Ричард Леймън

Къщата на Звяра

(книга  първа от "Къщата на Звяра")

Посвещавам на Клейтън Матюз

Пролог

Дженсън грабна микрофона на радиопредавателя. Палецът му замръзна върху бутона за включване. Той погледна отново към прозореца на горния етаж на старата викторианска къща, която се намираше от другата страна на улицата. Видя само отражението на луната в едно от стъклата на прозореца. Постави микрофона на коленете си.

В този момент вътре, в тъмната къща, отново проблесна лъч светлина.

Той вдигна микрофона. Силно натисна с палец бутона.

— Дженсън вика централа.

— Тук централа, слушам.

— В „Къщата на Звяра“ някой се разхожда.

— Тук сто и девет, Дан. Какво става? Говори по-силно!

— Казах, че в „Къщата на Звяра“ се разхожда някакъв тип!

— По дяволите! Трябва да влезеш.

— Изпратете ми подкрепления.

— Суини е на сто и седем.

— Тогава обадете му се! Той винаги вечеря в „Уелкъм Ин“. Потърсете го там.

— Просто влез в къщата, Дженсън.

— Нямам никакво намерение да хлътвам сам в това шибано място. Изпратете тук Суини или изобщо няма да се занимавам с тази работа.

— Ще се опитам да издиря Суини. Ти не мърдай от мястото си и дръж под око къщата, след като те е страх да влезеш. И внимавай какъв език използваш в ефира, моето момче.

— Тук сто и четири.

Полицаят Дан Дженсън свали микрофона на радиопредавателя и отново погледна към прозореца на горния етаж. Светлината на електрическия фенер не се виждаше. Погледът му се плъзна по другите прозорци, после към тъмния балкон над верандата на входа, „опипа“ към прозорците на мансардата в островърхия покрив и след това се върна обратно.

Точно там, в най-близкия прозорец, тънък лъч от електрическо фенерче направи бърз кръг и изчезна. Дженсън почувства, че кожата му настръхва, като че ли по гърба му полазиха паяци. Вдигна прозореца на колата. Натисна с лакът копчето и заключи вратата. Паяците не изчезнаха.

Вътре в къщата момченцето правеше всичко възможно да не се разплаче, докато баща му го теглеше за ръката й го мъкнеше от една тъмна стая в друга тъмна стая.

— Виждаш ли? И тук няма нищо. Да усещаш нещо?

— Не — изхленчи детето.

— Няма никакви призраци, никакво чудовище, нито таласъми, нали?

— Да.

— Добре тогава.

— Отиваме ли си? — попита момчето.

— Не още, млади момко. Не сме проверили тавана.

— Тя каза, че е заключен.

— Ще влезем.

— Недей, моля те!

— Чудовището може да ни чака там, нали така? Къде ли се намира таванът? — отвори една врата и с фенера освети помещението. На светлината видяха, че това е празен килер. Бащата задърпа грубо момчето зад себе си към една врата надолу по тесния коридор.

— Татко, хайде да се прибираме у дома.

— Страх те е, че Звярът ще те хване? — бащата се изсмя жестоко. — Няма да си тръгнем от тази стара съборетина, докато не признаеш, че не съществува никакво чудовище. Няма да позволя синът ми да порасне като страхливец, който хленчи и трепери, защото се плаши от сянката си и се страхува от тъмното.

— Чудовището обаче съществува — настоя момчето.

— Покажи ми го тогава.

— Разпоредителката… тя каза…

— Тя надрънка големи глупости. Това й е работата. Трябва да се научиш да различаваш празните приказки от истината. Чудовищата са празни приказки. Духовете, таласъмите и вещиците са измишльотина. Както и този Звяр — той хвана бравата, отвори вратата и насочи вътре лъча на фенерчето. Стълбището беше стръмно и тясно, и водеше нагоре към затворена врата.

— Хайде, идвай.

— Недей, татко, моля те.

— Не ми противоречи!

Момчето се опита да се освободи от баща си, който беше хванал здраво ръката му, но не успя. Започна да плаче.

— Престани да ревеш, заек такъв.

— Искам да си отида вкъщи.

Мъжът го разтърси здраво.

— Сега ще се изкачим по тези стълби. Колкото по-бързо отидем на тавана и потърсим твоето чудовище, толкова по-скоро ще си тръгнем оттук. Но нито миг преди това, разбра ли?

— Да! — успя да промълви момчето.

— Добре. Да тръгваме.

Заедно с баща си детето тръгна нагоре по стълбите. Дървените стъпала стенеха и скърцаха. Фенерът очертаваше малък светъл кръг върху всяко стъпало, което изкачваха. Около кръга сияеше ореол от по-смътна светлина, която осветяваше краката им и стените, както и следващите няколко стъпала.

— Татко!

— Млъкни!

Кръгът светлина се люшна нагоре по стълбите и се спря върху таванската врата, горе, над тях.

Детето искаше да подсмръкне, но се страхуваше да не вдигне шум. Остави топлата течност да се търкулне до горната му устна и след това я отклони с език. Имаше солен вкус.

— Виж — прошепна бащата. — Почти стигнахме…

Някъде над тях се чу шум, който наподобяваше душене на куче.

Пръстите на мъжа трепнаха и се впиха болезнено в ръката на детето. Таванската врата бавно се отвори и момчето отстъпи, като се опитваше да намери стъпалото зад себе си.

Светлината на фенерчето разкъса тъмнината в празното пространство отвъд вратата.

В тишината се изви гърлен смях. Момчето имаше усещането, че гласът принадлежи на съсухрен старец.

Но това, което изскочи от вратата, не беше никакъв старец. Фенерът освети уродлива глава без коса.

След като чу писъка, Дан Дженсън реши, че не може повече да чака Суини. Свали от поставката дванайсетмилиметровата автоматична пушка, отвори рязко вратата на патрулната полицейска кола и изскочи на улицата. Пресече я бързо. Уличната лампа осветяваше будката за билети. Над нея стърчеше голяма дървена табела, на която пишеше „Къщата на Звяра“ — с букви, които бяха нарисувани така, като че ли от тях се стича кръв.

Бутна въртящата се преграда на входа. Беше заключена и той я прескочи.

От къщата се чуха още писъци — изблик на болка, изтръгната от дете.

Дженсън изтича по алеята и се изкачи до входа, като взимаше по две стъпала. Натисна вратата. Беше заключена. Зареди пушката, прицели се в ключалката и дръпна спусъка. Изстрелът разтроши ключалката и проби дупка във вратата. Той я ритна, тя се люшна назад и се отвори. Влезе в преддверието.

Отгоре се носеха отчаяни викове и задъхано животинско сумтене.

От предните прозорци влизаше достатъчно светлина, която осветяваше началото на стълбите. Дженсън се хвана за перилата и се хвърли към стълбите. Тъмнината го погълна. С ръка върху парапета, по който се ориентираше, той започна да се изкачва. Когато стигна най-горното стъпало, спря и се ослуша. Някъде отляво се чуваше ръмжене и сумтене.

Изправи пушката, хлътна в коридора, завъртя се бързо и застана отдясно — готов да стреля.

Навсякъде лежеше плътна тъмнина, с изключение на снопа светлина, която се разливаше по пода на коридора. Светлината бликаше от електрическо фенерче.

Дженсън искаше да стигне до фенерчето. Имаше нужда от него. Но то лежеше в другия край на коридора, близо до мястото, където някой дишаше тежко и шумно на кратки промеждутъци.

С пушка, насочена напред, той се спусна към фенерчето. Тежките му стъпки изкънтяха върху пода, а отривистото му дишане заглуши стържещото издихание на другия. В този момент кракът му докосна нещо кръгло като бухалка, но по-меко. Може би човешка ръка. Другият му крак се блъсна в твърд предмет. Чу как нечии зъби шумно се затвориха, когато той се препъна и политна в тъмнината с главата напред. Пушката притисна пръстите му в пода.

Дженсън протегна дясната си ръка и сграбчи фенерчето. Насочи лъча светлина в посоката, откъдето идваше сумтенето.

Съществото отпусна зъбите си от врата на момчето. Обърна главата си. Кожата му беше бяла и оттекла като корема на умряла риба. На лицето му се разля нещо, наподобяващо усмивка. Съществото започна да се гърчи и се освободи от тялото на момчето.

Дженсън пусна фенерчето и се опита да вдигне пушката.

Звярът се засмя тихо и студено. После силно го сграбчи.

Първа глава

1

Дона Хейс затвори телефона. Избърса треперещите си, влажни ръце в завивките и седна в леглото.

Знаеше, че това ще се случи. Очакваше го, правеше планове, страхуваше се. Сега я бе сполетяло. „Съжалявам, че ви безпокоя по това време — казал й бе той, — но знаех, че бихте искали да ви съобщим незабавно. Съпругът ви е освободен. Вчера сутринта. Аз самият разбрах току-що…“

Дълго време се взираше в тъмнината на спалнята. Не изпитваше желание да спусне краката си на пода. Тъмнината в стаята започна да избледнява. Не можеше да чака повече.

Когато стана, въздухът в неделната сутрин беше като студена вода, която обля кожата й. Потрепери от студ и се загърна в домашния си халат. Пристъпи в коридора. По бавното дишане, което се чуваше от стаята, разбра, че дванадесетгодишната й дъщеря все още спи.

Приближи се до ръба на леглото. Изпод завивките се подаваше слабичко рамо, облечено в жълта пижамка. Дона го обхвана с ръка и нежно го разтърси. Момиченцето се търкулна по гръб и отвори очи. Дона го целуна по челото.

— Добро утро — каза тя.

Детето се усмихна. Отмести светлите си коси от очите и се протегна.

— Сънувах нещо.

— Хубаво ли беше?

Детето сериозно кимна с глава.

— Имах си кон, който беше целият бял и толкова голям, че трябваше да стъпвам на кухненския стол, за да го стигам.

— Значи наистина е бил ужасно голям.

— Истински великан — каза то. — Защо си станала толкова рано?

— Мислех си, защо да не си приготвим багажа, да се качим на колата и да направим една хубава ваканция.

— Ваканция ли?

— Ами да.

— Кога?

— Веднага.

— Ураа!

За един час се измиха, облякоха и приготвиха багажа, като взеха достатъчно дрехи за една седмица. Докато сваляха куфарите до навеса за коли, Дона вътрешно се бореше със силното си желание да се довери на Санди — да каже на момичето, че никога повече няма да се върне в този апартамент, че никога повече няма да спи в стаята си, никога повече няма да прекарва безгрижни следобеди на плажа Соренто, никога повече няма да види съучениците си. Дона се чувстваше гузна, но замълча.

Беше сива мрачна юнска утрин, обичайна за Санта Моника[1]. Дона излезе на шосето на заден ход. Огледа се нагоре и надолу. Нямаше го. Служителите от затвора го бяха оставили вчера сутринта в осем часа на автогарата в Сан Рафаел[2]. Достатъчно време, за да пристигне, да намери адреса й и да я потърси. Но от него нямаше и следа.

— Накъде искаш да тръгнем? — попита тя.

— Все ми е едно.

— Какво ще кажеш, ако потеглим на север?

— Какво значи север? — попита Санди.

— Това е посока — като юг, изток, запад…

— Мамо!

— Можем да отидем в Сан Франциско. Ще видим дали са боядисали хубаво моста. Можем да отидем още по на север — в Портланд, Сиатъл, Аляска или дори на Северния полюс.

— Ще ни стигне ли една седмица?

— Можем да останем и повече, ако искаме.

— Ами работата ти?

— Някой ще ме замества, докато ни няма.

— Добре тогава. Да тръгваме на север!

Магистралата Санта Моника беше пуста. Такъв беше и пътят към Сан Диего. Старият форд маверик се справяше чудесно и вдигна над сто.

— Отваряй си очите за ченгета — каза Дона. Санди кимна.

— Вече си на сто и шейсет, Голяма Мама.

— Внимавай как говориш!

В ниското се виждаше долината Сан Фернандо, залята от слънчева светлина. Жълтите изпарения на смога в този час на деня представляваха все още едва забележима мъгла, която се разстилаше ниско над земята.

— Как да ти викам тогава? — попита Санди.

— А защо не „мамо“?

— Не е интересно.

Спуснаха се към долината и Дона насочи колата към магистралата Вентура[3]. След малко Санди поиска разрешение да смени станцията на радиото. Превъртя на 93 KHJ. Дона я остави да слуша цял час и, едва когато помоли за кратка почивка, изключи радиото.

В по-голямата си част магистралата следваше морския бряг до Санта Барбара, след това се врязваше навътре в сушата и минаваше през залесен проход и тунел.

— Умирам от глад — каза Санди.

— Добре, скоро ще спрем да хапнем.

Спряха в един мотел близо до Санта Мария. И двете си поръчаха кренвирши с яйца. Дона въздъхна от удоволствие, когато отпи първата глътка кафе за деня. Санди, с чаша портокалов сок в ръка, я имитираше.

— Толкова ли зле изглеждам? — попита Дона.

— Какво ще кажеш, ако ти викам „Мама-Кафето“? — предложи Санди.

— Нека да бъде „Мама-Джава“[4] и това е последно.

— Добре, ти си Мама-Джава.

— А ти коя си?

— Трябва да ми измислиш име.

— Какво ще кажеш за „Бонбонче мое“?

— Мамо! — Санди погледна възмутено.

Тъй като знаеше, че ще се наложи да спрат да заредят след един час, Дона си позволи със закуската да изпие три чаши от горещото силно кафе.

Когато Санди изпразни чинията си, Дона попита дали е готова да тръгват.

— Трябва да отида до кенефа — каза момичето.

— Санди, така не се говори! Откъде си научила тази дума?

Санди повдигна рамене и се усмихна.

— Обзалагам се, че от чичо ти Боб.

— Може би.

— Добре. И аз трябва да отида до „кенефа“. Потеглиха отново. Веднага след Сан Ауис Обиспо, на север от града, спряха на една бензиностанция „Шеврон“, заредиха форда и отидоха до тоалетната. Два часа по-късно, в слънчевата и топла долина Сан Уокийн, си купиха от едно крайпътно кафене кока-кола и сандвичи със сирене. Долината като че ли нямаше край, но най-сетне магистралата се изви нагоре и тръгна на запад, където въздухът не беше толкова горещ. Радиото започна да хваща станциите на Сан Франциско.

— Почти стигнахме, нали? — попита Санди.

— Къде?

— В Сан Франциско.

— Да, почти. Остава ни още около един час.

— Толкова много?

— Да, за съжаление.

— Ще преспим ли?

— Не ми се иска. Предпочитам да продължим. А ти?

— Докъде по-точно?

— До Северния полюс.

— О, мамо.

Минаваше три часа, когато се спуснаха по магистрала 101 и навлязоха в сенчест квартал на Сан Франциско. Изчакаха на един светофар, завиха, потърсиха означения за магистрала 101 и отново свиха нагоре, по булевард „Ван Нес“, наляво по „Ломбард“ и най-сетне по един извиващ се път, който водеше до Голдън Гейт[5].

— Спомняш ли си колко беше разочарована, когато видя моста за първи път? — попита Дона.

— Все още съм разочарована. След като не е от злато, не трябва да го наричат златен. Не си ли съгласна?

— Съгласна съм, но все пак е красив.

— Да, но е оранжев, а не златен. Трябва да го нарекат „Оранжевия мост“.

Дона хвърли поглед към открито море и видя предните ивици на големи талази мъгла. На слънчевата светлина изглеждаха чисто бели.

— Погледни мъглата — каза тя. — Не е ли красива?

— Да, хубава е.

Оставиха Голдън Гейт зад гърба си.

Минаха през тунел, чийто вход беше изрисуван като небесна дъга.

Префучаха покрай изхода на магистралата за Сосалито.

— Хей, не можем ли да отидем до Стинсън Бийч? — попита Санди, когато видя табелата за отклонението.

Дона сви рамене.

— Защо не? Няма да стигнем толкова бързо, но пък пътят е много по-красив.

Тя даде мигач, сви по отклонението и остави магистрала 101 зад гърба си.

Скоро излязоха на крайбрежния път. Беше твърде тесен и с много завои. Тя караше колкото е възможно по-вдясно.

Мъглата се разстилаше над водата бяла и тежка като памучна вата. Приближаваше се видимо, но все още беше далече от брега, когато стигнаха градчето Стинсън Бийч.

— Можем ли да пренощуваме тук, мамо? — попита Санди.

— Нека продължим още малко. Съгласна ли си?

— Налага ли се?

— Никога не си била в Бодега Бей, нали?

— Не съм.

— Там е сниман филмът „Птиците“.

— Уууу, беше много страшен.

— Да отидем ли до Бодега?

— Далече ли е? — попита момичето.

— Може би на един час път.

Дона се чувстваше отпаднала. Болеше я гърбът. Важно беше обаче да продължат, да изминат още разстояние, да оставят още мили зад себе си. Можеше да изтърпи болката в гърба си още известно време.

Когато стигнаха Бодега Бей, Дона каза:

— Хайде да продължим.

— Трябва ли? Уморена съм.

— Ако ти си уморена, то аз умирам от умора.

Скоро след като отминаха Бодега Бей, мъглата започна да развява косите си пред предното стъкло на колата. Дългите й пръсти се протегнаха към изпънатото тяло на пътя, като се промъкваха напред, опипвайки слепешком. И тогава на мъглата сякаш й хареса онова, което пръстите й напипаха, и тя бавно спусна цялото си туловище върху пътя.

— Мамо, нищо не виждам!

През гъстата бяла маса Дона едва успяваше да различи предницата на колата. Караше само по спомени. Натисна спирачките, молейки се зад тях да няма друга кола. Сви вдясно. Гумите изхриптяха по чакъл. Изведнъж колата затъна.

2

Секунда преди рязкото спиране да изхвърли Дона напред към волана, тя протегна ръка към гърдите на Санди. Момичето се сви и отблъсна ръката. Главата й се удари в таблото. Започна да плаче. Дона бързо изключи двигателя.

— Дай да видя.

Таблото не беше твърдо и остави само червена рязка на челото на детето.

— Удари ли се някъде другаде?

— Ето тук.

— Където те държи колана ли?

Тя кимна и преглътна сълзите си.

— Добре, че го беше сложила.

Дона си представи как Санди разбива с главата си предното стъкло и излетява напред, назъбеното стъкло разрязва тялото й, което изчезва в мъглата и се изгубва завинаги.

— По-добре да не бях го слагала.

— Чакай да го махнем. Дръж се.

Момичето се облегна на таблото и Дона откопча предпазния колан.

— Хайде сега да излезем. Аз първа ще сляза. Не мърдай, преди да ти кажа.

— Добре.

Дона слезе от колата и се подхлъзна върху мократа тревиста повърхност на наклона. Тя се притисна до вратата, докато намери къде да стъпи.

— Добре ли си? — попита Санди.

— Дотук всичко е наред.

Дона се държеше здраво и се взираше в мъглата. Очевидно тук пътят завиваше наляво, а те не бяха забелязали завоя и се хвърлиха с предницата в канавката. Задницата на колата стърчеше на равнището на пътя. Ако мъглата не беше толкова гъста, щеше да се вижда от минаващите коли.

Дона внимателно си проправи път по хлъзгавия насип. Предният калник на маверика се беше забил в канавката. От процепите на предния капак със свистене излизаше пара. Дона пропълзя по капака, слезе от другата страна и се изкачи по наклона до вратата на Санди. Помогна на детето да слезе. Заедно се плъзнаха и спуснаха до дъното на канавката.

— Сега — каза Дона, като се опита гласът й да прозвучи бодро, — дай да видим какви са пораженията ти.

Санди извади карираната си блуза и я повдигна. Дона приклекна и свали дънките на момичето. През корема й минаваше широка червена рязка. Кожата на таза изглеждаше нежна и ожулена, като че ли с шкурка бяха свалени няколко слоя.

— Сигурно много щипе.

Санди кимна с глава. Дона започна да й вдига дънките.

— Трябва да отида на едно място.

— Избери си някое дърво. Чакай малко — тя се изкачи до колата и взе от жабката кутия с книжни кърпи. — Ето, можеш да използваш това.

Санди тръгна с кутията в едната ръка, а с другата придържаше дънките си. Вървеше по дъното на канавката. Изчезна в мъглата.

— Хей, намерих една пътека! — извика тя.

— Не се отдалечавай.

— Само малко по-нататък.

Дона чуваше как краката на дъщеря й шумно стъпват върху горския килим от изсъхнали клони и борови иглички. Стъпките й заглъхваха.

— Санди! Не отивай по-далече.

Стъпките спряха или пък напълно заглъхнаха в далечината и се сляха с останалите шумове на гората.

— Санди!

— Какво? — прозвуча раздразнено, но гласът й идваше от далече.

— Можеш ли да намериш пътя обратно?

— Стига, мамо.

— Добре, добре.

Дона се облегна назад и се подпря на колата. Потрепери от студ. Блузата й беше твърде тънка за това време. Реши да изчака Санди и след това да вземе якетата от задната седалка. Не искаше да мръдне от мястото си, докато не се върне детето. Тя чакаше, взирайки се в сивото мляко, където беше изчезнала Санди.

Изведнъж, вятърът разкъса мъглата.

— Това ходене до „кенефа“ продължи много дълго — каза Дона.

Санди не отговори, нито помръдна.

— Какво има, миличко?

Тя просто стоеше там, над канавката, неподвижна и безмълвна.

— Санди, какво става?

Дона почувства как я полазват студени тръпки по врата и рязко обърна главата си назад. Зад нея нямаше нищо. Обърна се отново към Санди.

— За бога, какво се е случило?

Дона хукна. Затича се към вцепенената, безмълвна фигура, която стоеше на края на гората. Тичаше през сивата неясна мрачина. Когато мъглата се разреди, видя как силуетът на дъщеря й се изкриви, докато накрая, на разстояние три-четири метра, от Санди не остана нищо, а само една борова фиданка, висока метър и двадесет.

— О, господи — промърмори Дона и силно изпищя. — Санди!

— Мамо — чу се далечен глас. — Мисля, че се загубих.

— Не мърдай.

— Няма.

— Не мърдай. Стой там, където си! Идвам!

— Побързай!

Една тясна пътечка през боровете като че ли водеше в посоката на гласа. Дона забърза по нея.

— Санди! — извика тя.

— Тук съм.

Гласът сега идваше от по-близо. Дона тръгна бързо натам, като се оглеждаше в мъглата. Прескочи един паднал бор, който препречваше пътя й.

— Санди?

— Мамо!

Гласът й този път се чуваше съвсем наблизо, някъде отдясно.

— Добре, почти стигнах до теб.

— Побързай.

— Още една минутка — Дона пристъпи встрани от пътеката и се промъкна между влажните клони, които я отблъскваха назад. — Къде си, миличка?

— Тук съм.

— Къде по-точно?

— Тук!

— Къде?

Преди момичето да успее да отговори, Дона се промъкна през гъсто сплетените клони и я видя.

— Мамо!

Тя притискаше розовата кутия с книжни салфетки до гърдите си, като че ли искаше да се защити от нещо.

— Въртях се в кръг — обясни момичето. Дона я прегърна.

— Всичко е наред, скъпа. Успокой се. Свърши ли си работата?

Тя кимна.

— Добре тогава, да се връщаме в колата.

Стига да можем да я намерим, помисли си тя.

Но се ориентира към пътеката без никакви проблеми, а тя ги отведе до откритото пространство над канавката. Дона мина с наведени очи покрай боровата фиданка, която й беше заприличала на Санди. Знаеше, че е глупаво, но мисълта да я погледне я плашеше. Ами ако отново й заприлича на Санди или на някой друг — непознат или на него самия?

— Не ставай луда — каза Санди.

— Аз ли? Не съм луда.

— Приличаш на луда.

— Така ли? — тя се усмихна.

След това двете слязоха по наклона на канавката.

— Точно си мислех… — каза Дона. — За татко?

Опита се да запази спокойствие. Не възкликна, нито стисна внезапно ръката на дъщеря си, нито пък изненадано обърна глава към детето. С глас, който звучеше много спокойно, тя каза:

— Защо трябва да си мисля за баща ти точно сега?

Момичето сви рамене.

— О, хайде. Стига!

Някъде пред тях в мъглата изникна тъмният силует на колата.

— Защото аз точно си мислех за него — каза й Санди.

— Защо?

— Там беше много страшно.

— Това единствената причина ли е?

— Беше ми студено, както тогава. И панталоните ми бяха смъкнати.

— О, боже.

— Уплаших се, че може да ме наблюдава.

— Обзалагам се, че е било много страшно.

— Да.

Те спряха до колата. Санди погледна към Дона и тихо попита:

— Какво ще стане, ако случайно ни види тук? Съвсем сами?

— Това е невъзможно.

— Ще ни убие, нали?

— Не, разбира се, че не. Освен това, това не може да се случи.

— Може, ако е избягал. Или ако са го пуснали.

— Дори и да са го пуснали, не би могъл да ни намери тук.

— О, напротив, би могъл. Той ми каза. Той ми каза, че ще ни намери, където и да отидем. Той ми каза: „Ще ви подуша къде сте.“

— Шшшт.

— Какво? — прошепна Санди.

За миг Дона помисли, че това е прибоят на океана, който се разбива в скалистия бряг. Но прибоят беше чак от другата страна на пътя, долу под скалата. Освен това, защо до сега не го беше чула? Шумът се усилваше.

— Идва някаква кола — промърмори тя.

Лицето на детето пребледня.

— Това е той.

— Не, не е той. Влизай в колата.

— Той е. Избягал е! Той е!

— Не е той! Качвай се в колата! Бързо!

3

Видя мъжа първо в огледалото — беше се проснал върху задния капак на колата. Видя го как бавно извъртя главата си и започна да я гледа. Очите, носът, ухилената му уста изглеждаха твърде малки, като че ли принадлежаха на глава два пъти по-малка от тази, която ги наблюдаваше.

На задното стъкло почука юмрук в ръкавица.

— Мамо!

Тя погледна към дъщеря си. Беше се свила на пода под контролното табло.

— Спокойно, миличка. Всичко е наред.

— Кой е?

— Не зная.

— Той ли е?

— Не.

Колата се разклати, когато ръката на непознатия дръпна силно дръжката на вратата. Той почука на прозореца. Дона се обърна към него. Изглеждаше на около четиридесет години, въпреки дълбоките линии, които набраздяваха лицето му. Като че ли повече се интересуваше от пластмасовия край на копчето на вратата, отколкото от самата Дона. Отново почука по стъклото.

Дона поклати глава.

— Искам да вляза! — извика непознатият.

Дона пак поклати глава:

— Не!

Мъжът се усмихна, като че ли си играеха на някаква игра.

— Ще вляза!

Той пусна дръжката на вратата и скочи в канавката. Когато краката му докоснаха земята, той се залюля. Запази равновесие и погледна през рамо към Дона, сякаш искаше да види дали е оценила скока му. Усмихна се. Затътри се из канавката, куцайки силно. Мъглата малко по малко го обгръщаше, докато съвсем го погълна.

— Какво прави сега? — попита Санди от пода.

— Не зная.

— Отиде ли си?

— В канавката е. Не го виждам. Мъглата е много гъста.

— Може би ще се изгуби.

— Може би.

— Кой е той?

— Не зная, миличко.

— Нещо лошо ли иска да ни направи?

Дона не отговори. Тя отново видя тъмна фигура в мъглата, фигурата бавно придоби ясни очертания и се превърна в непознатия куцащ мъж. В лявата си ръка носеше камък.

— Връща ли се? — попита Санди.

— Идва насам.

— Какво прави?

— Миличко, искам да седнеш.

— Какво?

— Седни на мястото си. И когато ти кажа, скочи навън и бягай. Стигни до гората и се скрий.

— А ти?

— Аз също ще се опитам да дойда. Но ти ще избягаш, когато ти кажа, без да се съобразяваш с мене.

— Не искам. Няма да тръгна без теб.

— Сандра!

— Няма!

Дона видя как мъжът се изкачи по насипа. Хвана се за дръжката на колата, за да се издърпа нагоре. След това почука по прозореца както преди това и посочи ключалката. Усмихна се.

— Аз ще вляза — каза той.

— Махай се!

Мъжът вдигна сивия клинообразен камък в лявата си ръка. Почука с него по стъклото, след това я погледна.

— Добре — каза му Дона.

— Мамо, недей.

— Не можем да останем тук, вътре — каза тя тихо.

Мъжът се ухили, когато Дона се пресегна към вратата.

— Приготви се, миличка.

— Не!

Тя повдигна ключалката, дръпна ръчката на вратата и я натисна с тялото си навън. Вратата изхвръкна, люшна се и удари мъжа. Като нададе вик на изненада, той се търкулна назад, а камъкът изхвърча от ръката му. Преметна се презглава и падна в канавката.

— Сега!

— Мамо!

— Да тръгваме!

— Той ще ни настигне!

Дона го видя да лежи неподвижно по гръб. Очите му бяха затворени.

— Всичко е наред — каза тя. — Виж. Той е повален на земята.

— Преструва се, мамо. Ще ни хване!

Дона висеше на вратата, с единия си крак беше стъпила върху хлъзгавата трева, и гледаше мъжа. Ръцете и краката му бяха разперени по странен и комично уродлив начин. Беше в безсъзнание или мъртъв.

Дали не се преструваше?

Тя прибра крака си в колата, затвори вратата и я заключи.

— Добре. Ще останем тук.

Момичето въздъхна и се снижи на пода, пред предната седалка.

Дона успя да й се усмихне.

— Добре ли си?

Тя кимна.

— Студено ли ти е?

Още веднъж кимна. Дона се обърна и протегна ръка към задната седалка. Взе якето на Санди, след това своето.

Сгушена на седалката и облегната на предната дясна врата, Санди се зави цялата и остави непокрито само лицето си.

Дона облече синьото си яке.

Мъжът навън лежеше неподвижен.

— Почти се здрачи — прошепна Санди.

— Да.

— Той ще се върне за нас, когато стане съвсем тъмно.

— Нужно ли е да говориш такива неща?

— Извинявай — каза момичето.

— Освен това, едва ли ще се върне. Мисля, че е ранен.

— Преструва се.

— Не знам.

Дона беше облегнала брадичката си на волана и наблюдаваше непознатия. Гледаше дали ще раздвижи ръка или крак, дали ще помръдне главата си, дали ще отвори очи. След това се опита да види дали диша.

При падането фланелата под разкопчаното му яке се беше вдигнала и оголила корема му. Тя го огледа внимателно. Като че ли не се движеше, но разстоянието беше голямо, така че можеше да не забележи някое повдигане или спадане на гръдния кош, дори и мъжът да дишаше.

Особено при това окосмяване.

Сигурно целият е покрит с косми — от главата до петите. Не, главата беше обръсната. Дори темето. На върха имаше нещо като едва набола тъмна четина, като че ли не я беше бръснал от няколко дни.

Трябва да си обръсне корема, помисли си тя.

Погледна го отново. Пак не можа да забележи никакво движение.

Сивите му панталони се бяха смъкнали до таза и разкриваха ластика на долното бельо. Беше обут в широки долни гащи. На райета. Дона погледна към краката му. Маратонките бяха мръсни и закрепени със скоч.

— Санди?

— Ммм.

— Стой Вътре.

— Какво правиш? — гласът на детето беше изпълнен със страх.

— Излизам за секунда.

— Недей!

— Нищо не може да ни направи, миличка.

— Моля те!

— Мисля, че е умрял.

Тя отвори колата и слезе внимателно. Заключи вратата. Провери я. Като се държеше за колата, за да пази равновесие, тя слезе по насипа. Застана над мъжа. Той не помръдна. Закопча якето си и клекна до него.

— Хей — каза тя. Разтърси рамото му. — Хей, добре ли си?

Тя постави длан на гърдите му, почувства как се движат нагоре-надолу, усети лекото туптене на сърцето му.

— Събуди се! Искам да ти помогна. Ранен ли си?

В нарастващата тъмнина Дона не забеляза движението му. Изведнъж ръката в ръкавица я сграбчи за китката.

4

Дона извика стреснато и се опита да се измъкне. Не можа да се освободи от здравата хватка на мъжа.

Той отвори очи.

— Пусни ме. Моля те.

— Боли — каза той.

Стисна я още по-здраво. Беше я хванал някак си странно. Дона погледна надолу и видя, че той я държи само с два пръста и палеца на дясната си ръка. Другите два пръста на ръкавицата стърчаха изправени. У нея се надигна леко отвращение, когато разбра, че най-вероятно тези пръсти липсват.

— Съжалявам, че те боли — каза Дона, — но сега ти ми причиняваш болка.

— Ще избягаш.

— Няма. Обещавам.

Той леко отпусна ръката й.

— Не исках да ти направя нищо лошо — каза той. Звучеше като че ли ще заплаче всеки момент. — Просто исках да вляза в колата. Не трябваше да ме нараняваш.

— Уплаших се.

— Исках само да вляза.

— Къде те боли?

— Тук — той посочи задната част на главата си.

— Не виждам нищо.

Пъшкайки, той се преобърна. На мястото, където беше лежала главата му, Дона различи камък. Въпреки че нощта беше тъмна и тя не можеше да бъде абсолютно сигурна, но като че ли нямаше кръв. Тя докосна главата му, опипа мекото окосмяване на четината и напипа цицина. След това разгледа пръстите си. Потърка ги един в друг. Нямаше никаква кръв.

— Казвам се Аксел — каза мъжът. — Аксел Куч.

— Аз съм Дона. Мисля, че ударът не е опасен.

— Даа-нъ.

— Да.

— Дона.

— Аксел.

Той се повдигна на ръце и колене. Обърна лице към нея.

— Само исках да вляза в колата.

— Всичко е наред, Аксел.

— Трябва ли да си вървя сега?

— Не.

— Мога ли да остана?

— Може би заедно ще се махнем оттук. Ще ни закараш ли да потърсим помощ?

— Аз карам добре.

Дона му помогна да се изправи.

— Защо не изчакаме да се вдигне мъглата и тогава да тръгнем.

— У дома.

— В твоя дом?

Той кимна с глава.

— Там е сигурно.

— Къде живееш?

— В Малкаса Пойнт.

— Това наблизо ли е?

— Ще отидем там.

— Къде се намира това, Аксел?

Той посочи в тъмното. На север.

— Ще отидем у нас. Там е безопасно.

— Добре. Но трябва да изчакаме да се вдигне мъглата. Ти — в твоята кола, а ние — в нашата.

— Ела с мен.

— Когато се вдигне мъглата. Довиждане.

Страхуваше се, — че ще се опита да й попречи да влезе при Санди, но не го направи. Тя затвори вратата и спусна прозореца.

— Аксел!

Мъжът се приближи, накуцвайки.

— Това е дъщеря ми Санди.

— Санди-и-и — провлече името той.

— Това е Аксел Куч.

— Здравейте — поздрави го Санди с тих и несигурен глас.

— Ще се видим по-късно — каза Дона и вдигна прозореца.

Няколко мига Аксел гледаше втренчено и мълчаливо в тях. След това се изкачи по наклона и изчезна.

— Какво му има? — попита момичето.

— Мисля, че е малко… муден.

— Искаш да кажеш недоразвит?

— Не е хубаво да се говори така, Санди.

— Имаме такива в училище. Недоразвити. Знаеш ли как се наричат? Специални ученици.

— Това звучи много по-добре.

— Да, сигурно. Къде отиде?

— В колата си.

— Изчезна ли? — в гласа на Санди личеше надежда.

— Не. Ще изчакаме да се разреди мъглата и той ще ни откара оттук.

— Ще заминем с неговата кола?

— Нашата не може да се помръдне.

— Зная, но…

— Би ли предпочела да останеш тук?

— Страх ме е от него.

— Само защото е малко странен. Ако искаше да ни стори нещо лошо, досега можеше да го извърши. Не би могъл да мечтае за по-подходящо място от това.

— Може да е така, но може и да не е.

