Как ми се ще да знаех причината! Явно трябва да посветя живота си на денонощни усилия да си спечеля поне малко по-топло отношение.

— Не ти се сърдя, Мери — отвърна Заморна, — не и аз. Впрочем тъкмо напротив. Обичам те много, но какво те доведе, малка вещице такава, онази вечер в Дуро Вила?

— Да ти призная право, Артър, любопитството. Исках да видя дали госпожица Лори е тъй хубава и Фиц-Артър тъй прилича на теб, както се говори.

— Е, Мери — взе той ръката й, — и какво смяташ? Хубаво ли е момичето? Недей ревнува сега. Тържествено ти се заклевам, че в целия си живот не съм й казал повече от три думи на кръст, при това най-тривиални. Тя е в други ръце, не моите, уверявам те, и ако се доближа до нея, колкото до теб сега, ще се вдигне такава врява, че Кулата на всички нации ще се разклати до основи. Тъй че говори свободно, хубава ли я намираш?

— Много — въздъхна клетата Мери. — А Ърнест и малката Емили много, много ти приличат.

Херцогът се разсмя.

— Да, тъй е. Не може да се отрече. Но усмихни се, Мери, може да дойде миг, когато тази прилика да не те натъжава.

Херцогинята поклати глава. По красивите й бледи страни се търкулнаха сълзи. Окуражена обаче от държанието му — ако не любовно, то поне мило и дружелюбно, — тя дръзна да приплъзне ръката си, която той държеше само за пръстите, по към дланта му. В този миг на лицето му трепна изражение, каквото за пръв път долавяше у господаря си. Бе тъй странно, тъй неописуемо, палава смесица от чувства, които, в мимолетния миг на съществуването си, сякаш почти преобразиха чертите му. В същото време стисна ръката й тъй силно, че пръстените й се врязаха в костта и тя тихо изохка. Вратата мигом се отвори и в стаята влетя тромавата фигура на Финик. Малките му животински очета мятаха искри като фойерверки; той кривеше уста, скачаше и се кълчеше яростно. Херцогът първо се засмя, после го тупна здравата; застана до прозореца, отвори го, скочи навън и се изгуби в шубрака отвън.

— Какво те води насам, Финик? — гневно се обърна Мери към джуджето.

Той падна ничком със скръстени ръце и опря чело о килима пред нозете й.

— Няма да търпя тия пантомими! — продължи тя, забравяйки в яда си, че той не я разбира. Държиш се много безочливо, много непонятно! Не съм си разменила и три думи с господаря си насаме, а ти нахлуваш и прекъсваш разговора ни! Какво значи това? Не мога повече да го търпя! Клето, бедно създание, все едно говоря на статуя! Пусни роклята ми, драги! — Тя издърпа рязко полите си от дългите му, тънки пръсти, скопчени в гънките им, и без да обръща внимание на протяжния му стон, с който сякаш я умоляваше за нещо, безцеремонно напусна салона.

На вратата я пресрещна Юджин Роузиър. Тази среща никак не разсея гнева й. Беше в онова настроение (много необичайно за нея), което намира повод за дразнение във всичко.

— Какво?! Подслушваш сигурно, да провериш дали не нарушавам границите на доброто възпитание! Ама че странно положение! Не го разбирам и повече няма да го търпя! Обясни ми, драги, по заповед на господаря ли ме следите тъй изкъсо, ти и онзи недоразвит нещастник?

— Господарят, мадам — отвърна Юджин изненадан, — не ми е давал други заповеди, освен че иска да знае успели ли сте да прочетете бележката му.

— Да прочета бележката ли? Да, уважаеми, и се подчиних на указанията в нея. Но по-добре да бях останала в покоите си, той бездруго не желае да говори с мен.

Юджин набърчи устни, сякаш да подсвирне. Но като че ли уважението към господарката му го възпря.

— Госпожо, херцогът иска да узнае причината, поради която не го посетихте в гардеробната, накъсо, това е.

— Търпението ми почва да се изчерпва! — сопна се херцогинята. — Посетих го; преди минута беше в салона и поведението му с нищо не покачваше да е искал да ме види, камо ли да ме е очаквал.

Отначало пажът се умисли. Сякаш се озадачи, но скоро премигна и на устните му грейна красноречива дяволита усмивка, която издаваше, че е открил разрешението на загадката.

— О, госпожо — продължи, — негова светлост изпада понякога в странни настроения, но ако просто се качите горе, залагам кралската си ливрея срещу боклучарско сетре, ще ви посрещне в съвсем различно настроение.

Докато Роузиър говореше, откъм салона долетя покашляне, досущ като на херцога.

— Върна се — каза Мери, — ще се осмеля да опитам отново.

Тъкмо да отвори вратата, когато Юджин, с дързост, каквато никога не си бе позволявал да демонстрира, хладнокръвно отмести ръката й от дръжката, застана между нея и затворената врата и продължи да упорства с лице, чиято смелост открито казваше: „Няма да влезете повече тук, ако зависи от мен“.

Тя отстъпи, потресена от наглостта му. Но преди да е изрекла и дума, екна писъкът на Финик, после смехът, добре познатото „Ха! Ха!“ на Заморна, сетне също тъй познат глас възкликна:

— Мери, пребори се с всички препятствия. Тук съм, заповядвам ти да дойдеш при мен.

Тя се хвърли отново към вратата и сграбчи дръжката.

— Госпожо рече Роузиър, — на колене ви умолявам да ме изслушате само за миг, — но не, тя остана глуха за протестите му. Тогава той захвърли маската на молби и кротост, доби обичайния си решителен вид, изпъна мускулестите си рамене, хвана двете й ръце и заяви:

— А сега, милейди, ще се качите ли горе? Ако кажете да, ще падна на колене и ще ви поискам прошка за стореното дотук. Ако ли не, ще трябва, наистина ще трябва да приложа още сила. Да ви докосна с пръст, струва колкото живота ми, но да ви позволя втора среща днес, това далеч надхвърля тази цена. Херцогът може и да ме намушка, задето съм ви попречил, но ако не ви попреча, със сигурност ще ми пръсне мозъка.

С разтреперани устни, смъртно бледи страни и убийствен блясък в очите херцогинята се отскубна от него и се отдалечи. В този миг бе точно копие на баща си. В горчивината и презрението на погледа, който хвърли на самонадеяния паж, се четеше истинска неприязън.

— Mon Dieu! — възкликна той, когато гордо прошумоля с полите си покрай него. C’en est fait de moi[17]; никога няма да ми прости, ето какво става, когато прекалено се стараеш. Иска ми да я оставя да се срещне с херцога и сами да се оправят! Но като се размисля после — той е такъв пакостник. Защо я повика? Parbleu[18], стана съвсем неуправляема. Но вече си тръгна, трябва да побързам да я изпреваря с обяснението.

След тези думи прекоси с два скока коридора и хукна нагоре по стълбите с привичната си пъргавина.

Мери се оттегли в покоите си. Седна, отпусна бледото си чело на още по-бледите си ръце и половин час остана напълно неподвижна. Най-сетне някой тихо почука. Тя не отговори, но вратата се отвори и в стаята решително влезе висока дама, облечена в шумоляща черна коприна. Херцогинята вдигна глава.

— Темпъл, защо ме безпокоиш по този начин? Нямам ли право на усамотение дори в покоите си?

— Мила госпожо рече матроната, ядосали сте се, виждам, инак нямаше да ми се сърдите, задето ида при вас със заповед от господаря да го посетите в гардеробната.

— Пак тази гардеробна! — възкликна херцогинята. — Докога ще ми повтаряте тази дума? Вече казах, че той не е в гардеробната и се питам, Темпъл, как така ми носиш послания, които не са ти възложени. Той не иска да ме види! — И тук глезеното дете взе връх. Младата херцогиня избухна в сълзи. Хълцайки и ридаейки, повтори два-три пъти: — Няма да ида! Не е пращал да ме викат! Той ме мрази.

— Милейди, милейди — продължи Темпъл с тревога в гласа, — за Бога, не изпитвайте търпението му повече. Още не ви се е ядосал, но изпитвам ужас, когато устните му застинат в онова невъзмутимо изражение. Моля ви, мадам, хванете ме за ръка, понеже сте много разстроена, и нека да идем заедно, преди да е станало твърде късно.

— Добре, добре, Темпъл — омекна Мери, която не можеше дълго да се гневи на слугите си — настроение, тъй непривично за жизнерадостния й, отстъпчив нрав. — Може скоро да ида, ако ме оставиш сама. Но той не ме иска, а онова противно джудже Финик и нахалният Юджин пак ще ни прекъсват, и той ще ги остави да ме обиждат както си щат. Не, Темпъл, няма да отида! Няма да отида!

— Не-е, драга госпожо, помислете пак. Ако се върна с това послание, просто ще каже: „Добре, Темпъл, предай на госпожата моите уважения, съжалявам, че я обезпокоих“, и после ще седне в кабинета с изражението като онова на бюста му в бюфета ви, и ще минат много дни, докато пак пожелае да ви види.

Херцогинята не отвърна на тези доводи, но най-сетне бавно се изправи, и като продължи да хлипа, с явно нежелание се остави в ръцете на добрата икономка, която уважително, но топло подкрепяйки и утешавайки благородната си господарка, я поведе от стая в стая към покоите на херцога. Вездесъщият Заморна бе тъй несъмнено тук, както и в салона, но със съвсем различно настроение и съвсем друг външен вид. Изпита и изнурена бе високата му снага, приведена над маса с книги край огнището. Главата му с буйните къдрици бе отпусната върху печално изтънялата ръка; челото му бе излиняло, бледо от болестта, страните — сухи и хлътнали, а живите му, изпъкнали очи озаряваха с равнодушна светлина учената страница, върху която почиваха. Над камината висеше портрет на херцогиня Уелингтън — как приличаше на майката славният син!

— Е, Темпъл — изправи се, като чу шума от приближаващи стъпки — виждам, че в крайна сметка си успяла. Жените сами най-добре знаят как да се оправят помежду си! Но Бога ми, какво става? Сълзи, ридания, Мери? Вдигни глава, любима.

Ала Мери не искаше да вдигне глава. Дръпна се от него, като приближи и понечи да я поеме от грижовните ръце на госпожа Темпъл, извърна лице и дори лекичко го отблъсна с ръка. Той замълча. След минута милото му изражение бе сковано от ужасяващото спокойствие.

— Анабел — обърна се към икономката, — обясни ми! Господарката ти сякаш капризничи.

— О, веднага ще й мине, милорд — отвърна госпожа Темпъл. — Милейди — продължи едва чуто, — моля ви, помислете какво правите. Умолявам ви, не си играйте със собственото си щастие.

— Не си играя със собственото си щастие — изхлипа херцогинята. — Само да ме докосне, и онези омразни негови сателити веднага ще се нахвърлят върху нас, той ще излезе и аз ще трябва да остана да слушам и понасям всякаквите нахалства, с които счетат за нужно да ме удостоят.

— Лудост — промърмори госпожа Темпъл. — За пръв път ви виждам такава, милейди.

— Анабел, не си хаби силите повече да възразяваш — намеси се херцогът. — Заведи господарката си обратно в стаята й.