— Така или иначе не можем да стоим повече тук.

— Зная. Баща ми ще ни намери — очите на детето бяха като черни дупки, издълбани върху овала на лицето й. — Той вече не е в затвора, нали?

— Не, не е. Районният съдия… спомняш ли си г-н Голдстайн… ми се обади тази сутрин. Пуснали са баща ти вчера. Г-н Голдстайн ни предупреди.

— И ние бягаме, така ли? — Да.

Момичето потъна в мълчание. Дона, облегната на волана, затвори очи. За миг тя заспа. Събуди се от тихо хлипане.

— Санди, какво има?

— Няма никакъв смисъл.

— Кое няма никакъв смисъл?

— Да бягаме. Той ще ни настигне.

— Миличко!

— Ще ни хване!

— Опитай се да поспиш, котенце. Всичко ще се оправи. Ще видиш.

Детето утихна, само от време на време подсмърчаше тихо. Дона се беше облегнала на волана и се мъчеше да заспи. Когато се унесе, сънят й представляваше напрегната болезнена полусъница, трескава и изпълнена с кошмарни сънища.

Наложи се да излезе. Ако мозъкът, гърбът, краката и ръцете й все още издържаха на това мъчение, пикочният й мехур не можеше.

Като взе кутията с книжните салфетки, която лежеше на пода до Санди, тя изпълзя тихо от колата. Потрепери от студения въздух. Дишаше дълбоко. Завъртя главата си няколко пъти. Опита се да раздвижи схванатите мускули на шията. Нямаше особена полза. Заключи вратата и леко я затвори.

Преди да пусне дръжката, погледна над покрива на колата. Върху банкета на пътя, на пет метра от задницата на маверика, беше спряла камионетка.

Аксел Куч седеше на покрива на кабината. Краката му висяха върху предното стъкло. Лицето му, обърнато към небето, се осветяваше от пълнолунието. Той гледаше луната като в транс.

Дона се спусна тихо по насипа. От дъното на канавката виждаше главата на Аксел. Гледаше го, докато разкопчаваше кадифените си джинси. Голямата му глава беше отметната назад, а устата — широко отворена. Тя клекна близо до колата.

Кожата й почувства студения вятър.

„Беше ми студено, както тогава. И панталоните ми бяха смъкнати.“

Всичко ще се оправи, помисли си тя.

„Той ще ни подуши.“

Когато свърши, Дона се изкачи по насипа до пътя. Аксел, който продължаваше да седи върху покрива на кабината, изглежда не я забеляза.

— Аксел?

Ръцете му трепнаха. Той я погледна и се усмихна.

— Дона — каза той.

— Мъглата се е вдигнала. Дали можем да тръгваме вече?

Без да каже нито дума, той скочи на земята. Когато стигна асфалтовото платно, левият му крак хлътна в някаква дупка, но той успя да запази равновесие.

— Какво става? — извика им Санди.

— Тръгваме.

Тримата разтовариха маверика и прехвърлиха куфарите в ремаркето на камионетката. След това се качиха в кабината. Дона седна между Аксел и дъщеря си.

— Запомни къде оставяме колата — каза тя на Санди.

— Ще се върнем ли за нея?

— Разбира се.

Аксел изкара камионетката на шосето. Усмихна се на Дона. Тя отвърна на усмивката.

— Миришеш хубаво — подхвърли той.

— Благодаря.

След това млъкна. По радиото Джини Райли пееше „Долината на арфите“. Дона заспа преди края на песента. Когато отвори очи, видя, че светлините на фаровете осветяват завоите по пътя и пак ги затвори. Събуди се отново, когато Аксел започна да припява на радиото с плътния си нисък глас, но пак се унесе в сън. Събуди я потупване по крака.

Беше ръката на Аксел.

— Пристигнахме — каза той.

Фаровете осветиха метална табела, на която пишеше: „ДОБРЕ ДОШЛИ В МАЛКАСА ПОЙНТ, население 400 жит. Карайте внимателно.“

През железните решетки на оградата Дона видя тъмна викторианска къща — странна смесица от издадени прозорци, кули и балкони. В единия край покрива се издигаше във формата на конус. Той стърчеше в мрака.

— Кой живее тук? — попита тя шепнешком.

— Това е домът на Звяра — каза Аксел.

— Искаш да кажеш „Къщата на Звяра“?

Аксел потвърди с глава.

— Където бяха станали онези убийства?

— Те бяха пълни тъпанари.

— Кои?

— Те влязоха през нощта.

Той намали скоростта.

— Какво правиш…?

Сви в ляво по непавиран път, който водеше право срещу будката за билети на „Къщата на Звяра“. Пред тях, може би на около петдесет метра нагоре по пътя, се очертаваше силуета на двуетажна тухлена къща с гараж.

— Пристигнахме — каза Аксел.

— Какво е това?

— Това е моят дом. Тук сме на сигурно място.

— Мамо? — гласът на Санди приличаше на отчаян стон.

Дона взе ръката на детето. Дланта й беше изпотена.

— Мястото е сигурно — повтори Аксел.

— Няма никакви прозорци. Нито един.

— Да, къщата е без прозорци. Мястото е сигурно.

— Ние няма да влезем вътре, Аксел.

5

— Не можем ли да пренощуваме някъде другаде? — попита Дона.

— Не.

— Няма ли къде?

— Искам да останете с мене.

— Ние няма да останем тук. Не и в тази къща.

— Там е майка ми.

— Въпросът не е в това. Просто ни заведи другаде. Наоколо трябва да има някакъв мотел или нещо подобно.

— Ти ми се сърдиш — каза той.

— Не, не ти се сърдя. Просто ни заведи на друго място, където можем да останем до сутринта.

Аксел обърна камионетката и потегли през улиците на административната част на Малкаса Пойнт. В северните покрайнини на градчето минаха край бензиностанция „Шеврон“. Беше затворена. Няколкостотин метра след това, Аксел спря на осветения паркинг на мотела „Уелкъм Ин“. Високо над главите им проблясваше неонова табела „Свободни легла“.

— Тук е чудесно — каза Дона. — Само да си свалим багажа и всичко ще е наред.

Слязоха от камионетката. Аксел се пресегна и извади куфарите.

— Аз ще се прибера вкъщи.

— Много ти благодарим за помощта.

Той се усмихна и повдигна рамене.

— Да — каза Санди. — И аз ти благодаря.

— Почакайте — устата му се разля в широка усмивка.

Бръкна в предния си джоб и извади оръфан портфейл. Черната кожа изглеждаше износена, съдрана по краищата и беше изгубила блясък от толкова много употреба. Аксел отвори издутото отделение за банкноти, което беше претъпкано по-скоро с най-различни листчета и картички, отколкото с пари. Като държеше портфейла много близо под носа си, той го претърси. Започна да мърмори неразбираемо. Погледна към Дона с мълчалива молба да бъде търпелива, след това отпрати бърза и смутена усмивка към Санди.

— Почакайте — каза той.

Обърна се с гръб към тях, наведе глава и захапа дясната си ръкавица за пръстите.

Дона гледаше към рецепцията на мотела. Изглеждаше празно, но светеше. Кафенето отсреща беше претъпкано. Усещаше миризмата на пържени картофки. Стомахът й къркореше.

— А, ето ги!

Аксел се обърна към тях. Между зъбите си стискаше ръкавицата. В ръката си — или това, което беше останало от нея — държеше две сини карти. Кожата на ръката му беше набраздена от белези. От двата липсващи пръста бяха останали къси ампутирани крайници. Върхът на средния пръст липсваше. Палецът беше увит с две превръзки с телесен цвят.

Дона пое картите с усмивка, въпреки че в стомаха си почувства внезапна тежест. Тя започна да чете горната. На нея пишеше с едри печатни букви „ПОКАНА“. Под тях имаше напечатано нещо с много ситни букви, които трудно се четяха на светлината на паркинга, но тя се „пребори“ и с тях, като ги прочете на висок глас. „Този билет дава правото на неговия приносител на едно безплатно посещение с екскурзовод в ужасната, известна по целия свят, «Къща на Звяра» в Малкаса Пойнт…“

— Това ли е страховитата стара къща с оградата? — попита Санди.

Аксел кимна ухилено. Дона видя, че си беше сложил ръкавицата.

— Хей, би било чудесно!

— Аз работя там — каза той, видимо горд.

— Наистина ли съществува Звярът? — попита момичето.

— Само през нощта. Никакви посещения не са позволени след четири часа следобед.

— Благодарим за билетите и за това, че ни докара дотук.

— Ще дойдете ли?

— Ще се опитаме да го видим — каза Дона, въпреки че нямаше никакво намерение да разглежда такова зловещо място.

— Ти ли си екскурзоводът? — попита Санди.

— Аз почиствам. Трък-трък-трък.

Като им помаха, той се качи в камионетката. Дона и Санди видяха как прекоси паркинга и изчезна по пътя за Малкаса Пойнт.

— Е — Дона си пое дълбоко въздух, наслаждавайки се на облекчението от раздялата с Аксел. — Хайде да се регистрираме и след това ще сложим по една хапка в уста.

— Една хапка едва ли ще ни стигне.

— Добре, ще изядем всичко, което има в закусвалнята.

Взеха куфарите и се отправиха към рецепцията на мотела.

— Ще отидем ли утре да разгледаме къщата? — попита Санди.

— Ще видим.

— Това означава ли, че няма да отидем?

— Ако искаш да направим обиколката, ще отидем.

— Добре!

Втора глава

Рой позвъни на вратата на апартамент номер десет и зачака. Не се чуваше нищо. Натисна бързо и нервно звънеца пет пъти поред.

Проклета мръсница, защо не ми отваря?

Може би я няма.

Трябва да си е у дома. Никой не излиза в събота вечер в единадесет и половина.

Може да е заспала.

Той заудря по вратата с кокалчетата на пръстите. Почака. Заудря отново.

В дъното на коридора се отвори врата. Показа се мъж по пижама.

— Ще престанете ли да тропате?

— Гледай си работата.

— Виж какво, мой човек…

— Ако искаш да ти размажа мутрата, само ми кажи още нещо.

— Разкарай се оттук или ще извикам ченгетата.

Рой тръгна към него. Човекът тръшна вратата. Рой чу как шумно слага веригата.

Добре де, този сигурно вече върти телефона.

Ченгетата ще пристигнат след няколко минути. Реши да използва тези минути.

Подпря се на стената срещу апартамент номер десет и се хвърли напред. Токът на обувката му, която беше вдигнал, удари вратата близо до бравата. Вратата се отбори с трясък. Рой се наведе, повдигна крачола на десния си крак и извади ловджийски нож. Беше го купил същия ден в един магазин за спортни стоки. С изваден нож влезе в тъмния апартамент.

Запали лампата. Мина през всекидневната. Втурна се по късия коридор. Спалнята вляво, най-вероятно стаята на Санди, беше пуста. Празна беше и стаята вдясно. Отвори гардеробите. Повечето от закачалките висяха без дрехи по тях.

По дяволите!

Той изтича от апартамента, хукна надолу по стълбите и през задния изход излезе към двора. Отсреща имаше редица от гаражи. Зави покрай последния гараж и видя една порта. Отвори я. Тесен пасаж извеждаше покрай жилищна кооперация. Тръгна по него и излезе на улицата.

Не се виждаха никакви коли.

Той пресече.

Тук имаше къщи, а не блокове. Много по-добре. Скри се зад близкото дърво и изчака една кола да отмине. После тръгна по тротоара, като разглеждаше всяка къща и търсеше такава, която да изглежда най-обещаваща.

Избра една малка къща с гипсова украса отвън, чиито прозорци не светеха. Не се спря на нея заради тъмните прозорци, а поради детския момичешки велосипед, който видя в предния двор.

Колко лекомислено е да го оставят там.

Можеха да го откраднат. Или пък си мислеха, че малката ограда го пази.

Оградата не можеше да запази нищо.

Рой се пресегна над вратата и внимателно вдигна резето. Портата изскърца. Затвори я бавно и се отправи по алеята към малката веранда пред вратата на къщата. Вратата нямаше шпионка. Това улесняваше нещата.

Почука силно и бързо. Изчака няколко секунди, след това удари с юмрук още три пъти.

Прозорецът на всекидневната светна.

— Кой е? — попита мъжки глас.

— Полиция — Рой отстъпи назад и приклекна, обърнат с дясното си рамо към вратата.

— Какво желаете?

— Евакуираме квартала.

— Какво?

— Евакуираме целия район. Има спукана газова тръба.

Вратата се отвори.

Рой се хвърли напред. Веригата на вратата се опъна до край. Закрепването й изхвръкна от касата. Вратата удари мъжа и го събори. Рой се наведе над него, затисна с длан устата му и заби ножа в гърлото му.

— Марв? — извика женски глас. — Какво става там?

Рой затвори входната врата.

— Марв? — гласът й издаваше страх. — Марв, добре ли си?

Рой чу шума от набирането на телефонен номер. Изтича в антрето. Виждаше се светлина от отворена врата. Хукна към нея. Беше почти стигнал, когато от една тъмна врата излезе момиченце. То го видя и хлъцна. Рой хвана момичето за косите.

— Майко! — обади се Рой. — Затвори телефона или ще прережа гърлото на дъщеричката ти.

— Господи боже!

— Нека да чуя как го затваряш.

Дръпна косата на детето. То изпищя.

Телефонът щракна.

— Готово! Затворих го!

Рой изви косата на момичето и го принуди да се завърти.

— Върви! — каза той.

С нож подпрян в гърлото отведе детето до най-далечната спалня.

Жената стоеше до леглото си, вдървена и трепереща. Беше облечена в бяла нощница. С бледите си ръце беше обхванала здраво тялото си, като че ли се опитваше да се стопли.

— Какво… какво направи на Марв?

— Нищо му няма.

Очите й се втренчиха в ръката му, която държеше ножа. Той също я погледна. Ръката беше кървава.

— Значи съм те излъгал — каза той.

— Господи! О, милостиви боже!

— Млъквай!

— Ти си го убил!

— Млъквай!

— Убил си моя Марв!

Той избута грубо момичето напред до леглото и се спусна към истеричната жена. Устата й беше широко отворена, готова да изкрещи. Хвана здраво предницата на нощницата, тласна жертвата рязко напред и заби ножа в корема й. Тя пое много дълбоко дъх, като че ли й беше изкаран целия въздух.

— Сега ще млъкнеш ли най-сетне? — попита Рой и я намушка отново.

Тя започна да се свлича и Рой пусна нощницата й. Падна на колене, като притискаше корема си с две ръце. След това се захлупи по очи.

Момичето на леглото не помръдна. То само гледаше.

— Ти не искаш да бъдеш намушкана по същия начин, нали? — попита я той.

Тя поклати глава. Трепереше. Беше готова да ревне.

Рой се огледа. От ризата и панталоните му капеше кръв.

— Сигурно приличам на касапин, нали?

Момичето нищо не каза.

— Как се казваш?

— Джони.

— На колко си години, Джони?

— Ще стана на десет.

— Защо не се приближиш и не ми помогнеш да се почистя?

— Не искам.

— Искаш ли да те убия?

Тя поклати глава. Устните й трепереха.

— Тогава ела с мен.

Той я хвана за ръката и я измъкна от леглото. Поведе я по коридора и намери банята. Запали лампата и я вкара вътре.

Банята представляваше дълго помещение с умивалник и шкаф близо до вратата, празно пространство и след това тоалетна. Ваната беше монтирана до стената срещу тоалетната и имаше душ, преграден с две плъзгащи се врати с матови стъкла.

Рой заведе детето до тоалетната. Седалката беше свалена. Покрита беше със зелена хавлиена материя, която хармонираше на постелките на пода.

— Седни тук!

Джони се подчини.

Рой коленичи пред нея и разкопча горнището на пижамата й. Тя се разхлипа.

— Махни това — той смъкна пижамата по ръцете й. — Ще станем добри и чисти.

Развърза коланчето, измъкна долнището изпод нея и го смъкна надолу по крачетата. Тя стисна коленете си. Беше кръстосала ръце върху детските си гърди и се наведе така, че раменете й почти докосваха коленете.

Рой пусна топлата вода. Докато водата се плискаше във ваната, той се съблече. Когато всичките му дрехи лежаха на куп на пода, запуши канала на ваната. Нагласи водата да е гореща, но да не го попари.

Джони продължаваше да седи върху тоалетната чиния, наведена и обгърнала коленете си с ръце.

Рой я сграбчи за ръката. Тя се опита да се освободи, но той я зашлеви по слепоочието. Тя изпищя, но не помръдна. Рой се надвеси над нея, грабна двете й ръце и рязко я изправи. Тя изпищя, когато я хвърли във ваната. Краката й се преплетоха. Тя ритна металния чучур и изкрещя от болка. Рой залитна, но успя да запази равновесие и да не падне назад. Джони се мяташе яростно във водата. Рой се вмъкна във ваната с лице към нея.

Коленичи във водата.

— Търпението ми се изчерпва! Стой мирно.

Тя зарита. Удари го с пета в бедрото.

— Добре.

След като я хвана здраво за глезените, повдигна краката й и я издърпа към себе си. Главата й потъна под водата. Очите й бяха здраво стиснати. Устата — също. Ръцете й пляскаха отстрани на ваната и се опитваха слепешком да се хванат за нещо, не намериха нищо и цопнаха във водата. Рой наблюдаваше обезумялото момиче и се наслаждаваше на борбата, възбуден от мършавото й тяло и неокосмената цепнатина между краката.

Пусна глезените й. Лицето на момичето се показа на повърхността, а очите и устата бяха широко отворени. Тя си пое дълбоко дъх. Рой я остави да седне във ваната.

— Без повече проблеми — каза той.

Тя кихна и избърса течащия си нос с опакото на ръката. След това кръстоса ръце и се наведе напред.

Рой се изви странично. Спря крана за студената вода и остави известно време да тече само гореща вода. Нивото на водата се покачи. След малко водата стана приятна, топла и дълбока. Спря крана.

— Хайде да си сменим местата — каза той.

Изправи се и я прескочи. Тя рязко се помести напред. Дупето й изскърца по емайла на ваната. Рой седна във водата, облегна се на хладния гръб на ваната и изпъна краката си от двете страни на тялото й.

— Сега ще се измием целите — каза той.

Взе сапуна от поставката и започна да й търка гърба. Когато стана хлъзгав от сапуна, Рой я придърпа към себе си. Насапуниса гърдите и корема й. Кожата на момичето беше топла, мека, хлъзгава. Придърпа Джони още по-близо до себе си. Постави сапуна обратно на поставката. Посегна между краката й.

Точно в този момент майката, олюлявайки се, стигна до ваната с вдигнат кухненски нож в ръка. Лявата ръка на Рой блъсна плъзгащата се врата и я затвори. Острието на ножа се удари в стъклото на вратата. Рой избута детето напред. С коляно препречи пътя му. Натисна ръба на вратата, за да я държи затворена и сви краката си. Майката залитна. Лявата й ръка изпусна напоената с кръв нощница и посегна към другата половина на плъзгащата се врата. Рой я държеше затворена. Жената се спусна, като че ли не съществува никаква преграда, и замахна с ножа към лицето на Рой. Върхът му се удари отново във вратата. Продължи да го забива. Звукът, който излизаше от гърлото на жената, приличаше отчасти на ръмжене, отчасти на стенание от болка и отчаяние.

Джони хвана крака на Рой и започна да го дърпа.

— Кучка! Пусни ме!

Той отпусна вратата от дясната си страна, колкото да може да зашлеви лицето на Джони с опакото на юмрука си. От удара главата й рязко се люшна назад и се удари в плочките на стената.

Майката веднага посегна към отворената врата. Рой пръв стигна до нея и я захлопна. Ръмжейки от ярост, майката се хвана за горния корниз на вратата. Покатери се и се издърпа, докато стъпи на ръба на ваната. Лицето й се появи над Рой. Очите й бяха обезумели. Тя прехвърли дясната си ръка и замахна към него. Рой се наведе, за да избегне острието на ножа.

На сантиметри от него, червената нощница на майката оставяше кървави петна по вратата. Тя се беше притиснала плътно до нея, а голите й крака бяха стъпили на ръба на ваната.

Жената изсумтя. Острието изсвистя над него. Тя опря лявото си коляно върху пречката за кърпи по средата на вратата.

По дяволите, ще се изкатери!

Рой дръпна рязко вратата. Тя се отвори и се блъсна в стената пред ваната. Той посегна и сграбчи жената за глезена на десния крак. Дръпна я. Ръцете му се хлъзнаха по кървавата кожа, но продължаваше да я държи. С вик на ужас, тя се преметна назад. Удари си тила в пода. Остана неподвижна. Като продължаваше да я държи за десния глезен, Рой излезе от ваната. Вдигна другия й крак и я отмести.

Взе ножа. Разряза гърлото й. След това се върна във ваната.

Джони седеше странично и погледна Рой с празен поглед.

Той клекна. Водата беше хладка. Отвори топлия кран. Когато температурата стана достатъчно гореща, той спря водата и се премести към задната част на ваната.

Седна. Облегна се назад.

Хвана Джони под мишниците, плъзна я между разтворените си крака. Почувства натиска на тялото й върху пениса си.

— Сега — каза той и взе сапуна. Гърлото му беше свито. Точно това беше желал от толкова време, от толкова дълго време. Точно това беше искал винаги. — Сега — каза той, — всичко е наред.

Трета глава

1

Нубийските телохранители, облечени като сводници, се нахвърлиха върху Ръкър от всички страни. Черните им лица лъщяха от пот, а зъбите им блестяха големи и бели. Някои насочиха пистолети в лицето му. Други започнаха да го обстрелват с автоматичен огън. Тракаха калашници. Той покоси първите, но прииждаха други, които тичаха, крещяха, размахваха къси тежки саби. Американският му автомат прокара цели тегели по ярките им ризи. Вторите паднаха, но дойдоха още.

Откъде, по дяволите, се взимат? — почуди се той.

От Ада.

Продължаваше да стреля. Сто и седемдесет изстрела за шест секунди. Шест извънредно дълги секунди.

Продължаваха да извират. Едни от тях носеха копия. Някои бяха голи.

Той хвърли празния пълнител, сложи нов и продължи да стреля.

Сега вече всичките бяха голи. Тъмните им кожи проблясваха на лунната светлина. Никой не носеше огнестрелно оръжие. Само ножове, мечове и копия.

Убих всичките сводници, помисли си той. Кои са тези? Резервите. Когато се справя и с тях, ще съм свободен и ще се прибера у дома.

Страхът обаче шепнешком вещаеше смъртта му. Погледна надолу и видя, че цевта на автомата беше клюмнала и се топеше от високата температура.

О, Господи, Господи, сега ще ме хванат. Ще ме повалят. Ще ми отрежат главата. О, Господи!

Дишаше тежко. Сърцето му препускаше. Направи рязко движение в леглото. По гърба му се стичаше струйка пот. Прокара ръка през влажната си коса и я избърса в чаршафа.

Погледна будилника.

Беше едва пет минути след полунощ. По дяволите. Този път ме връхлетя много по-рано от обикновено. Когато кошмарът му се появеше в четири или пет часа сутринта, можеше да стане, да излезе да закуси и да започне деня си. Когато кошмарите го нападаха толкова рано, се чувстваше много зле.

Изправи се замаян. Потта върху голото му тяло стана студена. В банята се изсуши с хавлиена кърпа. След това облече халата и отиде във всекидневната на апартамента. Запали всички лампи. Включи телевизора. Премина бързо през всички канали. Даваха някакъв филм, който току-що бе започнал. Извади бира „Хамс“ от хладилника, кутия фъстъци от шкафа и се върна във всекидневната.

Посегна да отвори бирата и видя, че ръката му трепери.

Когато изпълняваше задача, никога не трепереше.

Джаджмънт Ръкър е железен.

Само да можеш да го видят сега.

По дяволите тези отвратителни кошмари.

Ще изчезнат. Винаги изчезваха. Въпрос на време.

По-добре е да гледа филма.

Опита се.

Когато бирата свърши, отиде в кухнята за още една кутия. Отвори консервата и погледна през прозореца. Лунната светлина образуваше сребърна пътека по водата. От другата страна на залива, върху хълмовете над Сосалито, мъглата се беше разстлала бяла като пряспа сняг. В мъгла беше обвит и почти целият мост Голдън Гейт. От него се виждаше само върхът на северната му кула с мигащата червена светлина. Вероятно другата кула също се подаваше от мъглата, но остров Белведере закриваше тази част от гледката. Вслуша се в тихия вой на сирената, която предупреждаваше за мъгливо време, след това занесе бирата във всекидневната.

Тъкмо се канеше да седне на дивана, когато пронизителен мъжки писък разцепи тишината.

2

Джуд се ослуша пред вратата на апартамент номер 315. Отвътре се чуваше как някой диша тежко. Джуд потропа тихо на вратата.

В края на коридора от една врата надникна жена с ролки на главата.

— Хайде по-тихо? Ако не, ще извикам ченгетата. Знаете ли колко е часът?

Джуд й се усмихна.

— Да — каза той.

Гневът, който беше изкривил лицето й, изчезна. Тя му се усмихна подканващо.

— Вие сте новият наемател, нали? Този от апартамент 308? Казвам се Сали Ленард.

— А сега си легнете, госпожице Ленард.

— Случило ли се е нещо с Лари?

— Аз ще видя.

Като продължаваше да се усмихва, Сали затвори вратата.

Джуд почука отново.

— Кой е? — попита мъжки глас.

— Чух писък.

— Извинявайте! Събудих ли ви?

— Не, вече бях станал. Кой изкрещя?

— Аз. Нищо особено. Сънувах кошмар.

— И вие наричате това нищо?

Джуд чу да се дърпа предпазната верига. Вратата се отвори и той видя мъж по пижама на райета.

— Говорите, като че ли знаете какво представляват кошмарите — каза мъжът. Въпреки че разрешената му от съня коса беше бяла като мъглата, изглеждаше на не повече от четиридесет години. — Казвам се Лорънс Мейуд Ашър.

Той подаде ръка на Джуд. Беше костелива и влажна. Вялото ръкостискане говореше за изтощеност и като че ли се опита да изсмуче сила от ръката на Джуд.

— Казвам се Джуд Ръкър — каза той, докато влизаше.

Мъжът затвори вратата.

— Добре, Джудсън…

— Цялото ми име е Джаджмънт.

Лари се развесели и попита закачливо:

— Като Страшния съд[6]?

— Баща ми е баптистки свещеник.

— Джаджмънт Ръкър. Звучи очарователно. Искате ли малко кафе, Джаджмънт?

Той си спомни за отворената бира в своя апартамент. По дяволите, ще я използва утре като готви.

— Да, би било чудесно.

— Познавач ли сте?

— Съвсем не.

— Нищо, това ще ви достави истинска наслада. Опитвали ли сте някога ямайско кафе?

— Не, доколкото си спомням.

— Добре, ето че ще имате тази възможност. И вашето слънце изгря.

Джуд се усмихна, изненадан от оживеността на мъжа, който беше изкрещял.

— Ще дойдете ли с мен в кухнята?

— Разбира се.

Там Лари отвори малка кафява торбичка. Поднесе я към лицето на Джуд. Джуд усети силния аромат на кафето.

— Мирише хубаво — каза той.

— Няма как да не мирише. Това е най-хубавото кафе. С какво се занимавате, Джуд?

— Инженер съм — каза той, използвайки обичайното си прикритие. — Работя в „Брехт Брадърс“.

— Звучи ми като немски сироп за гърло.

— Компанията строи мостове, електроцентрали. А вие?

— Преподавам.

— В гимназия?

— Боже опази! Достатъчно се занимавах с тези безочливи, невъзпитани, вулгарни копелета преди десет години. Никога повече! За бога, не!

— На кого преподавате сега?

— На елита — той пусна кафемелачката. — Висш ешелон — Американски сили. Преподавам американска литература.

— А те не са ли вулгарни?

— Техните псувни не са отправени по мой адрес.

— Да, има разлика — каза Джуд.

Той наблюдаваше как мъжът сложи с лъжица от смлените зърна във филтъра на машината за кафе и я включи.

— Голяма разлика. Ще седнем ли?

Отидоха във всекидневната. Лари се разположи на дивана. Джуд седна на стол с облегалка, но не се облегна.

— Наистина се радвам, че се отбихте при мене, Джаджмънт.

— Защо не ми викате Джуд?

— А защо не Джадж[7]?

— Аз дори не съм юрист.

— Ако съдя по външния ви вид, навярно сте добър съдник. На човешкия характер, на положението, на това какво е добро и какво е зло.

— И познахте всичко това по външния ми вид?

— Разбира се. Значи, ще ви наричам Джадж.

— Добре.

— Кажете ми, Джадж, какво ви накара да дойдете и да почукате на вратата ми?

— Чух писъка.

— Разбрахте ли, че е предизвикан от кошмар?

— Не.

— Може би решихте, че някой ме убива?

— Тъкмо това си помислих.

— И въпреки опасността дойдохте. При това невъоръжен. Вие сте смел човек, Джадж.

— Едва ли.

— Или може би сте виждали толкова страшни неща, че възможността да се сблъскате с един прост убиец ви изглежда дреболия.

Джуд се засмя.

— Да, сигурно е така.

— Както и да е. Аз действително се радвам, че дойдохте. Срещу ужасите на нощта няма по-добра противоотрова от приятелско лице.

— Често ли ви спохождат кошмари?

— Почти всяка нощ през последните три седмици. За двадесет и една нощи аз съм имал кошмари деветнадесет нощи поред. Трябва да ви кажа, че ми изглеждат като години.

— Разбирам ви.

— Понякога се чудя, дали изобщо някога съм живял без кошмари. Разбира се, че имаше и такова време. Аз не съм луд, нали ме разбирате, само съм разстроен. Нервен съм. Много. Ужасно нервен бях и съм. Но защо твърдите, че съм побъркан?

— Не съм казал такова нещо.

— Не, разбира се, че не — той се усмихна с крайчеца на устата. — Това е Едгар Алан По. От разказа „Сърцето-издайник“ — за един друг нещастен човек. Нещастен до умопобъркване. Аз приличам ли на умопомрачен?

— Изглеждате уморен.

— Цели деветнадесет нощи!

— Знаете ли какво е предизвикало кошмарите ви? — попита Джуд.

— Сега ще ви покажа — той извади една изрезка от вестник, която лежеше на масата, под списание „Таим“. — Прочетете това, докато донеса кафето.

Той стана от дивана и подаде на Джуд статията от вестника.

Останал сам в стаята, Джуд се отпусна на облегалката и прочете:

ТРИМА УБИТИ В КЪЩАТА НА ЗВЯРА

(МАЛКАСА ПОЙНТ) — Обезобразените трупове на двама мъже и дванадесетгодишно момче бяха намерени късно през нощта в сряда в зловещата туристическа атракция на Малкаса Пойнт — „Къщата на Звяра“.

Според местните власти, полицейският патрул Даниел Дженсън е влязъл в къщата в 23.45 ч. за да търси евентуални мародери. След като не се обадил в управлението, на мястото била изпратена кола. С помощта на доброволци от пожарната команда, полицаи заградили участъка и влезли в загадъчната къща.

Тялото на полицая Дженсън беше открито в коридора на горния етаж, заедно с телата на г-н Матю Зиглър и сина му, Андрю. И тримата очевидно са станали жертва на нападение с нож.

Според Мери Зиглър, съпруга на починалия, Матю бил ядосан от уплахата на сина им след посещението на „Къщата на Звяра“, където бил ходил през деня, и се заканил да му покаже „Звяра“. Малко след 11 часа вечерта в сряда той закарал момчето до „Къщата на Звяра“ с намерението да проникне вътре и да принуди малкия Андрю „да се изправи лице в лице със страховете си“.

„Къщата на Звяра“ е построена през 1902 г. от вдовицата на Лайл Торн — ръководителят на небезизвестната банда на Торн. Оттогава досега в нея са извършени най-малко единадесет загадъчни убийства. Настоящият собственик, Маги Куч, се изнесла от къщата през 1931 година, след като съпругът и трите им деца били „разкъсани на парчета от бушуващ бледолик звяр“, който, както се говорело, влязъл в къщата през прозорец на долния етаж. Скоро след бруталните убийства г-жа Куч отворила къщата за посещения през деня.

Няма сведения за други инциденти до 1951 г., когато две дванадесетгодишни момчета, живеещи в Малкаса Пойнт, влезли в къщата по тъмно. Едното момче, Лари Мейуд, успяло да избяга с леки наранявания. Обезобразеното тяло на неговия приятел, Том Багли, било намерено от детективи призори.

Коментирайки последните убийства, седемдесет и една годишната собственица на къщата обясни: „След като се стъмни, тя принадлежи на Звяра.“ Според шефа на полицията в Малкаса Пойнт, Били Чарлс: „Никакъв звяр не е виновен за смъртта на тримата. Те са били умъртвени от човек, който добре си служи с някакъв остър инструмент. Предполагаме, че ще заловим извършителя веднага.“

Посещенията в „Къщата на Звяра“ са прекратени до приключване на полицейското разследване на убийствата.

Джуд се наведе напред и погледна Лари, който в този момент, с нервна усмивка на лицето, носеше в стаята двете чаши с кафе. Взе една от тях. Изчака Лари да седне. После каза:

— Вие се представихте като Лорънс Мейуд Ашър.

— Винаги съм бил голям почитател на Едгар Алан По. Всъщност предполагам, че до голяма степен именно неговото влияние ме подтикна да изследвам „Къщата на Звяра“ онази нощ с Томи. Когато най-накрая реших, че едно ново име ще бъде много важно за емоционалното ми оцеляване, изглеждаше съвсем на място да приема името на преследвания герой на По — Родерик Ашър.[8]

3

Лорънс Мейуд Ашър пиеше кафето си в крехка чаша от костен порцелан. Джуд наблюдаваше как задържа течността в устата си като вино и й се наслаждава, преди да я погълне.

— Ммм, прелестно е — той погледна нетърпеливо Джуд.

Джуд повдигна чашата си. Хареса му тежкия аромат и отпи. Беше по-силно, отколкото го предпочиташе.

— Не е лошо — каза той.

— Вие сте цар на сдържаните изказвания, Джадж — по лицето на измъчения човек се изписа загриженост. — Наистина ви харесва, нали?

— Хубаво е. Много е хубаво. Просто не съм свикнал с ямайско кафе.

— Никога не свиквайте с нещо, което обичате. Удоволствието се притъпява.

Джуд кимна и отпи още една глътка. Този път кафето имаше по-добър вкус.

— Кошмарите ви с „Къщата на Звяра“ ли са свързани? — попита той.

— Винаги с къщата.

— Изненадан съм, че са предизвикани от статията във вестника, ако се има предвид какво сте преживели тогава.

— Статията, малко или много, съживи кошмарите. Иначе аз постоянно ги сънувах, в продължение на няколко месеца, непосредствено след моето… преживяване. Лекарите предложиха психиатрично лечение, но родителите ми не се съгласиха. Колкото и да бяха разумни, те възприемаха психиатрията като преследване на идиоти и побъркани. Преместихме се от Малкаса Пойнт и кошмарите ми бързо изчезнаха. Винаги съм мислел, че това бе една победа на здравия разум над шарлатанството — той се усмихна, видимо доволен от остроумието си и се отдаде отново на удоволствието да пие кафе.

— За съжаление — продължи той — не можахме напълно да загърбим случката. Непрекъснато ни откриваше поредният журналист, който искаше да напише нещо неизвестно за злополучната туристическа атракция. Това винаги отключваше нови кошмари. Всяко голямо списание публикува статии за историята.

— Виждал съм някои от тях.

— Прочетохте ли ги?

— Не.