И отново зае мястото си, отново отпусна чело върху дланта си и само след миг доби вид, сякаш е изцяло погълнат в заниманието, върху което се бе съсредоточил, преди те да влязат. Като че разкаяние жегна херцогинята. Погледна го и едва сега забеляза колко блед, отслабнал и безжизнен го е оставила болестта. В чувствата й мигом настъпи прелом; сълзите рукнаха още по-буйно; шията и гърдите й се издуваха със задушаващи ридания, които едно след друго си проправяха път навън. Своенравността на разглезеното дете на аристокрацията взе друга посока. Отблъсна госпожа Темпъл, която понечи да я изведе от стаята, отиде до съпруга си и застана до него, цялата разтърсвана от плач. Той не остана дълго равнодушен към мъката й, скоро стана, отведе я до едно канапе, и като се настани до нея, изтри сълзите й със собствената си кърпа.

— Анабел, можеш да си вървиш — каза на икономката. — Мисля, че ще скоро ще се оправим.

Тази прекрасна жена се усмихна, но както казва старият Бъниан, „очите й влажнееха“[19]; на излизане, със свободата, с която се ползват любими прислужници, отбеляза:

— И сега милорд, да не вземете да добиете онзи невъзмутим вид. Да не станете като бюста си.

— Няма, Анабел — обеща той, сетне с най-благата си усмивка и най-омайния си тон се извърна към своята дама и продължи: — Е, Мария piangendo[20], кога ще спре този порой и ще изгрее слънцето?

Тя не отвърна, но сияйните сфери под сключените й вежди вече просветваха по-радостно иззад диамантения си дъжд.

— А, виждам, че вече се прояснява, светъл лъч прониза хоризонта. Хайде, любима моя, защо се забави тъй дълго да изпълниш молбата, която се съдържаше в писъмцето ми?

— Скъпи, скъпи Артър, нима забрави, че се срещнахме в пурпурния салон преди няма и половин час? Ти почти не ме докосна, говореше и изглеждаше тъй странно, съвсем различно от сега… не беше тъй блед и изпит.

— Сигурно съм бил по-красив — с малко подигравателна усмивка допълни той.

— Не, Артър, такъв те обичам много повече. Но не мога да кажа къде е разликата; очите ми ще да са били необяснимо заблудени; изглеждаше здрав, свеж и жизнен. В живота си не съм те виждала такъв, а тези ръце, о, господарю мой, как са изтънели пръстите ти. Дори пръстените ти не могат да се задържат, а аз съвсем ясно си спомням как веднъж-дваж прокара длан през челото си, върху нея попадна лъч светлина и скъпоценностите по ръката ти заискриха ослепително.

Херцогът доби тревожен вид.

— Небивалици, дете, бълнуваш.

— Невъзможно, Артър, ето ти нагледна демонстрация. Помниш ли как стисна ръката ми прекалено силно?

— Стиснах ръката ти прекалено силно! — стъписа се той. — Каква работа си имала тъй близо до мен? Кажи ми, скъпа моя, много ли бях любезен? Много сърдечен? Много любящ? За Бога, ако кажеш да… — Замълча, като че нещо силно го развълнува.

— Не, господарю, всъщност съвсем не. Равнодушието ти много ме натъжи, а когато стисна ръката ми, стори ми се, че го правиш повече от гняв, нежели от нежност, защото тези белези останаха като знак. — И тя му показа понатъртените си от пръстените пръсти.

— Добре, това ме успокоява, но все пак е било грубо и невнимателно. Как съм могъл да нараня такава красива и деликатна ръка? — Сграбчи я и най-топло я притисна към устните си. Мери се усмихна през сълзи.

— Значи не ме мразиш до дън душа, благородни ми Артър? — попита го тя, но с тревога в погледа. — Къде е Финик? Няма ли всеки миг да нахлуе?

— Сега не, сега не, Мери. Но бих искал да зная, любима моя, какви думи използвах в нашия странен разговор в пурпурния салон? Не се изненадвай от въпроса ми. Може би всичко това сега ти изглежда напълно неразбираемо, но някой ден мъглата може да се разсее. Кажи ми най-напред как те посрещнах.

— Много хладно, Артър. Бях готова да се хвърля на врата ти, но това бе невъзможно. Първият ти поглед ме отблъсна и ужасно ме обърка. Беше като ледена струя във врящо масло.

— Да-а — рече херцогът. — Но продължавай. За какво ти говорих?

— Освен другото, ме попита намирам ли Мина Лори за хубава и ми каза да не ревнувам, защото в целия си живот не си й казвал повече от три думи на кръст.

Херцогът се покашля многозначително и извърна лице. Бе покрито с най-гъстата руменина, която кръвта му можеше да придаде сега на бледната му кожа.

— Ти повярва ли ми, Мери? — попита тихо. Тя въздъхна и поклати глава. — Добре, продължавай.

— После ме попита дали според мен Фиц-Артър ти прилича. Казах, че да, малката Емили също, понеже те, господарю, всъщност са твои абсолютни копия в миниатюра.

— Проклятие! — процеди той през зъби. — Не мога да слушам повече. Защо той, искам да кажа аз, съм говорил такива пъклени глупости? Твърдоглав нехранимайко! Но аз ще му го върна! Правилно са се намесили Финик и Юджин. Слушай, Мери, свариш ли ме в това нелепо настроение, отмъсти си с плесница. Не се страхувай ни от възмездие, ни, че после дълго ще ти се сърдя. Постъпвай тъй, любима, заповядвам ти, и когато дойда на себе си, ще те възнаградя с целувка, не, с хиляди целувки.

Мери му се усмихна и склони глава на рамото му.

— Артър, започвам да си мисля, че имаш двойник. Сигурна съм, че Заморна, когото видях в салона, не е същият Заморна, които седи до мен сега. Онзи пет пари не даваше за мен; този, вярвам — не, дори съм сигурна — ме обича; онзи бе силен и в цветуща форма; този е отпаднал. Но в моите очи бледите устни, които сега ми се усмихват, са ми хиляди, милиони пъти по-скъпи от онези, рубинените, които ми се хилеха подигравателно преди час. Тези пръсти са тънки, но аз ги обичам далеч повече от бялата, закръглена ръка, която неотдавна смачка моята с насмешка. Но какви ги приказвам? Не може да има на земята двама Заморни; тя не би ги побрала! Умът ми сигурно е помрачен, щом е способен да играе с подобна идея дори за миг! Това е абсурдно, невъзможно, нереално! Ще ме вземеш за луда, Ейдриън!

Той се разсмя бурно, нежно, но не сърдечно.

— Бог да те благослови. Мисля, че аз съм по-луд. Но повече няма да говорим за това. Темата е опасна. Ала изглежда, че проклятието губи силата си. Преди седмица и една трета от онова, което днес изслушах търпеливо, би ме убила, или от гняв, или от ужас. Остави ме сам сега, любима, трябва да размисля върху случилото се тази сутрин.

Той я притисна към себе си, целуна я нежно, после стана и я изпрати до вратата. Тя бавно и с нежелание се отдели от него. Никога не й е бил тъй скъп. Имаше нещо неописуемо трогателно в тази величествена осанка и благородно лице, лишени от обичайната си ослепителност, но пък изпълнени с досега напълно чуждо кротко, изнурено, меланхолично очарование. Поне през последните години, защото на шестнайсет-, седемнайсет-, осемнайсет– и деветнайсетгодишна възраст, когато бе строен младеж с нежна кожа, тънък като върлина поради бързия си растеж, имаше много по-мек маниер, отколкото сега. Как се промени след двайсетата си година! Дотогава нямаше и помен от внушителност в осанката му, от воинско достолепие в чертите му. Изглеждаше грациозен, женствен, съзерцателно настроен, повече високо, красиво момиче, нежели смел, стремителен мъж. Да, чуйте добре, дами на Африка, някога херцог Заморна бе като момиче! Това уверение звучи невероятно сега, когато гледаме пламенния, високомерен и властен лик на младия сатрап на Ангрия с изпепеляващия му, пронизителен поглед и светкавичната смяна на израженията му, издаващи все гордост, дързост и импулсивност в нова и все по-различна светлина. Някога той не проявяваше тези пороци, освен когато беше ядосан. И действително, лорд Дуро на дванайсетгодишна възраст, във водовъртеж от чувства, ужасяващо приличаше на херцог Заморна на двайсет и две години. Същите бурни сцени, о, как се издуваха и пулсираха виолетовите вени по бялото му чело и още по-бялата му шия; как се мятаха инак плавно спускащите се гъсти кестеняви къдрици по челото и слепоочията му — като гривата на рипащ жребец; стройното му, гъвкаво тяло се напрягаше и гърчеше, докато се бореше с противника си (най-често Куошия), сякаш духът се бори в предсмъртна агония да постигне със силата на желанието онуй, което глиненият му съсъд е неспособен поради немощ.

Мога още много да говоря за онези времена, но трябва да продължа започнатото. Читателю, премини на следващата глава, ако не си заспал.

Седма глава

Долината на Вердополис! Това звучи сладостно, и в същото време пламенно. Плисканата от величествените вълни на Нил египетска долина, обсипаната с рози долина на Персия, и двете стаили в могъщата си гръд внушителни, прелестни, изящни картини, ала може ли Кайро да се сравнява с Кралицата на нациите? Могат ли Кандахар и Исфахан[21] да се мерят с емпориона на света? Не, драги читателю. От това предисловие ще си помислиш, че сега ще нарисувам панорама на нашата долина в цялото й великолепие и изобилие; ще разкажа как широките, светли талази на Нигер мият брегове, които свеждат взор в достолепно мълчание към собствения си, осеян с дървета злак, и стръмно се изкачват в безбрежните дълбини на небеса като океани; които са опасани от плодородни земи, прорязани от накъдрени речни вълни, забулени в чезнеща пяна, чиста и мимолетна като снежни наноси. Ако от туй се боиш, бъди спокоен. Просто те каня да слезеш с мен от дилижанса в шест часа сутринта, чиито колела трополят на север по пътя, тъкмо тъй гладък, тъкмо тъй равен като морски плаж. Подвикни на коларя да спре там, дето от главния път се отклонява приятно, сенчесто пътче. Отивам на закуска в Дуро Вила и избирам наместо да вляза през грамадната гранитна порта, която гордо отваря проход в огромната, непревземаема ограда на парка, като пътувам още три километра по пътя, извиващ през горички, ливади, алеи с дървета и открити паркове, стигайки чак до самата вила — та избирам, рекох, наместо да следвам него, да пресека напряко през едни хубави поля, които зная, дето ще ме отведе тази опасана с дървета пътека.

Като стигнах втората нива, настаних се върху един зид, заслонен под кичестите корони на два горди бука. Беше много приятно — ранна утрин, въздухът хладен и свеж, тревата росна и зелена, цветята пръскат най-сладостния си аромат. Покрай пасищата ромонеше малък ручей, а плетът бе обточен с иглики, киселец с тучни листа и бледи цветчета, диви зюмбюли, секирчета и здравец, едва-що напъпили в свенливата си прелест. Цареше замайваща тишина, що се отнася до глъчния глас на човека, инак във върхарите пееха косове, във висините пееха чучулиги, а откъм Гърнингтън Хол в далечината — там се въдеха много врани — долиташе грак. Този, последният звук, никак не ми звучеше мелодично: придаваше на целия пейзаж някаква уединеност, която чувствах и ми доставяше наслада, но не мога да изразя. Избрах тъкмо това място за почивка, понеже открива великолепен изглед към Дуро Вила. Плетът, под който седях, ограждаше парка в горния му край. Елените не можеха да го прескачат, защото бе засаден много по-високо от пасищата им и образуваше естествена стена с височина два и половина метра. Така облегнат на кичестия клон на бука и разположен върху зида, над който короните се надвесваха като балдахин, можех напълно необезпокоявано да съзерцавам разстилащата се в нозете ми красота. Високи, високи склонове се спускаха стръмно надолу, покрити с тучна зеленина, разнообразявана от големи, могъщи дървета и едва-едва раздвижвана от леките нозе на подскокливи елени, които, разиграни от сладостната свежест и благоухания повей на утрото, се стрелкаха във всички посоки. Към подножието на хълма шумакът се сгъстяваше и образуваше в средата гъста гора, а над едемските й корони се издигаха колоните, верандата и класическите прозорци на красивата гръцка вила, устремена към ранното утринно слънце върху ниското си възвишение с окосена морава и игрища, чийто светъл, деликатен зелен цвят контрастираше с тъмния листак на парка и горите. Едва ли има по-блажена, по-красива, по-райска гледка. Домът не излъчваше духа на красиво, старо семейно имение, а по-скоро приличаше на обител на вкус, изтънченост и царствено достолепие.

Един пейзаж изглежда незавършен, ако е лишен от образи, затова моливът ми, или по-право перото ми, ще обрисува сега един-два подобни оживяващи платното обекта. По обсипания с цветя хълм, на чийто връх седях аз, забелязах бавно да се изкачва красива млада дама. Нямаше боне. Заруменелите страни и гарвановочерните къдрици известиха появата на Мина Лори. В ръцете и бе сгушено малко дете, друго тичаше пред нея — Ърнест Фиц-Артър. И двете бяха без шапки; къдриците им танцуваха на утринния ветрец, а прелестните им херувимски личица сияеха от удоволствие и напрежение. Скоро Ърнест се изкатери на върха. Щом стигна торфената стена, хвърли се под нея.

— Ела, Мина — завика, — бързо, бързо! Оттук виждам целия път през долината, но татко още го няма. Има много хора, много коне и няколко карети, дребни като точици, но аз ще го позная по перото, а сега не го виждам.

Мина скоро стигна до наблюдателния му пост. Седна и тя на тревата и настани малкото създание с очи като на газела край себе си. То опря бузка о гладката й сатенена дреха и я погледна тъй оживено и развълнувано, сякаш заговори.

— Емили иска мама — отбеляза Фиц-Артър. — Но тя защо не излиза в това хубаво утро? Може с Бланш и Хариет да направят дълга разходка в парка, преди татко да се е върнал.

— Тя е в параклиса, милорд — отвърна Мина Лори, — заедно с придворните си дами. Ала смея да предположа, че ще я видим да се разхожда по моравата, като свършат молитвите.

— Отец Гонсалви я кара да се моли твърде дълго, струва ми се — продължи Ърнест. — Не ми се иска да бъда католик, а татко казва, че няма. Виж, Емили ще бъде и ще трябва всяка нощ да си казва молитвата, и всяка седмица да се изповядва. Тази изповед я мразя най-много от всичко. Да ме попита отец Гонсалви какви грехове съм сторил, по-скоро ще си прехапя езика, отколкото да му кажа, а ти, Мина?

Тя се усмихна.

— Отец Гонсалви е добър човек, милорд — отвърна, — но аз не съм от неговата вяра, та ще бъде трудно да ме накара да коленича в изповеднята.

— Точно тъй, Мина. Знаеш ли, че Заморна му нареди никога да не те безпокои с опити да те накара да повярваш в светци и светена вода?

— Какво? — поруменя Мина. — Нима херцогът е говорил за мен, нима е намерил, че си струва усилието… — Тя млъкна.

— Да, да — съвсем простичко отвърна Ърнест. — Заморна много те обича. Съдейки по тъгата ти, Мина, ти вероятно не вярваш в това, но аз съм сигурен, че те обича. Ти тъкмо беше влязла в стаята за нещо и излезе, а той погледна отец Гонсалви много строго и му рече: „Отче, това агънце никога няма да се върне в лоното на правата вяра. Госпожица Лори е моя, сър. Ето защо, тя не може да бъде последователка на светата ни Майка Църква. Разбирате ли ме?“, а свещеникът на мама се усмихна както винаги благо и се поклони ниско, но после го видях ла хапе устни, сигурен знак, че е гневен.

Мина не отговори. Всъщност мислите й сякаш се бяха отклонили от бърборенето на малкия й утешител и бяха поели към други, далечни възпоминания, а радостното сияние върху лицето й издаваше, че за момента са намерили покой. Всичко бе окъпано в благите лъчи на слънцето, не се чуваше нищо, освен звънкия ромон на притуления поток, трелите на чучулигата, невидима и тя, и шумоленето на листака, носено от ветреца из от дъното на долчинката, дето пояс дървета поклащаха клони околовръст ренесансовата вила.

Ърнест отново се обади:

— Мина, хората говорят, че Заморна, като бил на моите години, изглеждал точно като мен. Не смяташ ли, че и аз, като порасна колкото него, ще бъда съвсем същият?

— Вярвам, че ще бъдете, милорд, и по ум, и по външност.

— Ами значи тогава, Мина, стига си била тъжна, защото тържествено ти обещавам да се оженя за теб.

Госпожица Лори се стъписа.

— Какво говориш, дете? — издума с изненада и малко насилен смях.

— Искам да кажа — най-сериозно пояси той, — че ти би искала да се омъжиш за Заморна, а щом аз ще бъда точно като Заморна, и това ще ти свърши работа, и понеже той няма да се ожени за теб, аз ще го сторя.

— Глупости, дете, не знаеш какви ги говориш. Моля ви, лорд Рейвънсуд, не подхващайте повече тази тема. Инак ужасно ще ме натъжите.

— Не и аз — гласеше отговорът. — Ти ще бъдеш, решил съм, ти ще бъдеш графиня Рейвънсуд и ще живеем заедно в замъка Оронсей, понеже след двайсет години той ще бъде мой, и съм сигурен. Мина, че ще ти хареса. Отвсякъде е заобиколен с езеро и огромни хълмове, далеч по-високи от тукашните, някои са черни през зимата и червени през лятото, други пък са покрити с гори, пълни с тъмни, кичести дървета, които се казват „ели“. Стаите в Оронсей не са като в Дуро Вила. Нямат мрамор по стените и по пода, а прозорците им не са тъй светли и големи. Като влезеш за пръв път, сякаш те срещат свъсено, а в коридора висят портрети на мъже с доспехи и жени с балени, които в мрачни дни и по здрач изглеждат ужасно строги, но ти не бива да се страхуваш. Те са само нарисувани. А в западното крило има стаи с по-красиви и по-млади лица в златни рамки, до една с кадифени драперии, които гледат към кея край замъка. И ти, Мина, ще стоиш с мен край прозорците, врязани в стени, дебели и солидни като скала, и в бурни дни ще гледаме как облаците се къдрят край Бен Карнак, а мъглите и дъждът се спускат по челото му, и ще слушаме глухия ропот между далечните скали на Арденирис. Чуе ли се той, това е знак, че иде силна вихрушка и скоро ще я видиш да се задава с рев и да огъва дърветата в Глен Ейвън; под нас водите кипят в пръски от пяна, и сякаш всичките вълни на Лок Сунарт се втурват наведнъж да блъскат основите на крепостта. О, как обичам тези моменти, а сигурен съм, че и ти ще ги обикнеш! Хайде, стани лейди Рейвънсуд! Моля те, Мина, не знаеш колко много ще те обичам.

— Започваш в добър миг, момчето ми — изрече глас недалеч зад мен и в същия миг някой положи длан върху рамото ми, прескочи зида и двуметровата торфена стена и се приземи недалеч от Мина. Беше Заморна. Бе дошъл през полето по същата пътека като мен, но понеже вниманието ми бе изцяло ангажирано с Фиц-Артър, не бях го усетил кога се е приближил. Госпожица Лори бързо се изправи; не изглеждаше никак смутена или развълнувана. Ърнест скочи в прегръдките на баща си с радостен вик.

— Как дойде, татко — Ние те чакаме да се появиш. Мислех, че перото ти ще те отличава от другите пътници в долината, а ти все пак успя да се промъкнеш незабелязано.

— Да се промъкна незабелязано, драги! И нищо чудно, ти бе погълнат да правиш предложение на тази черноока дама! Кажи ми, моля те, прие ли тя ръката, сърцето и графството ти? Не е поруменяла, това е лош знак.

— Не съм й предложил ръката, сърцето и графството си, татко, просто й казах, че след двайсет години ще се оженя за нея.

— Тц, тц, твърде е нескопосано за първо ухажване! Трябваше да й предложиш утре и да хванеш стария Гонсалви да завърже възела колкото по-скоро позволява светата наша Майка Църква. И помни, Едуард, с плахост дами не се печелят[22].

— Да, ще запомня. Помня всичко, което ми казваш, и обикновено го повтарям, като ми се удаде случай.

— Бога ми, така е! И тъй, къде е Емили?

— Ето я, татко, драпа да се докопа до теб като дива котка.

— Имах предвид моята Емили, майка ти, драги. Но я ела тук, пакостнице… какви очи има това дете. По-изумителни от твоите, Едуард. Малка антилопо, недей да мяташ такива огнени погледи, за Бога!

Целуна миниатюрното си копие с бащино умиление, после, с детето на ръце, се хвърли в тревата, а докато я държеше на гърдите си, Едуард се търкаляше наоколо му с радостни викове и крясъци и двамата се боричкаха, като младият му баща ту го отблъскваше, ту го стисваше здраво и едва не го задушаваше от смях и гъделичкане. В това време на хълма откъм къщата дотичаха две огромни кучета. Екна глъч и играта започна отново. Кучетата се спуснаха връз господаря си, джафкаха и скимтяха, тръскаха стоманените си нашийници и катинарчета, ближеха ръцете и лицето му на воля, едва не уплашиха малката Емили с нежните си, но неукротими ласки и буквално скриха Фиц-Артър под грамадните си глави с провиснали уши, които захлупиха лицето му. Заморна ги поощряваше и ги потупваше, докато едва не взеха да вият от радост; лаят им, сигурен съм, се разнасяше чак до далечния северен път, примесен с гръмкото „Ха! Ха!“ на херцога, ту сподавяно от езиците им, които се люлееха пред устата му, ту избликващо с цялата си ясна, топла звънливост.

Какво ли ще си рекат жителите на Ангрия, ако видят младия си суверен в светлината, в която го виждах аз! Мнозина от тях, не се съмнявам, в този миг преминаваха по широкия път, отдето долиташе неспирното тракане на колелета, почти като ромона на буйна река, и нескончаемото чат-чат на конските копита — звуци, бележещи близостта на голям град. Накрая от общата шумотевица се извиси глас като сребърна камбана:

— Браво! — викна Заморна. — Сириус! Кондор! Едуард! Я да видим сега кой ще стигне пръв до вилата! Ето, госпожице Лори, вземете моя цвят.