— Дрън-дрън сензации! Ах, тези репортери! Знаете ли какво представлява репортерът? „Писател, който чрез догадки си проправя път до истината и я прогонва с буря от думи.“ — Амброуз Биърс. Единственият път, когато позволих на един от тези драскачи да ме интервюира, той изопачи думите ми по такъв начин, че приличах на някакво недоразвито дрънкало. Журналистът беше стигнал до извода, че преживяването ме е умопомрачило! След това си промених името. Досега нито един от тези копелдаци не е успял да ме издири и аз престанах да сънувам кошмарите с чудовището, докато… то отново не си намери жертви.

— То?

— Официалната версия от времето на нападението върху бащата и децата Торн, е била, че това е „той“ — маниак, който си служи добре с ножа, нещо от порядъка на Джек Изкормвача. Всяко нападение, разбира се, се извършва от различен убиец.

— А истината не е тази, така ли?

— Изобщо не е такава. Става дума за звяр. Убиецът е винаги един и същи звяр.

Джуд не се опита да прикрие съмнението, което се появи на лицето му.

— Нека да ви сипя още едно кафе, Джадж.

4

— Аз не зная какво представлява чудовището — каза Лари. — Може би никой не знае. Но аз съм го виждал. С изключение на старата г-жа Маги Куч, аз най-вероятно съм единственият жив човек, който го е виждал. Това не е човешко същество, Джадж. Или ако все пак е човек, е някакъв неописуемо деформиран тип. И е много, много старо. Първото известно нападение се е случило през 1903 година. Тогава президент е бил Теди Рузвелт. Това е същата година, в която братята Райт са полетели в Кити Хок, за бога. Същата година чудовището убило трима души.

— А първият собственик на къщата?

— Тя оцелява. Това е вдовицата на Лайл Торн. Нейната сестра обаче е била убита. Както и двете деца на Лили. Властите прехвърлили отговорността за зверството върху един умствено недоразвит, когото хванали в покрайнините на града. Той бил обвинен, осъден и обесен от балкона на къщата. Още тогава изглежда е било наредено случаят да се прикрие. Знаели са, че обесеният е невинен.

— Защо трябва да са знаели?

— Звярът има големи животински нокти — каза Лари. — Остри и твърди като пирони. Дерат жертвата, дрехите, плътта. Пронизват тялото, за да го приковат към земята, докато чудовището… изнасилва жертвата.

Чашата започна да трака върху чинията. Той я остави на масата и сви пръстите си в юмруци.

— А вас…?

— За бога, не! Той изобщо не ме докосна. Мене не. Но аз видях какво направи на Томи там, в спалнята. Беше толкова… погълнат… за да се занимава с мен. Първо трябваше да свърши с Томи. Надхитрих го! Прозорецът ми остави гадни порязвания. А при падането си счупих ръката, но се измъкнах. Измъкнах се, по дяволите! Оживях, за да разкажа историята!

Той си сипа още едно кафе. Треперещата му ръка постави чашата обратно на масата. Питието като че ли му помагаше да възвърне самообладанието си. С много тих глас каза:

— Разбира се, никой не вярва на моята история. Свикнах да не я разказвам. Сега вече, предполагам, се убедихте, че съм луд.

Той погледна Джуд. В уморените му очи се четеше отчаяние.

Джуд посочи към изрезката от вестника.

— Там казват, че в „Къщата на Звяра“ са намерили смъртта си единадесет души.

— Фактите поне са верни.

— Убийствата са твърде много.

— Да, наистина.

— Някой трябва да сложи край на всичко това.

— Аз щях да го убия, ако имах смелост. Но, господи, като си помисля само, че трябва да вляза в тази къща през нощта! Никога! Не бих могъл никога да го направя.

— След това влизал ли е някой?

— През нощта? Само някой глупак…

— Или човек с много силен мотив.

— Какъв мотив? — попита Лари.

— Отмъщение, идеализъм, пари. Не е ли предлагана награда?

— За този, който убие Звяра? Неговото съществуване не се признава от никого, освен от старата Куч и лудия й син. А те със сигурност не му желаят злото. Този проклет звяр и неговата слава са единственият им източник на доходи. Това вероятно е и единственото, което държи на повърхността градчето. „Къщата на Звяра“ не е нито средновековен замък, нито къща — музей, но ще се изненадате, ако ви кажа колко много хора са готови да платят четири долара на човек, за да се разходят с екскурзовод из такова злокобно място, което не само изтъква, че подслонява легендарно чудовище, но и е станало декор на единадесет брутални убийства. Хората идват от цяла Калифорния, от Орегон, от всеки щат. Семейство, което пътува през Калифорния, не може да мине на стотина километра от Малкаса Пойнт, без децата да започнат да плачат, че искат да посетят „Къщата на Звяра“. Парите на туристите вдъхват живот на града. Ако някой убие животното…

— Помислете си за туристите, които ще привлече трупът му — ухили се Джуд.

— Но загадката вече няма да съществува. Чудовището е сърцето на тази къща. Без него къщата ще умре. Малкаса Пойнт ще я последва по петите, а жителите й не желаят това.

— Искате да кажете, че предпочитат убийствата да продължават?

— Разбира се. По едно убийство от време на време върши чудеса за бизнеса.

— Ако хората в този град са такива, те не заслужават да живеят.

— Колко проницателен е бил баща ви, когато ви е нарекъл Джаджмънт.

— Казахте, че вие самият бихте убили чудовището, стига да можехте?

— Да, стига да бях достатъчно смел.

— Не ви ли е хрумвало да наемете някого, който да го направи вместо вас?

— Кого бих могъл да наема за подобна работа?

— Зависи какво ще платите?

— Колко струва добрият сън през нощта? — в усмивката на хлътналото му лице имаше нещо карикатурно и едновременно с това трагично.

— Можете да го разглеждате като милосърден принос към човешкия род — каза Джуд.

— Като че ли имате предвид някого, който срещу голяма сума би се съгласил да влезе в къщата посред нощ и да очисти чудовището?

— Може би наистина познавам такъв човек — каза му Джуд.

— Колко би струвало?

— Това зависи от риска. Той ще трябва да разбере много повече подробности, преди окончателно да се заеме с работата.

— Можете ли да ме ориентирате приблизително?

— Минимумът ще бъде пет хиляди.

— А максимумът?

— Няма максимум.

— Средствата ми не са бездънни, но мисля, че съм готов да вложа значителна част от тях в такъв проект, ако се наложи.

— Какво ще правите утре?

— Готов съм да чуя предложението ви — каза Лари.

— Защо не се качим на колата рано-рано и не посетим „Къщата на Звяра“.

5

Двете чаши кафе не попречиха на Джуд да заспи, когато се прибра в апартамента си. Заспа веднага и, ако изобщо беше сънувал нещо, когато будилникът иззвъня в 6 часа сутринта, вече не си спомняше нищо.

Четвърта глава

Рой се събуди в голямо двойно легло. До него, с лице надолу и ръце завързани на гърба, лежеше Джони. Беше гола. Въже от простора свързваше китките й с дясната ръка на Рой. Той развърза въжето от ръката си, след това и нейните ръце.

Обърна Джони по гръб. Очите й бяха отворени. Тя погледна в него, през него, покрай него. Сякаш беше сляпа.

— Добре ли спахме? — попита той.

Тя не даваше вид, че го чува.

Постави ръка на гърдите й. Почувства ритмичното биене на сърцето и повдигането, и спадането на гръдния кош.

— Защо нямаш настроение? — попита той и се засмя.

Тя не мигна, нито мръдна. Не трепна, дори когато я ощипа. Нито, когато я погали, засмука, захапа. Нито, когато влезе в нея. Нито, когато трепереше от оргазъм. Нито, когато излезе и стана от леглото.

За всеки случай я завърза.

Облече се с дрехите на баща й. Влезе в кухнята. Докато кафето се вареше, приготви шест резена бекон, три твърдо сварени яйца и две препечени филийки. Занесе ги във всекидневната и включи телевизора.

Телефонът звънна. Той го вдигна.

— Ало?

— Ало? — гласът на жената прозвуча объркано. — Мога ли да говоря с Марв, ако обичате?

— Няма го. Какво да му предам?

— Обажда се Естер. Неговата секретарка. — А, сигурно се чудите защо не е дошъл на работа.

— Дори не се обади.

— Да, не се е обаждал. Снощи получи инфаркт. Всъщност рано тази сутрин.

— О, не!

— Страхувам се, че е така. Последното нещо, което видях, е как го натовариха в линейката.

— А той… той жив ли е?

— Когато пристигна линейката, беше още жив. Аз останах при Джони. Грижа се за нея. Откакто го откараха, не знам нищо.

— Можете ли да ми кажете в коя болница се намира?

— Момент да си спомня. Всичко беше толкова объркано, не съм съвсем сигурен.

— Ще ни се обадите ли, веднага щом разберете нещо за състоянието му?

— С удоволствие.

Тя му даде служебния телефонен номер. Той не го записа.

— Ще ви се обадя, щом получа някакви новини.

— Много ви благодаря.

— Моля.

Затвори телефона, върна се на дивана и започна да яде. Закуската беше още топла.

Когато приключи, потърси телефонния указател. Намери го в едно кухненско чекмедже. Наля си още една чаша кафе и се върна в хола.

Първо потърси на Хейс. Нямаше никаква Дона Хейс. Само тази Хейс, Д., която беше проверил снощи. Това беше нейният апартамент, нямаше никакво съмнение. Беше разпознал част от мебелите.

Запита се дали все още работи в онази туристическа агенция. Как се казваше? Голд? Голдън? Не, Гулд! Сети се. „Гулд Травъл“. Прелисти телефонния указател, намери телефона и го набра.

— „Гулд Травъл“, на телефона мис Уиноу.

— Бих искал да говоря с г-жа Дона Хейс, ако обичате.

— Хейс?

— Дона Хейс.

— Нямаме такава. Имате грешка. Тук е агенцията „Гулд Травъл“.

— Тя работи там или поне работеше.

— Един момент, моля — той изчака почти минута. — Господине, Дона Хейс е напуснала нашата агенция преди няколко години.

— Знаете ли къде е отишла?

— Не! Мога ли аз да ви помогна с нещо? Пътешествие по море ли искате да направите? Имаме чудесни екскурзии…

— Не, благодаря ви.

Потърси името Бликс, Джон. Бащата на Дона. Родителите й със сигурност знаят къде е отишла. Преписа адреса и телефонния номер.

По дяволите, не искаше да се среща с тях. За него бяха последните хора на света, които искаше да види.

Ами Карън? Той се ухили. Изобщо нямаше нищо против да види Карън. Може би тя знае къде се намират онези две кучки.

Струва си да се опита.

Дори и да не знае, едно посещение може да се окаже полезно. Тя винаги му е харесвала.

Как се казваше онзи мъж, за когото се омъжи? Боб някой си. Звучеше нещо като шоколад, Милки У ей? Не. Марс. Боб Марс. Марстън!

Потърси Марстън, намери Робърт, преписа адреса и телефонния номер.

Ще ги посети. Не сега. Не искаше още да си тръгва. Защо да бърза? Можеше да остане още и да се позабавлява.

Отиде в спалнята.

— Хей, Джони. Какво си намислила?

Тя гледаше вцепенено в тавана.

Пета глава

1

Дона се събуди от слънцето и пронизителните крясъци на чайките. Опита се отново да заспи, но тясното, хлътнало от старост легло й попречи. Стана и протегна схванатите си мускули.

Санди все още спеше на другото легло.

Пристъпвайки тихичко по студения дървен под, Дона отиде до прозореца. Вдигна щорите и погледна навън. Отсреща видя мъж, натоварен с куфари, да слиза от боядисаното в зелено бунгало. В големия автомобил го чакаха жена и две деца, които приличаха на него. Пред почти всяко бунгало в „Уелкъм Ин“ можеше да се види паркирана кола или каравана. Някъде наблизо лаеше куче. Тя спусна щорите.

След това потърси с очи телефона. В стаята нямаше такъв.

Докато се обличаше, Санди се събуди.

— Добро утро, миличка. Добре ли спа?

— Чудесно. А ти къде отиваш?

— Отивам да потърся телефон и да се обадя на леля ти Карън — тя си завърза маратонките. — Не искам да се тревожи за нас.

— Може ли да дойда с теб?

— Остани тук и се облечи. Ще се върна след минутка и ще отидем да закусим.

— Добре.

Тя закопча карираната си памучна риза и си взе чантата.

— Няма да отваряш на никого, нали?

— Добре — каза момичето.

Утринният въздух ухаеше на борови иглички — аромат, който й напомняше за топлите сенчести пътеки в планината Сиера Невада, където някога ходеха на екскурзии със сестра си. Преди да се появи Рой. Начинът, по който Рой се държеше в планината, я накара да загуби вкус към дивото. Веднага щом се отърва от него, отново трябваше да започне да ходи по планините. Но може би скоро…

Тя изкачи стълбите до входа на рецепцията и в дъното видя телефонна кабина. Отправи се към нея. Дървеният под скърцаше под краката й, като че ли стъпваше по обрулените от времето дъски на стар кей.

Влезе в кабината, пусна монетите в апарата и набра централата. Поиска разговорът й да се отчете по сметката на домашния й телефон. Свързаха я.

— Ало?

— Добро утро, Карън.

— О, не!

— Това вид поздрав ли е?

— Не ми казвай само, че ти се е повредила колата.

— Ти си ясновидка.

— Да дойда ли да те взема?

— Не, за съжаление ще трябва да го отложим днес.

— Защото все аз печеля, нали?

— Въпросът не е в това.

— Да не са променили свободните ти дни? А толкова добре си прекарвахме понеделниците. В кои дни си свободна сега — петък — събота, вторник — сряда?

— Ясновидството ти се изчерпа.

— Така ли?

— Обаждам ти се от вълшебния курорт Малкаса Пойнт, родно място на небезизвестната „Къща на Звяра“.

— Пила ли си нещо?

— За съжаление съм напълно трезва. Доколкото мога да изчисля, намираме се на около сто и петдесет километра северно от Сан Франциско. Плюс-минус петдесет.

— Мили боже! Не знаеш ли къде се намираш?

— Не съвсем. Сигурна съм, че ако намеря карта…

— А ти всъщност защо си хукнала така презглава? — преди Дона да успее да отговори, Карън продължи. — О, господи, да не би да е излязъл?

— Да, пуснали са го.

— Мили боже!

— Решихме, че е по-добре да изчезнем.

— Правилно. Какво искаш да направя?

— Кажи на мама и татко, че сме добре.

— Ами апартаментът?

— Можеш ли да изнесеш всичко на склад?

— Разбира се, ще се опитам.

— Можеш да се обадиш на фирмата „Бийкън“ или някъде другаде. Съобщи ми колко струва. Ще ти пратя чек.

— А как мога да се свържа с теб?

— Аз ще поддържам връзка.

— Ще се върнеш ли някога тук?

— Не зная.

— Как са могли да го пуснат? Как са могли?

— Предполагам, че се е държал добре.

— Господи!

— Всичко ще се оправи, Карън.

— Кога ще те видя отново? — тя беше готова всеки момент да се разплаче.

— Скоро всичко ще отмине.

— Да, ще отмине. Ако Рой случайно пукне от инфаркт или се преобърне от някой мост, или… — тя се разхлипа. — Господи, какво нещо… как можаха да му позволят?

— Не плачи, моля те. Всичко ще се оправи. Само кажи на мама и татко, че сме добре, а ние ще ти се обаждаме.

— Добре. Аз ще… ще се погрижа за твоя апартамент.

— Внимавай и се пази!

— Разбира се. И ти също. Целуни Санди от мен.

— Ще я целуна. Чао, Карън.

— Чао.

Дона затвори телефона. Пое дълбоко въздух, като се опитваше да овладее вълнението си. След това прекоси площадката пред входа. Вече слизаше по стълбите, когато чу как някаква врата се отвори със скърцане.

— Госпожо?

Тя се обърна и видя едно момиче, което стоеше на вратата на рецепцията. Вероятно беше дъщеря на собственика.

— Да?

— Вие ли сте със закъсалата кола?

Дона кимна.

— Позвъниха от сервиза на „Шеврон“. Техен служител и Куч са се погрижили за нея. Казаха, че ще ви потърсят, когато я докарат.

— Но ключовете са в мен.

— Те нямат нужда от ключове.

— Аз трябва ли да направя нещо?

Момичето повдигна едното си рамо. То беше голо, с изключение на презрамката на блузката. Очевидно не носеше сутиен и зърната на гърдите й прозираха под тънката материя, тъмни и набъбнали. Дона се запита как родителите й позволяват да се облича по този начин.

— Добре. Благодаря за съобщението.

— Пак заповядайте.

Момичето се врътна. Изрязаните дънки бяха цепнати отстрани и разкриваха мургавите й крака почти до хълбоците.

Това момиче само си търси белята, помисли си Дона. Ако Санди се обличаше така…

Дона слезе по стълбите и се отправи през паркинга към тяхното бунгало. Трябваше да изчака Санди да се приготви.

— Искаш ли да закусим тук, в мотела? — попита Дона. — Или да си опитаме късмета в града?

— Хайде да отидем в града — каза нетърпеливо Санди. — Надявам се, че имат понички. Умирам за една поничка.

— Аз пък умирам за чаша кафе.

Те излязоха. Санди присви очи, отвори дънковата си чантичка и извади слънчеви очила. Кръглите им стъкла бяха твърде големи за лицето й. Дона, която рядко носеше тъмни очила, реши, че с тях дъщеря й прилича на мравка, страхотна мравка наистина, но все пак мравка. Трябваше да внимава да не й го каже.

— Какво ти съобщи леля Карън? — попита Санди.

— Каза да те целуна.

— Тенис ли щяхте да играете днес?

— Да.

— Сигурно е била много изненадана.

— Тя разбра за какво става дума.

Стигнаха до пътя. Дона посочи вляво.

— Градът е насам — каза тя. — Имах чувството, че леля ти Карън никога не е чувала за Малкаса Пойнт. Въпреки всичко, мястото е красиво, нали?

Санди кимна. Слънчевите очила се плъзнаха надолу, по носа й. Тя ги бутна с пръст обратно.

— Тук е много е хубаво, но…

— Какво?

— О, нищо.

— Не, хайде, кажи ми.

— А ти защо трябваше да обясняваш на леля Карън?

— Какво да й обяснявам?

— Къде се намираме.

— Реших, че трябва да знае.

— Аха — Санди кимна и нагласи очилата си.

— Защо?

— Мислиш ли, че трябваше да й казваш? Сега знае къде сме.

— На никого няма да каже.

— Няма, освен ако той не я принуди.

Чуха, че идва кола и се качиха на изровения банкет, докато отмине.

— Какво искаш да кажеш, „да я принуди“? — попита Дона.

— Да я принуди да му каже. Както правеше с теб — принуждаваше те да му казваш разни неща.

Дона вървеше мълчаливо и вече не се наслаждаваше на свежия ароматен въздух. Представи си Карън, просната гола на леглото, завързана, а Рой до нея нагрява със запалка върха на отвертка.

— Ти никога не си виждала какво правеше с мен, нали? Той винаги заключваше вратата.

— О, никога не съм виждала това, което е правил в спалнята. Само когато те удряше. А той какво правеше с теб в спалнята?

— Причиняваше ми болка.

— Сигурно е било ужасно.

— Да.

— Как ти причиняваше болка?

— По много начини.

— Обзалагам се, че ще постъпи по този начин и с леля Карън.

— Не би посмял — каза Дона. — Не би посмял.

— Кога можем да си тръгнем оттук? — попита неспокойно Санди.

— Веднага щом поправят колата.

— Кога ще стане това?

— Не зная. Тази сутрин Аксел е отишъл там с човек от сервиза. Ако не се налага ремонт, можем да тръгнем веднага, щом я докарат тук.

— Така ще е най-добре — каза Санди. — Най-добре ще е да се махнем бързо оттук.

2

Решиха да закусят в „Ресторанта на Сара“, от другата страна на бензиностанцията „Шеврон“. След като разгледа поничките, изложени на витрината, Санди се отказа от тях. Поръча си бекон с яйца.

— Това място е отвратително — каза тя.

— Повече няма да се храним тук.

— Ха-ха.

Санди бръкна под масата и сбръчка нос от отвращение.

— Има лепната дъвка.

— Под масите винаги има дъвки. Някои от нас обаче са достатъчно разумни и не си пъхат ръцете там.

Санди подуши пръстите си.

— Отвратително!

— Защо не се измиеш?

— Обзалагам се, че тоалетната е истински „кенеф“ — каза тя и стана от масата, сякаш изгаряше от нетърпение да провери предположението си.

Дона я наблюдаваше усмихнато как пристъпва пъргаво към другия край на заведението. Сервитьорката се приближи и напълни с кафе голямата нащърбена чаша.

— Благодаря.

— Пак заповядай, мила.

Наблюдаваше как сервитьорката се отправя към друга маса. В следващия миг вниманието й бе привлечено от отварянето на вратата.

В заведението влязоха двама мъже. Изпитият изглеждаше твърде млад за бялата си коса. Въпреки че беше добре облечен, със син спортен костюм, в погледа му се четеше безпокойството на човек, който бяга от нещо. Мъжът до него би могъл да бъде негов бодигард. С дълбоки сини очи и лице, което й напомняше за дървена гравюра, той имаше уверения поглед на ченге. Или на войник. Или на водача от Колорадо, който преди много години ги беше завел с Карън на лов за елени, заедно с баща им.

Двамата мъже седнаха пред бара. По-якият от тях имаше светлокестенява коса, равно подрязана над яката на ризата. Широкият му гръб изпълваше светлокафявата риза и я опъваше. Черният колан изглеждаше твърд и нов в сравнение с дънките, които бяха толкова стари, че едната от гайките на кръста беше скъсана и подскачаше върху задния джоб. Грубите му обувки с каучукови подметки изглеждаха още по-стари и от дънките.

Привлечен от силата на нейния поглед, мъжът погледна през рамо. Дона се пребори с порива си да извърне очи. Тя срещна очите му за момент, след това погледна към другия мъж, след това небрежно плъзна поглед по тезгяха. Вдигна чашата. От кафето вече не излизаше пара. Върху тъмната повърхност се беше образувал мазен слой, който отразяваше цветовете на дъгата, подобно на развалено месо. Все пак отпи. Докато оставяше чашата обратно на масата, тя погледна към мъжа още веднъж.

Той вече не я гледаше.

Разочарованието помрачи облекчението й.

Продължаваше да пие кафе и да го гледа. Главата му беше обърната към неспокойния белокос мъж. Той го слушаше. Нечие рамо й пречеше да вижда устата му. Забеляза лека издатина на гребена на носа му, вероятно от някаква стара травма. От ъгъла на веждата му надолу, към скулата, косо се спускаше белег. Дона сведе поглед, страхувайки се, че може отново да привлече вниманието му.

Когато чу бързите познати стъпки, видя, че мъжът се обърна. Той погледна към Санди, после към Дона, а след това отново към приятеля си.

— Чисто ли беше? — попита Дона.

— Нямаше с какво да си избърша ръцете — каза Санди и седна.

— А ти в какво се избърса?

— В панталона. Къде е яденето?

— Може би ще имаме късмет, ако не го донесат.

— Умирам от глад.

— Предполагам, че можем да го опитаме.

Сервитьорката дойде скоро и донесе яйца, кренвирши и сандвичи с кайма. Храната изглеждаше добра, колкото и да беше странно. Докато Дона режеше кренвиршите, стомахът й силно изкъркори.

— Мамо! — закиска се Санди.

— Сигурно се задава буря с гръмотевици — каза Дона.

— Не можеш да ме измамиш. Това бяха червата ти.

— Не е учтиво да се говори така.

Момичето се усмихна. След това, с намръщена физиономия, която изразяваше отвращение, взе стрък магданоз от сандвичите и го захвърли в края на чинията.

Дона погледна към мъжа. Той пиеше кафе. Докато ядеше и говореше със Санди, тя често поглеждаше към него. Видя, че не яде. Очевидно той и приятелят му бяха дошли в заведението само, за да изпият по едно кафе. След малко станаха от бара.

Мъжът тръгна към касата и посегна към джоба на дънките. Неспокойният му приятел запротестира, но загуби спора. След като плати сметката, от джоба на ризата си извади тънка пура. Махна обвивката. Докато смачкваше целофановата опаковка на малка топка, той огледа пространството около бара, търсейки кошче за боклук. Като видя, че няма, пъхна топчето в джоба на ризата. Стисна пурата между зъбите. Очите му внезапно се стрелнаха към Дона. Заковаха се в нея, държаха я във вцепенение като подплашена кошута. Очите му не се отместиха, докато мъжът не драсна клечка кибрит и поднесе пламъка под върха на пурата си. Загаси клечката. След това се обърна, бутна вратата и излезе.

Дона изпусна дълбока трептяща въздишка.

— Добре ли си? — попита Санди.

— Всичко е наред.

— Какво става?

— Нищо ми няма. Добре съм.

— Не изглеждаш толкова добре.

— Привършваш ли с яденето?

— Вече приключих — каза Санди.

— Готова ли си да тръгваме?

— Аз съм готова. А ти няма ли да довършиш закуската си?

— Не. Хайде да тръгваме — тя взе сметката. Ръката й трепереше, когато посегна към портмонето. Пъхна три банкноти под края на чинията и бързо се изправи.

— Какво става?

— Нищо, просто искам да изляза навън.

— Добре — каза момичето неопределено и последва Дона към касата.

Когато излязоха, Дона огледа тротоара. Една пресечка по-надолу някаква възрастна жена с пудел слизаше с мъка от бордюра. Нямаше и следа от двамата мъже. Тя погледна и в другата посока.

— Какво търсиш? — попита Санди.

— Опитвам се да разбера в коя посока е най-добре да тръгнем.

— Вече сме ходили натам — каза момичето и кимна наляво.

— Добре.

Свиха надясно.

— Мислиш ли, че можем да заминем тази сутрин? — попита Санди.

— Не зная колко време ще е нужно. Намираме се поне на един час от мястото, където оставихме колата. Момичето от мотела не каза в колко часа Аксел е отишъл да я вземе.

— Ако няма да тръгваме веднага, защо не отидем да разгледаме „Къщата на Звяра“?

— Не знам, миличкото ми.

— За мен е на половин цена.

— Сигурна ли си, че наистина искаш да разгледаш такова зловещо място?

— Какво представлява то?

— Говори се, че е домът на ужасен Звяр, който убива хора и ги разкъсва. Това е мястото, където преди няколко седмици бяха убити онези трима души.

— О, това ли е мястото?

— Да, наистина.

— УУУУ! Можем ли да го видим?

— Не съм сигурна, че идеята ми харесва.

— О, хайде. Почти стигнахме. Моля те!

— Добре, нищо не ни пречи да проверим в колко часа започват посещенията.

3

Дона стоеше до северната част на желязната ограда и наблюдаваше зловещата, обрулена от времето къща. Изпитваше нежелание да се приближи до нея.

— Не съм сигурна, че ми се прави това, мила.

— Но ти каза, че ще проверим за посещенията.

— Не зная дали изобщо искам да вляза вътре.

— Защо не?

Дона сви рамене. Не искаше да изрази с думи мрачния страх, който усещаше.

— Не знам — каза тя.

Тя премести погледа си от издадения навън скосен прозорец нагоре към балкона с перилата. После зрително обходи разстоянието от триъгълното чело на островърхия покрив до кулата в южния край. Прозорците на кулата не отразяваха нищо. Покривът й представляваше стръмен конус и приличаше на шапка на вещица.

— Страхуваш се, че ще се шашнеш ли?

— Езикът ти достатъчно ме „шашка“.

Санди се засмя и нагласи слънчевите си очила.

— Добре, ще погледнем графика на обиколките. Но не ти обещавам нищо.

Запътиха се към будката за билети.

— Ако те е страх, ще отида сама.

— Ти няма да влезеш вътре сама, малка госпожице!

— За мен е на половин цена.

— Въпросът не е в това.

— А в кое е въпросът?

Можеш никога да не излезеш оттам, внезапно си помисли Дона. Пое дълбоко дъх. Въздухът, който ухаеше на високопланински бор, я успокои.

— В какво е въпросът?

Дона се опита да изкриви лицето си в зла усмивка и проломоти:

— Не искам Звярът да те изяде!

— Ти си ужасна!

— Но не толкова, колкото Звярът.

— Мамо! — смеейки се, Санди размаха дънковата си чанта.

Дона я улови с ръка, вдигна поглед и видя мъжа от кафенето. Очите му бяха приковани в нея. Усмихвайки му се, Дона отби следващата атака от страна на дъщеря си.

В ръката му забеляза син билет.

— Добре, скъпа, стига толкова! Ще направим обиколката. Ще разгледаме къщата.

— Наистина ли? — попита зарадвано.

— Рамо до рамо, ние ще се изправим пред ужасния Звяр.

— Ще го размажа с чантата си — каза Санди.

Докато вървеше към входа, Дона видя как мъжът небрежно се обърна към неспокойния си приятел и му заговори.

— Виж — Санди посочи над касата един дървен циферблат на часовник. На табелата отгоре пишеше: „Следващата обиколка започва в…“, а часовникът показваше десет. — Колко часът е сега?

— Почти десет — каза Дона.

— Ще влезем ли?

— Добре. Хайде да се подредим на опашката.

Те застанаха зад последния човек — дундест пубертет, скръстил важно ръце на корема. Без да помръдне крака, той се обърна целият и изгледа критично Дона и Санди. Каза тихо „Хм“, като че ли присъствието им го обиждаше и наведе рамене.

— Какво му става на този? — прошепна Санди.

— Шшшт.

Докато чакаха, Дона преброи четиринадесет души на опашката пред тях. Въпреки че осем изглеждаха деца, тя видя само две, които можеха да минат в категорията „деца под дванадесетгодишна възраст“, за които имаше намаление. Ако на никой от останалите не се полагаше билет с намаление, тя изчисли, че обиколката носи петдесет и два долара приход.

Никак не е зле, помисли си тя.

Мъжът от кафенето беше трети в редицата.

Млада двойка, мъж и жена, с две русокоси момиченца, пристъпиха към будката за билети.

— Това прави шейсет и четири — каза Дона.

— Какво?

— Долара.

— Колко е часът?

— Остават две минути.

— Не обичам да чакам.

— Наблюдавай хората.

— Защо да ги наблюдавам?

— Интересни са.

Санди погледна майка си. Дори с тъмните очила, които закриваха по-голяма част от лицето й, скептицизмът на Санди беше очевиден. Но тя направи крачка встрани от опашката, за да разгледа хората по-внимателно.

— Демони! — някой пронизително изкрещя. — Таласъми!

Дона рязко се обърна. Застанала на средата на улицата, една слаба бледа жена сочеше към нея, към Санди — към всички тях. Жената беше на не повече от тридесет години. Косата й беше късо подстригана, по момчешки. Жълтата й рокля без ръкави беше смачкана и изцапана. Краката й бяха мръсни и боси.

— Ти, и ти, и ти също! — крещеше тя. — Таласъми! Караконджули! Всичките сте вампири, които изсмукват кръвта на мъртвите!

Вратата на будката рязко се отвори. Оттам изтича мъж с червено от яд лице.

— Махай се оттук, по дяволите!

— Червеи! — крещеше тя. — Всички вие сте червей. Да плащате, за да видите тази мръсотия! Лешояди! Страхливци!

Мъжът измъкна широкия си кожен колан от гайките на панталона и го сгъна на две.

— Предупреждавам те!

— Блудници такива! Блудствате с трупове!

— Това вече е прекалено — мърмореше той.

Жената хукна назад, когато мъжът я подгони с високо вдигнат колан, готов да я удари. Залитайки, тя падна тежко на настилката.

— Продължавай, червей такъв! Таласъмите обичат това! Виж ги тия дръвници! Дай им кръв! За това са дошли!

Изправяйки се на крака, тя разтвори предната част на роклята си. Гърдите й бяха твърде големи за толкова дребна жена. Те се люлееха върху корема й като чували с ориз.

— Дай им зрелища! Дай им кръв! Разкъсай плътта ми! Точно това обичат те!

Той вдигна колана над главата й, готов всеки миг да го стовари.

— Недейте! — думата беше изстреляна бързо и остро.

Пазачът се огледа.

Дона се обърна и видя мъжа от кафенето, който излезе от опашката. Приближи се към човека с колана.

— Ти си гледай твоята работа, приятелче.

Той продължи да върви.

— Нямаме нужда от чужда намеса.

Той нищо не каза на мъжа с колана, но мина покрай него към жената. Помогна й да се изправи. Повдигна роклята, за да покрие раменете й, и внимателно я придърпа отпред. Жената хвана здраво скъсаните краища с трепереща ръка.

Той тихо й заговори. Тя се спусна към него, целуна го необуздано в устата и отскочи встрани.

— Бягайте! Бягайте, за да спасите живота си! — крещеше тя. — Бягайте, за да спасите душите си!

След това хукна по улицата.

Няколко души от опашката се засмяха. Някой смотолеви, че лудата жена е част от атракцията. Други не се съгласиха. Мъжът от кафенето се върна и застана мълчаливо на опашката до приятеля си.

— Слушайте, хора! — извика човекът с билетите. Той тръгна към тях, като поставяше колана обратно в гайките на панталона. — Извиняваме се за закъснението, но съм сигурен, че всички можем да проявим разбиране към момичето. Преди три седмици Звярът нападна съпруга и единственото й дете — разкъса ги на парцали. След това преживяване момичето превъртя. През последните дни, откакто отново започнахме да пускаме посетители, непрекъснато се мотае наоколо. Но сега, тук има една друга жена, жена, която е минала през пречистващия огън на трагедията, и се е обогатила от нея. Това е собственицата на „Къщата на Звяра“ и ваш личен екскурзовод по време на днешната обиколка.

С широк замах той посочи към поляната пред къщата. Към тях се приближаваше приведена, дебела жена.

— Още ли искаш да влезем?

Санди сви рамене. Лицето й бе пребледняло. Беше стресната от истеричната жена.

— Да — каза тя. — Мисля, че да.

Шеста глава

1

Минаха през подвижната преграда на входа и се събраха на тревата пред старата жена. Тя чакаше. Близо до десния й крак в земята беше забит абаносов бастун, а роклята й на цветя се вееше леко. Въпреки че денят беше топъл, тя носеше зелен копринен шал около врата си. Оправи шала и заговори.

— Добре дошли в „Къщата на Звяра“ — произнесе го почтително, с нисък, дрезгав глас. — Казвам се Маги Куч и съм нейна собственица. Започнах да показвам къщата на посетители още през 31-а година, скоро след трагедията, която отне живота на моя съпруг и трите ми деца. Може би си задавате въпроса защо една жена развежда хора из къщата, която е място на голяма лична драма. Отговорът е много прост — пари.

Сред групата се разнесе тих смях. Тя се усмихна любезно, обърна се и накуцвайки, тръгна по пътеката. В началото на стълбите пред входа тя обви петнистата си ръка около колоната и посочи нагоре с върха на бастуна.

— Ето, точно тук обесили горкия Гюс Гаучър! — продължи Маги. — Бил на осемнайсет години и отивал при брат си, който работел в Сан Франциско. Той спрял тук следобед на 2 август, 1903 година и нацепил дърва за Лили Торн, първоначалната собственица на къщата. За отплата го нахранила и Гюс си тръгнал. Същата нощ Звярът нападнал за първи път. Не оцелял никой, освен Лили, която изтичала на улицата и крещяла, като че ли била видяла самия дявол. Градът незабавно се вдигнал и създал група за самоотбрана. Претърсили къщата от мазето до тавана, но не намерили никакво живо същество — само разкъсаните сдъвкани тела на сестрата на Лили и двете малки момчета. Тръгнали да претърсват залесените хълмове и попаднали на Гюс Гаучър, потънал в дълбок сън. Някои от хората в града си спомнили, че същият следобед го видели около къщата на Торн и решили, че той е убиецът, когото търсят. Дали го под съд. Нямало никакви свидетели, тъй като всички били загинали, с изключение на Лили, която не била на себе си. Въпреки всичко, набързо го признали за виновен. Още същата нощ тълпата го извадила насила от стария затвор. Довлекли бедния момък точно на това място, преметнали въже около стълба на балкона, ей там, горе, и го обесили. Разбира се, Гюс Гаучър никого не е убивал. Направил го е Звярът. Хайде да влезем.

Те изкачиха шест дървени стъпала до покритата веранда.

— Както виждате, врата тук е нова. Оригиналната беше разбита с изстрели преди три седмици. Може би сте я видели в новините. Единият от нашите местни полицаи стреля във вратата, за да влезе вътре. По-добре, разбира се, щеше да направи, ако беше останал отвън.

— Кажете ми — попита самонадеяното момче, — как са влезли двамата Зиглър?

— Промъкнали се вътре като крадци. Счупили са един прозорец отзад.

— Благодаря — той хвърли една усмивка на останалите от групата, очевидно доволен от услугата, която им беше направил.

— Нашата полиция — продължи Маги Куч — развали една стара ключалка, която стоеше на тази врата. Но ние запазихме пантите и чукчето — тя потупа с бастуна месинговото чукче. — Прилича на маймунска лапа. Лили Торн го е закачила тук. Имала слабост към маймуните.

Маги отвори вратата. Групичката я последва вътре.

— Някой от вас да затвори вратата, ако обича. Не искам да влязат мухи.

Тя посочи с бастуна.

— Ето ви още една маймуна.

Дона чу как дъщеря й тихо извика. Препарираната маймуна до стената, с вдигнати напред ръце, стоеше озъбена, сякаш готова да захапе.

— Това е поставка за чадъри — каза Маги. Тя пусна бастуна си в кръга, който образуваха ръцете на маймуната, след това го сграбчи отново.

— Сега ще ви покажа мястото на първото нападение. Минете оттук направо в салона.

Санди хвана ръката на Дона. Погледна неспокойно майка си, докато влизаха в стаята отляво на вестибюла.

— Когато дойдох в тази къща, още през 31-а година, всичко беше точно така, както Лили Торн го е оставила в нощта на нападението на Звяра — двайсет и осем години преди това. Оттогава никой не беше живял в къщата. Никой не се бе осмелил.

— А вие защо се осмелихте? — попита самонадеяният дебеланко.

— Съпругът ми и аз бяхме лековерни, чисти и наивни. Накараха ни да повярваме, че горкият Гюс Гаучър е направил онази мръсотия на семейство Торн. Нищо не ни каза за Звяра.

Дона погледна към мъжа от кафенето. Той стоеше някъде пред нея, до своя белокос приятел. Дона вдигна ръка.

— Г-жо Куч?

— Да?

— Вече знае ли се със сигурност, че Гюс Гаучър е бил невинен?

— Не зная колко „невинен“ е бил.

Някои от посетителите се засмяха. Мъжът се обърна към Дона. Тя отбягна погледа му.

— Може да е бил буен и свадлив, може да не е бил стока. Със сигурност не е имал много ум в главата. Но всички в Малкаса Пойнт са знаели в мига, когато са затворили очите на горкия човек, че не той е нападнал семейство Торн.

— Как са могли да знаят?

— Той не е имал острите нокти, скъпа.

Няколко души в групата изхихикаха. Пълното момче вдигна веждите си въпросително към Дона и се обърна. Мъжът от кафенето продължаваше да я гледа. Тя срещна погледа му. Очите му я приковаха, проникнаха в нея и предизвикаха топлина в слабините й. Той не отмести погледа си дълго време. Дона се опита да овладее вълнението си и да запази самообладание. Най-сетне успя отново да съсредоточи вниманието си върху думите на Маги Куч.

— … През прозореца в кухнята. Ако може само да заобиколите този параван.

В мига, в който стигнаха пред трикрилния параван от папиемаше, който отделяше един ъгъл на стаята, някой изкрещя. Някои от посетителите ахнаха от страх. Други смотолевиха нещо. Трети охкаха с отвращение. Дона последва дъщеря си покрай паравана и зърна на пода разперена окървавена длан. Санди рязко се дръпна назад и се блъсна в майка си.

Маги се кискаше злорадо на реакцията на групата.

Дона и Санди заобиколиха паравана. На земята лежеше по гръб разкъсана жена. Беше качила високо десния си крак върху прашната възглавница на една кушетка. Светещите й очи гледаха втренчено нагоре. Окървавеното й лице беше изкривено в гримаса, която изразяваше ужас и агония. От мръсната й нощница бяха останали само дрипи, които едва покриваха гърдите и срамните й части.

— Звярът разкъсал паравана — каза Маги — и скочил от гърба на кушетката, като изненадал Етел Хюс. Ето го и списанието, което е четяла в онзи момент — Маги протегна бастуна си през тялото и прелисти списанието. — Всичко е точно така, както е било в кървавата нощ — тя се усмихна любезно. — Освен тялото, разбира се. Това восъчно копие беше изработено от фирмата „Клод Дюбоа“ още през 1936 година, по мое желание. Кълна ви се, че всичко е достоверно, до най-малката следа от ухапване на бедната й шия. Използвахме снимки от моргата. Разбира се, това е дрехата, която Етел е носила онази нощ. Тези тъмни петна са от нейната кръв.

— Била ли е сексуално малтретирана? — попита напрегнато белокосият мъж.

Любезността мигновено изчезна от очите на Маги и тя го погледна сурово.

— Не!

— Чух нещо друго.

— Аз не мога да отговарям за онова, което сте чули, господине. Знам само това, което знам. Аз знам за Звяра в тази къща повече от всеки друг човек, жив или мъртъв. Звярът на тази къща никога не се е гаврил с телата на своите жертви.

— Извинете ме тогава — каза той студено.

— След като умъртвил Етел, звярът вилнял из салона. Съборил от камината този алабастров бюст на Цезар, при което се счупил носът — носът лежеше върху поставката на камината, в съседство с бюста. — Хвърлил в камината няколко статуетки. Обръщал столове. Тази изящна масичка от палисандрово дърво била хвърлена през издадения прозорец. Врявата, разбира се, разбудила останалата част от къщата. Стаята на Лили била точно отгоре — Маги посочи с бастуна си високия таван. — Звярът сигурно е чул стъпките. Причакал я на стълбите.

Тя изведе с мълчание групата от салона и я поведе нагоре по-широкото стълбище към коридора на втория етаж. Тръгнаха наляво. Маги пристъпи през прага на странична врата и влезе в една спалня.

— Сега се намираме над салона. Точно тук е спяла Лили Торн онази нощ — восъчна фигура, облечена в дантелена розова нощница, седеше изправена в леглото и гледаше уплашено над месинговата му рамка. — Когато се събудила от суматохата на долния етаж, Лили тътрила тоалетката оттам — тя посочи с бастуна си тежката маса от палисандрово дърво и огледало до прозореца — дотук и преградила вратата. След това успяла да избяга през прозореца. Скочила върху покрива на издадения прозорец по-долу, след това на земята. Винаги съм се чудила, защо не се е опитала да спаси децата си.

Те последваха Маги и излязоха от спалнята.

— Когато звярът разбрал, че не може да влезе в стаята й, тръгнал по коридора — оттук.

Минаха покрай горната площадка на стълбището. Някъде пред тях, в средата на коридора, се виждаха четири стола. Между столовете беше опънато въже от простор, което ограждаше пространството между тях. Групата се промъкна между въжето и стената.

— Тук ще изложим новите експонати, фигурите вече са поръчани, но едва ли ще ги получим преди пролетта.

— Това е срамота — каза саркастично на жена си мъжът с двете деца.

Маги влезе през една врата вдясно.

— Звярът намерил тази врата отворена — каза тя.

Прозорците на стаята гледаха към залесения хълм зад къщата. Двете месингови легла в тази стая приличаха много на леглото в стаята на Лили, само завивките бяха в безпорядък. В ъгъла, до умивалника, стоеше люлеещо се дървено конче с избелели цветове.

— Ърл е бил на десет години — каза Маги. — Брат му, Сам, на осем.

Разкъсаните и сдъвкани восъчни тела бяха проснати между двете легла, с лица към пода. И двете фигури бяха облечени с остатъците от раирани пижамки, които скриваха само дупетата им.

— Да си вървим — каза мъжът с двете деца. — Това е безвкусно прикритие на вулгарно воайорство!

Жена му се усмихна извинително на Маги.

— И за това дванадесет долара! — изруга мъжът. — Вървете по дяволите!

Съпругата и децата го последваха и излязоха от стаята.

Една спретната жена с бяла блуза и къси панталони хвана момченцето си за лакътя.

— И ние си отиваме.

— Но…

— Няма какво да обсъждаме. Видяхме достатъчно.

— Искам още!

Тя го издърпа през вратата.

Когато си отидоха, Маги тихо се разсмя.

— Тръгнаха си, преди да сме стигнали до най-интересната част — каза тя.

Сред останалите от групата се разнесе нервен смях.

2

— Бяхме прекарали шестнайсет нощи в тази къща, преди да се появи Звярът — тя ги поведе по коридора, покрай столовете и покрай стълбището. — Съпругът ми, Джоузеф, изпитваше отвращение от стаите, в които се бяха случили убийствата. Това е една от причината да ги изоставим и да се настаним другаде. Синтия и Даяна не бяха толкова придирчиви. Те спяха в стаята на момчетата, където бяхме току-що.

Маги поведе групата през една врата вдясно, срещу спалнята на Лили. Дона потърси с поглед други восъчни тела по пода, но не видя нищо, въпреки че единият ъгъл и прозорецът бяха скрити зад четирикрилен параван от папиемаше.

— Джоузеф и аз спяхме тук. Беше през нощта на седми май 1931 година. Преди повече от четиридесет години, но всичко се е запечатало в главата ми. Същия ден валя много дъжд. Започна да спира едва след като се стъмни. Бяхме отворили прозорците. Чувах ръменето навън. Момичетата бяха дълбоко заспали в края на коридора, а малкият Теодор спеше в детската стая. Заспах спокойна, с усещането за сигурност. Но около полунощ ме събуди силен трясък от счупено стъкло. Шумът идваше от долния етаж. Джоузеф, който също го чу, стана много тихо и отиде на пръсти до скрина. Той винаги си държеше тук пистолета — отваряйки едно от горните чекмеджета, тя извади един 45-калибров „Колт“. — Този пистолет.

Звукът, който се чу, когато вдигна предпазителя, беше адски силен.

Стискайки бастуна под мишница, тя хвана здраво затвора на автоматичния пистолет и бързо го плъзна напред и назад, при което се чу шумното стържене на металните части. Палецът й внимателно свали ударника. Остави пистолета обратно в чекмеджето.

— Джоузеф взе пистолета и излезе от стаята. Когато чух стъпките му по стълбите, и аз се измъкнах от леглото. Възможно най-тихо тръгнах из коридора. Трябваше да стигна до децата си, нали разбирате.

Групата я последва в коридора.

— Стоях точно тук, на горната площадка на стълбището, когато чух изстрелите на долния етаж. Джоузеф нададе такъв писък, какъвто никога преди не бях чувала. Чувах шум от тътрещи се, а след това галопиращи крака. Стоях точно тук, замръзнала от страх, и слушах как стъпките се качват по стълбите. Исках да избягам и да отведа децата си на безопасно място, но страхът ме беше приковал здраво и не можех да мръдна. От тъмнината пред мене изникна звярът. Не видях как изглежда, но ходеше изправен като човек. Издаваше нещо като смях, а след това скочи върху мен и ме свали на пода. Разкъсваше ме с нокти и зъби. Опитах се да се съпротивлявам, но не можех да се боря с него. Готвех се да посрещна смъртта, когато малкият Теодор започна да плаче в детската стая, в края на коридора. Звярът слезе от мене и се втурна към детската стая. Колкото и да бях ранена, аз хукнах след него. Трябваше на всяка цена да спася бебето си.

Групата я последва до края на коридора. Маги спря пред една затворена врата.

— Тази врата беше отворена — каза тя и почука по нея с бастуна. — На светлината от нейните прозорци видях как бледоликият Звяр издърпа детето ми от люлката и се хвърли върху него. Разбрах, че не мога да помогна на моя малък Теодор. Наблюдавах какво става, изпълнена с ужас, когато някой ме дръпна за нощницата. Бяха Синтия и Даяна, целите в сълзи. Хванах ги за ръка и ги отведох тихо от вратата на детската стая.

Тя поведе групата отново покрай свързаните с въже столове.

— Бяхме точно тук, когато озъбеният Звяр изтича от детската стая. Това беше най-близката врата — отвори я и им показа стръмно, тясно стълбище, което свършваше с друга врата. — Ние се шмугнахме тук и аз успях да затворя вратата в последния миг. Трите изтичахме по тези стълби, препъвайки се, като надавахме викове в тъмнината. На горната площадка минахме през онази врата. Заключих я след нас. Седнахме в мухлясалия тъмен таван и зачакахме. Чухме, как Звярът идваше по стълбите. Смееше се и съскаше. Душеше вратата. И тогава, някак си толкова бързо, че ние не успяхме да мръднем, вратата се отвори рязко и Звярът скочи между нас. Първо уби Синтия и Даяна. После нападна и мен. Държеше ме здраво с ноктите си. Чаках да ми изтръгне живота. Но не го направи. Просто стоеше върху мене и дишаше с отвратителния си дъх в лицето ми. След това слезе. Обходи бързо тавана и изчезна. След онази нощ никога не съм го срещала. Но други го видяха.

3

— Защо не ви е убил? — попита момичето, чието кръгло лице беше покрито с акне.

— И аз често си задавам този въпрос. Сигурно никога няма да разбера — поне не в този живот. Но понякога си мисля, че Звярът ме остави „в тоз мрачен свят да дишам“, за да „разкажа за него и каузата му“, както Хамлет моли Хорацио в предсмъртния си монолог. Може би не е искал, заради неговите престъпления да пострада още някой като Гюс Гаучър.

— Вие като че ли — каза белокосият мъж — признавате на Звяра някаква заслуга.

— Хайде да видим тавана — каза самонадеяният дебеланко.

— Тавана не показвам. Държа го заключен — винаги.

— Тогава детската стая.

— И нея не показвам — никога.

— Нямате ли повече манекени?

— На моите близки няма восъчни фигури — каза тя.

С вдигнати вежди момчето огледа групата, като че ли търсеше други, които споделяха неговото презрение към изборността в представянето на историята.

— Ами онези две момчета? Те не са ли ваши близки?

— Двете момчета, за които говори този млад човек, са Том Багли и Лари Мейуд — тя затвори вратата към стълбата за тавана и поведе групата обратно по коридора към нейната спалня. — Том и Лари бяха на дванайсет години. Познавах ги добре и двамата. Дойдоха на няколко обиколки и може би знаеха за „Къщата на Звяра“ повече, отколкото всеки друг. Един господ знае защо не проявиха повече разум, за да не стъпват тук през нощта. Не бяха невежи като тези Зиглърови — знаеха много добре какво може да ги сполети. Дойдоха тук, прониквайки през нощта, така или иначе. Това беше през 51-а година. Били са доста време в къщата, вдигайки шум. Опитали са се да отключат детската стая и тавана, но не успели. Въртели са се, слухтели са, пъхали са си носа в тази стая, когато дошъл Звярът. Той повалил на земята Том Багли, а Лари Мейуд побягнал към прозореца.

Маги отмести паравана, който скриваше прозореца и част от пода пред него. Някои от групата подскочиха назад. Момичето с акнето се завъртя, запушвайки си устата. Една жена мърмореше:

— Истина ли е това? — гласът й беше пълен с отвращение.

Восъчната фигура на Лари Мейуд, който се опитва да отвори прозореца, гледаше назад към същото обезобразено тяло, както другите зрители в стаята. Дрехите бяха разкъсани и фигурата беше гола, с изключение на задните части. Кожата на гърба — дълбоко набраздена. Главата лежеше на половин стъпка от размазания врат, с лице нагоре, отворени очи и зяпнала разкривена уста.

— Оставяйки приятеля си на милостта на Звяра, Лари Мейуд скочил от…

— Аз съм Лари Мейуд! — изкрещя беловласият мъж. — А ти лъжеш! Томи беше мъртъв! Той умря преди аз да скоча. Видях как Звярът му изтръгна главата! Не съм страхливец! Не съм го оставил тук да умре!

Санди стискаше здраво ръката на Дона.

Едно от децата започна да реве.

— Това е клевета! Абсолютна клевета! — пробивайки си път, мъжът излезе от стаята.

Приятелят му от кафенето го последва.

— Стига ми толкова — прошепна Дона.

— И на мене.

— Това слага край на нашата обиколка тази сутрин, дами и господа — Маги напусна стаята, следвана от групата. — На първия етаж имаме магазин за сувенири. Можете да си купите илюстрирана брошура за историята на „Къщата на Звяра“. Можете да се снабдите с цветни диапозитиви 35 мм от къщата, включително и със сцени от убийствата. Имаме и фланелки с „Къщата на Звяра“, лепенки и всякакъв вид сувенири. Експонатите на Зиглърови ще бъдат готови следващата пролет. Не ги пропускайте!

Седма глава

1

— Представяш ли си, тази стара вещица да разправя, че съм избягал и изоставил Томи, за да спася собствената си кожа! Тази стара чанта кокали! Каква мерзост! Ще я дам под съд!

— Не трябваше да издаваш самоличността си.

— Да, съжалявам — той поклати глава, намръщен и отчаян. — Но, Джадж, ти чу какво каза тя за мене.

— Да, чух.

— От нея лъха зловонието на ада!

— Извинете! — зад тях се чу женски глас.

— О, не-е! — промърмори Лари.

Те се обърнаха към жената, която бързаше по тротоара към тях и водеше със себе си русо момиче. Джуд разпозна и двете.

— Ще изтичаме до колата — прошепна Лари.

— Едва ли е необходимо.

— Джадж, моля те! Със сигурност е някоя репортерка или някакъв друг вид от онези безскрупулни типове, които търсят сензации.

— На мене не ми изглежда такава.

— О, за бога! — той потропа с крак. — Моля те!

— Ти върви в колата. А аз ще видя какво иска.

Джуд му подаде ключовете. Лари ги грабна и избяга няколко крачки напред.

— Никак не обича журналистите — каза Джуд.

— Не съм журналистка.

— И аз така си помислих.

Тя се усмихна.

— Но ако не сте от пресата, защо тогава ни преследвате?

— Страхувах се, че ще изчезнете.

— Така ли?

— Да — с глава наклонена на една страна, тя сви рамене. — Казвам се Дона Хейс — протегна ръката си. Джуд я хвана леко. — Това е дъщеря ми, Санди.

— Аз съм Джуд Ръкър — каза той, като продължаваше да държи ръката й. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Видяхме ви на закуска.

— Аз не съм — каза Санди.

— Добре, само аз ви видях.

Джуд се намръщи и, забавлявайки се, продължаваше да държи ръката й.

— О, да! Вие седяхте на масата зад мен, нали?

Дона кимна.

— Бяхме и на обиколката.

— Да, точно така. Хареса ли ви?

— Според мен беше ужасно.

— Според мен беше чудесно — каза момичето. — Толкова ужасяващо.

— Беше ужасяващо, наистина — той обърна очи към Дона, но не каза нищо, а стоеше в очакване.

— Както и да е — каза тя и си пое дълбоко дъх.

Въпреки че се усмихваше, изглеждаше разтревожена.

— А какво ще кажете за лудата жена преди обиколката? — попита го Санди.

Тревогата внезапно изчезна от лицето на Дона. С глас, изпълнен с искреност, тя сподели:

— Точно затова исках да говоря с вас, затова ви проследих по този начин — тя се усмихна срамежливо. — Исках да ви кажа колко хубаво беше, че защитихте онази жена — как й помогнахте. Беше толкова на място.

— Благодаря.

— Трябваше да му разбиете мутрата на онзи глупак — допълни Санди.

— За малко да го сторя.

— Трябваше да му забиете една.

— Той се оттегли.

— Санди обича насилието — каза Дона.

— Е — каза Джуд.

Той изрече това междуметие и го остави да виси като точка, поставяща край на неговото участие в разговора.

— Е — повтори като ехо Дона. Въпреки че усмивката й продължаваше да стои на лицето, Джуд видя как започва да изчезва. — Просто исках да ви кажа… колко много ми хареса как помогнахте на жената.

— Благодаря. Беше ми приятно да се запозная и с двете.

— И на мене ми беше приятно — каза Санди.

Дона тъкмо щеше да си дръпне ръката, но Джуд я хвана по-здраво в своята.

— Бързате ли много? Искате ли да изпием по една водка? С доматен сок? — попита той.

— Ами…

— Санди — каза той, — какво ще кажеш за една кола или севън-ъп?

— Дадено!

— А вие? — обърна се той към Дона.

— Да, разбира се. Защо не?

— Мисля, че в „Уелкъм Ин“ имат това, което търсим. Вие пеш ли сте?

— Да, цяла сутрин ходим — каза Дона.

— В такъв случай, ще ви закарам до вратата с моята кола — той стигна с тях до крайслера и видя, че е заключен.

Лари му се усмихваше и умираше от удоволствие. Джуд му показа с жестове да отвори. Прозорецът на предната дясна врата се спусна бавно със свистене.

— Кажи? — попита Лари невинно.

— Те са ни приятелки.

— Може би, но са твои приятелки.

Джуд се обърна към Дона.

— Трябва да го очаровате.

Тя се наведе. Когато очите им бяха на едно ниво, каза:

— Казвам се Дона Хейс — подаде ръката си през прозореца.

Лари я пое, здрависа се бързо и се усмихна напрегнато.

— Признайте си, че сте репортер.

— Работя като туристически агент в една компания.

— Не е вярно.

— Вярно е.

— Така е — потвърди Санди.

— Тебе никой не те пита — отговори й грубо Лари.

Санди започна да се киска.

— А тя коя е?

— Това е Санди, дъщеря ми.

— Дъщеря, значи? Тогава сте омъжена?

— Вече не съм.

— Ааа! Значи сте феминистка!

Санди се обърна, като се смееше неистово.

— Не обичате ли феминистките? — попита го Дона.

— Само с кетчуп — отвърна той.

Когато Дона се засмя, ъгълчетата на устата на Лари започнаха да потръпват от прикрита радост.

— Предполагам… — той преглътна. — Предполагам, че ще бъда изгонен на задната седалка с госпожица Кис-кис — после отключи вратата и излезе от колата.

Дона се качи в колата. Настани се бързо по средата на предната седалка.

— Госпожица Кис-кис може да се разположи сама отзад.

— Най-сетне истинска дама! Запознах се с истинска дама! — Лари седна до нея.

Тя отключи вратата на Джуд, докато Лари се пресягаше да отключи задната врата.

— Накъде сме? — попита Лари, тупайки се по краката.

— Към „Уелкъм Ин“ — каза Джуд. — Ще изпием по нещо и ще обядваме.

— Великолепно! Купон! Обичам купоните — той погледна през рамо. — Не обичате ли купоните, г-це Кис-кис?

— Намирам ги за очарователни — отговори Санди и избухна в нов пристъп на истеричен смях.

Докато минаваха покрай бензиностанцията „Шеврон“, Санди извика:

— Ето я нашата кола!

— Повредена ли е? — попита Лари.

Дона каза:

— Снощи имахме малко произшествие.

— Надявам се, че не е нещо сериозно.

— Просто няколко драскотини.

— Искате ли да спра? — попита Джуд.

— Да, ако обичате.

Спря пред бензиностанцията. Лари излезе от колата, за да мине Дона. След това се качи обратно и затвори вратата.

— Предполагам, че една жена много лесно може да разглоби една кола — каза Лари, като оглеждаше момичето. — Майка ти как успя да го направи?

Джуд не чу отговора на момичето. Цялото му внимание бе погълнато от Дона — от начина, по който слънцето си играеше с буйната й кестенява коса, от вътрешната извивка на гърба и закръглените половини на дупето й, които мърдаха под джинсите, докато вървеше. Пред канцеларията тя се спря с един мъж, облечен в работен комбинезон и самодоволна усмивка. Приказваха. Дона застана на левия си крак и пъхна ръка в задния си джоб. Кимна с глава. С грациозно завъртане последва мъжа до колата, където той отвори предния капак и поклати глава.

Джуд гледаше как косата й се спусна надолу, от едната страна на лицето, докато се навеждаше за да погледне под капака. Изправи се, като продължаваше да говори.

— Аууу — чу той гласа на Санди.

Мъжът затвори капака на колата.

Дона му говореше и кимаше, докато онзи говореше. Тя пъхна и двете си ръце в предните джобове и застана отново на левия си крак. След това се завъртя. Отправи се с големи крачки към колата на Джуд, сви рамене, направи физиономия да изрази негодувание и се усмихна.

Лари излезе, за да я пусне да мине.

— Ами — каза тя на Джуд — все още има надежда, но трябва да изпратят нов радиатор от Санта Роза.

— Това ще отнеме два дни, така ли?

— Каза, че евентуално можем да тръгнем утре.

— Чак утре? — Санди попита разтревожено.

— Няма друг начин, миличко.

— Налага ли се да стигнете някъде бързо? — попита Джуд и подкара колата.

— Не, не конкретно. Просто два дни в този град е с два дни повече, отколкото имахме намерение да останем. Това е всичко.

— Аз съм прекарал дванадесет години в този прекрасен град — каза Лари. — Ще се удивите, ако разберете колко много неща могат да се правят тук.

— Какви например? — попита Санди.

— Най-разпространеният спорт досега е да седиш на ъгъла на двете главни улици и да наблюдаваш как се сменят светлините на светофара.

— Ужас!

— Отседнали ли сте някъде? — попита Джуд.

Дона кимна.

— Имаме стая в мотела „Уелкъм Ин“.

— Хей, това не е ли радостно съвпадение! — възкликна Лари. — И ние! Всички ли играем бридж?

— Никога не съм играл карти — каза Джуд.

— Не се прави!

— Освен това, вече имаме планове за вечерта.

— Вярно!

— Трябва да свършим една работа — каза той на Дона.

— Само за един ден ли сте в града? — попита тя.

— Може да останем няколко дни. Трудно е да се каже на този етап. Зависи от това как ще тръгнат нещата.

— С каква работа се занимавате?

— Ние работим за… — изведнъж той осъзна, че не иска да лъже. Не и тази жена. Необходимостта да запази прикритието си не беше толкова голяма, колкото обикновено, и не си струваше загубата. — Бих предпочел да не ви казвам.

— Няма проблеми. Извинявайте за любопитството.

— Няма нищо, не се…

— С удоволствие ще им разкажа за нашата работа.

— Лари!

— Ние възнамеряваме да…

— Недей!

— Да убием Звяра.

— Моля? — попита Дона.

— Кеф! — извика Санди.

— Звярът. Чудовището от „Къщата на Звяра“. Джаджмънт Ръкър и аз ще го повалим!

— Наистина ли? — попита Дона, като се обърна към Джуд.

— Вярвате ли, че има Звяр? — попита той.

— Все пак нещо е убило всичките тези хора.

— Или някой — каза Джуд.

— Убиецът на Том Багли не беше човешко същество — настояваше Лари.

— А какво беше? — попита Санди.

— Ще ти покажем трупа му — каза Лари — и тогава сама ще решиш какво е.

— Какво е труп?

— Мъртво тяло, миличко.

— О, отвратително.

— Имаме план — каза Джуд — да открием какво или кой убива хората в тази къща. След това ще се справим с него — той й се усмихна. — Обзалагам се, че не знаехте, че пътувате с двойка безумци. Все още ли сте съгласна да изпиете един коктейл с нас?

— Сега имам нужда да изпия два.

2

— Извинете — каза Дона. Тя дръпна стола си назад. — Ако питиетата пристигнат преди да съм се върнала, не ме чакайте.

— И аз ще дойда — каза момичето.

Джуд ги наблюдаваше, докато вървяха през препълненото заведение. След това се наведе към Лари. Много тихо му каза:

— Затваряй си устата. Ако още някой разбере за какво сме дошли в града, работата е приключила. Ще задържа предплатата, ще се върна обратно в Сан Франциско и край.

— Но, Джадж. Какво толкова може да стане…?

— Ще загине още някой.

— О, добре. Щом настояваш.

— Настоявам.

Докато си пиеха коктейлите и обядваха, никой повече не спомена „Къщата на Звяра“. Когато вече привършваха, Лари им каза, че знае една пътека, която води през тесен проход надолу към плажа.

След като се наобядваха, всички заедно отидоха до рецепцията на мотела и се регистрираха за още една нощ. След това се разделиха, като оставиха Дона и Санди да си облекат банските костюми. Джуд се отпусна на леглото, с кръстосани крака и ръце, сгънати под главата. Заспа.

— Ето ги! — съобщи Лари, като го събуди. Неспокойният мъж се махна от прозореца и се огледа в огледалото на тоалетката. — Как изглеждам?

Джуд се взря в ризата на червени цветя и белите къси панталони.

— Липсва ти панамена шапка?

— Не успях да взема всичко необходимо.

Излязоха от бунгалото. Лари се спусна напред да посрещне двете дами, а Джуд остана назад, за да огледа Дона. Тя носеше синя риза с навити ръкави. Под висящите краища на ризата се виждаха краката й — стройни и мургави. Беше без бански костюм.

— Надявам се, че под блузата не си „натюр“ — каза Лари.

— Почакай и ще видиш.

— О, моля те, позволи ни да надникнем. Само мъничко.

— Не може.

— Моля те.

Санди се превиваше от смях и замахна с дънковата си чанта към Лари. Той се завъртя и се наведе. Чантата го хлопна по гърба.

— Жестоко джудже! — извика той.

Момичето отново започна да върти чантата.

— Стига толкова, миличко.

— Но той е необикновен — каза Санди задъхано, продължавайки да се смее.

— Винаги ли се държи така? — Дона попита Джуд.

— Запознах се с него едва снощи.

— Наистина ли?

— Джаджмънт никога не лъже — каза Лари.

Качиха се в крайслера на Джуд и Лари започна да го упътва как да стигнат до крайбрежната улица покрай бензиностанцията „Шеврон“, покрай „Ресторанта на Сара“ и надолу, през още две пресечки с магазини. От лявата страна, пред тях, се изпречи „Къщата на Звяра“. Разговорите и смеховете внезапно секнаха, но никой не спомена къщата.

Лари пръв наруши тишината.

— Свий вдясно — по онзи черен път.

Джуд зави.

— Тук ли живее майката на Аксел? — попита Санди, сочейки към тухлената къща.

— Да — каза Дона.

Джуд погледна към тухлената къща отляво и видя, че е без прозорци.

— Странно — промърмори той.

— Наистина — каза Лари и попита Дона: — Откъде познаваш Аксел?

— Той ни докара снощи в града?

— Странна птица е.

— Той е със забавено развитие — обясни Санди.

— Естествено, с майка като Маги Куч…

— Какво?

— Майката на Аксел е Маги Куч, собственицата на „Къщата на Звяра“, екскурзоводката на обиколките.

— Така ли?

— Да.

— Омъжила ли се е повторно след убийствата? — попита Дона.

— Карай вдясно, Джадж. Не, но е имала връзки. В града се предполага, че Уик Хапсън е бащата на Аксел. Той работи за Маги от самото начало и живеят заедно.

— Мъжът, който продава билети на касата? — попита Дона.

— Точно така.

— Приятно семейство — каза Джуд. — Къщата няма прозорци.

— Наистина няма.

— Как така? — попита Санди.

— За да не може Звярът да влезе вътре, разбира се.

— Това е ужасно — Санди, като че ли съжаляваше, че въобще е попитала.

Черният път се разширяваше и свършваше.

— А, стигнахме! Паркирай някъде, Джадж. Той обърна колата с предницата навън и я паркира отстрани на пътя.

— Страхотно ще ви хареса този плаж — каза Лари, докато излизаше.

Преди да отвори вратата, Джуд разгледа Дона. Както беше предположил, под ризата си тя носеше бански костюм или поне долната му част. Синята лъскава материя блесна в очите му, когато тя се наведе, за да слезе от колата.

Той се присъедини към другите, които го чакаха отвън. Вятърът вееше приятно и разпръскваше горещината като свежа струя.

— Тръгваме ли? — Лари попита Дона.

— Готови ли сме? — обърна се тя към Джуд.

— Аз съм готов. Ти готова ли си, Санди?

— Всички сте толкова смешни.

Вървяха в колона по един по тесния проход, който се спускаше под остър ъгъл между две пясъчни дюни. Джуд присви очи от вятъра. Той свиреше в ушите му и довяваше само най-силните думи на Лари, който разказваше някакъв детски спомен.

Проходът направи завой и изведнъж пред тях се разкри океанът. Върху неспокойната синя повърхност имаше пяна, която образуваше редици от бели шапчици. Вълните се разбиваха в скалист нос. От тази страна на носа вълните се миеха спокойно в пясъчната ивица. Джуд не виждаше никого на плажа.

— А, великолепно! — извика Лари, като разпери ръце и пое дълбоко въздух. — Който последен стигне до плажа, е глупак!

Той се затича. Санди го последва.

Джуд се обърна към Дона.

— Няма ли да участваш в състезанието?

— Не.

Вятърът развяваше кичури коса по лицето й. Джуд ги отмести с ръка. Не можеше да отдели очите си от нейните.

— Обзалагам се, че знам защо — каза той.

— Защо?

— Страхуваш се, че ще те победя.

— Дали това е причината? — очите й светеха развеселени, но сериозни, като че ли не би си позволила да се подведе от неговите закачки.

— Така е — каза той.

— Наистина ли се казваш Джаджмънт?

— Наистина.

— Искам да останем насаме, Джаджмънт.

Той постави ръце на раменете й. Привлече я към себе си. Усети как тялото й се притиска в неговото, как ръцете й нежно докосват гърба му, как влажните й устни леко се разтварят.

— Не сме сами — каза тя след малко.

— Може би трябва да престанем, а?

— По-добре да престанем, докато е време.

— Не бих казал, че е добре, но…

— Няма как.

Като се държаха за ръце, те се спуснаха надолу през прохода. На плажа Санди тичаше пред Лари. Тя се гмурна във водата. Лари спря на края на водата и падна на колене. Момичето му махна да влезе във водата, но той поклати глава.

— Хайде! — чу Джуд през шума на вятъра и вълните.

Санди се плискаше във водата и пръскаше Лари.

— По-добре да побързаме — каза Дона, — преди очарователната ми дъщеря да я прихване нещо ида го завлече навътре.

Момичето изтича на брега и започна да дърпа Лари за ръката.

— Остави го, Санди!

Лари, все още на колене, успя да се обърне.

— Няма нищо, Дона — извика той. — Мога сам да се справя с нея.

Санди пусна ръката му, заобиколи го и скочи на гърба му.

— Дий, дий! — извика тя.

Той се наведе напред и започна да подскача на „четири крака“ по пясъка, като издаваше звуци, които първоначално наподобяваха цвилене на кон. След това се изправи на крака. Санди, която го държеше здраво около шията, погледна назад към Дона и Джуд. Не каза нищо, но на лицето й се изписа страх. Лари се завъртя в кръг, като дърпаше ръцете на момичето, и Джуд видя ужаса в широко отворените му очи. Цвиленето му се превърна в накъсано пъхтене от страх. Той подскачаше и се изпъваше, опитвайки да се освободи.

— Господи! — извика Дона и се спусна към тях.

Джуд изтича покрай нея към момичето, което сега вече крещеше от ужас.

— Лари, спри! — извика той.

Лари като че ли не го чуваше. Той продължаваше да подскача и да се извива, теглейки силно момичето за ръцете.

В следващия миг Санди падна назад, а краката й продължаваха да обвиват кръста на Лари. Една от малките й ръчички се държеше здраво за яката на Лари. Ризата му се разцепи надолу по гърба и той извика. Джуд хвана падащото момиче.