Тръсна дъщеричката си в ръцете на Мина и хукнаха вкупом — баща, син и хрътки, — като въплъщение на жива мълния. Втурнаха се в гората; клоните сякаш потръпваха от преминаването им. След миг се подадоха от другата страна и прекосиха слънчевата, позлатена морава с бързината на орли; мраморната веранда ги посрещна и те се скриха от погледа.

Сега вече и аз напуснах наблюдателния си пост — скочих от ниско надвисналия клон на бука като катеричка, спуснах се леко надолу по склона, подминавайки Мина Лори като метеорит, и стигнах прага пет минути след останалите.

Заморна още се бавеше във входното антре и даваше разпореждания на някакъв прислужник. Като го освободи, пристъпих напред. Острият му поглед веднага ме забеляза.

— Ела тук, Чарлс — каза той, но аз се поотдръпнах от него, доста уплашен от руменината, която плъзна по страните му. — Дяволите да те вземат! — закрачи насреща ми. — От какво се боиш? Видях те да шпионираш на зида и щом не ти разбих главата още тогава, защо да го правя сега?

— Изобщо няма причина, Артър — отвърнах. — И се надявам, че ще се държиш любезно с един джентълмен в дома си и ще му подхвърлиш една-две трохи от закуската си, за да утоли апетита си.

Вече се бе надвесил над мен, гледаше ме много прямо и лицето му почти се допираше о моето. Целунах го — осмелих се за пръв път от дълги години насам. Той веднага се изправи и прокара длан по устните си, сякаш докосването ги бе осквернило, но в същото време се усмихваше, без злоба.

— Ах ти, маймунке, любопитните ти очички вече не могат да сторят голяма злина, тъй че няма значение къде ходиш. Но ако те бях заварил тук само преди седмица, драги, щях на място да те пребия до смърт.

— Най-вероятно — потвърдих с огромно вътрешно задоволство, защото любопитството ми бе нажежено като гореща печка.

Последвах царствените му стъпки в съкровените пазви на вилата. Той блъсна плъзгащата се врата на някакви салон с привичния си безапелационен, властнически маниер. С удоволствие вдъхнах характерното благоухание ни дворцова гостна, примесено със свежия аромат на диви цветя на росната утрин, и прекрачих прага на просторен и величествен салон, опасан с високи прозорци, до един отворени, през които нахлуваха дъхът и светликът на новия ден и обгръщаха персийските килими, пълните с цветя алабастрови вази, тежките, поклащащи се кадифени драперии и другите разкошества, израз на вкус, богатство и аристократичност.

Една дама стана да ни посрещне. Великолепно създание, тя изглеждаше като самия цвят на патрицианската красота с нежната си, но достолепна фигура, благородните си, деликатно заоблени черти, мраморната си шия като на лебед, която малък, отметнат назад рюш разкриваше в пълната й прелест, големите си тъмни, ясносини очи, сплетените си и свити на венец къдрави плитки, чието сияйно изобилие едва ли се подчиняваше на вплетените в тях фини златни верижки, и най-вече с топлата си, подкупваща, обайваща усмивка.

— Мери Стюарт, Мери Стюарт — смотолевих, очарован и слисан. Величайша прилика, ослепително привидение! Но в името на небето, каква е връзката между това видение и Заморна?

— Е, моя католичке Емили — рече той, когато двамата срещнаха устни и сключиха длани, — ето ме, изцяло твой, без тайнства и маски. Всичко свърши. Довечера ще се състоят пълните разкрития и диадемата, която отдавна кръжи над теб, ще се спусне на това красиво, знатно чело.

— Това няма значение за мен — отвърна тя. — Никога не съм жадувала освобождението заради себе си, а само заради теб. И сега, ако ти изпитваш радост от разплитането на възела, радостна съм и аз. Но ела, сигурно си будувал цяла нощ. Ще оставим по-сериозните мисли за довечера, а сега ще закусваме. Хариет, ти ще сервираш. Бланш може да иде при госпожица Лори, виждам, че се задава с Газел. Знаеш ли, повелителю мой, че дадох на малката Емили това ориенталско име? Твоите очи, под нейните вежди, крият такава дивна, ослепителна, източна хубост.

Херцогът се усмихна и се хвърли до Мери Стюарт, която се настани на едно канапе край прозореца.

И както седяха така, аз се промъкнах зад облегалото и прошепнах в ухото на Заморна: „Горката Хенриета“, понеже умът ми предусещаше нещо ужасяващо.

— Горката Хенриета! — повтори той, без ни най-малко да се смути от подмятането — Вярно, щеше да сбърчи малките си веждички, ако ме видеше сега, и да придобие вид, тъй тъжен, тъй скръбен, тъй умолителен, и да вдигне към мен необикновеното си лице, с малкото си носле, сякаш от слонова кост, и властното си, открито чело, обрамчено с огромни златисти къдрици. После лешниковите й очи щяха да заблестят и да се разрази буря от сълзи, тя щеше да грабне дланта ми в нежните си пръсти, да хлипа и да стене, сякаш сърцето й се къса. Но от това не би имало никаква полза, нали, Емили? Мисля, че Финик добре направи, дето веднъж-дваж ни раздели, инак едва ли, въпреки целия си стоицизъм, щях да устоя, макар да ми идеше повече да се разсмея, нежели нещо друго. И тъй, пропъди този облак на ревност, моя кралска лилийо, и отново се усмихни. Твоята усмивка, знаеш това, понеже често съм ти го казвал, е талисманът, който свързва сърцата ни в едно.

— Добре тогава, ето! — усмихна се дамата най-прелестно. — Аз вярвам, че силата й е действителна, а не въображаема, защото, да ти кажа право, почти се страхувам от онова хубавко, странно момиченце, което ми отговаряше тъй надменно и при цялата детска деликатност на външността си доби тъй високомерен, разпален вид. Но я виж, господарю — сепна се, — гостите ти идат по моравата. Това е Едуард, сигурна съм, тъй прилича на сестра си, само дето очите му са сини, а нейните кафяви; виж, дори ръката, която вдига сега към челото си, е наглед също тъй нежна и бяла като нейната. А другият господин ще да е Фидена горд, мрачен, безжалостен принц; да не бях ти жена, щях да падна дотам, че да потръпна от ужас.

— Велики гении! Тихо, — многозначително се изсмя Заморна. — Тази сутрин наистина изглежда изключително добросъвестен и безмерно суров. Хей! Джон, ела насам, и ти, Едуард, отклони праведните си стъпки от правия път в страничната посока на този прозорец.

Вече приближаваха: Едуард — с бързи, нетърпеливи крачки, Джон — по-бавно. Пристъпиха дългия нисък прозорец и се намериха в компанията на Заморна и непознатата дама. Херцогът се възправяше като колос, красив, но несъмнено същински Луцифер от плът и кръв. Нещо необичайно лукаво, тъмно, потайно и безочливо се таеше в погледа му, в извивката на устните му, в цялостния облик на царственото му лице. Фидена го изгледа кротко и спокойно; Едуард — с пламенно нетърпение, което сякаш идеше да покаже, че е готов за схватка при най-малкия повод. Брат ми заговори пръв:

— Е, господа, задължен съм ви, задето изпълнихте желанието ми. Позволете ми да ви представя Емили Инес Уелзли, моя роднина в най-скъпия и съкровен смисъл на тази дума.

— Твоя сестра или съпруга е тя, Артър? — поиска да знае Фидена.

— Разбира се, че съпруга — горчиво се подсмихна Едуард Пърси. — Осигурил си е по една за всеки ден от седмицата, като комплект бръсначи.

— Едуард е прав — поклони се Заморна с присмехулна куртоазия, — тази дама е моя съпруга.

Фидена седна. Оброни чело върху дланта си за миг, но скоро вдигна поглед и изрече едва чуто:

— Е, Ейдриън, това ли е новината, която искаше да ни съобщиш? Твоята променчивост ме изпълва със съжаление, по мое мнение граничи с лудост и определено те тласка към деяния, белязани с безмерна жестокост. Ти вече извърши едно престъпление, млади приятелю. Струва ми се, че чувствата, обзели те, след като онова цвете повехна, едва ли ще да са били тъй достойни за завист, че да търсиш да ги възкресиш.

— Разбирам какво ми казваш, Джон — също тъй спокойно отвърна Заморна. — Намекваш за Мариан. Тя бе ласкаво кокиче, но бъди сигурен — ти, най-достойни сред модерните Солоновци[23], — не моята слана попари листата й.

— Не, не — намеси се господин Пърси. — Тя умря от туберкулоза, нали се сещате, сигурно и Мери ще слезе от сцената по подобен начин, макар че — ако представата ми за характера й е вярна, а искам да видя кой би посмял да я оспори — тя по-скоро ще пререже с нож своето или нечие чуждо гърло.

— Откога носи тази дама твоето име? — продължи Фидена. — На коя принадлежи първенството — на принцеса Флорънс, на принцеса Хенриета или на принцеса Инес?

— Емили е главната султанка — уточни Артър. — Носи камата в пояса си вече пет години, макар че изглежда, и е, тъй млада. Но излишно е повече да говоря; ето достоен свидетел, който да потвърди думите ми. — В този миг влезе Фиц-Артър. Запъти се право към баща си.

— Едуард, чий син си ти?

— Твой и на мама. — Посочи дамата.

— Добре. А на колко си години?

— На четири.

— И туй добре. А сега, господа, какво ще кажете на това свидетелство?

— Ще кажа, че си негодник — отсече господин Пърси — себичен и безчовечен развратник. Защо не сме знаели досега? Защо сестра ми бе коронована за кралица на Ангрия, след като друга има предшестващи права? Защо, след като си пазил това в тайна пет години, не го запази още сто? Ще ти го река в очите, драги, няма да се откажа от перспективата да бъда вуйчо на бъдещ крал без бой. През пламтяща пещ ще минеш, докато тази дама докаже първенството си. Очаквай го! Предупреждавам те и те предизвиквам!

— Трябва да кажа, — намеси се Фидена — че не помня да съм ставал свидетел на по-безпринципни и по-безчестни разкрития! Ейдриън Уелзли, много ми е мъчно за теб. Избрал си да следваш пътека на най-черно предателство и злодеяние. Дори си постъпил долно. Сега отвсякъде те дебнат собствените ти капани. Не виждам пред тебе нищо освен мрачни сенки, опасности и позор. Злините на оспорвания трон, ужасите на вътрешните междуособици са наследството, което завещаваш на Ангрия. Ти забърка горчива чаша. Сега я изпий до дъно!