Лари се обърна рязко и ги погледна с налудничав поглед. Отдалечи се. Падна. Подпря се на единия лакът и продължи да се взира в тях. Бавно и постепенно необичайното изражение на лицето му изчезна. Задъханото му дишане започна да се успокоява.

Джуд остави Санди в ръцете на майка й. Отиде при него.

— Не трябваше… да скача на гърба ми — гласът му се извиваше в жално скимтене. — Не точно на моя гръб.

— Всичко вече е наред — каза Джуд.

— Не точно на гърба ми.

Той легна на пясъка, покри очите си с ръце и тихо заплака.

Джуд коленичи до него.

— Успокой се, Лари. Всичко свърши.

— Не е свършило. Никога няма да ми мине. Никога.

— Ужасно много уплаши детето.

— Зна-а-а-м — каза той, провлачвайки думата като отчаян стон. — Съжа-ля-вам. Може би… ако се извиня.

— Опитай.

Той подсмръкна и си избърса очите. Когато седна, Джуд видя белезите. Те кръстосваха рамената и гърба му в дива плетеница, по-бели от бледата му кожа.

— Те не са от Звяра. Получих ги при падането. Звярът не ме е докосвал. Въобще не ме е докосвал.

Осма глава

Рой провери още веднъж дали Джони е завързана здраво. Може би не беше нужно, защото тя си бе изгубила ума от страх. Но Рой не искаше да рискува.

Във всекидневната той се наведе и запали свещта. Побутна парчетата вестници, за да е сигурен, че докосват свещника. След това тръгна към кухнята. Стъпваше високо, краката му мачкаха вестниците и дрехите, които беше разхвърлял по пода.

Огънят може би нямаше да унищожи всички доказателства, но не можеше и да му навреди.

Сложи тъмни очила и избелялата шапка на Марв, и излезе от задната врата. Затвори я и избърса дръжката, за да не остави отпечатъци. Слезе по стълбите към вътрешния двор и бързо се отправи към алеята. Погледна към улицата и видя, че алеята завършва с порта. Отиде небрежно до нея, отключи и я отвори.

Къщата на съседите беше много близо. Огледа прозорците й. Не видя никого.

Тръгна по алеята и отиде до гаража. Гаражът беше за две коли и имаше две врати, разделени с греда. Повдигна лявата врата и откри вътре един червен шевролет. Качи се в него, разгледа трите връзки ключове, които беше взел от къщата, и лесно намери ключовете на шевролета.

Запали колата и я изкара от гаража. Спря близо до вратата на кухнята. След това слезе и отвори багажника. Изведе Джони от къщата, постави я в багажника и хлопна капака.

Пристигна на адреса на Карън за по-малко от десет минути. Очакваше, че ще разпознае къщата, но когато стигна, не видя нищо познато. Провери отново адреса. След това си спомни, че Карън и Боб се бяха преместили малко преди процеса. Това беше къщата.

Паркира отпред. Погледна часовника на ръката си — часовника на Марв. Беше почти два и половина.

Кварталът изглеждаше много тих. Огледа се на всички страни и тръгна към входа. През четири къщи отдясно някакъв японец, градинар, подрязваше храстите. Отляво, през една къща, на тревата лежеше котка, която дебнеше нещо. Рой не обърна внимание какъв е дивечът. Той си имаше свой дивеч.

Натисна звънеца и се ухили. Почака и пак звънна. Накрая реши, че няма никой.

Сви покрай къщата, изкачи две стъпала от задния ъгъл и внезапно спря.

Ето къде била. Може би не самата Карън, но някаква жена лежеше в шезлонг и слушаше музика от транзистора. Шезлонгът гледаше на другата страна, така че гърбът пречеше на Рой да види кой седи в него. Виждаше само стройните, почернели крака, лявата ръка и върха на шапката й. Бяла шапка, като моряшка.

Рой огледа двора. От двете страни и задната част беше ограден с високи храсти. Красиво и уединено. Наведе се ниско, повдигна крачола си и измъкна ножа.

Приближи се тихо и надникна в шезлонга. Жената беше по бял бански костюм, със смъкнати презрамки на горнището. Кожата й лъщеше от плажното масло. Дясната й ръка, която държеше сгънато списание, беше изнесена встрани от шезлонга, за да не хвърля сянка върху корема й.

Ръката й направи рязко движение и изпусна списанието, когато Рой й запуши устата.

Той притисна върха на ножа в гърлото й.

— Само един звук и ще те разпоря.

Тя се опита да каже нещо през ръката му.

— Млъкни. Ще си махна ръката, а ти няма да гъкнеш. Ясно ли ти е?

Главата й кимна.

Рой пусна устата, хвърли моряшката шапка от главата и хвана здраво тъмната й коса.

— Сега стани.

Помогна й, като я дърпаше за косата. Когато се изправи, той обърна главата й. Загорялото лице беше на Карън, разбира се! Беше сигурен, дори през слънчевите очила.

— Нито гък! — каза той.

Отведе я до задната врата.

— Отваряй! — заповяда той.

Карън отвори. Влязоха в кухнята. След слънчевата светлина на двора, тук изглеждаше много тъмно, но Рой нямаше свободна ръка, с която да свали слънчевите си очила.

— Трябва ми въже — каза той. — Къде го държите?

— Това означава ли, че вече мога да говоря.

— Къде има въже?

— Нямаме.

Той натисна острието.

— Моли се да имате. Казвай, къде е?

— Не… — тя изохка, защото я дръпна за косата. — Мисля, че е при палатката и спалните чували.

— Покажи ми ги! — той свали ножа от гърлото й, но продължаваше да го държи съвсем близо, с ръка подпряна на рамото й. — Размърдай се!

Излязоха от кухнята и свиха вляво по коридора. Минаха покрай няколко затворени врати — вероятно килери и гардероби. След това банята. Влязоха през една врата вдясно. Стаята представляваше кабинет с много книги, разхвърляно бюро и люлеещ се стол.

— Имате ли деца?

— Не.

— Колко жалко.

Тя спря до една врата, близо до стола.

— Там, вътре — каза тя.

— Отвори я.

Тя отвори вратата. В килера нямаше нищо друго, освен принадлежностите за къмпинг: два спални чувала висяха на закачалките, на пода имаше туристически обувки, до стените бяха облегнати раници. На една кука висеше бастун с метален накрайник. До него имаше две меки филцови шапки. Изправени до раниците, стояха грижливо подредени жълти надуваеми дюшеци. На рафта лежеше дълга червена торба, вероятно това беше палатката. На закачалка висяха спортни дрехи: дъждобрани, фланели, чифт сухи кожени панталони.

— Къде е въжето?

— В раниците.

Той й пусна косата. Отмести ножа от гърлото и го опря в голия й гръб.

— Вземи го.

Тя влезе в килера и клекна. Повдигна червения капак на едната раница. Пъхна ръката си вътре и започна да тършува. Извади набито ново твърдо въже за простор.

— Няма ли още? — той взе въжето от нея и го хвърли зад себе си.

— Това не ти ли стига?

— Провери в другата раница.

Тя посегна към другата, без да затвори първата. Докато отваряше капака, ръката й изведнъж замръзна.

— Недей! — Рой хлъзна острието на ножа по косата й, докато върхът му стигна до врата.

Тя си пое бързо дъх. Като продължаваше да държи ножа във врата й, Рой се наведе. Пресегна се през рамото й и извади от раницата брадва с дървена дръжка. Острието беше поставено в кожен калъф. Хвърли брадвата зад себе си. Тя падна тежко на килима.

— Добре, хайде сега вземи другото въже.

Карън потърси в раницата и извади друго намотано въже, което много приличаше на първото, само че беше сиво и меко, защото беше употребявано.

— Ставай!

Тя се изправи.

Рой я извъртя с лице към себе си.

— Дай си ръцете.

Дръпна въжето. Пъхна ножа в колана си и завърза здраво ръцете й. Направи крачка встрани от нея, отпускайки въжето. След това вдигна брадвата и резервното въже. Дърпайки въжето, той я изведе от стаята и в дъното на коридора намери голямата спалня. Вкара я вътре.

— Познай какво следва сега — каза той.

— Не съм ли малко стара за теб?

Той се ухили при спомена за Джони.

— Твърде стара си за мен — каза той.

Поведе я по килима към големия гардероб. Отвори вратата му наполовина и блъсна Карън до стената. Между тях стоеше вратата на гардероба и той прехвърли въжето от горната й страна и го дръпна.

— По дяволите! — промърмори тя.

— Млъквай!

— Рой!

Той дръпна въжето. Вратата се блъсна в него, когато Карън я удари от другата страна. Видя пръстите й върху горната част на вратата. От вътрешната страна нямаше дръжка. По дяволите! Спусна опънатото въже надолу по вратата. Пропълзя на земята и го прокара под нея, след това го изтегли отново отпред. Вдигна единия крак на Карън. Тя го ритна. Удари я зад коляното, което я накара да извика. След това прокара въжето между краката й и го кръстоса на десния й крак. Завърза го за дръжката, близо до хълбока.

Направи крачка назад и се наслади на работата си. Карън стоеше притисната към вратата, с ръце опънати нагоре. Въжето се появяваше под вратата, някъде по средата, опъваше се под ъгъл и тръгваше нагоре вдясно, към дръжката, като минаваше през крака й.

— Сега, кажи ми това, което искам да знам.

— Какво е то?

— Къде са Дона и Санди?

— Не са ли у тях? — попита тя. Въпреки положението, в което се намираше, гласът й беше запазил саркастичната си нотка.

Рой свали едната презрамка на банския костюм надолу по рамото й, след това другата.

— Не са, и ти знаеш много добре.

— Така ли?

Сряза горнището на банския. Измъкна го между тялото й и вратата.

— Кажи ми къде са?

— Ако не са си вкъщи, аз не мога да… Отряза връзките на долнището. Краищата му се отпуснаха. Тя притисна краката си, за да задържи банския.

— Кога се прибира мъжът ти?

— Скоро.

— В колко часа? — той смъкна банския до глезените й.

— Около четири и половина.

— Сега е едва три. Значи имаме доста време.

— Не зная къде са отишли.

— Така ли? — той се засмя. — Може да се окаже, че издържаш на силна болка. Ще се радвам да ти я причиня. Но нека да ти кажа нещо. Ако обичаш съпруга си, ще ми съобщиш каквото ме интересува, преди да се е прибрал. Щом ми кажеш къде са, ще си тръгна. Нищо лошо няма да ти направя, няма да сторя нищо и на мъжа ти. Но ако съм още тук, когато той се върне, ще ви убия и двамата.

— Наистина не знам къде е.

— Разбира се, че знаеш.

— Не зная.

— Това е много лошо и за двама ви.

Тя нищо не каза.

— Къде отидоха?

На левия й хълбок изряза с ножа една въпросителна и започна да гледа как кърви.

Девета глава

1

От мястото си на крайбрежната улица, близо до южния край на желязната ограда, Джуд видя как от „Къщата на Звяра“ излязоха няколко души. Последната обиколка за деня беше приключила. Погледна часовника си. Беше почти четири.

Маги Куч излезе последна от къщата и заключи вратата. Слезе бавно по стълбите на верандата, като се подпираше тежко на бастуна. Напрежението да развежда туристите личеше по уморената й походка.

При будката за билети срещна Уик Хапсън. Заключиха и подвижната преграда на входа. След това Уик я хвана под ръка и заедно пресякоха крайбрежната улица. Тръгнаха бавно по непавираната алея и най-накрая изчезнаха в къщата без прозорци.

Джуд извади пура от джоба на ризата си. Разкъса книжната й обвивка, смачка я на топче и я метна на пода на колата. След това от същия джоб извади кутия кибрит. Запали пурата и зачака.

В четири и двадесет и пет старата камионетка излезе на заден ход от гаража до къщата на Куч и пое надолу по алеята, като остави след себе си облаци прах. Зави по крайбрежната улица и се запъти в посоката към Джуд. Той се престори, че изучава някаква пътна карта. Камионетката намали и направи обратен завой.

Джуд погледна над картата и видя как един мъж скочи на земята и тръгна към оградата, накуцвайки. На ъгъла имаше широка порта, завързана с верига и катинар. Ниският, пълен мъж отключи катинара, махна веригата и отвори портата. Вкара камионетката, след това отново заключи портата.

Джуд видя как камионетката мина върху следите от гуми по тревата и спря до „Къщата на Звяра“. Шофьорът слезе. Той отвори капака на гърба на колата и скочи в нея. Наведе се и спусна до земята дървена плоскост. След това по нея избута електрическа косачка на колела.

Веднага щом мъжът пусна косачката, Джуд направи обратен завой. Караше бавно и наблюдаваше лявата част на пътя. На около шест километра южно от Малкаса Пойнт намери черен път през гората. Беше доста далече — не му вършеше работа. Той обърна колата по този път и потегли обратно към града.

Сега спря далече от пътя, на стотина метра зад мястото, където беше паркирал преди това, когато наблюдаваше къщата отпред. Слезе от колата. Не се виждаше нищо, освен завиващият път и горските хълмове. Остана неподвижен няколко секунди, за да се увери.

Чу далечния шум на косачката. Чу и как вятърът шумоли в листата над главата му и как пеят безброй птички. До лицето му бръмна някаква муха. Той я прогони с ръка и отвори багажника на колата.

Първо облече предпазната жилетка. След това се препаса с патрондаш под якето и провери дали капакът на кобура е затворен. Взе раницата и я сложи на гърба си. Извади калъфа с пушката. След това затвори багажника.

Преходът му през гората го отведе нагоре по един хълм, през камъни и паднали дървета, докато най-накрая излезе на слънчевата поляна на върха. Избърса потта от смъдящите си очи. Пи топла вода от манерката. След това започна да се спуска по левия склон на хълма, търсейки скалистата издатина, която беше забелязал онази сутрин, през задните прозорци на „Къщата на Звяра“.

Най-сетне видя скалите пред себе си. Стигна до тях и лесно се изкачи по издатината, като скачаше от камък на камък. Когато надникна от върха, под него се очерта ясна гледка към „Къщата на Звяра“.

Ниският, куцащ мъж, който сигурно беше приключил с предната ливада, в момента косеше зад къщата. Джуд го видя как мина бавно през двора, изчезна зад старата барака и пак се появи.

Чакането щеше да е дълго.

Но той не възнамеряваше да чака по този начин — да стои приведен и да наднича над някаква скала. Беше твърде неудобно. Върна се назад. Намери равно място между две борчета, на два-три метра от върха. Там остави калъфа с пушката. Свали раницата от гърба си и я подпря на едно от борчетата. След това си свали якето. Вятърът охлади потната му риза. Съблече я, избърса лицето си и я простря върху скалата да изсъхне на слънцето.

След това отбори раницата. Извади калъфа на бинокъла и сандвич в книжна кесия. Дона му беше направила сандвича рано същия следобед.

След сцената с Лари на плажа, бяха се върнали в мотела. Дона и Санди се преоблякоха, а Лари отиде да се разходи, вероятно да изпие нещо в бара на мотела. Тогава, Джуд, придружен от двете жени, отиде в града. В една бакалия, близо до „Ресторанта на Сара“ купи продуктите. Дона приготви сандвичите, когато се върнаха в нейното бунгало. Направи му четири. Попита го къде ще прекара нощта. Каза й само, че ще се върне сутринта.

Потърси подходящо място за наблюдателница. Приклякайки на върха, той го откри: равно място, малко по-надолу, някъде по средата на лицевата част, защитено от висок камък.

Преди да се премести там, разви сандвича — питка пълнена с майонеза, кашкавал и колбас. Докато ядеше, гледаше в далечината гърба на „Къщата на Звяра“.

Онзи продължаваше да коси.

Джуд погледна през бинокъла. Голата глава на мъжа лъщеше от пот. Въпреки горещината, носеше фланела и ръкавици. От време на време избърсваше с ръкав лицето си.

Горкият нещастник!

Джуд гледаше потния човек долу и се радваше на собственото си удоволствие: от появата на вятъра, който усещаше върху кожата си, аромата на борове във въздуха, вкуса на сандвича и приятната увереност, че днес е намерил жена, която означава нещо за него.

След като изяде сандвича, той се върна там, където беше оставил раницата и пушката. Ризата му беше още влажна. Сложи я в раницата заедно с бинокъла и защитната жилетка. После се върна на наблюдателницата.

2

След като камионетката се отдалечи от „Къщата на Звяра“, вътре зад оградата нищо не помръдна — или поне нищо в полезрението на Джуд. А то включваше цялата задна част на къщата и южната й страна.

Джуд не се притесняваше особено за предната част. При убийствата на Торн и Куч нападателят беше проникнал, счупвайки някой от задните прозорци. Трябва да е дошъл от гората и да е минал през двора зад къщата.

Ако някой се опиташе да влезе тази нощ, Джуд щеше да го види.

Но без да стреля по него.

За това имаше време. Не можеш да застреляш някого, само защото влиза посред нощ в някаква къща, или защото е в маймунски костюм. Трябва да си сигурен.

Той претърси района с бинокъла. След това изяде още един сандвич, като го поля с вода от манерката.

Когато слънцето се спусна ниско и му стана студено, Джуд облече ризата си. Вече беше суха и леко корава. Напъха я в дънките.

Запали още една пура и се облегна върху челото на стръмната скала. Камъкът в края закриваше част от гледката. Въпреки това, задната част на къщата се виждаше изцяло. Ще се задоволи и с това неудобство, но нямаше да прикляка или да стои полунаведен през цялата нощ.

След като наблюдава къщата цял час, той сгъна защитната си жилетка и седна на нея. Беше толкова дебела, че му послужи не само като мека седалка, но му осигури и по-добра видимост, защото го повдигна допълнително.

Докато наблюдаваше, той си мислеше за много неща. Съсредоточи се върху онова, което беше научил за Звяра, и потърси най-реалното обяснение кой може да е той в крайна сметка. Винаги се връщаше към фактора време: първите убийства — през 1903 година, последните — през 1977. Това отхвърляше вероятността убийствата да са извършени от един човек.

При все това, не можеше да приеме идеята, че убиецът е някакво не остаряващо чудовище с животински нокти. Въпреки всичко, което беше казал Лари. Въпреки историите на Маги Куч.

Въпреки белезите по гърба на Лари?

И човешко същество би могло да остави подобни белези. Ако не с ноктите на ръцете, то с животински нокти върху изкуствени лапи. Човек, преоблечен в маймунски костюм — или костюм на звяр.

А факторът време, тогава? Почти седемдесет и пет години.

Добре, няколко души, преоблечени като Звяра.

Добре, но кой и защо?

Изведнъж намери обяснението. Колкото повече разнищваше теорията си, толкова по-вероятна му изглеждаше тя. Докато размишляваше по какви начини да събере доказателства, забеляза, че съвсем се е стъмнило.

Пропълзя напред, към ръба на скалата. В къщата беше тъмно. Ливадата отпред се беше превърнала в тъмно пространство без никакви подробности като повърхността на езеро в облачна нощ. Джуд посегна към раницата и извади кожен калъф. Отвори капака му и измъкна бинокъл за нощно виждане. Приближи го до очите си и разгледа бързо къщата и ливадата. На призрачната червена светлина в инфрачервения бинокъл всичко изглеждаше наред.

Когато го заболяха краката да стои клекнал, той се дръпна назад. Свали бинокъла, за да си облече якето. След това се изправи, облегна се в скалата и продължи своето наблюдение.

Ако теорията му беше правилна, нищо нямаше да спечели, като прекара студената нощ тук. Нямаше да види никакъв звяр.

Но пък и нищо нямаше да загуби, ако се повърти наоколо.

Трябваше да поставим някого вътре в къщата. За примамка.

Кой би отишъл?

Аз, разбира се, кой друг.

Рано е още за тази игра. Още сме на етап наблюдение, добър поглед върху къщата от безопасно разстояние. Трябва да се опознае характера на врага.

Ако не друго, то поне разбрах, че тази вечер Звярът не влезе в къщата отзад.

Бинокълът започна да му тежи. Остави го на земята и извади последния сандвич. Докато ядеше, продължаваше да гледа без помощта на скъпия си уред, но не виждаше нищо, освен безкраен мрак. Изяде сандвича и взе отново бинокъла.

След известно време коленичи и постави лактите си върху камъка. Огледа сантиметър по сантиметър двора, края на гората, бараката, дори прозорците на къщата, въпреки че стъклата им пречеха на топлината, която инфрачервеният бинокъл можеше да улови.

Остави уреда, заобиколи раницата и се изпика в тъмното.

Върна се при бинокъла. Обходи района. Нищо. Погледна часовника. Минаваше десет и половина. След това се настани и продължи да наблюдава още почти час, без да мръдне.

Мислеше за Звяра. Мислеше за своята теория. Мислеше за други нощи, които бе прекарал сам с бинокъл и пушка. Мислеше и за Дона.

Спомни си как изглеждаше тази сутрин в кадифените джинси и блуза, с ръце в джобовете. Как я обви с ръце, като галеше топлите меки извивки на дупето й. След това си спомни как ръцете му разкопчаха копчетата на блузата, бавно я разтвориха и докоснаха гърдите й.

Пенисът му се втвърди и опъна панталона му.

Мисли за Звяра!

В главата му нахлу образът на дебелия чернокож Фелдмаршал и Доживотен Император Ефратес Д. Кениата. Едното му голямо кръгло око изчезна, когато през него мина един куршум и свали задната част от черепа на императора.

Звярът на Кампала беше мъртъв.

Както и ерекцията на Джуд.

Телохранителите — само ако го бяха хванали. Но не успяха. Не можаха дори да се приближат. Поне не повече, отколкото им бе позволил. И все пак, ако го бяха хванали…

Ето го!

От тази страна на оградата.

Той хвана здраво бинокъла. Въпреки че нещо скриваше част от топлинния образ — най-вероятно някакъв храст — той видя приведен силует, който много приличаше на човешка фигура.

Фигурата легна на земята. Пъхна нещо напред, най-вероятно през дупка в оградата. След това се промъкна под заграждението. От другата страна взе предмета и се изправи. Огледа се във всички посоки.

Когато се обърна в профил, Джуд видя, че има женски гърди.

Фигурата изтича към гърба на къщата, изкачи се по стълбите и изчезна във верандата.

Минаха няколко секунди. Джуд чу бързия и тих звън на счупено стъкло.

3

Когато Джуд стигна до оградата, задъхан и изморен от бързото спускане по хълма, реши да не губи време да търси пролуката в нея. Насочи фенера към пречките, подскочи и се хвана с двете ръце за най-горната. Отблъсна се нагоре и обхвана най-горната пречка. От къщата се чу приглушен писък. Тежестта му се наклони твърде напред и той почувства как в корема му се врязва остър кол. Наведе се назад и вдигна левия си крак. Кракът му достигна до пречката. Отблъсна се силно нагоре, като се пусна. Десният му крак прескочи оградата, без да я докосне. Дълго време летеше надолу. Когато падна на земята, търкулна се и скочи на крака, като прибра бързо фенерчето. След това изтича към къщата.

Докато се изкачваше по стълбите, извади от кобура 45-калибровия си автоматичен колт. За момент се поколеба дали да не смени пълнителя — вместо стандартната пачка със седем патрона да сложи по-голямата с двадесет, която държеше в защитната жилетка. По дяволите, ако не успееше да го убие със седем… да „го“ убие?

Вратата на къщата зееше отворена. Едно от стъклата беше счупено.

Той влезе. Включи фенерчето и насочи светлината. Беше в кухнята. Изтича през една врата към тесен коридор. Пред себе си видя препарираната маймуна — поставка за чадъри — и входната врата. Насочи светлината над лявото си рамо. Освети парапета на стълбището. Спусна се към първото стъпало, огледа се наляво и надясно, и насочи фенера нагоре по стълбите.

По средата видя червена тенекия с газ, легнала на една страна. Изкачи се до тенекията. Капачките й бяха на място. През дръжката й беше прокарано въже около един метър, което беше завързано на възел и образуваше клуп. Изправи я. Вътре се разплиска течност. Постави пистолета си в кобура и отвъртя една от капачките. Пусна я в джоба на ризата и помириса гърлото. Беше газ. Когато посягаше към джоба, за да извади капачката, усети че някой диша над него. След това чу сух смях.

Фенерът му освети стълбите и гол крак, от който течеше кръв, бедро, изподраскани гърди, лице. Върху лицето се спускаше коса. От брадичката течеше кръв. Част от кожата на челото висеше и закриваше едното око.

Отново се чу смях, който съвпадна с мига, в който от отворената й уста излезе струйка кръв.

— Мери? — извика тихо Джуд. — Г-жо Зиглър?

Тя се приближи по странен начин, като че ли се пързаляше, а ръцете й се люшкаха отпуснато, краката й сякаш не се движеха.

Джуд свали фенера и видя, че краката й са на няколко сантиметра от пода.

— О, Господи! — промърмори той и посегна към пистолета си.

Тялото полетя към него.

Той се свлече на колене. Тялото го удари, претъркулна се по гърба му безмълвно и падна. Издаде тъп звук, когато се удари в стъпалата зад него.

В следващия миг нещо друго го удари по гърба.

Той замахна — лакътят му попадна в мека плът и чу силно издихание. Усетил зловонния дъх, той мушна лакътя си назад още веднъж и изви тялото си. Нещо остро се заби в рамото му и разкъса защитната жилетка и кожата. От болка изпусна пистолета.

Разпери ръце, за да се хване за стълбата. Вместо нея напипа тенекията с газ. Сграбчи я. Отдолу се чуваше сумтене и ръмжене.

Завъртя тенекията и разплиска газта наоколо. Бледа, прегърбена сянка започна да се изкачва по стълбите. Чу как газта я опръска. Съществото крещеше и размахваше ръце. С един удар събори тенекията от ръцете на Джуд. Той тръгна надолу по стълбите и бръкна в джоба на ризата. Зад кутията с пури имаше кибрит.

В бедрото му се забиха животински нокти.

Той извади една кибритена клечка, като продължаваше да слиза заднешком. Драсна я в кибрита. Блесна синя искра.

Клечката не се запали.

Но нещото вече беше във въздуха и прескочи парапета.

Удари се в пода, ниско долу, и изсумтя. След това с тежки крачки изчезна към кухнята.

Джуд претърси стълбите. Намери фенера и оръжието си. След това седна на пода, някъде около обезобразеното тяло на Мери Зиглър, и се ослуша.

Десета глава

Рой изпитваше болки по цялото тяло. Най-вече в раменете и гърба. Имаше чувството, че не е слизал от колата цяла вечност. А бяха минали само седем часа. Не би трябвало да се чувства толкова зле, не и само след седем часа каране.

Той бръкна в чантата до себе си и напипа топлите хамбургери. Посегна да си вземе един. След това го остави. По-добре е да почака. Скоро щеше да спре, за да пренощува. Тогава можеше да се нахрани.

Докато караше по Голдън Гейт, погледна вдясно към Алкатраз[9]. Беше тъмно. Не се виждаше нищо, освен сигналната светлина. Още по-добре. За какво му е да гледа някакъв затвор?

Това не е затвор, припомни си той.

Разбира се, че е. Ако някога е бил затвор, ще си остане винаги затвор. Не може да се превърне в нещо друго.

Ако продължи по шосе 101 още десет минути, ще Види Сан Куентин. По дяволите, като че ли не беше прекарал достатъчно време в тази дупка.

Не искаше да си спомня за това.

Продължи напред и извади един хамбургер. Разви го. Изяде го бавно, като следеше пътните означения. Когато погълна последния залък, даде мигач и насочи понтиака към изхода за Мил Вали.

Спокойно. Харесваше му как се нареждаха нещата. Боб Марстън разбираше от коли.

Мил Вали не беше се променил много. Запазил бе атмосферата на малък провинциален град. Киното беше тъмно. Старата автогара изглеждаше същата. Зачуди се дали още продават онези книги с меки корици. Някъде вляво, на мястото на старите сгради, се издигаше огромна дървена конструкция. Мястото се променяше все пак, но бавно.

Едно голямо куче се появи на кръстовището. Рой натисна газта и зави рязко, за да го премаже, но проклетото създание отскочи настрани.

В края на града сви по пътя за Маунт Тамалпе, Мюр Удс и Стинсън Бийч. Пътят извиваше през горските хълмове. Известно време минаваше покрай пръснати тъмни къщи. След това сградите изчезнаха. Навлезе по-дълбоко в гората, на моменти почти спираше на острите завои.

Когато стигна до един черен страничен път, той се насочи към него и спря. Изгаси светлините. Тъмнината обви колата. Когато отвори вратата, вътре светна лампата. Отвори задната врата и свали червената раница от седалката. Извади фенер от един от страничните й джобове и я сложи на рамо. Затвори вратите на колата и навлезе в гората.

Теренът постепенно се издигаше нагоре. Докато се изкачваше, дънките му се закачаха за храстите. Скоро след като се отдалечи от пътя, прескочи ниска ограда от бодлива тел. Бодливата тел закачи дънките и одраска кожата му. Освободи крачола си и продължи нагоре.

На върха на склона претърси вечнозелената растителност. Изглеждаше гъста. Почти беше готов да се откаже, когато фенерът му освети едно достатъчно открито пространство. Пристъпи натам и се ухили.

Поляната беше около двадесет стъпки в кръг — предлагаше приятно равно място. Тук можеше да настани спалния си чувал. Някой друг беше палил огън, от който бяха останали наредени в кръг камъни. Вътре в кръга лежаха няколко овъглени консерви. Рой клекна и пипна една от тях. Беше студена.

Огледа околността с фенера. Навсякъде около поляната имаше дървета и започваше гората. В нея всичко беше тъмно и спокойно.

Беше чудесно.

Свали раницата и я отвори. Най-отгоре беше гумираното платнище. Постла го. След това извади синя торба, развърза я и измъкна спалния чувал на Боб. Постла го върху платнището.

Трябваше да взема и един от гумените дюшеци, помисли си той. Само ако се бях сетил.

Влезе в гората и събра дърва за огъня. Взе сухи съчки и ги донесе до кръга с камъни. После намери паднали клони и направи голям куп. Изхвърли изгорелите консерви в гората.

С тоалетна хартия запали огън. Сложи съчките. Огънят се разпалваше, пукаше и хвърляше искри. Пламъците грееха ръцете му и хвърляха подвижни сенки върху поляната. Прибави още големи клони.

— Сега вече огънят е истински — промърмори си той.

Три хубави пожара за един ден. Набираше опит.

Застана над огъня и наблюдаваше как подскачат пламъците и как се извиват. Чувстваше топлината с предната част на тялото си. След това отстъпи назад и се отдалечи от горещината. Взе фенера.

От време на време, докато се придвижваше обратно през гъстата гора, поглеждаше през рамо. Дълго време продължаваше да вижда огъня, ярката му светлина трептеше върху листата над поляната. Когато стигна до склона над колата, от огъня вече не се виждаше нищо.

Бавно и внимателно се спусна до колата. От предната седалка взе плика от Макдоналдс. След това отиде до багажника. Отключи го. Капакът се вдигна.

Джони премигна. Светлината я заслепи в очите. Лежеше на една страна, покрита с карирано одеяло.

— Гладна ли си? — попита Рой.

— Не — каза тя намусено.

Всеки път, когато отваряше багажника — веднъж на няколко часа, след като напуснаха Санта Моника, — тя нито помръдваше, нито му казваше нещо. Всъщност не беше промълвила нито дума от последната нощ в банята.

— Значи не си си глътнала езика — той дръпна одеялото.

Джони се опита да го задържи, но не успя. Измъкна се от ръцете й.

Тя се сви още повече.

— Излизай оттам — каза Рой.

— Няма.

— Ставай или ще те ударя!

— Няма.

Той пъхна ръката си под плисираната пола и я ощипа по бедрото. Тя започна да плаче.

— Какво ти казах? Ставай, излизай веднага оттам!

Тя изпълзя на „четири крака“, изскочи от багажника и се снижи на земята.

Рой затвори капака. Взе ръката на момичето.

— Ще си направим един хубав пикник!

Той се изкачи по склона, като теглеше Джони зад себе си. Момичето се дърпаше и ревеше. Ниската растителност разраняваше голите й крака.

— Искаш ли да те взема на ръце?

— Не.

— Ще те нося на конче и храстите няма да те драскат.

— Не искам. Ти си лош.

— Не съм лош.

— Лош си. Знам какво направи.

— Нищо не съм направил.

— Ти…

— Какво?

— Ти… — и изведнъж тя нададе силен рев като бебе. — Уааааа!

— По дяволите! — Рой изруга.

Шумни хлипания прекъсваха от време на време монотонното ридание, но след това продължаваше отново. Нямаше изгледи да спре, докато Рой не я зашлеви по бузата с опакото на ръката. Ударът прекрати рева. Вече се чуваха само задавени вопли.

— Сядай! — заповяда Рой, когато стигнаха до поляната.

Джони се хвърли върху спалния чувал и притисна коленете си в гърдите. Залюля се напред-назад върху дупето и продължи да подсмърча.

Рой начупи пръчки в коляното си и стъкми огъня. Когато се разгоря, седна до Джони.

— Много е хубав, нали?

— Не.

— Била ли си някога на къмпинг?

Тя поклати глава.

— Знаеш ли какво имам тук? — той повдигна белия плик от Макдоналдс пред лицето й.

Тя бързо се извърна, но Рой успя в последния момент да види глада в очите й. Той помириса плика. Мирисът на пържени картофки беше много силен. Бръкна вътре, докосна картофките и извади един.

— Виж какво държа — каза той.

Той го вдигна високо и го размаха.

— Целият е твой. Отвори си устата!

Тя стисна устни и поклати глава.

— Както искаш — Рой отметна глава назад, отвори широко уста и го пусна вътре. Беше много солен.

Извади от торбата бира. Консервата беше суха и топла. Спомни си колко бяха студени консервите, когато ги извади от хладилника на Карън, как бяха намокрили ръцете му. В края на краищата, по-добре топла бира, отколкото никаква. Когато я отвори, бирата изпръска Джони. Тя се дръпна, но не избърса лицето си. Рой пи и утоли соления вкус в устата.

— Вземи си един картоф! Не искаш ли? Добре тогава.

Той го изяде. От по-голямата торба измъкна целия пакет с картофи.

— Тук има един голям хамбургер. За тебе е — той дъвчеше картофите и ги поливаше с бира. — Аз няма да го ям. За тебе е.

— Не го искам.

— Разбира се, че го искаш.

— Не.

— Купих го за тебе. Ще го изядеш.

— Ти не си мой баща.

Това беше опасна територия. Рой не искаше момичето да се разреве отново.

— Прави каквото искаш. Той е за тебе!

— Добре, не го искам. Ти сигурно си сложил отрова.

— Нищо не съм слагал.

Той изяде още картофки, изпи още бира. Свърши с тях едновременно. Хвърли мазния плик в огъня и видя как го грабнаха пламъците. След това извади още една бира. Този път разклати консервата, обърна я към Джони и нарочно насочи струята в лицето й. Тя прехапа долната си устна. От носа и брадичката й капеше бира. Рой се смееше.

— Да можеше да се видиш.

Извади останалия хамбургер от плика и го разви.

— Искаш ли го?

— Не.

Повдигна го към устата си и я отвори широко. Очите на Джони се спуснаха бързо към него, след това се отместиха.

— Искаш го.

Тя отново поклати глава.

— Ти наистина го искаш. Ето — той го поднесе пред лицето й. Тя стисна устни. — Отвори уста!

Тя отново поклати глава.

Рой прокара сандвича по затворената й уста. Остави влажна следа от соса и подправките. След това го дръпна и зачака да види как се показва езикът й.

Устата й продължаваше да стои затворена.

— Хайде, отвори уста — той поднесе сандвича още веднъж. — Прави каквото ти казвам.

— Мммммм-ммммм.

Рой остави бирата. Коленичи.

— Яж, Джони!

Тя разтърси глава.