— Отлично! — възкликна Заморна през смях. — Браво! Величайшо! Ех, да имаше легион казаци да аплодират съдбата ти. Радаманте! По думите на Йоахим ушите му никога не са пламтели тъй, както от могъщото „ура“ на северните орди, ала мисля, че то едва ли е достойно за тази мъдра, благонамерена, добре претеглена и заслужена присъда. Дали да не те наричам Солон или пък Драко[24], а, Джон? Ала си много мрачен, струва ми се. Също и ти, нашият млад Юпитер; порицай мъстта, метни своите мълнии, вържи Прометей за скалата и го прикови с назъбени светкавици, и нека ненаситният орел да кълве непрестанно израстващия му дроб! Ха! Ха! Ха! Ха! Жалко, Емили, те не знаят, че напразно сипят огън и жупел. Радаманте, ти си на трона си в Тартар, ала стенещите грешници ги няма. Никой престъпник не чака тежката ти дума. Фуриите отлетяха, всяка по собствените си страшни задачи; съскането на змиите, писъкът на измъчваните ечи нейде пустинно далеч, а друг никой глас не мълви в тишината на Хадес. Сам си, съдниче. Почини си тогаз от заклеймителската си служба, пък било то и само за миг. А ти, Юпитер, стига си разтърсвал с мълниите си Олимп. Никой не ги чува, никой не ги вижда. Богове и полубогове — ако най-обикновен смъртен като мен може да се осмели да диктува, — нека, преди да се впуснем по-надълбоко във въпроса, който ни занимава сега, най-напред да утолим адския си апетит. Градове и хора често са по-свирепи, когато са гладни, нежели сити. Хеба, поеми своята длъжност! Устата на божествата жадуват етерната си храна… Бога ми, дете, не ме ли разбираш? Добре, да оставим героиката: Хариет, момичето ми, подай кафето.

На заповедта му веднага се подчини млада и богато облечена девойка, която чакаше в салона. Тя грациозно поднесе желаната напитка в порцеланови чашки, орнаментирани със златен филигран. По време на закуската цареше почти несмутима тишина. Облегнат на дивана, Заморна наблюдаваше двамината си гости с много особена и непроницаема многозначителна усмивка. Може би тъй би се усмихвал някой, който замисля грандиозна лудория.

Явно така сметна и господин Пърси, защото внезапно скочи, остави чашката, изправи се пред херцога, изгледа го особено и му рече:

— Добри ми зетко, внимавай, ако ми кроиш някоя магария! Позволявам си да те информирам, че синът на баща ти е ненадминат глупак. Понеже изпитвам вродена непоносимост към шегите и всеки, който се мъчи насила да ми ги пробута, обичайно си плаща солено, пази се! В момента лицето на цялата тази работа е много черно. Ако скоро не умиеш тоя етиопец, аз ще го боядисам червен с нектарната кръв на твоя божественост.

— Изяж си закуската, Едуард — отвърна Заморна. — Хариет, дай насам още нектар и амброзия. Гръмовержецът почва да ломоти веднага, щом припасите му намалеят. Виж, Радамант е по-примерен. Вярвам, че съдийската му злъч поне за момента е поразредена от струйки благотворен шоколад.

Закуската скоро свърши. Брат ми стана.

— Елате. Повелявам съдът да се оттегли на чист въздух. Пърси, Фидена, последвайте ме в парка, да видим дали вещината на Едуард е в състояние да избели козината на този тъй смугъл и черен арапин.

Прекрачи ниския прозоречен перваз. Гостите му го последваха. И докато се отдалечаваха, аз си помислих, че едва ли някога нейде по земната шир под окото на слънцето е стояло тъй велелепно трио от смъртни. Гледах ги, докато се изгубиха сред гъстия пояс високи дървета, с който бяха заградени игрищата. После се извърнах от прозореца. След около час херцогът се върна сам.

— Е, Емили, тръгнаха си — оповести той. — Убедих ги. Довечера ще се срещнем отново в замъка Уотърлу. Тогава с готовност ще признаят кралските ти права. Най-трудно ми беше с Едуард. Ужасът му от шеги е абсолютно смехотворен, но буйността му е опасна, а неверието му — неконтролируемо. Не знам дали щях да успея, ако той не се бе появил тъкмо навреме. Съзряхме го да язди през парка в далечината, и както стояхме на възвишението, помахах му да дойде. Той се изкачи, с ръка на гърдите, като трескаво попипваше веригата с медальона, а лицето му ту пламваше, ту пребледняваше. Тук вече не намериха какво да кажат. Фидена сграбчи ръката ми, а Едуард се усмихна с думите: „Хубаво, че не ми бе погодил номер, инак, макар действителността сама по себе си да е ужасна, шегата би ти коствала живота“.

— И увериха ли се напълно най-сетне? — попита дамата. — Но не е нужно да те питам. Трябва да са се уверили, а къде отиде той?

— Върна се в града, любов моя, с Джон и Пърси, така че изоставяме тази тема до довечера. — После се обърна към мен: — Чарлс, в девет тази вечер присъствието ти ще бъде изтърпяно в двореца Уотърлу. Сега напусни тази стая. Уморих се от изпитателните ти погледчета. Омитай се на секундата.

Нямах алтернатива и се принудих да се подчиня, което и сторих, с голяма неохота. Успокоявах се обаче, като си повтарях „девет часът, девет часът“ и се мъчех да потуша любопитството си с очакване, както някои се мъчат да потушат глада с дъвчене на тютюн. Усилията в моя случай бяха тъй напразни, както обичайно са в другия.

Осма глава

Не вярвам генерал Торнтън да забрави някога този ден. Изпитанията на Йов са нищо в сравнение с онова, което претърпя той, докато чакаше да се изтърколят бавните, отвратителни, тежки като олово часове. Хиляда пъти го молих да вади часовника си и да ми казва колко е часът. Десет хиляди пъти тичах до вратата, отварях я, поглеждах навън, сетне отново я затварях. Привечер нетърпението ми стана съвсем необуздано. Хвърлих се на килима, загризах ресните му, запищях и заритах, а когато генералът се опита да ме усмири с пръчицата, която държеше под ръка именно с тази цел, захапах я със зъби и едва не я строших на две.

Най-сетне деветият час ме завари в преддверието на замъка Уотърлу. Прекосих входния коридор и се изкачих по стълбите, следвайки кордона лакеи, поставени на равни разстояния по стълбищните площадки и прочие. Влязох в северната гостна. Беше осветена и пълна с хора. Един поглед бе достатъчен, за да се уверя, че компанията е съставена изцяло от членове на нашето и семействата Пърси и Фидена. Изглежда, че примадона на вечерта бе леля ми Сиймор. Тя заемаше челното място, а благото й лице и кроткото й, ведро чело, обрамчено със светли коси, простичко разделени на път по средата, излъчваше покой и спотаена радост, които изпълваха сърцето ми с блаженство. Леля току поглеждаше децата си, седнали заедно по-встрани. И когато очите й се извръщаха към тях, мигновено се изпълваха със светлина, съчетала в себе си майчина любов, гордост и предпазливост. Сред братовчедките си забелязах Уилям Пърси. Беше се излегнал на една отоманка в нозете на трите най-големи момичета, Елайза, Джорджиана и Сесилия. По-малките бяха се скупчили на килима наоколо му — малката Хелън бе положила глава на коленете му и го гледаше с усмивка, а той нежно галеше гъстите й кафяви къдрици. Как красиво и оживено сияеше лицето му! Как радостно, одухотворено, умно грееха прекрасните му сини очи, докато разговаряше с красивите, изтънчени дъщери на онова съсловие, което изключваше него и по-прочутия му и по-силен брат само по силата на някаква черна, долна, противоестествена несправедливост! Стори ми се, че в разговора с лейди Сесилия Сиймор влага повече усърдие, отколкото с останалите, а тя, сигурен съм, бе напълно завладяна от изискания млад търговец в нозете си.

Сесилия е хубаво, деликатно момиче с меки обноски и култивиран ум, с много светла кожа, като майка си, средна на ръст и по-слабичка от Елайза и Джорджиана — високи, надменни блондинки, които се гордеят с красотата си, с ненадминатите си таланти, с благородното си потекло, с полукралската си кръв, с всичко.

Бях достатъчно близо, за да подочуя част от разговора им. По-големите ми братовчедки се задоволиха, както обикновено, с няколко ярки остроумни забележки, които Уилям парира светкавично и много учтиво. Ала единствено в отговор на тихия, но мелодичен и жизнерадостен глас на Сесилия се разпалваше и се развихряше с пълна сила, и тогава очи, страни, чело и глас говореха еднакво пламенно, еднакво красноречиво. Не бях го чувал да ораторства тъй дълго, нито тъй оживено и гладко. Дарбите и постиженията му са слабо известни, понеже рядко се явява без Едуард. А завладяващата, огнена красота на Младия разбойник, арогантното му поведение, ненадминатата му сила, атлетичната мощ на мускулите му и непобедимата издръжливост на дробовете му са в състояние да засенчат и далеч по-силен и страстен мъж от Уилям. Когато този Господар на асцендента отсъства, Уилям блести както луната след залез-слънце; в негово присъствие едвам се забелязва.

Но да продължим с по-общо описание на присъстващите. Край камината забелязах двама доблестни представители на грачещата, словоохотлива старческа възраст. Маркиз Уелзли и граф Сиймор седяха на един диван, изпънали болните си от подагра крака на табуретки, патериците им положени наблизо. Излишно е да казвам повече. Внушителна гледка. Насреща ярко се открояваше Едуард Пърси, с цялото си великолепие, заобиколен с ослепителен кръг от дами, а именно Джулия Сидни, маркиза Луиза, собствената му зашеметяваща съпруга Марая, строгата графиня Зенобия — понеже, докато гледаше отречения и презрян син на съпруга си, пищните й италиански черги действително бяха сковани в строгост; още сладката кралица на Ангрия, взряна в брат си тъй, сякаш действително не може да се въздържи да го обича, но се страхува да разкрие чувствата си, после благородната херцогиня Фидена с Росъндейл в нозете си, храбър и царствен както винаги. И на последно място, но не и по важност, лейди Хелън Пърси, тъй достолепна на преклонна възраст, както е била хубава в зрелостта си.

Едуард говореше с привичния си плам и витиеватост. Не прекъсваше потока на речта си нито за миг, не спираше да търси подходящи думи, вместо туй говорейки, сякаш още повече се разгорещяваше и гласът му отекваше, макар и не гръмовно, в никакъв случай недоловимо. Сегиз-тогиз посягаше към изпъстрените си със златисти кичури кестеняви къдри, които отмяташе отривисто от челото си, сякаш не може да търпи и една лимба да засенчва простора на алабастровата му широта.

На разстояние от всички тези гости, в отделни ниши, забелязах настанени две други групи, чието вид донякъде ме слиса. Едната се състоеше от дамата от Дуро Вила с децата й и гувернантката им. Мина Лори: другата включваше фигура, която поразително напомняше покойната маркиза Дуро. Бе облечена в черно кадифе, снежнобелите й ръце и шия бяха открити и изглеждаха ослепително светли на фона на самуровите гънки на дрехата й. Зад стола й стоеше момиченце, а край нея седеше джентълмен с полувоенен сюртук, черно шалче и тесен бял панталон. Това бяха лейди Франсес Милисънт Хюм с протежето си, Юфимия Линдзи, и негова светлост херцог Фидена. Явно, рекох си, става дума за сериозен семеен въпрос, призовал дори тази невиждана птица от уединената й градина в Олдъруд. Виждах движението на устните й, но гласът й бе твърде нисък, за да чуя какво казва. Фидена се бе привел към нея нежно, мило, и склонил достолепната си глава, я изслушваше внимателно, после й отвръщаше с такава снизходителна благост, че изпод затворените й клепачи скритом се прокрадваха не една и две сълзи на благодарност, които се стичаха по бледите й страни и капеха върху роклята й като диаманти. Изглеждаше спокойна и радостна. Ето кои бяха гостите, сбрани всред позлатените и драпирани с кадифе стени на северната гостна в двореца Уотърлу. Липсваха само трима, за да бъде картината пълна, и аз напразно се оглеждах да ги видя. Херцог Уелингтън, граф Нортангърланд и кралят на Ангрия отсъстваха. Най-сетне първият от изброените влезе. Всички станаха да го поздравят.

— Е — обърна се той към множеството с обичайната си сърдечна усмивка и поглед, — как сте? Надявам се, че всички са добре. Възнамерявах да дойда по-рано, но бях задържан от негова светлост граф Нортангърланд. Господин Пърси, баща ви не желае да диша един въздух с вас, та бях принуден предварително да му разясня в библиотеката въпроса, който събра всички вас. Сега асимилира чутото на спокойствие, а след няколко минути и вие ще го узнаете. Моля ви, седнете и изчакайте тихо, ако можете.

После обиколи гостите, обменяйки по няколко думи с всеки.

— Е, Емили, чувстваш ли се чудесно тази вечер? О, Милисънт, бъбриш с Фидена, разбирам. Да, Джулия, недей още да експлодираш от любопитство, изглеждаш, сякаш едва ли ще преживееш и пет минути. Луиза, тази вечер май наистина си будна.

— Копнея да видя Заморна.

— Той скоро ще дойде — поясни баща ми.

— Къде е? Къде е? — поискаха да узнаят в един глас дамите Сиймор.

— Тишина, момичета! — вметна Фицрой. — Кажи, чичо, какво става с братовчед ми?

Около херцога се насъбра голяма група, впрочем всички, освен Емили, Милисънт, Едуард Пърси, херцог Фидена и графиня Сиймор. Всред безредните въпроси, отговори, догадки, цялото очакване, вълнение и тъй нататък, аз, който стоях до вратата и нетърпеливо се ослушвах да чуя стъпки, най-сетне долових нечий вървеж. Отначало като да се приближаваше един човек, но после ясно различих стъпките на двама. Плъзгащата се врата леко се открехна, а след кратка пауза прозвуча нисък, оживен шепот. Дръжката отново се превъртя, порталът се разтвори безшумно, и привеждайки глава под свода, прага на салона прекрачиха двама доста високи господа. Насочиха се към отсрещния му край, и незабелязани от никого, освен от мен и неколцината споменати, които не се бяха присъединили към общата група, застанаха рамо до рамо пред камината. Огледаха се за миг, после свалиха военните си шапки, обърнаха се един към друг и избухнаха в силен, звънлив смях.

Всички се извърнаха едновременно, сякаш една душа раздвижи всички тела. Шумоленето, което породи това действие, бе последвано от смразяваща гробна тишина, но скоро чух ускореното, кънтящо пулсиране на сърца и видях как руменина плъзва по нечии страни и се оттегля от други, оставяйки ги бели като покров.

Сред последните бе кралицата на Ангрия. Тя се облегна на стената. Очите й се втренчиха и оцъклиха, лишени от всякакво изражение, сякаш очи на труп; устните й се раздалечиха; по челото й заблестяха фини капчици пот. И имаше защо да е шокирана, поразена, слисана; имаше защо всички да са вцепенени и безмълвни.

Изправен пред огнището, в сияйно струящия поток от светлина на ослепителния полилей, който разкриваше всяка черта на лицето тъй отчетливо, сякаш слънчев лъч я бележи в индекс, стоеше херцог Заморна, кралят на Ангрия. Наблизо, почти докосвайки го, също тъй окъпан в кехлибарен блясък, също тъй ясно видим, тъй отчетливо откроен, стоеше призрачният му двойник! Тъй като едва ли мога да назова по друг начин ужасното видение, което стоеше лице в лице с него — тъй подобно във всеки белег, крайник и движение, че никой не би могъл да различи материята от сянката. Тяло и дух се гледаха един друг. Строго разтрогнати; очите святкаха, устните се свиваха, челата се бърчеха в тъй пълен унисон, и брадичките горделиво вирнати на идентична височина до градус, та се създаваше впечатлението, че дори буйните, червеникаво обагрени кестеняви къдрици, попадали по слепоочията им лъскави и блестящи, не могат да се похвалят и с един косъм в повече от тези на другия. В следния миг всички присъстващи едва не получиха удар, когато единият пристъпи напред, приведе се с хладна воинска елегантност и произнесе с блеснали, засмени очи:

— Синове и дъщери на родовете Уелзли, Пърси и Фидена, всички познавате Артър Огъстъс Ейдриън Уелзли, херцог на Заморна, маркиз на Дуро и крал на Ангрия; запознайте се с неговия брат близнак Ърнест Джулиъс Морнингтън Уелзли, херцог на Валдачела, маркиз на Алхама и бъдещ наследник на Уелингтънзланд.

Не мога да опиша последвалата сцена; дори не си я спомням ясно. Сетивата ми сякаш се объркаха. Настана всеобщ устрем към камината, изблик от възклицания, внезапно протягане на ръце, поздрави и здрависване, а над всичко се извисяваше необузданият, дружен смях на двете подобия като зов на тромпет над тътена на водопад. Скоро глъчката стихна и аз се огледах наоколо.

Мери стоеше пред двамата и се взираше ту в единия, ту в другия, разтревожена и озадачена, но все пак щастлива. Не я оставиха да се чуди дълго. Единият я привлече внезапно в прегръдките си, тя се отпусна през сълзи на гърдите му и пророни:

— Значи Заморна е само мой! И винаги ме е обичал! Финик просто е изпълнявал дълга си! Мога ли, о, Ейдриън, смея ли да се надявам на прошка?

Той мълчаливо притисна устни към челото й, но тя си припомни изведнъж, че ги гледат много очи, извърна лице заруменяла, откопчи се от господаря си и се оттегли в една ниша, дето приседна, щастлива, доколкото й позволяваше преоткритата вяра в любовта и предаността му. Валдачела, както би следвало да зова новооткрития си брат, проследи снаха си с поглед; в ъгълчетата на устата му заигра иронична усмивка. Той отиде при госпожица Лори. Взе от скута й малкото газелоподобно създание и пристъпи с него към херцогинята.

— Хм — изви вежди, — веднъж рекохте, че това момиченце много, много прилича на недостойния си баща, при това придружихте думите си с дълбока и най-скръбна въздишка. Помня, че тогава, като съши пророк, предсказах, че ще настъпи миг, когато тази прилика няма да ви натъжава. Дойде ли този миг, Хенриета? Кажете „да“, инак никога няма да ви простя!

— Дойде, наистина! — възкликна херцогинята, грабна напъпилия цвят красота от ръцете му и топло го разцелува. — Днес обичам малката Емили още повече заради големите й очи като на Заморна.

— Като на Валдачела, искате да кажете — възрази той. — Но ето че друг някой копнее вниманието ви.

В този миг дотича Ърнест.

— Татко! Татко! Може ли вече да те наричам „татко“ пред хората? И Заморна — „чичо“? И може ли тази дама да дойде с нас в замъка Оронсей? Изглежда добра и вече не плаче, а и смея да кажа, че сигурно съжалява, задето се накара на мама.

Баща му се усмихна, обърна се и се върна при множеството. Аз го последвах.

— Братко, с мен още не си говорил. Ти ли ме просна в несвяст в каретата, на връщане от погребението на Алмейда?

Той отвърна, като грабна ръката ми, притисна я нежно и сякаш отново ме порази мълния — както тогава, когато това докосване толкова разбуни любопитството ми.

— Скъпи, скъпи Ърнест, мисля, че ще те обичам много повече от Артър.

Той сви устни и ме отблъсна презрително.

Вече нуждата от обяснение, незабавно и задоволително обяснение на цялата тази странна, но още неразбулена докрай тайна, се заяви шумно и настоятелно. Братовчеди, лели, чичовци и прочие се струпаха около близнаците, заливайки ги със стотици въпроси:

— Защо сте пазили тайната толкова дълго? Защо изобщо сте я пазили? Коя е херцогиня Валдачела? Къде живеят тя и съпругът й?

И тъй нататък.

— За Бога, имайте милост! — възкликна Заморна. — Ако всички замълчат, ще ви разкажа каквото мога. Да ви обещая пълно удовлетворение, не мога, но каквото зная, споделям го с вас. Подредете се в кръг. Джорджиана и Елайза, отстъпете назад, а ти Джулиъс, остави децата на мира и престани да се правиш на шут. Хелън, ела до мен. Сесилия, застани до Уилям Пърси; не, не, няма нужда да се червиш. Не намеквам нищо конкретно. Милисънт, скъпа, изглежда, че никой не се грижи за теб; седни там, до леля ми. Джулиъс… дяволите да те вземат, махай се и не ми пречи! И ти, Едуард Пърси! Не ми се надувай, драги; върви се задявай с Валдачела, ако си в настроение. Ефи, вълшебнице, недей гледа толкоз объркано, и отметни тези златисти къдрици, детето ми. Джулия Сидни, лельо Луиза, Агнес, Катарин, Фицрой, Марая, Лили, императрице моя Зенобия — всички до един, — отдръпнете се.

И когато отново се възцари нещо като ред и тишина, облегна се на камината и започна да излага следното обобщено разяснение, а Валдачела се настани наблизо и задебна удобен случай да го поправя, да добавя и съкращава разказа му, според случая.

— Точно на този ден преди двайсет и две години брат ми и аз за пръв път отворихме очи за болките и радостите на този свят. В колко часа, татко?

Херцог Уелингтън се усмихна на това допитване от страна на младия си син гигант, в същия миг и другият великан се извърна въпросително към него.

— Точно пет минути преди девет вечерта на осемнайсети юли 1812 година бях дарен с двама млади господа, орисани солидарно да уверят света в своята нехранимайковщина, под титлата принц на Уелингтънзланд.

— Хм! — недоволно възкликна Заморна и продължи: — Е, тъй се случи, че Джулиъс, с присъщото си нахалство, ме изпревари. С незначителен отрязък от време, ала достатъчен да му отдаде първородството. Като същи Исав, а той е такъв, макар и аз да не съм Яков, да бе майка ми Ребека и баща ми Исак, с радост бих го изместил[25].

— Дяволите да те вземат, в това никой не се съмнява! — прекъсна го Валдачела. — Карай по-сбито, инак ще поема юздите в свои ръце. Впрочем няма да губя нито миг. Дами и господа — изправи се и продължи, — когато се родихме, бяхме като две капки вода: имахме чипи нослета с еднакви размери; окръглени очета с равна обиколка, ревящи устица с еднаква черешова форма и цвят.

— А скоро ще придам на твоята още по-ярък цвят и напълно неразгадаема форма — помъчи се да натика брат си обратно на стола Заморна. Джулиъс обаче не се даваше и последва същински боксов мач.