С лявата ръка Рой стисна ноздрите на момичето и го дръпна назад. Държеше Джони притисната до спалния чувал. Дълго време тя стискаше устата си затворена. Най-накрая я отвори, за да си поеме въздух. Рой натика сандвича: като мачкаше, натриваше, тъпчеше в устата, носа и брадичката й. Когато започна да се задушава, той я пусна. Запрати остатъците от хамбургера към дърветата.

Джони се изправи, кашляйки. Пръстите й вадеха от устата парчета месо и хляб.

— Недей да цапаш спалния чувал — предупреди я Рой и я бутна напред.

На „четири крака“, с глава близо до огъня, тя кашляше и плюеше.

Рой гледаше задната част на късата плисирана пола и си спомни как я беше облякъл. Беше избрал чиста бяла блуза и зелена пола. Джони, която стоеше на леглото, нито се възпротиви, нито му помогна. Като че ли обличаше кукла. Само че беше по-различно. Тази кукла имаше плът и му харесваше да я пипа. Не й беше облякъл бельо. Харесваше му да е гола под полата.

Давенето престана, но Джони продължаваше да стои там на „четири крака“ и плачеше.

Рой потупа края на крака й. Докосването му я накара да се стегне. Той плъзна ръката си нагоре-надолу, като се наслаждаваше на извивката на крака и хладната гладка кожа. Премести ръката си по-нагоре. Тя се обърна и я отблъсна.

Рой я стисна здраво за ръката и я дръпна към себе си. От устата й течаха слюнки. Той ги избърса с носната си кърпа и хвърли кърпата в огъня.

Джони удряше ръцете му, докато разкопчаваше блузата й. Той не й обръщаше внимание. След това го удари по носа. Заболя го. Сграбчи я за косата и така я завъртя, че болката я накара да извика. Продължаваше да я държи за косата. Повече не го удари. След като свали блузата й, той я пусна. Тя се сви трепереща от студ.

— Студено ли ти е?

Тя не му отговори.

Рой изпълзя зад нея. Погали раменете и гърба й. Разкопча полата. Свали ципа.

— Изправи се.

Тя поклати глава.

Той я ощипа по гърба.

— Стани!

Тя се изправи. Рой й смъкна полата.

— Стой права.

— Студено ми е — промълви тя.

— Стой по-близо до огъня.

Тя не искаше да напусне гладката найлонова повърхност на спалния чувал, но пристъпи. Приближи се до загасващия огън.

— Сложи още дърва, ако искаш.

Той я гледаше как се навежда, как вдига няколко съчки от купа и ги хвърля в огъня. Пламъците се увеличиха. Наблюдаваше мекото оранжево сияние, което трептеше върху кожата й. Видя я как клекна по-близо до огъня, обърнала профил към него.

Развърза туристическите си обувки. Боб разбираше от оборудване за къмпинг. Свали ги.

— Седни от другата страна — каза той. — С лице към мене.

В този момент тя побягна.

Рой взе калъфа и извади ножа. Хвана го и постави острието между палеца и показалеца си. Хвърли ножа. Той се превъртя и острието му проблесна.

Момичето беше почти стигнало до края на поляната, когато ножът я удари. Рой чу тъпия звук на удара. Чу изненаданото й възклицание и я видя как политна напред.

Той бързо нахлузи обувките. Не завърза връзките. Натика краищата им под езиците и се изправи на крака.

Под обувките му се чупеха клони и борови иглички, докато вървеше към проснатото бяло тяло на момичето.

Единадесета глава

1

Дона се събуди от тихо почукване по вратата. Тя надигна глава. Стори й се, че прозорецът не е там, където трябваше да бъде. Този беше отстрани, а не над леглото. Странна стая. Навън все още беше тъмно. Някой чукаше на вратата. От страх й затрепери под лъжичката.

Миг след това разпозна стаята и си припомни всичко.

Джуд. Това трябва да е Джуд.

Отви се и стана от леглото. Беше студено. Нямаше време да търси халата си в тъмното. Бързо пристъпи до вратата и я открехна.

На прага стоеше Лари, в раирана пижама, обвил ръце около тялото си, за да се предпази от студения вятър.

— Какво има? — прошепна тя.

Стомахът й се беше свил на топка от уплаха.

— Джуд се върна. Ранен е.

Тя погледна през рамо към леглото на Санди. Реши да не я събужда. Завъртя кръглата дръжка на бравата и дръпна ключалката. Излезе от бунгалото, хлопна вратата и провери дали е добре заключена.

Докато вървеше през паркинга след Лари, усети хладния вятър и лекото полюляване на гърдите си под нощницата, сякаш беше гола. Все едно. Единствено Джуд я интересуваше в този момент. Освен това ще облече някоя негова дреха.

— Много ли е зле? — попита тя.

— Звяра го е нападнал.

— О, боже! — спомни си восъчните фигури — разкъсани и окървавени.

Но това е невъзможно да се случи с Джуд. Ранен е. Не е мъртъв. Ще се оправи.

Лари отвори вратата на номер 12. Нощната лампа между леглата беше запалена, но те бяха празни. На едното очевидно никой не беше спал. Дона огледа стаята.

— Къде е той?

Лари затвори вратата и я заключи.

— Лари?

Дона видя как погледът му се плъзна по тялото й, сякаш беше изненадан и объркан от това, което прозираше под нощницата.

— Той не е тук — каза тя.

— Да.

— Ако си мислиш, че…

— Какво? — попита Лари и вдигна очи от гърдите й.

— Тръгвам си.

— Чакай. Защо? Извини ме, ако съм те притеснил. Аз… аз просто…

— Знам какво си мислеше. Решил си, че можеш да използваш Джуд като примамка, за да ме доведеш тук и да…

— Не, за Бога. Хубава работа — той нервно се разсмя. — Джуд ме помоли да те извикам.

— Добре, къде е той?

— Оттатък.

Тя тръгна след него.

— Джуд не искаше да цапа с кръвта си леглото, нали разбираш.

Отвори вратата на банята. Дона видя купчина дрехи на пода. След това и Джуд, който седеше на ръба на празната вана. Целият му гръб беше в кръв. Тя беше изцапала и задната част на гащетата. Той тъкмо залепваше широк лейкопласт на бедрото си.

— Това ще помогне — каза и погледна към Дона.

Тя застана на колене, опря се на ваната и го целуна. Прокара ръка през влажната му коса.

— Изглеждаш ужасно.

— Трябваше да ме видиш преди да се изкъпя.

— Винаги ли се къпеш с гащи?

— Не исках да те стряскам.

— Разбирам.

Тя отново го целуна, този път продължително, наслаждавайки се на топлината, която желанието изпращаше в слабините й. Искаше й се Лари да ги остави сами.

— Цяла нощ ли ще се натискате — попита Лари. — Все пак той е ранен.

— Ще ми превържеш ли рамото? — попита я Джуд.

— Ей сега.

— Лари е много гнуслив.

— От кръв ми прилошава — каза Лари и излезе от банята.

Дона изстиска една гъба върху раните на рамото му. Водата отми кръвта.

— Звярът ли направи това?

— Нещо такова беше.

— Приличат ми на белези от животински нокти.

— Така ги усетих и аз.

Тя леко попи раните с гъбата.

— Сложи им малко кислородна вода — каза Джуд. — Шишето трябва да е някъде до колената ти.

Дона изсипа лекарството върху раните. То започна да се пени и свисти. После взе голямо парче марля от аптечната чанта, която лежеше върху капака на тоалетната, и покри с нея раните.

— Виждам, че си се подготвил — каза тя и притисна марлята.

— Ъ-хъ.

— Къде другаде да те превържа?

— Това е достатъчно. Благодаря ти.

— Сега нека те измием. Нали няма да си намокриш ранения крак, ако пусна водата?

— Стига да не е много дълбока.

Тя мушна запушалката на ваната и пусна водата. Джуд беше сгънал коляното си и внимаваше да задържи превръзката над покачващото се ниво на водата. Дона затвори крановете и започна да търка гърба му с насапунисана гъба.

— Влезе ли в къщата? — попита тя.

Той кимна.

— Е, това вече е върхът.

— Защо, не одобряваш ли?

— Можеше да те убият.

— Разминах се на косъм.

— Как се измъкна?

— Полях го с газ. Вероятно се е изплашил, че ще се подпали.

Гърбът на Джуд беше чист и гладък. Той се наведе през ваната и я целуна. Мократа му кожа навлажни устните й.

— Готов си — каза тя.

— Благодаря, госпожо. Бихте ли ми подали кърпата?

Тя му я подаде и го наблюдаваше как попива бедрото си, като внимаваше да не намокри превръзката.

— Ще дойда след минутка — каза той и излезе от ваната.

— Така ли? — попита Дона и се усмихна, като се направи, че не разбира намека да го остави сам в банята.

— Или и ти искаш да останеш?

Тя кимна. Протегна ръка и затвори вратата. Дръжката изщрака, когато я превъртя и заключи.

— Това не е най-удобното място на света — каза Джуд.

— Аз се чувствам добре.

Джуд я погали по ръцете и смъкна презрамките на нощницата. Остави я да падне. Гледката му подейства мигновено. Дона застана на едно коляно и освободи възбудения му пенис, като смъкна гащетата му. След това се изправи гола пред него. Най-напред Джуд я погали с поглед. След това ръцете му се плъзнаха по извивките на раменете, по заоблените й гърди. Притегли я към себе си и тя усети как твърдият му пенис притиска корема й.

Докато се целуваха, ръцете на Дона погалиха гънките на гърба, твърдите сфери на хълбоците му. Премести ръката си отпред и притисна с пръсти тестисите му, дългата гладка плътност на пениса му. Усети пръстите му ниско, между краката си и изстена, когато я погали.

Джуд изрита купчината дрехи настрана. Постла две хавлиени кърпи на пода и Дона легна върху тях с високо сгънати и разтворени колене. Джуд се наведе над нея.

Усети лекото докосване на езика му най-напред върху едното зърно, а после върху другото. След това усети влажен тласък. Джуд проникна дълбоко в нея.

Тя дишаше тежко с отворена уста и се опитваше да не вдига шум. Не искаше Лари да ги чуе. Но дишането й ставаше все по-учестено и тя не можеше да сдържи стоновете, които я разтърсваха. След миг вече нищо не я интересуваше. Пред очите й беше единствено Джуд, върху нея, вътре в нея. Той я изпълваше и галеше до непоносима сладост, която напираше с все сила и накрая преля. Джуд заглуши вика й с устни.

2

— За бога, какво правихте толкова дълго? — попита Лари, като премести поглед от телевизора.

— А на мен ми се стори толкова кратко — каза Дона с усмивка.

Джуд, който беше само по една кърпа и превръзката, измъкна халата си от гардероба. Облече го и махна кърпата.

— И така — каза Лари. — След като и двамата с Дона сме тук, а и ти си закърпен, ще бъдеш ли така добър да ни разкажеш какво точно ти се случи?

— Ще останеш ли? — Джуд попита Дона.

— Искам да чуя — каза тя, — въпреки че ми е студено. Може ли?

— Разбира се.

Тя отметна завивката на оправеното легло. Седна на него, подпря една възглавница на рамката и се опря на нея.

— Нагласих се — каза тя и дръпна завивките до раменете си.

Джуд им разказа какво се беше случило. Каза им как е наблюдавал къщата откъм хълма; как видял една женска фигура да влиза, проследил я вътре и открил тенекията с газ на стълбището.

— Ха — възкликна Лари. — Каква добра жена! Сигурно е искала да изгори до основи това отвратително място.

— Чудно, защо е чакала досега — каза Дона.

— Причините може да са много. Вероятно е напуснала града след убийствата, за да погребе съпруга си и момчето. Знаеш ли откъде са? — попита той Лари.

— От Розвил, много близо до Сакраменто.

— Трябвали са й само няколко дена, за да ги погребе и да се върне. Какво е правила през останалото време?

— Може би се е опитвала да измисли отмъщението си. След това го е подготвила. Снощи успях да се измъкна през една дупка в оградата. Мисля, че тя самата я е изкопала. Като е приключила с подготовката, вероятно е трябвало да намери начин да се вмъкне и да свърши работата.

Лари се намръщи.

— Защо, за бога, й попречи?

— Не влязох, за да й попреча, а да разбера коя е и какво иска да направи. След това чух писъците.

— О, боже! — Дона усети, че я побиват тръпки, въпреки че беше добре завита. — Много ли беше ранена?

— Беше мъртва.

— Също като останалите ли? — попита Лари.

— Също като момичето в салона. Етел ли се казваше? Тази беше почти в същото състояние, ако можем да вярваме на восъчната фигура. Добре я огледах, след като убиецът… убиецът изчезна.

— Успя ли да разбереш дали я е изнасилил? — попита Лари.

Джуд кимна.

— Беше очевидно.

При мисълта за това Дона стисна крака. Осъзна, че все още усеща Джуд вътре в себе си, сякаш беше оставил отпечатък. Страхът и отвращението й преминаха. За миг се замисли как да направи така, че отново да остане насаме с него.

— Знаех си: че е била изнасилена — каза Лари. — Звярът… това е неговата цел. Да засити сексуалния си глад. Е, мисля, че трябва да съм щастлив. Това ми е спасило живота. Съществото не ми обърна внимание, защото задоволяваше похотта си с Томи…

— Не мисля, че сексът е най-важното нещо за него.

— Така ли? — запита Лари скептично.

— Нека ти кажа моята хипотеза. Мисля, че този Звяр е човек.

— Тогава хипотезата ти е пълен боклук.

— Изслушай ме. Това е мъж, преоблечен като звяр. Костюмът му има лапи с нокти.

— Не.

— Слушай, по дяволите. Ти също, Дона, и ми кажи какво мислиш? Първите убийства, на сестрата на госпожа Торн и децата, са извършени от Гюс Гаучър — мъжът, който са обесили.

— Не, не е така — каза Лари.

— А защо?

— Били са разкъсани от животински нокти.

— Според кого?

— Според снимките от моргата.

— Ти виждал ли си ги?

— Не съм, но Маги Куч ги е виждала.

— Ако може да й се вярва. Кой притежава тези снимки?

— Предполагам, че Маги.

— Може би ще успеем да им хвърлим един поглед.

— Съмнявам се…

— Добре, ще оставим това, засега. Не е толкова важно. Съдебните заседатели по време на процеса на Гюс Гаучър сигурно са видели тези снимки, изслушали са свидетелските показания…

— Според съдебната хроника в тогавашните вестници, наистина е било така.

— И това, което са чули съдебните заседатели, е било достатъчно, за да го осъдят на смърт.

— Абсолютно.

— Трябва да проверим, но имам чувството, че почти всички са били убедени, че Гаучър е убиецът на Торн, докато не са станали убийствата на семейство Куч, трийсет години по-късно.

— Всичко е било така нагласено, че да си помислят точно това. Нужна им е била изкупителна жертва.

— Не. Нужен им е бил заподозрян. Той е бил най-подходящият. А много е възможно наистина да е бил виновен.

— Нали Гаучър е обесен — каза Дона, — значи той не може да е виновен за нападението над Маги Куч и семейството й.

— Донякъде е виновен. Вижте какво прави Маги след убийствата. Напуска къщата, наема Уик Хапсън и я отваря за посетители като „Къщата на Звяра“. Мисля, че тя и Уик са решили, че ще бъдат по-щастливи без господин Куч. Убиват го по начин, който да напомня убийствата на семейство Торн. Измислят цялата тази история за Звяра като прикритие. Когато виждат какъв интерес предизвиква този измислен Звяр, решават да започнат да печелят от него и отварят къщата за посетители.

Лари поклати глава, но нищо не каза.

— Само едно възражение — каза Дона. — Не мога да си представя коя жена ще убие собствените си деца.

— Да, и мен това много ме озадачава. Всъщност още не мога да си го обясня. За да е правдоподобна историята със Звяра, децата е трябвало да изчезнат.

— Невъзможно е да го е направила. Никоя майка няма да извърши такова злодеяние.

— Нека кажем, че е малко вероятно — поправи я Джуд. — Известни са майки, които са убили децата си. Но по-вероятно е Уик да е свършил тази работа.

— Хипотезата ти е нелепа — каза Лари.

— Защо?

— Защото в къщата има звяр.

— Този Звяр е гумен костюм с животински нокти.

— Не е така.

Дона се намръщи.

— Мислиш ли, че снощи е бил Уик Хапсън.

— Ако е бил той, значи е дяволски силен за мъж на неговата възраст.

— Ами Аксел?

— Не може да е Аксел. Той е много нисък, широк е в раменете, движенията му са доста тромави.

— Тогава кой е бил?

— Звярът — отбеляза Лари. — Не е бил никакъв мъж в гумен костюм, а истински звяр!

— Кажи ни защо си толкова сигурен.

— Просто знам.

— Как така?

— Знам. Звярът не е преоблечен човек.

— Ще ми повярваш ли, ако ти покажа костюма?

Лари се усмихна странно и кимна.

— Разбира се. Стига да успееш. Като ми покажеш костюма, ще ти повярвам.

— Какво ще кажеш за утре вечер?

— Утре вечер ще… — той млъкна, защото някой чукаше на вратата.

3

Джуд отиде до вратата и я отвори.

— Е, здравей!

— Майка ми тук ли е?

— Да. Влез.

Санди, облечена в син халат, който й беше малък, и с разчорлена от съня коса, влезе в стаята. Когато очите й срещнаха погледа на Дона, тя въздъхна с преувеличено чувство на облекчение.

— Ето къде си била? Какво правиш в леглото?

— Топля се. А ти защо не си в леглото?

— Нямаше те.

— Само за малко — тя погледна към Джуд. — Трябва вече да се прибирам.

Измъкна се от леглото и тръгна със Санди към вратата. Джуд им отвори. Искаше й се да го целуне за лека нощ, да го прегърне и да почувства силата и топлината му. Но не пред Санди. Не и пред Лари.

— Ще се видим утре — каза тя.

— Ще ви изпратя.

— Не е нужно.

— Разбира се, не е нужно.

Джуд вървеше до Дона. Санди се затича напред. Той се приближи и прегърна Дона. От него се носеше лека миризма на сапун.

— Студено е — каза тя. — А ти си толкова топъл.

— Тази сутрин си казала на Лари, че си неомъжена?

— Разведена. А ти?

— Никога не съм се женил.

— Досега не се ли е появило някое свястно момиче?

— Да, в живота ми е имало няколко „свестни“ момичета. Но работата ми… толкова е несигурна. Не исках да налагам начина си на живот на никоя от тях.

— Каква е работата ти?

— Убивам зверове.

Тя се усмихна.

— Така ли?

— Да — той я целуна. — А сега, лека нощ.

Дванадесета глава

1

Вик на ужас събуди Джуд, Той погледна в тъмнината към Лари.

— Добре ли си?

— Не! — Лари беше седнал и обгърнал е ръце притиснатите към гърдите си колене. — Не, никога няма да бъда добре. Никога! — и започна да плаче.

— Щом оправим тази работа — каза Джуд, — ще се почувстваш чудесно.

— Никога няма да се оправи. Ти дори не вярваш, че има Звяр. От страхотна полза си ми.

— Каквото и да е, ще го убия.

— Дали?

— Нали за това ми плащаш.

— Ще му отсечеш ли главата вместо мен?

— Никакви такива.

— Но аз искам да го направиш. Искам да му отсечеш главата и пишката, и…

— Моля те, престани. Ще го убия. Но нищо повече. Без разни тъпотии с отсичане на глави. Нагледал съм се на кръв.

— Вярно ли? — гласът в тъмнината звучеше изненадано и заинтригувано.

— Работих за малко в Африка. Видял съм много отрязани глави. Един тип ги държеше в хладилника си и обичаше да им крещи от време на време.

Джуд чу тих смях откъм другото легло. В смеха се прокрадваше странен звук, който го накара да се почувства неспокойно.

— Мисля, че утре трябва да те закарам обратно в Тибърн. Мога и сам да свърша работата.

— О, не. Не можеш.

— Може би така ще бъде по-добре и за двама ни, Лари.

— Трябва да бъда тук, когато убиваш Звяра. Трябва да го видя как умира.

2

В шест часа будилникът събуди Джуд. Звънът му не събуди Лари. Джуд се измъкна от леглото, стъпи на хладния под и махна превръзката от крака си. Четирите успоредни резки бяха засъхнали в тъмни ивици дълги около осем сантиметра. Боляха го, но личеше, че скоро ще зараснат. Отиде в банята, остави прогизналата от кръв превръзка върху купчината дрехи и си сложи нова. Провери пред огледалото превръзката на рамото си. Беше избила малко кръв, но иначе беше суха. По-късно ще накара Лари или Дона да я сменят.

Изми се. Когато извади чистите си дрехи, куфарът му остана почти празен. Изсипа на леглото останалите вещи и го занесе в банята. Прибра в куфара разкъсаните си окървавени дрехи. Пусна вътре и старата превръзка и го затвори. След това го изнесе.

Утрото беше тихо. Всичко още спеше, освен няколко птици. Погледна към номер 9. Дона сигурно още спеше. Беше красиво утро и му се искаше да са заедно.

Сложи куфара в багажника на колата и тихо затвори капака. След това се върна в бунгалото. С гъба и сапун внимателно изтри видимите следи от кръв в банята. Белите кърпи изглеждаха чисти. Другите гъби също. Тази, която държеше, беше розова от кръвта.

Надникна в кошчето за боклук. В пластмасовата кофа лежаха парчета лейкопласт и марля, опаковки от лейкопласт, окървавена тоалетна хартия. Хвърли кървавата гъба вътре и извади кофата.

Занесе аптечната чанта и кофата до колата. Наоколо нямаше никой. Сложи ги в багажника.

След като приключи с почистването, седна на стъпалото пред бунгалото и запали пура. Вкусът й беше много приятен. Ароматът й се смеси с уханието на свежия боров въздух.

Той се облегна, намести лакти върху стъпалото зад себе си и се усмихна.

Чувстваше се великолепно, въпреки раните.

След като изпуши пурата, качи се на колата и тръгна по крайбрежната улица. Градът беше притихнал. Намали, защото проскубано кафяво куче бавно му минаваше път. Пред „Ресторанта на Сара“ беше паркирана синьо-бяла полицейска кола. Единствената движеща се кола беше порше, което бавно се приближаваше, сякаш с мъка се опитваше да се придържа към ограничението за този град от петдесет километра в час.

Отляво, „Къщата на Звяра“ изглеждаше пуста. Отдясно, около къщата без прозорци, нищо не помръдваше. Намали. Видя свлечените камъни по хълма над „Къщата на Звяра“. Ще трябва час по-скоро да иде там и да си прибере екипировката.

Не сега.

Излезе от града. Зави и се върна по същия път. Пак мина покрай двете къщи. На следващата пресечка спря пред една затворена бръснарница. Тръгна към будката за билети на „Къщата на Звяра“.

По стените й бяха окачени изрезки от вестници, поставени зад стъкло. Някои бяха за убийствата. В другите пишеше за посещенията. Прочете няколко от тях. Искаше да ги прочете всичките, но щеше да му отнеме много време. Не трябваше да привлича внимание върху себе си.

Погледна към часовника над прозореца на будката. След това и своя. Първата обиколка щеше да започне след близо три часа, в десет.

Мушна ръце в джобовете на панталоните и тръгна надолу по тротоара. Спря се да разгледа порутената викторианска къща, след това отново тръгна — все едно, че беше турист, който разполага с много време и обича сутрешните разходки.

Когато стигна до ъгъла на улицата, мина между дърветата и се върна обратно.

На няколко метра от оградата откри процеп, през който можеше да наблюдава предната част на къщата, без да го забележат.

Клекна и зачака.

3

Точно в девет и половина една каравана спря на крайбрежната улица. Висок мъж излезе от нея и отиде до будката, след това се върна при караваната. От нея слязоха жена и три деца. След малко пристигна млада двойка с фолксваген.

Джуд излезе на улицата и тръгна към будката. В нея все още нямаше никой.

Същото можеше да се каже и за къщата, освен ако някой не се беше вмъкнал в нея, преди Джуд да започне да я наблюдава. След това не видя никой да влиза през главния вход.

Докато Джуд чакаше близо до будката, пристигнаха още хора. Гледаше към къщата без прозорци от другата страна на улицата. Вратата й беше затворена. Зелената камионетка все още стоеше пред гаража.

Най-сетне, десет минути преди да започне обиколката, Джуд забеляза, че Маги и Уик излизат от къщата. Хванала се здраво за Уик, тя носеше бастуна си, но не го използваше. Отне им доста време, докато стигнат до крайбрежната улица. Изчакаха да мине един камион и след това пресякоха.

Уик й помогна да се качи на тротоара и след това пусна ръката й. Тя се подпираше тежко на бастуна си.

— Добре дошли в „Къщата на Звяра“ — извика тя. Гласът й беше тих, но ясен. — Аз съм Маги Куч и притежавам тази къща. Можете да си купите билети от моя помощник — посочи с бастуна към будката. Уик отключваше вратата й. — Билетите са по четири долара за възрастен и само два долара за деца под дванайсет години — и всичко това за едно наистина изключително преживяване.

Хората я слушаха безмълвно и неподвижно. Когато Маги свърши, тези, които още не се бяха наредили, тръгнаха към будката.

Маги отключи подвижната преграда на входа и мина през нея.

— Върнахте се бързо, а? — попита Уик, когато дойде реда на Джуд.

— Просто не мога да се сдържа — той мушна една петдоларова банкнота под стъклото.

— Сигурно вашата приятелка няма да дойде?

— Кой?

— Вашата приятелка. Онова момите, дето беснееше на улицата и си показваше циците — Уик му подаде билета и рестото.

— Не знам къде е — каза Джуд.

— Повече от сигурно е, че е в някоя лудница — изсмя се Уик и показа кривите си кафяви зъби.

Джуд мина през преградата. След като цялата група се събра на алеята, Маги започна да говори.

— Започнах да показвам къщата си на посетители през трийсет и първа, веднага след като Звярът погуби съпруга ми и трите ми скъпи деца. Може би се питате защо ли тази жена развежда чужди хора из къщата, в която се е разиграла толкова лична трагедия. Е, отговорът е: па-ри.

Няколко души се разсмяха притеснено.

Маги мина по алеята и стигна до подножието на стълбите към верандата. Вдигна бастуна си нагоре, към балкона.

— Ето тук са линчували Гюс Гаучър.

Джуд слушаше внимателно историята на Гюс Гаучър и проверяваше дали подробностите отговарят на собствената му хипотеза, че той наистина е виновен. Нищо, което тя каза, не противоречеше на неговата гледна точка. Тръгна след Маги по стълбите на верандата. Тя каза, че старата врата е била простреляна от полицая Дженсън. Показа им чукчето във формата на маймунска лапа. След това отключи вратата и я отвори.

Острата миризма на газ изпълни ноздрите на Джуд.

— Моля да ни извините за тази миризма — каза Маги, докато влизаше. — Вчера синът ми разля газ. Няма да я усещате толкова силно, когато се отдалечим от стълбите.

Джуд влезе вътре.

— Виждате как е изцапал килима тук.

Той се промъкна между другите в групата така, че да вижда по-добре стълбището. Нищо. Там, където трябваше да бъде тялото на Мери, имаше само тъмно петно. Кръвта беше старателно изтрита, преди някой да напои килима с газ.

Тринадесета глава

1

Когато слънчевата светлина падна върху лицето му, Рой се събуди. Вдигна глава от нагънатите си дънки и се подпря на лакти. Огънят беше изгаснал. Едно врабче, кацнало близо до останките от огъня, кълвеше парченце хляб, което Джони вероятно беше изпуснала. Раницата стоеше изправена, затворена и непокътната.

На дневна светлина поляната не изглеждаше толкова закътана, както в тъмнината. Дърветата, които я обграждаха, бяха доста далеч и нарядко едно от друго, така че през тях се виждаше повече, отколкото си мислеше той. По-неприятното беше, че мястото се виждаше от един отсрещен склон.

Когато погледна нататък, чу шум на мотор. Мярна се синият покрив на преминаваща кола.

— По дяволите! — промърмори той.

Разтвори ципа на спалния чувал и се измъкна. Изправи се и разгъна дънките си. Бръкна в тях и извади гащетата си. Като пазеше равновесие, ту на единия, ту на другия крак, ги обу.

Чу гласове.

— Мама им стара!

Бързо седна върху спалния чувал и започна да нахлузва дънките си.

Една млада двойка туристи се приближаваше с енергични крачки по склона, точно над тях. Носеха меки филцови шапки, също като онези, които беше видял в къщата на Карън и Боб.

Идваха все по-наблизо.

Той повдигна задника си и придърпа дънките. Затвори ципа. Закопча катарамата на колана си.

Двойката спря на поляната.

Не можеше да повярва! Спалният чувал беше сложен насред проклетата пътека!

— Здравейте — каза мъжът.

Беше приятно изненадан, че вижда Рой.

— Здрасти — каза момичето.

Изглеждаше на не повече от осемнадесет.

— Здравейте — отговори Рой. — За малко да ме заварите по гащи.

Момичето се ухили. Устата й изглеждаше голяма, а зъбите много едри. Същото можеше да се каже и за гърдите й. Те се полюляваха под тясното, зелено яке. Носеше бели къси панталони. Краката й бяха яки и загорели.

Мъжът извади дървена лула от джоба на късите си панталони.

— Разположили сте се точно по средата на пътеката — каза той, сякаш намираше това за много забавно.

— Не исках да се изгубя.

Другият измъква от гадния си джоб кожена торбичка и започна да пълни лулата си.

— Как се оправяте с водата?

— Карам без нея.

— На около два километра по-надолу има къмпинг — той посочи с дръжката на лулата си към хълма. — Има мивки, тоалетни.

— Добре че ми казахте. Може би ще идем там.

Туристът запали една кибритена клечка и засмука пламъка с лулата си.

— Лагеруването в гората е незаконно, нали знаете.

— Не, не знаех това.

— Да, да. Може само в къмпингите.

— Не ги понасяме тия места — каза Рой. — Много са фраш. По-добре да си стоя в къщи.

— Ужасни са — съгласи си момичето.

— Да — каза мъжът и изпусна дим от лулата си.

— Накъде сте се запътили? — попита ги Рой, като се надяваше по този начин да ги подкани да тръгнат.

— Към Стинсън Бийч — каза мъжът.

— Далече ли е?

— Смятаме да стигнем там до обяд.

— Е — каза Рой, — приятен преход.

— Много добра екипировка имате. Къде сте я купили?

— Аз съм от Лос Анджелис — каза той.

— Така ли? Ходили ли сте в Келтис, в Глендейл?

— Оттам са ми повечето неща.

— И аз си купувам оттам. Всъщност оттам си взех обувките, преди около шест години — той погледна с умиление към тях.

— Кой е там, в спалния чувал? — попита момичето.

Стомахът на Рой се сви. Сети се за ножа. Беше завит в ризата, много близо до дясната му ръка.

— Жена ми — каза той.

Мъжът се засмя и стисна лулата между зъбите си.

— И двамата ли спите в един чувал?

— Така е по-приятно — каза Рой.

— Имате ли достатъчно място да шавате? — попита мъжът.

— Напълно.

Той се разсмя.

— Трябва да опитаме тоя номер, нали Джак?

Джак не беше очарована.

— Нашите чували пък могат да се затварят един към друг — каза мъжът. — Трябва да пробвате. Има много повече пространство.

— Какво й е? — попита Джак.

— Нищо, защо? Защо не се събужда ли? Тя винаги спи много дълбоко.

— Има ли достатъчно въздух? — попита мъжът.

— Разбира се. Винаги спи така — навътре в чувала. Не иска да й изстива главата.

— Аха — момичето на име Джак не беше съвсем убедена.

— Е, ние ще тръгваме — каза мъжът.

— Приятен поход — каза му Рой.

— И на вас.

Те тръгнаха. Той ги проследи с поглед, докато се скриха зад дърветата и измъкна ризата си. Вдигна единия си крак и мушна ножа в калъфа, завързан за прасеца. След това си облече ризата.

Извади блузата и полата на Джони от раницата и се наведе над отвора на спалния чувал. Огледа дърветата. Наоколо нямаше жива душа.

Джони изстена, когато я измъкна за ръката.

Отвори едното си око и пак го затвори. Рой я сложи да легне по гръб върху спалния чувал.

Гледката на голото й тяло, огряно от слънцето, го възбуди.

Не сега.

По дяволите, не сега.

Той мушна полата през краката на момичето и я закопча. След това изправи Джони да седне и нахлузи блузата й. Остави я да се отпусне назад. Бързо закопча блузата.

— Събуди се! — каза той.

Зашлеви я.

Тя стисна очи при рязката болка, след това клепачите й потрепериха.

— Ставай!

Джони бавно се претърколи и коленичи. Косата й беше изцапана с кръв и сплъстена на темето там, където я беше ударил с дръжката на ножа.

Събирането на багажа отне доста време. Докато прибираше нещата, не изпускаше Джони от поглед. Ослушваше се за гласове. От време на време поглеждаше към пътеката и шосето. Най-сетне всичко беше събрано в раницата. Метна я на гърба си, грабна Джони за ръката и я поведе към шосето.

Мина един камион „Форд“.

Помаха и се усмихна.

Когато пътят отново опустя, отвори багажника на понтиака и каза:

— Влизай, скъпа.

2

Докато караше, Рой чу по радиото съобщение за пожар и двойно убийство в Санта Моника. Не казаха имената на жертвите, но споменаха, че е изчезнало осемгодишно момиченце. Не чу нищо за Карън и Боб Марстън.

Това го разтревожи.

Припомни си какво стана. Карън изплю камъчето за Малкаса Пойнт. Колко се изненада, когато той, вместо да си тръгне, я завърза със запушена уста и не я остави, докато не се убеди, че е мъртва. Скри се в антрето и изчака да се върне Боб. Спомни си как той невярващо поклати глава, когато влезе в банята и видя жена си да виси на вратата. Припомни си звука на брадвата, с която разцепи главата на Боб. След това внимателно постави свещта под накъсаната хартия, точно както направи и на предишното място.

Може би някой е дошъл и е изгасил огъня.

А може свещта да е изгаснала.

Ако е станало така, сигурно още не са открили телата им.

Не бива да разчита на това. Трябва да действа така, сякаш колата се издирва и да намери друга.

Рязко зави в една неасфалтирана отбивка. Гумите изхвърлиха облак жълтеникава прах. Излезе, отвори предния капак, мушна главата си под него и зачака.

Скоро чу шум на приближаваща кола. Остана на мястото си и посочи с ръка към радиатора. Колата ги подмина и продължи, без да спира. Опита този номер с още две коли. Никоя от тях не спря.

Когато отново чу шум на кола, наведе се ниско под капака, докато другата кола съвсем приближи, изправи се с притеснено изражение на лицето и помаха. Шофьорът поклати отрицателно глава. Лицето му казваше: „Няма да стане, приятелче“.

Рой извика.

— Да ти го начукам!

Когато се появи следващата кола, той просто вдигна палеца си. Видя, че жената в колата поклати глава към шофьора да не спира. Колата продължи. Същото направи и следващата.

Той с трясък затвори капака.

Застана до задницата на колата и видя, че се приближава камион. На предницата беше нарисувано размазано слънце. Шофираше жена с права, черна коса. Носеше лента и кожен елек. Видя, че с дясната си ръка посочи към него. Рой помаха. Жената му хареса.

Не му хареса обаче мъжа, който извика от прозореца.

— Проблеми с колата, а?

Гласът му беше хрипкав. Носеше избеляла, изцапана от пот каубойска шапка, слънчеви очила. Имаше черни, проскубани мустаци. Синьото му дънково яке беше без ръкави. В горната част на ръката си имаше татуировка на капеща писалка.

— Няма проблем — извика Рой. — Просто спрях да се изпикая.

— Жив и здрав — мъжът го поздрави със свит юмрук и камионът продължи.