— Зверчета! — полуразвеселен, полуразсърден отбеляза баща ми. — Не ви бива да речете и три думи пред християнско събрание. Изабела, раздели ги, а аз ще довърша разяснението, което те едва-що започнаха. Както вече каза единият, не знам кой, от мига на раждането си те са идентични копня, та жените, които ги гледаха тогава, не можеха да ги различат, както не могат и жените, които ги гледат сега. В мига, щом се пръкнаха на белия свят, над града, замъка Морнингтън, всъщност над цялото кралство надлъж и нашир, се изви страхотна буря. Помня как, когато зърнах лицата им за пръв път, блесна светкавица, а те, вместо ла заплачат, ококориха огромните си очи и набърчиха миниатюрните си челца, сякаш гневно и дръзко я предизвикват. Цяла нощ вятърът, гръмотевиците и дъждът се състезаваха кой ще вие, бучи, трещи и плиска най-страховито сред огромните назъбени кули на Морнингтън Корт. За човек, който вярва в поличби, туй би било благодатна тема за размисъл и умозрения, ала аз рядко измъчвам съзнанието си с подобни въпроси — ха, графиньо, каква гримаса! — Легнах си — успокойте се, милейди — и се опитах да заспя — вярвам, не съм извършил престъпление, Зенобия — веднага щом врявата, която заради ей тези двамата се вдигна в цялата къща, утихна.

В глуха доба, тъкмо времето, когато бродят тъмни сили и зли духове, всичко е смълчано, всичко спи освен стихиите и може би отрочетата, оглушителен тропот на главната порта, придружен с яростен камбанен звън, разтърси стария замък из основи. Скоро дочух виковете на стражите, забързаните стъпки на портиерите, резетата бяха вдигнати и окъснелият клетник — допуснат вътре. Пламна кратка препирня. По невъздържаните ругатни и проклятия на сънените слуги личеше, че пътникът не отговаря на очакванията, които е събудил с помпозните си въззиви. Чух стария шотландец на име Джейми Линдзи, управител на замъка и баща на Хари, канцлер на сина ми („Хм!“), да вика със северняшкия си акцент: „Я изритайте дъртия просяк, ама ха, какъв простак. Кой би повярвал, че такива като него, дрипльовци без пукнат грош, ще вземат да ни будят по никое време, нас, дето почти не ги превъзхождаме, разни управители на замъци и началници стража, остави ами, да тревожат милейди и принцовете с нечестивите си брътвежи, изритайте го, казах, и да пукне дано зад стените“.

На тази безпощадна присъда гласът на Денис, когото всички наричат Диниш Лори, наследник на Едуард Лори, се провикна: „Поврага, няма да изхвърлите нещастника, нали? Не че не си го заслужава заради цялата тази тупурдия, и тежко му! Ала кой би избрал нощес този мокър, корав плочник за своя постеля, та чуй ми думата, Джим, лошо ще бъде да се разчуе, че някой е издъхнал на прага на херцога, че не са му дали подслон, и то в нощта на рождението на младите принцове, ами ще взема аз да го прибера и да го нахраня. Хайде, ленивецо“.

— Артър — намеси се маркиз Уелзли, който се въртеше неспокойно през цялото време, докато баща ми имитираше провинциалния диалект с неподправен ирландски[26] акцент и ударение — предполагам, нарочно, за да подразни брат си и графиня Нортангърланд, която според мен умираше от презрение и възмущение, ала не смееше да изрази чувствата си гласно. — Артър, защо ни предаваш просташките разговори на слугите? Моля те, продължавай с основната нишка на историята.

— О, — вметна Зенобия — моля милорд да позволи на знатния си роднина да си достави това удоволствие, което тъй рядко му се удава. Нека великият Уелингтън слезе от героичния си пиедестал на крал и завоевател и като същи Сампсон[27] да се надсмее пред нас, филистимци, като ни покаже как приказват в Ирландия.

В отговор на този горчив сарказъм херцогът само тихо се засмя. Валдачела улови ръката на Зенобия, погледна я в очите с онази дръзка, палава усмивка, която тъй бе смутила Мери, и отбеляза:

— За Бога, съкровище, приемайте нещата спокойно и благо, а в отговор нека сега да чуем не как приказват, а как ругаят у вас. Мисля, че една-две ругатни ще ви дойдат добре.

Тя се отвърна с безкрайна надменност и се помъчи да изтръгне ръката си, но той я стискаше здраво.

— Никакво мръщене! Никакви важности! Ако харесвате Огъстъс, значи харесвате и мен; няма друга възможност; а и — додаде по-тихо не за пръв път разговарям с вас и не за пръв път държа ръката ви. Много, много често думите ви, предназначени за Заморна, са се изливали в ушите на Валдачела. И мнозина други са в същото положение. Сред вас няма ни един, мъж или жена, който да не е стоял, седял или крачил редом с мен в светлината на слънцето, луната или свещите, без сам да знае това, без никой на света да знае това, освен мен и моя близнак, а понякога и той не е знаел. Красива графиньо, мръщете се, но не може да ме мразите.

— Бога ми, как няма да те мрази! — възкликна Заморна, който тихомълком се бе промъкнал зад гърба му, докато говореше. В същия миг ловко го шамароса. Джулиъс се обърна. Стояха лице в лице. Гледката бе поучителна. Пламтящите лица, извитите вежди, прехапаните устни, свирепият поглед в очите. Тъй изцяло еднакви, тъй неразличимо единосъщи. Зверчета, вълчета от едно котило — наистина така изглеждаха. В продължение на няколко секунди се обстрелваха с убийствено злобни погледи, но изведнъж нещо — може би приликата — явно им се видя изключително комично. Едновременно избухнаха в смях, размениха по една кратка, но енергична ругатня и отривисто се раздалечиха.

— Е — отбеляза херцог Уелингтън, — щом тази мъдра пантомима вече свърши, мога да продължа. Няма и половин час, след като портите на замъка отново се затвориха и всичко отново полека потъваше в покой, в една отдалечена стая отново се вдигна глъчка. Заслушах се, и като видях, че наместо да стихва, се усилва, станах и се облякох по възможно най-бързия начин. В коридора ме стресна силен писък и в този миг от отсрещния му край в светлината на лампите се зададе дребно създание, на вид не много по-различно от Финик и Пиник, камериерите на синовете ми, само че по-слабо и по-пъргаво. Размахваше ръце, смееше се и крещеше невъобразимо. Скоро разпознах Хари Линдзи, тогава десетинагодишен, противен, пакостлив, хитър палавец, който заслужава да го налагат с камшици всеки ден и всеки час от деня. Попитах го какво става, доста строго, предполагам, защото той отскочи встрани и застана на почтително разстояние.

„Ела при нашата Мини — каза, продължавайки да се кикоти, — господарю херцог, тя се е ошашавила, и мъненките, и те се ошашавили, и всичките женоря. Ония пишлемета се награбили и се стискат за гушите като вълци, и дойде някакъв човек и никой не мож’ го изгони, един, дето оня Лори го довлече в къщата. О, ела, ела, не пропускай гюрултията, господарю, а аз трябва да бягам, докато е отворена вратата“ — и драсна като светкавица.

Последвах го на секундата. Пакостникът хлътна в една стая в дъното на коридора, откъдето, изглежда, идваше шумът. Прекосих прага и очите ми се натъкнаха на чудновата гледка. Стаята бе добре осветена, а по люлката и други всякакви такъми можах да заключа, че е била наредена за детска стая на двамата господа, тъй сърдито разделени сега в противоположни ъгли. В средата на пода, точно под висящата от тавана лампа, забелязах двама кандидати за затвора на ръст една педя — едва-що родените близнаци, покатерени един върху друг, вкопчени в схватка, надаващи кратки, пискливи, пронизителни цвъртения като малки зверчета, да се мъчат с цялата си сила и с цялата си необикновена енергия, която изглежда притежаваха, взаимно да се удушат. Наблизо стоеше висок, изпит мъж в черно, с широкопола квакерска шапка в ръка, която от време на време хвърляше, сякаш да ги подстори да се бият още по-стръвно. Лицето му бе много мрачно и сериозно, а като се навеждаше над тях, подпрял длани о коленете си, изглеждаше искрено, все таки нелепо разтревожен. Хари Линдзи скачаше напред-назад, пляскаше с ръце, хилеше се доволно и току възклицаваше: „Ей, бре! Браво палета, по-добри сте от бой с петли!“, и подобни. Като финален щрих на картината госпожа Линдзи плачеше, кършеше ръце и на глас се оплакваше как се помъчила, но не могла да раздели борците. В дъното забелязах още три-четири девойки в същото плачевно състояние.

Като се отърсих от изненадата, помъчих се да се притека на помощ, но напразно. Открих, че не мога да прекрача тебеширения кръг, очертан на пода и дълъг близо три метра, макар да не се виждаше никаква осезаема преграда. Тъй си беше — който смее, да се усъмни!

Е, повикани бяха вдовстващата графиня Морнингтън, лейди Изабела Уелзли, понастоящем лейди Сиймор, лейди Изидор Хюм, нашият приятел лекар, сър Алегзандър, тогава много по-различен от сега, господин Максуел, младият Едуард Лори, стария Денис, Джейми Линдзи и неколцина други, но напразно. Помня само, че Линдзи, тогава корав старец, блъсна сина си Хари на пода и го изрита в несвяст от стаята, като не спираше да нарежда под нос колко долно било да се поддаваш на плътски наслади в миг, когато божията съдба се разкрива пред нас. Най-сетне схватката свърши, очевидно поради изтощение на главните действащи лица.

Тогава онзи с черните дрехи ги вдигна, положи ги в люлката, обиколи я няколко пъти, после с висок, пронизителен, напевен глас произнесе някакво римувано заклинание, което гласеше, че макар от дървото да са покарали два филиза, известно време в действителността ще има само един, защото от този ден насетне ги грози смърт, видят ли ги очи на смъртен едновременно, узнаят ли за съществуването им повече от дванайсетима души и живеят ли заедно. Даде на единия — Артър, по-малък с една-две минути, привилегията да се ползва с име, слава и открито съществование, него натовари и с бремето да понесе наказанието, разкрие ли се тайната. Ърнест освободи от последиците, но го обрече на уединение и неизвестност. Завърши с това, че магията ще действа дотогава, докато зрелият плод на напъпилия цвят падне в пепелта и дар и дарител легнат в гроба. С тези думи измъкна черна кутийка от джоба си, отвори я, извади картичка, хвърли я на масата и с нисък поклон напусна стаята. Бе най-обикновена визитна картичка със следните думи: Хенри Николай, търговец на плът и дух, пристанът на Лета, недалеч от вратите на Хадес, 18 юли, цикъл на вечността.

От този ден нататък магията действаше силно и непреодолимо. Николай се връщаше от време на време да я поднови. Никоя земна сила не бе в състояние да осуети машинациите му, а последиците виждате сами. Алхама остана напълно неизвестен, но не и неизвестен. Споделял с обществото на тук присъстващите и другите жители на Вердополис не по-малко от брат си Дуро. Досегашните им съдби са взаимно проникнати; постиженията на единия не могат да се отделят от постиженията на другия; писанията им, военните им действия и политическите им маневри са сплетени в обща нишка, която само те и никой друг не може да разплете. Дори прегрешенията, злополуките и приключенията в личния им живот са тъй объркани и размесени, че е нужен много остър взор, за да разкрие кое принадлежи кому. Често се карат, защото често си пречат, ала приликата и симпатията между умовете и телата им е тъй голяма, щото като цяло се разбират много по-добре, отколкото би било в интересите на обществото.