Рой ги проследи, докато се изгубят от погледа му и отвори багажника. Джони го погледна. Хотдогът, който купи в Стинсън Бийч и метна тази сутрин в багажника, беше изчезнал. Консервената кутия с пепси лежеше отворена и празна. Сигурно й е било трудно да пие в багажника, помисли той.

— Излизай! — каза той.

Помогна й. Затвори капака.

Джони се огледа, сякаш се чудеше къде са спрели и защо. Очевидно не можеше да разбере. Погледна към Рой.

— Трябва ни друга кола. Ще ми помогнеш да я намерим.

Тръгнаха покрай пътя. Когато бяха на един-два метра от задницата на колата, той й каза да легне на противоположното платно.

Джони поклати глава.

Много добре. Така или иначе, не можеше да я остави. Ще се опита да избяга.

Мислеше как да го направи, без да нарани ръката си — с камък, дебело дърво. С дръжката на ножа щеше да е най-добре. А, може би все пак, не. Не искаше да я убие. Все още не. Реши да е с ръката. Хвана я за яката на блузата и я дръпна напред. Когато залитна към него, я удари с десния юмрук в слепоочието. Краката й се подгънаха. Той я примъкна до средата на пътя и я остави. Бързо нагласи ръцете и краката й в неестествена поза. След това се върна при колата, мушна се в близките храсти и се спотаи.

Не чака дълго.

Усмихна се на добрия си късмет, когато видя черен ролс-ройс да се появява от завоя. Караше мъж, а до него седеше жена.

Колата рязко изви, за да не удари Джони. След това намали и спря зад понтиака на Рой. Шофьорът излезе. Остави вратата отворена и тръгна бързо към Джони. Беше едър човек — над метър и осемдесет и тежеше най-малко деветдесет килограма.

Беше някакъв скапан спортист.

По дяволите.

Едрият мъж се наведе над Джони. Пипна я за врата. Вероятно се опитваше да напипа пулса й. Ролсът беше на около шест метра от Рой. Прозорците му бяха затворени. Жената, с извърната глава, гледаше през задния прозорец.

Мъжът започна да сваля спортното си яке.

Рой изскочи иззад дърветата. Обувките му смачкаха един паднал клон. Мъжът погледна през рамо. Жената също обърна глава. Рой скочи и кракът му стъпи върху задницата на ролса. Колата се наклони под тежестта му. Мъжът се беше изправил. Рой скочи на земята, между колата и отворената врата. Жената изпищя, когато той се мушна зад кормилото. Затвори вратата и я заключи миг, преди да дойде мъжът.

Жената продължаваше да пищи и заблъска с рамо вратата откъм нейната страна. Рой я сграбчи за гърба на блузата. Тя се разпра, но това беше достатъчно, за да успее да я хване за косата. Дръпна я към себе си. Бузата й се удари в кормилото. Натисна главата й в скута си и след това счупи врата й с ръба на дланта си.

Лицето на мъжа се притисна към прозореца. Очите му святкаха. Заудря стъклото с юмруци.

Рой видя, че моторът не е изключен. Превключи на задна скорост и натисна газта. Колата полетя назад. Едрият мъж залитна, след като отскочи и погледна към колата през облака прах.

Изглежда разбра.

Рой се намести. Докато ролса летеше напред, мъжът скочи върху багажника на понтиака. Рой се стегна. Удари силно понтиака. Мъжът се подхлъзна и падна тежко върху предницата на ролса. Рой рязко тръгна назад и изхвърли мъжа.

Той се изтърси точно пред колата.

Рой даде пълен напред и мина през мъжа.

Беше лесно, много лесно. Рой се ухили.

Миг след това усмивката му замря.

Ами, ако се появи друга кола?

Жената в скута му беше в безсъзнание, а може би мъртва.

Остави мотора да работи и излезе. Тялото на мъжа лежеше много близко до задницата на понтиака. Рой отвори багажника. Не искаше много да разглежда трупа, още по-малко да го пипа — особено с тая размазана глава. Но нямаше избор. Нещо като че ли се разплиска, закапа, докато вдигаше тялото. Пусна го в багажника и повърна върху него. След това силно затвори капака.

Докато тичаше към момичето, погледна дрехите си.

От ризата и панталоните му капеше кръв. Въпреки че се задушаваше, продължи да тича. Вдигна Джони и изцапа блузата й с кръвта на мъртвия. Занесе я до ролса.

Остави я седнала на задната седалка. Изтича до понтиака, грабна раницата и я метна в ролса до Джони. След това се качи отпред и изкара колата на шосето.

3

Рой кара около час, преди да открие подходящия черен път, който свиваше наляво, през голите хълмове. Беше сигурен, че ще го отведе до океана, затова и тръгна по него.

Джони беше дошла в съзнание, но засега мълчеше, лежеше на една страна, и гледаше втренчено напред. Жената на предната седалка беше мъртва. На Рой не му беше приятно, че главата й лежи върху коленете му, но реши да не изправя тялото. Въпреки че по нея нямаше кръв, от задушаването лицето й се беше изкривило в грозна гримаса. Кожата й имаше сивкавосин оттенък. Ако я изправи, някой може да забележи, не е мъртва. Трябваше да изтърпи неприятната тежест на главата й върху скута си, също както изтърпя кръвта по ризата и панталоните. Налагаше се да изтрае, докато открие безлюдно място на плажа.

Мястото пред тях изглеждаше обещаващо.

Пътят свършваше на няколко метра от брега. Спря на сенчестата страна. Наоколо не се виждаха други коли. Няколко крави пасяха на склона. Той излезе. Вляво от пътя, теренът беше под наклон и се образуваше малка падина, прикрита от гъсти храсти. Една пътека водеше към плажа.

Искаше да премести тялото на жената във водата, да го завлече навътре и да го остави. Но това щеше да бъде трудно и опасно. Отказа се.

Ще го претърколи в падината.

Но не сега. Най-напред той и Джони ще се измият, ще се приготвят за път. Но не може да я остави мъртвата на предната седалка. Ако се появи някой?

Сети се за багажника.

След това му хрумна по-добра идея. Огледа се и, като се увери, че няма никой, измъкна тялото от предната седалка. Стъпалата на жената се удариха в земята и едната й обувка, с дебела подметка, падна. Изтегли я пред колата. Просна я успоредно на прашния път. Ръцете и краката й бяха започнали да се вкочанясват, но той успя да ги изправи. Остави я да лежи със събрани крака и ръце, прибрани до тялото, и се върна в колата.

Бавно тръгна напред.

Гледаше към черната предница и видя как колата сякаш погълна тялото.

Спря и слезе. Застана на колене, за да погледне в сянката под колата.

Страхотно прикритие.

Измъкна Джони от задната седалка. Двамата тръгнаха по пътеката към плажа.

4

В началото водата се стори студена на Рой. След като мина първоначалната хладна тръпка, усети, че е почти топла. Джони все още стоеше на брега. Само най-големите вълни заливаха краката й.

Рой съблече ризата си. Започна да търка плата между пръстите си и се мъчеше да го изпере. Вълните го обливаха, издигаха и преобръщаха. Когато го отдалечаваха от Джони, той доплуваше обратно. Вдигна синята си риза и я разгледа на слънчевата светлина. Макар и да не беше успял да изпере добре кръвта, петната едва се забелязваха.

— Ела, Джони, и се измий.

Тя поклати глава. Отстъпи назад, по-далеч от водата и седна на пясъка.

— Знаеш какво става — извика Рой, — когато не изпълняваш заповедите ми.

Тя погледна надолу към плажа, там, където няколко скали се подаваха в морето. Вълните се разбиваха в тях и пръскаха нависоко бяла пяна. Погледна в другата посока. Там плажът се извиваше към сушата и изчезваше.

— Не се й опитвай! — извика Рой и тръгна към брега.

Джони се изправи и тръгна към водата, която обгърна петите й. Продължи да върви. Голяма вълна я обля и намокри до кръста. Плисираната й пола се залепи за тялото. Спря. Водата се отцеди. Тя се наведе и напръска кървавите петна върху блузата си. Започна да ги търка. Друга вълна я заля и повали по гръб. Джони падна и пенливата вода се завихри над главата й.

Рой отиде до нея. Вдигна я. Целуна я по челото. После уви ръце в ризата си и започна да търка петната върху нейната блуза. Те избледняха, но не изчезнаха съвсем. Най-сетне се отказа.

Притегли Джони по-навътре и се опита да измие кръвта от косата й. Всеки път, когато докосваше болезнената рана от дръжката на ножа, тя дръпваше глава. Реши, че косата й е достатъчно чиста. Поведе я към брега.

Там съблече блузата и полата й. Просна ги върху пясъка да изсъхнат. След това си съблече дрехите и ги постла до нейните.

Седнаха на пясъка. На Рой му се стори горещ, почти парещ.

— Опитай се да заспиш!

Джони легна и затвори очи.

Рой я погледна. Водата беше оставила ситни капчици върху клепачите й. Кожата й беше леко почерняла, освен на местата, където е бил банският й от две части. Съвсем като малка жена.

Водни капки се стичаха по кожата на момичето и блестяха под слънцето. Искаше му се да има плажно или бебешко масло. Можеше да я намаже цялата. Кожата й щеше да стане хлъзгава и гореща.

Легна и се подпря на лакът, за да я гледа. Клепачите й потрепериха. Разбира се, преструваше се, че спи.

Когато я докосна, тя отвори очи.

Обърна глава и втренчи поглед в него. Той се запиша дали тя изглежда толкова тъжна заради това, което се случи с родителите й, или заради това, което правеше с нея.

Всъщност не му пукаше.

Приближи се и я целуна по устата. Ръката му започна да се движи по затоплената й от слънцето кожа.

Четиринадесета глава

1

— Днес трябва да го получим, госпожо. Засега това мога да ви кажа. Като го получим, ще го монтирам.

— Дали ще стане днес? — попита Дона.

— Както ви обясних, зависи кога ще ни доставят радиатора.

— До колко часа работите?

— До девет.

— Мога ли тогава да си взема колата?

— Ако е готова. Сту ще ви я даде. Аз си тръгвам в пет. Сту не е монтьор. Ако не я направя до пет, значи ще стане утре.

— Благодаря ви.

Видя Санди да гледа към един автомат за шоколад и други храни.

— Мога ли да си взема чип? — попита детето.

— Виж…

— Моля те. Умирам от глад.

— Скоро ще обядваме. Защо не почакаш и ще ядеш пържени картофи.

— Тук наблизо можем ли да обядваме? — попита тя и застана с гръб към автомата.

— Не съм сигурна — призна Дона.

— Не искам там, където бяхме вчера. Беше гадно.

— Хайде да тръгнем насам.

Тръгнаха на юг по крайбрежната улица.

— Кога ще е готова колата?

— Не се знае.

— Аха — Санди сбърчи нос.

Когато отново го отпусна, огромните й слънчеви очила се плъзнаха надолу. Намести ги с показалеца си.

— Човекът в гаража не можа да ми каже кога ще е готова. Но имам чувството, че и утре ще бъдем тук.

— Ако татко не ни пипне преди това.

Споменаването му сепна Дона. Сега, когато срещна Джуд, незнайно как съзнанието й изтласка бившия й съпруг в един тъмен ъгъл и го забрави.

— Той не знае къде сме.

— Но леля Карън знае.

— Хайде да се обадим на леля ти — Дона се огледа и видя една телефонна будка на ъгъла на бензиностанцията Шеврон, от която току-що си бяха тръгнали. Върнаха се обратно. — Колко струва чипсът?

— Трийсет и пет цента.

Тя подаде на Санди един долар.

— Продавачът ще ти върне.

— Ти искаш ли нещо?

— Не, благодаря. Ти върви.

Видя как дъщеря й тръгна, а тя влезе в телефонната будка.

Монетите издрънкаха в апарата. Набра централата. Поиска разговорът да бъде за сметка на домашния й телефонен номер. Когато я свързаха, чу телефонът на сестра й да звъни. След второто позвъняване някой вдигна слушалката. Дона очакваше да чуе гласа на Карън, но отсреща мълчаха.

— Ало? — каза тя накрая.

— Да.

— Боб? — попита тя, въпреки че гласът не приличаше на неговия. — Боб, ти ли си?

— Кой се обажда?

— А вие кой сте?

— Сержант Морис Уо от полицията на Санта Моника.

— Господи!

— За какво търсите госпожа Марстън?

— Аз просто… тя е моя сестра. Нещо случило ли се е с нея?

— От къде се обаждате, моля?

„Как да съм сигурна, че си полицай?“ — каза си тя, а после си отговори: „Няма как“.

— Обаждам се от Тъксън.

— Така.

Представи си го как затваря, обръща се към Рой и се ухилва, защото толкова лесно е разбрал каквото иска. Но той не затвори.

— Извинете, как се казвате?

— Дона Хейс.

— Така. А кой е адресът и телефонният ви номер?

— Какво се е случило с Карън?

— Моля, сестра ви има ли роднини в района на Лос Анджелис?

— По дяволите!

— И така, госпожо Хейс, много съжалявам, но сестра ви е починала.

Починала?

— Тя и съпругът й Робърт Марстън са починали снощи. Така че, ако имате някакви близки…

— Родителите ни — тя беше онемяла. — Джон и Айрин Бликс.

— Бликс. Добре, госпожо Хейс, бихте ли ми каза ли къде живеят?

Тя продиктува адреса и телефонния номер.

— Така.

— Убити ли са?

— Да, убити.

— Знам кой го е направил.

— Така ли?

— Какво значи „така ли“? По дяволите, та аз наистина знам кой ги е убил.

— Добре. Бихте ли ми казали.

— Това е бившият ми съпруг. Казва се Рой Хейс. Вчера е освободен — имам предвид в събота. По някое време в събота.

— Така. От къде е освободен?

— От затвора Сан Куентин.

— Така.

— Лежа шест години, защото изнасили дъщеря ни.

— Така.

— Той е убил Карън, за да разбере къде съм аз.

— А тя знаеше ли?

— Да, знаеше.

— Така, значи вие сте в опасност. Опишете, ако обичате вашия Рой Хейс.

Докато обясняваше на полицая как изглежда бившият й съпруг, видя, че Санди се връща с пликче чипс. То беше отворено. Санди вадеше чипса един по един и ги мушкаше в устата си на една страна.

— Значи той е с кола.

— До, но не знам каква. Може би е взел една от колите на Карън. Имат жълт фолксваген и бял понтиак Гран при.

— Така, от коя година са?

— Не знам.

Тя погледна към дъщеря си, която дъвчеше чипс пред будката. Дона се обърна настрана и заплака.

— Моля ви госпожо Хейс. Колите нови ли са?

— Фолксвагенът е от 1977. За другата не знам. Може би ’72 или ’73.

— Така. Много добре, госпожо Хейс. Много добре. Обадете се на полицията в Тъксън и съобщете в какво положение се намирате. Може би ще ви придружат до летището.

— Летището ли?

— Така. Не бива да оставяте родителите си сами да преживеят трагедията.

— Да. Прав сте. Ще отида при тях колкото се може по-скоро.

— Така.

— Благодаря ви, господин Уо.

Тя затвори телефона. Санди почука по пластмасовата стена на будката. Дона не й обърна внимание, а започна да търси в чантата си монети. Намери ги и отново се обади.

— Полицейското управление на Санта Моника — каза женски глас. — Офицер Блиъри слуша. С какво мога да ви помогна.

— Имате ли полицай на име Морис Уо?

— Един момент, моля.

Дона чу телефонен звън. Някой вдигна слушалката.

— Отдел „Убийства“. Инспектор Харис слуша.

— Имате ли полицай на име Морис Уо?

— В момента не е тук. Мога ли аз да помогна?

— Говорех по телефона с един човек — тя подсмръкна и потърка с ръка носа си. — Той твърди, че е сержант Морис Уо. Просто исках да проверя дали наистина е полицай.

— И?

2

След един кратък разговор, в който през сълзи съобщи на родителите си тъжната вест, тя остави слушалката и излезе от будката.

— Да се връщаме в мотела.

— Какво е станало? — викаше Санди. — Кажи ми!

— Леля ти Карън и чичо ти Боб са убити.

— Не е вярно!

— Току-що говорих с полицая, миличко.

— Не!

— Хайде, да тръгваме към мотела. Момиченцето се хвърли върху Дона, прегърна я силно и заплака.

Петнадесета глава

1

Когато Джуд слезе от колата, видя Дона да седи на стълбата пред бунгалото. Веднага разбра, че нещо не е наред. Тръгна към нея. Тя го видя и се изправи. Той я прегърна. Дона заплака тихо, безмълвно. Чувстваше как гърбът й потръпва под ръцете му. Джуд я погали по главата. Усети мократа й буза върху лицето си. Стояха така дълго време.

След това Дона вдигна поглед към него. Подсмръкна, извинително се усмихна и избърса лицето си с ръкава на блузата.

— Благодаря ти.

— Добре ли си вече?

Тя кимна и стисна устни.

— Искаш ли да се поразходим? — попита тя.

— Знам едно място. Но трябва да отидем с колата.

— Преди да тръгнем, трябва да платя за тази вечер.

— Добра идея. И аз трябва да сторя същото.

Двамата отидоха до рецепцията. Платиха и се върнаха при колата на Джуд.

— Къде е Санди?

— Спи.

— Май често прави това, а?

— Добър начин да оцелееш.

— Тя добре ли се чувства?

— Не. Мисля, че не.

Качиха се в крайслера и Джуд подкара по крайбрежната улица.

— Днес сутринта видяхме колата ти в града — каза Дона.

Явно искаше да смени темата.

— Пак отидох в „Къщата на Звяра“.

— Да не би пак да са я отворили за посетители. Мислех, че полицията…

— Тя нищо не знае за убийството. Трупът беше изчезнал, а също и кръвта. Изглежда някой добре е почистил.

— Чистници — Дона срещна погледа му и се усмихна. — Това е работа на Аксел. Той почиства къщата.

— Аксел е затънал в тая история до гуша. Също и майка му. Всички. Това е работа на семейството. От време на време убиват някого, за да привлекат посетители.

— Но ако тялото е изчезнало…

— Изглежда са се подплашили, защото това убийство става много скоро след другите две. Толкова са неспокойни, а се държат така, сякаш нищо не е станало.

— Защо са я убили? Казах „те“. Накара ме да ти повярвам. Защо са я убили, след като не искат никой да научи за това?

— Тя щеше да подпали къщата.

— Да, това е сериозен мотив. Какво смяташ да правиш? Ще се опиташ ли да откриеш тялото й?

— Това няма да ни е от полза. Трябва да намерим мъжа, които се крие в маймунския костюм.

— И после?

— Ако трябва, ще го убия.

— Смяташ да го убиеш, така ли?

— Едва ли ще имам някакъв друг избор.

Докато минаваха покрай „Къщата на Звяра“, замълчаха. След като завиха зад ъгъла, Дона се обади.

— Много ли хора си убил?

— Да.

— Мислиш ли… често за това?

Той я погледна, след това се насочи към бордюра и спря.

— Питаш дали съвестта ми е гузна?

— Може и така да се каже.

— Не съм убил никого, който да не си го е заслужил.

— Кой решава това.

— Аз. Аз го осъждам и екзекутирам.

— Как успяваш?

— Чувам гласове.

Тя се усмихна.

— Говоря сериозно.

— Аз също. Чувам един глас. Обикновено моят. Той ми казва: „По-добре пречукай това копеле, преди то да те пречука.“

— Ужасен си.

Джуд тихо се разсмя. След това усети как нещо студено, вътре в него, го стисна. Преглътна.

— Понякога чувам гласовете на мъртвите. Хора, които не познавам. Виждал съм само снимките им във вестниците, или на живо. Те ми казват: „Щях да съм още жив, ако оня кучи син не ми беше светил маслото.“ След това поглеждам към живите и те ми казват: „Оня тип утре ще ме убие.“ Аз го осъждам и след това, ако мога, го екзекутирам. Мисля че по този начин отмъщавам за мъртвите и спасявам нечий живот. Може би звучи ужасно, но съвестта ми е съвсем спокойна.

— Убиваш ли за пари?

— Ако е някой, когото искам да убия, винаги се намира човек, готов да ми плати за това.

Излязоха от колата. Джуд хвана Дона за ръката и двамата пресякоха улицата.

— Искаш ли да ти покажа как е станало.

— Нямам нищо против.

Влязоха в гората. Джуд вървеше напред и търсеше пролуки сред гъсто обраслите борове и непроходимите места, осеяни с камъни и паднали дървета. Спря на два пъти, за да може Дона да си почине.

— Не ми каза, че е пълно с толкова непредвидени препятствия.

Последните няколко метра бяха стръмни и Джуд се обърна да види Дона. На лицето й беше изписана решителност. Тя избърса с опакото на ръката капка пот от върха на носа си. Влажни кичури бяха залепнали за челото й.

— Почти стигнахме — каза той. Подаде й ръка. Изтегли я върху един изсъхнал пън. След това и двамата скочиха на земята. — Успяхме.

Вървяха безпрепятствено по равното било на хълма и стигнаха до една ветровита поляна.

Дона се протегна и разпери ръце.

— О, вятърът е толкова приятен.

— Почакай ме тук. Трябва да си прибера някои неща.

— Значи затова дойдохме тук?

Отиде с Джуд до края на поляната. Той посочи надолу към скалите.

— Оставих част от екипировката си при тези камъни.

— Там ли стоеше снощи?

— Да, на това място.

Двамата се спуснаха по склона. След това се изкачиха по камъните до върха на възвишението, откъдето се виждаше задната страна на „Къщата на Звяра“.

— Не мога да си представя, да остана тук през нощта — каза Дона. — Достатъчно неприятно изглежда и на дневна светлина.

— Ще сляза да си взема вещите — каза Джуд.

— Добре. Ще те изчакам.

Дона седна на един камък. Джуд се смъкна до равното място с двете борчета. Раницата, пушката и бинокълът бяха на същото място, където снощи ги заряза и се затича надолу по хълма, за да спре жената. Прибра бинокъла, мушна го в раницата и я завърза. После я преметна на гърба си. Вдигна калъфа с пушката и се изкачи на върха.

— Хайде да се върнем на поляната — каза Дона.

— Добре.

— Не ми е много приятно да гледам фасадата на тая къща.

— Това е гърбът й.

— Няма значение.

Изкачиха се до тревистата поляна. Джуд остави пушката и раницата си. Дона се приближи, сложи длани върху гърдите му и го погледна.

— Може ли да поговорим? — попита тя.

— Разбира се.

— За убийствата?

— Ако искаш.

— Това, което се случи днес… — тя наведе поглед. — Днес научих, че… сестра ми… — гласът й секна.

Тя се извърна. С гръб към него пое дълбоко въздух. Джуд я хвана за раменете.

— Сестра ми е убита! — изхлипа тя и избухна в сълзи.

Джуд я обърна към себе си и силно я прегърна.

— Аз я убих, Джуд. Аз я убих. Избягах. Иначе той нямаше да го направи. Нямаше да му се наложи. Боже! Не предполагах. Не знаех! Аз ги убих. Аз ги убих и двамата!

2

След малко Дона се успокои. Не говореше, а само плачеше. Джуд я придърпа към себе си и я прегърна. Беше се облегнал на раницата си. Сълзите й намокриха ризата му. Най-сетне спря да плаче.

— Трябва да се връщаме — каза тя. — Не искам да я оставям дълго сама.

— Ще тръгнем, когато ми разкажеш какво е станало. Кой уби сестра ти, Дона?

— Моят бивш съпруг, Рой Хейс.

— Защо?

— Отчасти, за да ми отмъсти. Но най-вече, за да я принуди да каже къде съм.

— А защо иска да знае това?

— Лежа в затвора. Той… изнасили Санди. Тя беше само на шест. Заведе я на разходка с мотора си… и я изнасили. И с мен е правил разни неща. Отвратителни неща. Знаех, че някой ден ще го пуснат. Смятах да зарежем всичко и да изчезнем. Така и направихме в неделя сутринта, когато разбрах, че е на свобода. Никога… не ми и хрумна, че ще отиде при Карън. Не знам какво съм си въобразявала. Но никога… господи, въобще не ми мина през ума, че ще отиде при Карън… сигурно я е измъчвал. Боже господи! И то заради мене! Не биваше да бягаме. Трябваше да останем. Може би трябваше да си взема пистолет и просто да го причакам. Но въобще не се сетих за това. Реших, че трябва да напуснем града и ако си сменим имената, всичко ще се оправи. Но не стана така. Сега знае къде сме.

— Къде живееше сестра ти?

— В Санта Моника.

— Тя е на колко, десет-дванайсет часа оттук, нали?

— Не знам. Най-вероятно.

— Знаеш ли кога е убита сестра ти?

— По някое време снощи.

— Късно или рано през нощта?

— Не знам.

— Може би вече е в града.

— Възможно е.

— Как изглежда?

— На трийсет и пет години. Висок е около метър и осемдесет. Много е як. Тежи около осемдесет и няколко килограма.

— Имаш ли негова снимка?

— Всичките ги унищожих.

— Какъв цвят е косата му?

— Черна. Винаги е късо подстриган.

— Нещо друго?

Тя вдигна рамене.

Джуд се изправи. Помогна й да стане.

— Сигурна ли си — попита той, — че бягството не е по-добрият вариант?

— Той ме убеди в това.

— Тогава да се връщаме в мотела и да го изчакаме.

— Какво ще правим?

— Ако питаш мен, ще го убия.

— Аз ще се оправя с него.

— В никакъв случай. Ти си с мен.

— Не искам да убиваш никого… заради мен.

— Няма да е заради теб. Ще го направя заради себе си и заради гласовете.

Шестнадесета глава

1

— С Лари ще излезем за малко — каза Джуд, докато вървяха с Дона през паркинга след обяда. — Искам ти и Санди да останете в нашето бунгало, докато се върнем.

— Добре.

Никакви възражения. Никакви въпроси. Пълното й доверие към него го изпълни с приятно чувство.

Видя как се обърна към Санди. Детето и Лари вървяха зад тях. След вчерашната случка на плажа, вместо да се сдърпат, двамата се бяха сдушили. По време на обяда си говориха като първи приятели. Сближаването им се стори на Джуд странно, но безкрайно подходящо за дадените обстоятелства.

— Санди — каза Дона, — ще идем за малко в бунгалото на Лари и Джуд. Искаш ли да си вземеш картите или някаква книга, за да се занимаваш?

Детето кимна.

— Веднага се връщаме — каза Дона. Влязоха в бунгалото и оставиха вратата отворена.

Лари прошепна.

— Горкото дете. Напълно е съсипано.

— Няма да му е лесно.

— Наистина. Ще живее вечно в страх. Това животно трябва да бъде разстреляно.

— Така и ще стане.

— Искрено се надявам.

— Довечера, ако имаме късмет.

— Довечера ли?

— Има голяма вероятност да се появи днес. Ще го посрещна със зареден пистолет.

— Ами „Къщата на Звяра“?

— Тя може да почака един ден.

— Прав си, въпреки че щях да съм по-спокоен, ако приключим веднъж завинаги с…

— Не мога да позволя оня тип да пипне Дона и Санди. Вече достатъчно болка им е причинил.

— Разбира се. Не искам да ги зарежем. Ни най-малко.

— Освен това, мисля, че ще бъде прибързано, ако още тази вечер тръгнем да преследваме Звяра.

— Защо мислиш така?

— Искам да разбера някои неща. Затова днес следобед ще идем в къщата на Куч.

— В „Къщата на Звяра“ ли?

— Не, в другата, без прозорците.

2

Веднага щом Джуд се увери, че Дона може да борави с пушката му, двамата с Лари тръгнаха с колата. Той свърна вдясно от крайбрежната улица и пое по тесния неасфалтиран път, който водеше към плажа. Паркира на закътано място, сред дърветата.

Когато Джуд извади автоматичния си пистолет от багажника, Лари каза:

— Това естествено няма да спре Звяра.

Джуд мушна пистолета отзад, под колана на панталона, и го покри с края на ризата си.

— Защо смяташ, че ще налетим на него? Нали той вилнее само в „Къщата на Звяра“?

— Въпреки това.

Джуд видя как Лари извади едно мачете от багажника.

— Въпреки какво?

— Човек никога не знае, нали така?

Джуд затвори багажника.

— Ако искаш, остани в колата.

— Не. Всичко е наред. Ще дойда с теб. Иска ми се да разгледам тая странна къща отвътре. Ти, разбира се, си прав. Там не може да ни пипне Звяра.

Джуд погледна часовника си.

— Добре. Обиколката от един часа ще започне всеки момент. Да вървим.

— Ами Аксел?

— Ако си е в къщи, аз ще се заема с него. Ти само стой близо до мен.

— Надявам се, че знаеш какво правиш?

Джуд не му отговори. Тръгна напред между дърветата. Когато гората свърши, той изтича през откритото пространство до задната страна на гаража. Лари го последва.

— Дали има заден вход?

— Не знам.

— Да потърсим.

Той тръгна към задния двор на къщата. Прикриваше се зад гаража, за да не го види някой откъм будката, която беше на около десетина метра. Когато се изравни със задната страна на къщата, изтича зад нея.

Гърбът на къщата представляваше гладка тухлена стена.

— Няма врата — каза Лари.

Джуд пресече буренясалия двор към другия край на къщата. Надникна зад ъгъла. И там нямаше врата. Подаваше се само сивата метална кутия на климатичната инсталация. От другата страна на крайбрежната улица се виждаха южната част от оградата на „Къщата на Звяра“ и поляната.

— Стой близо до стената — каза Джуд.

Избърса потта от челото си и тръгна напред.

Спря на ъгъла на къщата. Даде знак на Лари да остане на място и хвърли поглед към будката отсреща. От тази страна, която гледаше към улицата, имаше затворена врата, но нямаше прозорци. Ако Уик Хапсън беше вътре, не можеше да види Джуд.

Зад будката се беше събрала малка група, която стоеше пред верандата на „Къщата на Звяра“ и вероятно слушаше историята на Гюс Гаучър. Джуд ги изчака да влязат.

— Стой там, докато не дам знак.

— Аксел вътре ли е?

— Камионетката му е тук.

— Ами сега.

— Няма нищо. Това улеснява нещата.

— За бога, как така?

— Ако е от доверчивите, сигурно е оставил вратата отключена.

— Чудесно. Страхотно.

— Стой тук — Джуд отново погледна към будката, след това бързо мина през поляната.

Приближи се до мрежата за комари и видя, че вратата беше широко отворена. Джуд притисна лице в мрежата и се опита да погледне вътре. Почти нищо не се виждаше. С изключение на светлината, която идваше отвън, вътре беше тъмно. Тихо отвори мрежата и влезе.

Бързо се махна от осветеното пространство. За около минута остана неподвижен и се ослуша. Когато се убеди, че няма никой, опипа стената до вратата и намери ключа на лампата. Натисна го. Крушката хвърли синя, мътна светлина в коридора.

Насреща имаше стълби, които водеха на горния етаж. Вдясно видя затворена врата, вляво — стая. Влезе в нея. На слабата светлина от коридора откри друга лампа. Запали я. Пак синя светлина.

Подът беше застлан с нещо тъмно. По него бяха нахвърляни малки и големи възглавници. В единия ъгъл стоеше малка лампа. Нямаше други мебели.

Джуд отиде до мрежата. Погледна през нея и провери дали Уик Хап сън не се е появил около будката. Нямаше го. Открехна мрежата и махна на Лари.

Преди Лари да стигне до входа, Джуд сложи пръст на устните си. Лари кимна и влезе.

Джуд посочи към стаята с възглавниците. След това пристъпи към затворената врата вдясно от входа. Отвори я. Намери ключа на осветлението. Натисна го. Полилей освети трапезария с маса за хранене. Крушките светеха със синя светлина.

Освен светлината, Джуд не откри нищо необикновено в стаята. В ъгъла имаше бюфет, а на стената срещу вратата — нисък шкаф, над който висеше голямо огледало. Около масата бяха наредени шест стола, но трапезариите обикновено бяха с толкова. Видя до бюфета още два стола от същия вид.

Зад масата имаше врата. Джуд отиде до нея и я отвори. Кухнята. Влезе вътре и внимателно я прекоси. Подът беше постлан с линолеум. Погледна в хладилника. Дори той беше осветен в синьо. Посочи най-долния рафт на Лари и се усмихна. Върху него бяха оставени най-малко двайсет консервени кутии бира.

До хладилника имаше друга врата.

Когато понечи да я отвори, Джуд видя, че под нея се процежда светлина. Синя светлина. Отвори широко вратата и видя стръмно стълбище, което водеше към мазето.

Джуд тихо я затвори. Заобиколи Лари и се върна в трапезарията. Внесе един от столовете с високи облегалки в кухнята и залости вратата за мазето, като мушна горната част на облегалката под дръжката.

Даде знак на Лари да го последва.

Минаха от кухнята в антрето и безшумно започнаха да се качват по стълбата. Точно до стълбищната площадка видяха голяма спалня. Влязоха в нея и Джуд отново запали лампа със синя светлина. Лари се сепна и стисна дръжката на мачетето. След това издаде тих, нервен смях.

— Колко екзотично — прошепна той.

Стените бяха покрити с огледала. Едно от тях беше окачено на тавана, точно над голямото легло. На леглото нямаше завивки — само сини, сатенени чаршафи.

Лари погледна под леглото, а Джуд провери гардероба. На закачалките висяха халати и десетина нощници. Извади една от тях. Материята се раздвижи от въздуха и полетя като перце. Само две фини ленти, на раменете и ханша, свързваха предницата и гърба на дрехата. Джуд видя през плата Лари, който отиде до един скрин.

— О, боже! — прошепна Лари.

Джуд застана до него. В чекмеджето лежаха четири чифта белезници. Отвориха друго чекмедже и откриха куп стоманени вериги с катинари. В третото имаше най-различни сутиени и бикини, жартиери и чорапи. В други две чекмеджета откриха само кожени неща — панталони, якета, бикини, елеци и ръкавици. На една кука, от външната страна на скрина, висеше малък камшик за езда.

Затвориха чекмеджетата и излязоха.

Банята миришеше на препарат за почистване. Те бързо я претърсиха. Не откриха нищо необикновено, освен вградената в пода вана. Тя беше голяма, може би два на един метра, с няколко метални халки, монтирани в стената, на нивото на главата.

— За какво е това? — попита Лари.

Джуд вдигна рамене.

— Приличат ми на дръжки.

В дъното на коридора откриха малка стая с книжни рафтове, бюро и тапициран стол. На синята светлина Джуд видя настолна лампа. Включи я.

— А, светлина! — прошепна Лари, когато стаята се изпълни с бяла светлина. Започна да разглежда заглавията на книгите.

Джуд провери какво има върху бюрото, след това в чекмеджетата. Горното ляво чекмедже беше заключено. Застана на колене и извади от джоба си кожен калъф. От там измъкна шперц и го мушна в ключалката. Тя се отвори лесно.

В чекмеджето лежеше подвързана с кожа книга. Беше заключена като дневник, с лента и катинар. Джуд лесно отключи и него. Отвори книгата на заглавната страница. „Моят Дневник: Достоверно описание на моя живот и най-личните ми преживявания, том 12, лето господне 1903.“ Под този надпис беше написано името на Елизабет Мейсън Торн.

— Какво е това? — попита Лари.

— Дневникът на Лили Торн.

— Боже господи!

Джуд прелисти страниците. Малко след половината, откри последното вписване — „2 август, 1903. Снощи изчаках Етел и децата да заспят. След това занесох дълго въже в мазето.“ Той затвори дневника.

— Ще го вземем — каза шепнешком. — А сега да надникнем и в другата стая и да се измъкваме оттук.

Вратата на стаята, от другата страна на коридора, беше затворена. Джуд завъртя дръжката. Открехна я.

Лари го стисна за ръката.

От стаята се чу странен, свистящ звук. Джуд слушаше внимателно, прилепил ухо до процепа. Чу съскане, въздишки и тътен като от вятър, който духа в каньон. Тихо затвори вратата.