Остана само да ви представя снаха си, херцогиня Валдачела, маркиза Алхама, бъдеща кралица на Уелингтънзланд. Ела тук, Емили. Тя е единствено дете на богатия, възрастен и знатен херцог Морена, чиито обширни владения се простират северно от Снийчизланд, по бреговете на Дженифско море. Ърнест я видял за пръв път, когато пътувал по онези места, още хлапак, без придружител и никому неизвестен. Тя се влюбила, влюбил се и той. Оттам насетне, главно за да утоли суетата си, той, безименен голтак, ухажвал и спечелил благоразположението на наследницата на земята на Хълмовете. След като си осигурил клетвата й за вечна вярност, младият нехранимайко склонил да й разкрие великолепната мистерия на раждането и ориста си. Разбира се, това бил решаващ довод пред нея и баща й. Незабавно се венчали, в деня на сватбата младоженецът бил точно на осемнайсет години, а булката на петнайсет. По майчина линия Емили произхожда от стария католически род Рейвънсуд, самата тя е ревностна последователка на светата Римокатолическа църква. Откакто е омъжена, живее в замъка Оронсей, в средата на Лок Сунарт, на петнайсет километра от град Кинрира и недалеч от Бен Карнак, който, с прилежащите му земи, поднася в нозете на царствения си бъдещ съпруг като зестра в деня на венчавката. Там се наслаждава на компанията му близо шест месеца от дванайсет, не повече, сигурен съм, понеже в останалото време той е зает да се прави на шут и мошеник с колегата си нехранимайко във Вердополис. Имат две деца, Ърнест Едуард Рейвънсуд Уелзли, граф Рейвънсуд и виконт Морнингтън, и лейди Емили Огъста Уелзли, която ще бъде отгледана като малка поклонничка на Светата дева, предполагам. С това приключвам. Разпитвайте ги както пожелаете.

Херцогът свърши, веднага заговори Валдачела.

— Мъже, жени и деца, настоявам да не се държите с мен като с непознат. Познавам ви всичките, и по външност, и по ум, и по положение. Джулия, недей си дава вид на невярваща; двамата с теб сме се смели и сме разговаряли часове, та дори дни наред. Едуард Пърси, ти знаеш, че те познавам; както и ти, сестрице Хенриета; Джорджиана и Елайза, няма нужда да се правите на резервирани; държа гордите ви сърца в ръцете си. Зенобия, изучавала си древните и си поглъщала модерните колкото с Джулиъс, толкова и с Огъстъс. Драга лейди Фидена, аз бях познатият на Лили Харт, не Заморна. Милисънт, Орамсър със сигурност принадлежи на Заморна, както и Олдъруд, той бе този, който се ожени за Флорънс в годината, след като аз се ожених за моята Инес. Въпреки това ръката на Ърнест често е съпровождала и ръководила щастието ти, преди няма и месец той прекара цял ден с теб в замъка Аник. Лельо Луиза, Джулиъс се е закачал с теб не по-рядко от Артър. Марая, Дуро и Алхама са едно; откакто се омъжи, ти обеща да ми бъдеш сестра, а преди това Заморна бе твоят Илдерим не по-често от мен. Кажи на Идит, че снощи мен наставлява с благия си глас и строгия си поглед. А на Аръндел предай, че ми е дал клетва за вярност, подписана с кръвта си. За Бога, ще ме приемете като стар, отдавна изпитан познайник, инак ще накарам някои от вас горчиво да съжаляват. — Той млъкна.

Всички изявиха готовност начаса да изпълнят желанието му и сред наново възцарилата се суматоха от поздравления, изненада и сладостни чувства, моля да спуснем завесата.

P.S. Един роман едва ли може да се нарече роман, ако не завършва със сватба, ето защо прилагам следния postscriptum, който може да се обяви за единствената истинна информация, съдържаща се в тази книга.

Вчера в катедралата „Свети Августин“ негово преосвещенство доктор Станхоуп, архиепископ на цяла Ангрия, венча капитан Уилям Пърси от Кралската гвардия на Ангрия и личен адютант на негова светлост херцог Заморна, и лейди Сесилия, дъщеря на граф Сиймор и племенница на херцог Уелингтън. Доколкото разбираме, след церемонията, в знак на одобрение на решението на младоженеца да изостави търговската си кариера в полза на военната служба, владетелят на Уелингтънзланд го е наградил с чек за сто хиляди лири. Зестрата на булката се равнява на осемдесет хиляди лири, в допълнение към това скоро предстои тя да наследи годишна рента от близо три хиляди лири от чичо си, покойният полковник Вавасур Сиймор, чиято любима племенница била. Не ни е известно какъв дял от печалбите си е определил на брат си прочутият търговец с Изтока господин Пърси. Според слуховете на борсата Младия разбойник заявил публично, че точно ще изплаща заплатата му на чиновник, но нито стотинка повече.

Vale[28], читателю, Сесилия Сиймор и Уилям Пърси са великолепна, вярна двойка. Желаем им здраве, богатство, щастие и дълъг живот.

Твой

Ч. А. Ф. Уелзли

N.B. Изпълних обещанието си. Мисля, че доказах частичната лудост на херцог Заморна — по заобиколен и двусмислен път, безспорно, ала все пак път, по който странникът не може да се изгуби. Читателю, ако е нямало Валдачела, трябва да има. Ако младият крал на Ангрия не е имал алтер его, необходим му е подобен удобен представител, защото никой човек с единна плътска и духовна природа, стига да са правилно споени, без примес на гибелни съставки, не бива, в съгласие със здравия разум и в подчинение на повелите на благоприличието и почтеността, постоянно да говори и действа по такъв капризен, двойствен, непроницаем, неразгадаем, душегубителен, сфинксоподобен начин, по причини, известни само нему. Твърдя, че брат ми държи твърде много юзди в ръцете си, да ми вярва и да ме разбира който иска. Сбрал е символите на властта в крепка хватка; напряга цялата си енергия, цялата мощ и дарба на душата си, за да ги удържи, бори се, размишлява, денем и нощем, сутрин и вечер, за да отстоява империята, която е основал в тъй много земи, в тъй много сърца и интереси. Старае се да ги подчини на обща власт и управление, и ако е възможно, да ги предпази от сблъсък. Умът му пламва, кръвта му кипва, когато те тръпнат от болка или упорстват, а те често го правят, защото разбунят ли се веднъж, не сполучи ли талисманът на влиянието му…! Велики гении, спуснете завесата. Звук, оглушителен трясък, далечен, но дълбок, приглушен, отчаян гръм долита иззад богатите дипли на облаците, които скриват и проникват бъдещето. Ала не смея повече да гледам и да слушам.

Читателю, какво ще кажеш за образа на коронования безумец, умирающ свален от престола, изоставен, самотен, в пискливата печал на лудницата. Около него няма светлина, само мътен лъч се процежда през зарешетените прозорци върху посипаната по пода слама, кралството му го няма, короната му посмешище, а онези, които са го славили, са мъртви или охладнели: „Земята мрачна пропаст, небесата черна сянка“.[29]

О, Заморна! Не мисли за бойното поле, не мисли за конския тропот и оцапания с кръв мундир, ни за гроба сред купища трупове и възгласите „Победа“ — последният звук, който да звънти в ушите ти, и триумфална песен като надгробен химн в твоя чест. Тръбите ще леят погребални песни за командирите на твоите армии, „На крак!“ ще бъде бойният им възглас и твоето слънце ще се развява над тях[30], а ти ще гниеш в земята, напълно забравен или помнен само колкото да бъде презиран — Заморна, един млад, обещаващ мъж. Той се опита обаче да надскочи силите си; делата му станаха съмнителни и объркани; той изгуби разсъдъка си и умря в частна лудница на ранната двайсет и две годишна възраст.

Ш. Бронте

Информация за текста

Charlotte Brontë

The Spell, 1834

Издание:

Шарлот Бронте. Прокобата

Издател: Фама

Преводач: Весела Еленкова

Година на издаване: 2009

ISBN: 978-954-597-364-2

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36355

Последна корекция: 1 април 2016 в 20:53

1

Лорд Чарлс Албърт Флориан Уелзли е предпочитаният псевдоним на Шарлот Бронте в почти целия й цикъл младежки произведения.

2

В цикъла Вердополис е старата федерална столица, а Ангрия новото кралство.

3

Тадмор е град, построен от Соломон (Втора книга Паралипомен 8:4); разрушаването на древния град Тир е предречено в Книга на пророк Исаия, глава 23.

4

Търговска държавица на пристанището в Гвинейския залив, чиято важност нараства през деветнайсети век, когато Шарлот Бронте пише „Прокобата“.

5

Стиховете преведе Евгения Панчева

6

Думите са използвани в службата „Погребване на мъртвец“ според The Book of Common Prayer (1662) Букв. „книга на общите богослужения“ — събирателно название на сборници с текстовете на литургиите на Англиканската църква на английски език, които започват да се отпечатват след отделянето й от Римокатолическата църква.

7

От Хенделовата оратория „Месия“ (1742), въз основа на библейския текст в Книга на Иова 19:25.

8

„Изповеднята на черното разпятие“. Томас Юуинс (1782–1857).

9

В Милтъновия „Изгубения рай“ (1667) Гейбриъл поставя на ангела Итуриел задачата да намери Сатаната в Рая.

10

Сър Франсис Легът Чантри (1784–1841) английски скулптор, известен с бюстовете си.

11

Също като Мери, кралица шотландска (1542–1587), Емили Инес била и шотландка, и католичка; в „Прокобата“ често бива назовавана Мери, кралица шотландска.

12

„Пръстени, пера и перли навсякъде блестят“ стихове от „Лала Рук, ориенталски романс“ (1817) от английския поет Томас Мур (1779–1852).

13

Гений в римската митология — дух-покровител.

14

Вж Откровение 14:15.

15

В предишна история. „Висшето общество на Вердополис“. Пелъм иска ръката на Мери, но му е отказана.

16

Така е в оригинала.

17

Господи! Свършено е с мен (фр.).

18

По дяволите (фр.)

19

От „Пътешественикът от този свят до онзи“, Първа част (1678), от Джон Бъниан (1628–1688).

20

Разплакана, скръбна (ит.)

21

Днес Кандахар е в Афганистан, а Исфахан — в Иран.

22

Популярен израз по стих от Робърт Бърнс (1759–1796)

23

Атинският държавник и законодател Солон (ок. 638 — ок. 558 пр. Хр.) е един от Седемте гръцки мъдреци.

24

Подобно на Солон (вж. по-горе), Драко от Атина (ок. 659–601 пр. Хр.) е един от Седемте гръцки мъдреци, прочут с жестокостта на законите, които въвеждал.

25

Вж. Вехтия завет. Книга първа Моисеева, 25 и 27; Исав продава първородството на брат си Яков, за да може той, с помощта на майка си да измами баща си Яков да му даде благословия.

26

Така е в оригинала.

27

Вж. Книга Съдии Израилеви 15–16; Самсон, водител на израилтяните, изумявал филистимците със силата си. Изписването подсказва вероятна алюзия към Домини Сампсън, герой на Уолтър Скот от романа „Гай Манъринг“.

28

Сбогом (лат.)

29

Отпратка към „Дон Жуан“ от Джордж Байрон (1788–1824).

30

Флагът на Заморна е с образа на изгряващото слънце.

Content

Шарлот Бронте
Прокобата
( книга първа от "Приказки от Ангрия")

Действащи лица

Предисловие

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Информация за текста

1