Когато слязоха долу, Лари прошепна.

— Това беше Звяра. Спеше в оная стая.

— Мисля, че беше Аксел.

— Аксел, друг път!

— Но не беше сам — каза Джуд.

— Да, наистина!

— Стори ми се, че в стаята имаше поне трима души. Да се махаме.

— Чудесно предложение. Напълно го подкрепям.

Седемнадесета глава

На зелената метална табела пишеше „ДОБРЕ ДОШЛИ В МАЛКАСА ПОЙНТ, население 400 жит. Карайте внимателно“. Рой намали на шейсет километра в час.

Видя, че десетина души се мотаеха около будка за билети пред стара викторианска къща. Погледна към табелата. Червените букви на надписа бяха разкривени и се стичаха като капеща кръв. „КЪЩАТА НА ЗВЯРА“. Той се ухили и си помисли какво ли, по дяволите, е това.

Намали и започна да се взира в лицата на жените и децата близо до будката. Не откри нито Дона, нито Санди, въпреки че за шест години и двете би трябвало да са се променили. Продължи надолу.

Оглеждаше се да ги види по тротоарите, а също по пътя и в паркингите. Карън каза, че са със син форд маверик. Не го излъга. Не беше в състояние да лъже.

Когато видя един син маверик, паркиран пред бензиностанцията „Шеврон“, не можеше да повярва на късмета си. Карън беше споменала, че са закъсали с колата, но той не очакваше да е нещо сериозно. Мислеше си, че Дона е успяла да се измъкне оттук поне преди един ден.

Спря до бензиновите колонки. Слаб мъж, с презрително изражение, се приближи до прозореца.

— Напълнете я със „Суприм“ — каза Рой.

Не беше съвсем сигурен, дали тази марка бензин ставаше за ролс-ройс. Реши, че бензинджията, ще го поправи. Той обаче нищо не каза.

Рой слезе. Почувства се добре, когато се изправи и протегна. Джобовете на дънките му бяха още влажни. Почеса се по краката и отиде зад колата.

— Тоя форд, ей там — каза той, — не е ли на една жена, която пътува с дъщеря си?

— Може и да е.

— Тя е на трийсет и три, кестенява, много секси. Детето е на дванадесет.

Мъжът повдигна рамене.

Рой извади десетдоларова банкнота. Човекът я гледа известно време, след това я взе и я мушна в джоба на ризата си.

— Как се казва жената? — попита Рой.

— Мога да проверя.

— Не е ли Хейс? Дона Хейс?

Онзи кимна.

— Така е. Спомням си я тази Дона.

— И с нея имаше дете, нали?

— Едно малко русо момиче.

— От кога е тук колата?

— От няколко дена. Докараха я в понеделник сутринта, тоест вчера. Счупен радиатор. Трябваше да ни донесат нов от Санта Роза. Току-що го получихме.

— Значи те са в града?

— Къде другаде да идат?

— Къде са отседнали?

— Има само един мотел, „Уелкъм Ин“, на около три километра нагоре по пътя, вдясно.

Рой даде на мъжа още пет долара.

— Да си държиш устата затворена.

— Защо я търсиш?

— Аз съм й съпруг.

— Ясно! — разсмя се той. — Избягала е от теб?

— Точно така. И смятам да й дам да се разбере.

— Не те упреквам. Жена ти е страхотно парче. Ако бях на твое място, щях да побеснея от яд.

Рой плати бензина и измина около един километър, нагоре по пътя. Видя най-напред ресторанта — дървена сграда, закътана между борове. „Крайпътен мотел Уелкъм Ин. Добра храна.“ Малко по-надолу имаше кафене. Зад него една алея водеше към площадка, обградена от десетина бунгала. Зад входа на алеята беше рецепцията на мотела. Червеният неонов знак „Свободни легла“ светеше.

Рой подмина мотела. Изведнъж стана неспокоен.

Беше толкова близко до целта си. Не искаше да провали нещата. Трябваше му време да размисли.

Продължи да кара по пътя, докато видя широка отбивка. Там спря и изгаси колата. Погледна часовника си. Три и петнадесет.

Колата на Дона е в сервиза, помисли си той. Добре. Ако я вземе днес, или ще тръгне веднага или ще преспи. Ако тръгне, ще мине оттук. Можеше да изчака ида я спре по някакъв начин.

Ами ако тръгне на юг? Не, няма, след като е изминала толкова път в тази посока.

И все пак, възможно е да се върне на юг.

А може би ще остане още една вечер в мотела.

Лесно ще разбере. Ще провери на рецепцията. Ако е решила да остане, вече трябва да е платила.

Всъщност, не може да провери в мотела. Тя ще усети.

Защо пък. Отива до рецепцията, разбира в кое бунгало е и спира колата пред вратата, преди тя да успее да се окопити и да извика ченгетата. Ще нахълта вътре, ще я отмъкне заедно с детето и ще офейка, преди някой да е разбрал какво става.

Няма начин. Хората ще видят. Ченгетата веднага ще тръгнат по петите им.

Защо трябва да бягат? Влиза, заключва и остават в бунгалото. Никой няма да ги безпокои. Има и легла. Като му писне, си тръгва.

Ами ако ги няма?

Ако са излезли? Може на връщане да им кажат от рецепцията, че той е идвал и питал за тях.

— По дяволите! — прошепна той, като видя, че планът му се проваля.

Добре, значи този вариант отпада. Остава само един начин да разбере в кое бунгало са — като не изпуска от очи мястото. Ще ги дебне.

Известно време се оглежда, за да разбере, откъде най-добре ще вижда бунгалата, след това слезе от колата. Взе раницата от задната седалка и я сложи на гръб. Отвори багажника. Джони беше в съзнание. Той я измъкна за ръцете.

Тръгнаха. Рой зърна рецепцията на мотела на около стотина метра пред тях. След това двамата с Джони влязоха в гората. Падналите съчки и шишарките бодяха босите й крака. Започна да плаче.

— Престани!

— Боли ме.

— Искаш ли да те нося?

Тя кимна.

Рой се усмихна. Спомни си, че снощи отказа подобно предложение. Може би започваше да му вярва. Наведе се. Тя ловко обви с ръка врата му, сякаш беше правила това много пъти. Рой я подхвана с едната си ръка зад гърба, а с другата под колената. Изправи се и я понесе между дърветата.

Беше му приятно да носи Джони на ръце. Беше много лека, така че не беше трудно да върви. Държеше го за врата свойски, но той знаеше, че прави това, само за да не падне. Лицето й почти докосваше неговото. Само с едно леко движение на главата си можеше да потърка с буза меката й коса. Чувстваше голотата на краката й върху дясната си ръка. Докато вървеше, галеше кадифената вътрешност на бедрото й. Свободната й ръка не направи опит да го спре.

Пред тях се появиха няколко бунгала. Бяха боядисани. Имитираха облицовка от секвоя. Покривите им — полегати. От задната страна се виждаха прозорци, но нямаше врати. Рой заобиколи последното бунгало. Виждаше паркинга от една пролука между дърветата. Той леко се извиваше между бунгалата, в южна посока. По разположението на паркинга прецени, че прозорците на най-близкото бунгало, вляво от него, навярно гледат към фасадата на останалите бунгала.

Той заобиколи през гората и застана точно зад него. Ухили се. Бунгалото беше под такъв ъгъл, че гърбът му не се виждаше от другите бунгала. Остави Джони на земята.

— Какво правиш?

Шепнеше. Това му хареса.

— Търся къде да се настаним.

Первазът на прозореца беше на нивото на главата му. Прозорецът беше затворен.

— Ще те повдигна — прошепна той. — Виж дали има някой вътре.

Рой свали раницата и се потупа по рамената. Джони се покатери. Държеше се за главата му. Той я хвана за коленете и бавно се изправи, докато очите й се изравниха с долния край на прозореца.

— По-близо — каза тя. Наведе се напред. Бедрата й притискаха главата му. Сложила длани отстрани на очите си, тя надникна през мрежата на прозореца. — По-високо — прошепна тя.

Той я повдигна.

— Има ли някой?

— Не.

— Сигурна ли си?

— Какво?

— Никой ли няма?

— Да.

— Сигурна ли си?

— Да.

Той я смъкна на земята и тя слезе от раменете му.

— Нали не ме лъжеш?

— Никога не лъжа!

— Окей. И никога не лъжи!

— Гладна съм.

— Ще ядем като влезем вътре.

— Какво?

— Имам много неща в раницата. Но първо трябва да се вмъкнем.

— Как?

Той не отговори. Преместиха се до страничната стена. Тук имаше два прозореца, но можеше да ги види някой от отсрещното бунгало, оттатък паркинга. Не искаше да рискува. Върнаха се при задния прозорец.

Можеше да влезе, само ако го счупи.

А това означаваше да вдигне шум.

Какво друго му оставаше да направи? Да иде до някое от заетите бунгала, да почука и, като извади ножа си, да се вмъкне вътре? Някой можеше да го види. Ако не е достатъчно бърз, този, на който попадне, ще се развика. Това щеше да е по-кофти, отколкото шума от счупено стъкло.

Може би трябва да се мушне под бунгалото и да дебне Дона оттам. Коленичи и огледа пространството отдолу. Разстоянието от земята до бунгалото беше около петдесетина сантиметра. Имаше достатъчно място. Щеше да вижда добре откъм предната част.

Там сигурно е много мръсно. Кой знае какви буболечки и паяци има. Плужеци. А може би дори и плъхове. Не се знае колко ще трябва да чака. Часове, може би. И какво ще прави с Джони? Не става.

С ножа си разхлаби двете най-долни скоби на мрежата. Махна и останалите, свали я. Подпря я до стената.

Бръкна в раницата и извади фенера.

— Хайде — каза той. — Качвай се на раменете ми.

Джони се покатери.

Рой й подаде фенера. Изправи се.

— Виждаш ли? Удари силно!

— Тук ли? — тя посочи към дървеното черчеве, в края на горния прозорец.

— Точно там. Счупи стъклото точно над него и отвори резето. Използвай дръжката на фенера. Удряй!

— Тук ли?

— Малко по-наляво.

— Тук?

— Да. Удари силно, за да го счупиш от първия път.

Тя обгърна челото му с едната си ръка и замахна. Рой чу силния удар на фенера. Стъклото не се счупи.

— По-силно! — прошепна той. — Удряй силно! С все сила — чакаше. — Хайде, дявол да те вземе!

Фенерът се стовари върху темето му. Още веднъж и още веднъж. Болка прониза черепа му. Закри главата си с ръка. Фенерът го удари по пръстите.

Наведе се рязко и блъсна Джони в стената. Тя извика. Изпусна фенера. Рой посегна към нея. Хвана я за блузата и я дръпна. Тя се претърколи над главата му. Падна по гръб.

— Ей!

Рой погледна към ъгъла на бунгалото. Видя момиче на около шестнайсет години, с хавлиени кърпи в ръце.

— Какво по дяволите правиш? — каза тя строго.

Усети в гласа й повече гняв, отколкото страх.

Рой веднага измъкна ножа си. Притисна го в корема на Джони.

— Ще я убия, ако не се приближиш.

— Няма да посмееш.

— Само да се развикаш или да избягаш, ще я разпоря като шаран.

Момичето започна да клати глава.

— Ти си луд! — каза тя.

— Ела тук.

Момичето започна да пристъпва към него със ситни, колебливи стъпки. Не откъсваше поглед от него, сякаш се опитваше да го запомни.

Той гледаше как ранният вечерен бриз развя косата й. Видя как малките й гърдите примамливо потрепваха под бялата тениска. Гледаше стройните й, загорели крака.

— Какво правиш тук? — попита той.

— Аз трябва да те питам.

— Отговори.

— Мотелът е мой.

— Твой?

— На семейството ми.

— Значи в тебе са ключовете — каза той и се ухили.

Осемнадесета глава

1

През шума на телевизора Дона чу, че спря кола. Санди я погледна тревожно. Дона остави вестника, слезе от леглото и отиде до прозореца. Един тъмнозелен крайслер стоеше пред вратата им.

— Това са Джуд и Лари — каза тя и отвори вратата.

— Някаква вест от него? — попита Джуд.

Дона поклати глава.

— Не. Как мина?

— Почти успешно.

— Да, наистина! — каза Лари. — Измъкнахме се тихомълком, невредими и пипнахме това — той размаха една подвързана с кожа книга. — Това е дневникът на Лили Торн. Собствените й думи. Боже господи, каква находка! — той отиде до леглото и седна до Санди. — Ти как прекара следобеда, дребосъче?

Дона се обърна към Джуд.

— Намери ли костюма на Звяра?

— Не.

— А тялото на Мери Зиглър?

— Нито пък него. Не успяхме да претърсим всички стаи.

— Появи ли се някой?

— Не. Имаше хора в една от стаите, но не можахме да проверим мазето, защото там светеше.

— Значи някой от тях си е бил вкъщи?

— Според мен не беше само един.

— Та те са само Маги, Аксел и Уик — каза тя.

— И двама от тях бяха в „Къщата на Звяра“. Развеждаха туристите.

— Тогава кой е бил вътре?

— Предполагам, че Аксел. И поне още двама души.

— Но кои са те?

— Не знам.

— Много странно.

— Да, и на мен не ми харесва.

Двамата седяха на леглото на Джуд.

— Какво представлява къщата? — попита Дона.

Слушаше внимателно. Остана особено впечатлена от синята светлина, всекидневната, в която имаше само възглавници, и банята със странните халки. Но най-много й хареса спалнята.

— Кой би предположил, че Маги Куч си пада по такива неща. Ами Хапсън! Тоя тип прилича на стара невестулка. Не мога да си представя, че двамата правят любов, още по-малко пък в стая с огледала. Веригите, белезниците, садизма — това по̀ мога да го приема. Забеляза ли изражението му, когато погна Мери Зиглър с колана си?

Джуд кимна.

— За мен са напълно побъркани. Искам да кажа, че трябва да са такива, щом печелят пари от място като „Къщата на Звяра“.

2

След половинчасовата разходка, която направиха по хълма, който гледаше към океана, те прекараха следобеда в номер 12. Лари прочете дневника за по-малко от час, като от време на време клатеше невярващо глава и промърморваше по нещо. Санди се беше вторачила в телевизора. Дона и Джуд седяха до прозореца.

В четири и половина Дона каза, че иска да разбере какво е станало с колата. Четиримата отидоха до бензиностанцията. Когато я наближиха, тя видя, че синият маверик, заедно с три други коли, е паркиран до гаража.

— Сигурна съм, че още не го е пипнал.

Джуд отиде с нея до канцеларията. Кокалестият монтьор говореше по телефона. Изчакаха го отпред да свърши разговора.

— Всичко е наред, госпожо — обяви той, когато излезе.

— Искате да кажете, че е готова? — попита Дона и с нежелание прие неочакваната новина.

— Разбира се. Получихме радиатора по обяд — той тръгна напред, отиде до колата и вдигна капака на мотора. — Ето го. Пробвах колата. Върви без грешка.

Върнаха се в канцеларията. Монтьорът показа сметката и обясни колко струват частите и услугата.

— В брой ли ще плашите или с кредитна карта.

— С карта — тя започна да рови в чантата си.

— Къде сте отседнали?

— В „Уелкъм Ин“.

— Така си и знаех. Няма къде другаде да идете — той взе кредитната й карта. — Това казах и на мъжа, който ви търсеше.

Думите я сепнаха. Гледаше го изумена, но здравото стисване на Джуд по лакътя я върна към действителността.

— Какъв мъж?

— Дойде с Ролс от ’76 година. Каза, че познал колата. Намери ли ви?

Тя поклати глава.

— Винаги ли давате информация за клиентите си? — попита Джуд.

— Не толкова често — очите му се присвиха. — Нещо сте загазили, а?

— Не — каза Джуд. — Но внимавай ти да не загазиш!

Мъжът върна картата на Дона, след това й подаде фактурата, за да се разпише. Бавно се обърна към Джуд.

— Разкарайте се, господине, преди да ви заритам по скапания задник оттук до Фресно.

— Млъквай! — изкрещя Дона в лицето му. — От къде на къде ще разправяш на мъж… каквото и да е… за мен?

— По дяволите, госпожо, не съм му казал нищо. Той знаеше името ви. Щеше да ви намери. Казах, че няма къде другаде да идете, освен в мотела. И без това щеше да ви открие — монтьорът погледна сурово Джуд, след това отново Дона. — Като искате да избягате от мъжа си, госпожо, бъдете по-внимателна — той се ухили и се отдалечи.

— Тръгваме! — извика Дона към дъщеря си и Лари.

Бяха на отсрещната страна на улицата и разглеждаха витрините на магазините. Когато се запътиха към тях, Дона каза:

— Не искам Санди да разбере, ясно ли е?

— Ще бъде по-внимателна, ако знае.

— Тя ужасно се страхува от него. А и след това, което преживя днес…

— Няма да й кажем. Но отсега нататък трябва да сме дяволски предпазливи. Особено в мотела.

Дона го хвана за ръката. Вдигна очи и видя подкрепа в погледа му. Посрещна Санди и Лари с усмивка.

— Чудо на чудесата — извика тя. — Колата е готова.

3

Когато се връщаха към мотела, Дона внимателно оглеждаше за ролс-ройс. Не видя такава кола. На паркинга в мотела също нямаше ролс.

— Спри пред вашето бунгало — каза Джуд.

След това Джуд ги заведе в своето бунгало. Той влезе пръв и бързо го провери, преди да ги пусне вътре.

— Ще ида до рецепцията — каза той. — Веднага се връщам.

Върна се след по-малко от пет минути. С леко поклащане на главата, даде знак на Дона, че никой не е питал за нея.

— Искате ли да вечеряме? — предложи той.

— Умирам от глад! — избърбори Санди.

— Ти си като ненаситна ламя — каза Лари на детето. — Бездна.

— Ти си бездна — каза тя, смеейки се.

— Санди — предупреди я Дона, — не говори така!

— Той говори така.

— Има разлика. Лари го каза на шега.

— Аз също.

Докато вървяха към ресторанта на мотела, Дона хвана Джуд през кръста. Ръката й докосна твърд, стърчащ предмет над колана му. Опипа формата му.

— Затова ли ризата ти е отвън.

— Истинската причина е, че съм мърльо.

— При това, добре въоръжен мърльо.

Ресторантът беше почти празен. Когато съдържателката ги поведе между масите, Дона се взираше във всяко лице. Рой не беше тук.

— Бихме искали ъглова маса — каза Джуд.

— Тази харесва ли ви? — попита съдържателката.

— Чудесна е.

Дона забеляза, че Джуд седна така, че да вижда добре помещението.

Появи се млада, руса келнерка.

— Коктейли?

Дона си поръча „Маргарита“.

Санди поиска пепси-кола.

— За мен двойно мартини — каза Лари. — Много сухо. Абсолютно сухо. Всъщност, нека бъде само джин, без вермута.

— Значи двоен джин, с маслина.

— Точно така! Вие сте съкровище.

— А за вас, сър? — попита тя Джуд.

— Аз ще пия бира.

— „Бадуайзър“, „Буш“ или „Майкълоб“?

— Нека бъде „Бадуайзър“.

— Непоправим сноб — промърмори Лари.

Дона се разсмя. Смееше се силно, много повече отколкото заслужаваше репликата на Лари, но толкова отдавна не й се беше случвало, че сега не можеше да се спре. В един момент Лари се изкиска. Това зарази Санди. Скоро и тримата се превиваха от смях. Джуд се усмихна, но очите му продължиха да шарят из ресторанта.

По време на вечерята Джуд продължи да наблюдава, сякаш не беше част от компанията, а техен телохранител. След това каза, че той ще плати сметката.

Когато ставаха, Дона го хвана за ръката и го задържа, докато Санди и Лари вече излизаха навън.

— Какво…

— Благодаря ти за вечерята — тя го прегърна силно и го целуна.

Усети, че и той започва да се отпуска, да се разтваря, да изпълва с чувство целувката си. След това я отмести.

— Не трябва да изпускаме Санди от поглед — каза той и развали хубавото усещане.

Доплака й се.

Деветнадесета глава

От прозореца на крайното бунгало Рой видя, че Дона и Санди влизат с двама мъже в номер 12. Колата й беше пред номер 9. Досети се, че 9 е нейното бунгало, а другото е на мъжете.

Това опростяваше нещата. Вечерта Дона и Санди ще се върнат в бунгалото си. Може би след пет минути. А, може би след часове. Но рано или късно ще се появят. Все едно, той ще чака, докато се стъмни.

Обърна се и погледна към двете легла и към момичетата, които лежаха завързани. По-голямата, дъщерята на собственика, все още подсмърчаше. Реши, че трябва да е на шестнадесет или може би седемнадесет години. Не знаеше името й. Важното е, че му беше гот с нея. Когато започна да я чука, усети, че отдолу се овлажнява, което значеше, че й харесва. Прекара с нея почти час, когато четиримата излязоха. Може би отидоха да вечерят. Дъщерята на собственика се разрева чак след това. Сигурно я налегнаха угризения.

Рой се чудеше защо никой не я търсеше. Може би родителите й са свикнали често да изчезва.

Рой повдигна края на пердето и пак погледна към номер 12. Вратата все още беше затворена.

Отново погледна към момичетата. Точно сега не искаше никоя. Все пак, беше му приятно да ги гледа как лежат голи и безсилни в тъмнеещата стая.

По-късно може би ще се заеме с една от тях.

Коя?

По дяволите, има достатъчно време да реши. Много време.

Изправи се. Очите на по-голямото момиче го гледаха в упор, когато той застана до нея. Наведе се над леглото. Очерта с показалеца си кръг около лявото й зърно и видя как тъмната кожа около него се сви и втвърди.

— Харесва ли ти? — прошепна с усмивка, надвесен над нея.

След това измъкна възглавницата изпод главата й. Занесе я на стола до прозореца. Сложи я пред твърдата дървена облегалка. Седна и се опря на възглавницата. Така беше много по-добре.

Открехна пердето и продължи да наблюдава.

Двадесета глава

1

Джуд остави другите в бунгалото и обиколи мотела. Не видя никакъв ролс-ройс, нито пък висок мъж, който да прилича на съпруга на Дона. Върна се в бунгалото. Даде знак на Дона да излезе.

— Сега — каза той — ще идем в твоето бунгало и ще го чакаме там.

— Ами Санди?

— И тя също.

— Налага ли се? Не бих… не искам да го вижда, ако е възможно.

— Там е работата. Изглежда, още не се е появил, но може и да е тук. Възможно е да съм го изпуснал. Ако ни наблюдава, ще види, че оставяме Санди в номер 12. Може да се опита нещо да й направи.

— Ако е с нас — каза Дона — и Рой по някакъв начин ти се… изплъзне… тогава тя е в ръцете му. Ако я оставим с Лари, ще е в безопасност.

— Ти как предпочиташ?

— Мислиш ли, че ще разбере, ако я оставим във вашето бунгало?

— Може би — призна Джуд.

— Но има голяма вероятност и да го заблудим.

— Да, естествено.

— Добре. Нека я оставим с Лари.

— Окей.

Джуд нареди на Лари да не излиза, да заключи вратата и да пусне пердетата. Ако усети и най-малката опасност, да изстреля един предупредителен изстрел и да се залостят със Санди в банята. Да се скрият във ваната, където няма опасност да ги улучат куршумите. Той ще дойде пет секунди след изстрела.

— Може — каза Лари, — да успея да очистя тоя тип със сигналния изстрел.

— Ако стреля по теб, отвърни му. Но не го чакай в засада. По-безопасно е, ако се скриете във ваната и заключите вратата на банята.

Джуд му остави пушката и взе дневника на Лили Торн. След това двамата с Дона пресякоха сенчестия паркинг и отидоха в номер 9.

Влезе пръв и претърси стаята. След като Дона прекрачи прага, заключи вратата и провери дали пердетата покриват изцяло прозореца. Запали лампата на нощното шкафче между двете легла.

— Къде искаш да се разположа? — попита Дона.

— Аз ще седна на пода, между двете легла, така че няма да се виждам. Ти можеш да се настаниш на едно от леглата. Може би на това — каза той и потупа леглото, което беше по-далече от вратата.

— Харесва ми. Какво ще правим, докато чакаме?

— Ако искаш гледай телевизия. Все едно, аз искам да видя какво разказва Лили.

— Може ли и аз.

— Разбира се.

— Искаш ли да чеша на глас?

— Добре — той се усмихна.

Предложението й му хареса. Даже много.

Дона събу маратонките се. Чорапите й бяха бели. Стъпалата й се сториха много малки на Джуд. Гледаше я докато се качва на леглото. Дона опря гръб на рамката.

Той седна на пода между двете легла. Сложи една от възглавниците пред нощното шкафче и се облегна на нея. Остави 45 калибровия колт на пода, до себе си.

— Нагласи ли се? — попита Дона.

— Да.

— „Моят Дневник“ — зачете тя. — „Достоверно описание на моя живот и най-личните ми преживявания“.

2

— „1 януари“ — каза тя.

— Мисля, че всичко е от 1903-а. „Тъй като днес е първият ден от новата година, аз се отдадох на сериозни размишления. Благодарих на Бога за това, че ме е дарил с две чудесни момчета и за средствата, които ни изпраща, за да посрещаме нуждите си. Помолих го да ми прости прегрешенията, но най-вече да се смили над моя скъп Лайл, който имаше толкова добро сърце, но се отклони от праведния път, само защото беше готов на всичко в името на семейството си.“

— Ограбил е банка — каза Джуд.

— Но е имал добро сърце.

— Може да прескочиш тези неща.

— И да отида на интересната част — тя бавно започна да разгръща страниците. — А, ето тук. „12 февруари. Днес ми беше много тежко на душата. Бог непрекъснато ни напомня, че в този град сме нежелани. Няколко от местните момчета нападнали Ърл и Сам, когато се връщали от училище. Тези негодници замеряли момчетата ми с камъни, след това ги нападнали и започнали да ги бият с юмруци и пръчки. Не знам причината за тяхната жестокост, но съм убедена, че корените й се крият в репутацията на баща им.“

Дона отгърна още няколко страници.

— Изглежда няколко дена след това е обиколила родителите на побойниците и е разказала какво са направили. Били са учтиви, но сдържани с нея. Скоро след визитите й, онези отново са набили момчетата. Едното било ударено силно по главата, затова отишла при някой си д-р Рос. „Д-р Рос е мил, приветлив човек над четиридесетте. Той изглежда няма нищо против мен и децата, въпреки роднинството ни с Лайл. Тъкмо обратното, гледаше ни с най-сърдечния поглед, който не съм виждала от месеци насам. Увери ме, че няма защо да се притеснявам за състоянието на Ърл. Поканих го на чай и ние се наслаждавахме на компанията си почти цял час.“

Джуд чу шума на прелиствани страници.

— Очевидно се е виждала с д-р Рос почти всеки ден. Започва да го нарича Глен. „14 април. Аз и Глен взехме храна в една кошница и си направихме пикник на хълма зад къщата. За моя изненада и удоволствие той извади от докторската си чанта бутилка чудесно френско вино. Прекарахме прекрасно, гуляейки с пиле и вино. С напредването на деня страстта ни се разпали. Трудно ми беше да го възпра. Целуна ме толкова страстно, че останах без дъх, но не му позволих никакви други волности.“

Дона спря да чете. Погледна към Джуд, усмихна се и седна до него на пода.

— Позволявам ти една волност — да ме целунеш — каза тя.

Джуд нежно я целуна, а тя впи устни в неговите, сякаш беше зажадняла за вкуса им. Когато сложи ръка върху гърдите й, тя я отмести.

— Да продължим с Лили — каза тя.

Джуд видя как погледът й шари по страниците. Седяха рамо до рамо, а книгата беше подпряна на вдигнатите й колене. Нежният мъх на бузата й изглеждаше златист на светлината от лампата. Близостта и миризмата й възбуждаха Джуд и той изгуби интерес към Лили Торн.

— Говори с недомлъвки, но мисля, че отдавна са минали етапа на целувките. Вече пише само за Глен.

— Ммм — Джуд сложи ръка на крака й. Почувства през джинсите топлината на бедрото й.

— А, ето! „2 май. Снощи, доста след като децата си легнаха, аз се измъкнах и в уречения час се срещнахме с Глен в бараката за дърва. След хиляди уверения в любов поиска ръката ми. Приех предложението му без колебание и той ликуващ ме притисна към гърдите си. През по-голямата част от нощта крояхме планове за бъдещето ни. Студът стана нетърпим. Вмъкнахме се в салона. Там, на кушетката, двамата нежно се прегърнахме, очаровани от силата на мига.“

Дона затвори дневника, но показалецът й остана между страниците.

— Знаеш ли — каза тя, — имам чувството, че правя нещо… неприлично, като чета дневника. Като че ли надничам през ключалка. Това са толкова лични неща.

— Дневникът може да ни разкрие кой е убил семейството й.

— Може би. Ще продължа нататък. Само че… не знам.

Тя наведе глава и започна да прелиства страниците.

— Определили са датата на сватбата. 5 юли.

Джуд обгърна с ръка раменете й.

— „8 май. Отново се срещнахме в бараката — снощи, когато удари един часа. Глен излезе съобразителен и донесе дебело одеяло. Така прогонихме нощния хлад и страстта ни бликна без задръжки. Бяхме като понесени от мощна вълна. Безсилна да устоя на притеглянето й, аз се оставих да ни понесе на гребена си и да ни потопи в блажено удоволствие, което никога до този миг не бях познала.“ Мисля — каза Дона, — че са се чукали.

— Боже, а пък аз си помислих, че салът им се е обърнал.

Дона се разсмя и го удари по крака.

— Ужасен си — погледна го в очите и той я целуна. — Ужасен — пошепна тя в устата му.

Той прокара пръстите си по гладката кожа на бузата й, надолу по овала на лицето й, до шията. Тя постави книгата на земята. Обърна се така, че едната й гърда се притискаше в тялото на Джуд, хвана ризата му и започна да я разкопчава. След това мушна ръка под нея. Погали го по гърдите и корема.

Той я положи на земята, встрани от нощното шкафче. Легна на една страна. Усещаше как тялото й по цялата си дължина се притиска към него. Измъкна долнището на ризата й. Пъхна ръка под нея, като галеше хладните и гладки извивки на хълбоците. Премести ръката си нагоре по гърба, за да разкопчее сутиена.

— Чакай — каза тя.

— Какво има?

— Снощи го правихме на пода — каза тя и се отдръпна от него. Изправи се.

С поглед, вперен в Джуд, и с леко напрегнато изражение тя разкопча блузата си. Хвърли я на леглото до вратата. С едно движение на раменете си смъкна сутиена и го захвърли. Седна на края на леглото. Свали чорапите си. Изправи се, разкопча колана и панталона си. Той се смъкна до глезените й. Измъкна крака от него. Сега беше само по бикини. Тъмното петно на венериния хълм прозираше през тънкото синьо жарсе. Смъкна и тях.

— Изправи се — каза тя.

Джуд забеляза, че гласът й леко потрепери от страх, или може би от вълнение.

Той си свали обувките и чорапите. Остави колта до нощната лампа. След това се изправи и започна да съблича ризата си. Докато я откопчаваше, Дона застана на колене, разкопча колана на панталоните му и ги смъкна. След това свали и гащите му. Езикът й погали едрия член и след това го пое с уста.

Той изстена. Дона се изправи. Притисна я плътно към себе си. Дълго време стояха между леглата изправени и прилепени един към друг. Той я целуваше и изучаваше гънките, извивките и отворите на тялото й. Галеха се и притискаха телата си.

След това се отдръпнаха. Дона отметна покривката на леглото и легнаха върху него.

Не бързаха.

Част от съзнанието на Джуд беше нащрек — ослушваше се и внимаваше като страж. Останалата част от него се съедини с Дона. Сля се с гладката кожа, косата, тихите гърлени стонове, влажните и сухите места, безбройните аромати и вкусове. Най-сетне хлъзгавата й утроба го засмука. Усети сладостно напрежение.

Изви гръб и проникна дълбоко, по-дълбоко от всякога. Пак. Дона извика, изви се нагоре и го стисна. Отпусна се върху нея и продължи да се движи, докато сладостната болка не го отпусна.

След това дълго лежаха прегърнати. Говореха тихо, но не си казаха почти нищо. Дона заспа, хванала го за ръката. Джуд стана. Облече се и се настани на старото си място между леглата. Пистолетът лежеше до крака му.

3

— Дълго ли спах? — попита Дона.

— Около половин час.

Премести се до края на леглото и целуна Джуд.

— Искаш ли да продължим с Лили?

— Чаках да се събудиш.

— Бях безпаметна.

— Да.

Тя се усмихна.

— Ти си виновен — протегна голата си ръка към книгата.

— По-добре се облечи.

— Ммм — прозвуча така, сякаш мисълта за това съвсем не й беше приятна.

— Ако дойде нашият човек…

— Боже, защо трябва да ми напомняш за него?

Той я погали по бузата.

— Ти се облечи. Аз ще ида да видя Санди и Лари.

— Добре.

Тя се зави с чаршафа. Джуд отвори вратата.

Докато се любеха се беше стъмнило. Прозорецът на номер 12 светеше. Джуд застана до колата на Дона и огледа паркинга. Жена с две деца излезе от номер 14. Влязоха в една каравана. Изчака ги да тръгнат, прекоси паркинга до номер 12 и почука леко на вратата.

— Джуд е — каза той.

— Секунда.

След миг Лари отвори вратата. Джуд погледна вътре. Видя, че Санди седи по турски пред телевизора и гледа към вратата през рамо.

— Всичко ли е наред?

— Докато не ми изкара акъла преди малко, всичко си беше чудесно.

— Добре. Ще се видим по-късно.

Върна се в бунгалото на Дона. Тя седеше на пода между двете легла. Беше си облякла блузата и джинсите. Дневникът лежеше подпрян на сгънатите й колене. Той седна до нея. Остави пистолета до десния си крак.

— И двамата са добре.

— Чудесно. Да видим какво става с Лили. Ако си спомняш, лодката й се беше преобърнала.

— Точно така. И тя се удави във вълните на страстта.

— Което те накара и ти да направиш същото.

— Така ли стана?

— Ами да.

Джуд леко я целуна и тя се засмя.

— Стига вече — каза тя. — Заемаме се с Лили.

— Правилно.

— И така, след тази първа нощ с Глен, двамата започват редовно „да утоляват страстта си“. Всъщност, почти всяка вечер. Мисля, че не искаш да чуеш това.

— В сегашното ми състояние, не особено.

— Добре, да видим какво става по-нататък — прелисти няколко страници, като бързо ги прегледа. — „17 май. Днес изпратих писмо на Етел, в което я каня на сватбата. Надявам се, че най-сетне ще дойде от Портланд…“

Дона прочете останалото наум и прелисти. Мълчеше. Джуд погледна към нея и видя, че погледът й се движи по редовете. Устните й бяха здраво стиснати.

— Какво пише? — попита той.

Очите й погледнаха Джуд.

— Нещо се е случило — промълви тя. — „18 май. Днес сутринта заварих смущаваща гледка в мазето, когато отидох да взема буркан с ябълки, от тези, които прибрах есента. На светлината от газената лампа видях, че два от бурканите ми със зимнина лежат счупени на земята. Друг беше отборен и празен. В началото бях склонна да обвиня момчетата. На етикета на празния буркан обаче пишеше, че в него е имало цвекло, което и двамата ненавиждат. Това откритие направо смрази сърцето ми, защото разбрах, че в къщата е нахълтал чужд човек, а не знаех какви са били намеренията му. Устоях на порива да изтичам нагоре по стълбите. Претърсих всяко кътче на мазето.

В един ъгъл, близо до източната стена, открих дупка в пръстения под, скрита под няколко големи коша. Дупката беше достатъчно широка, за да мине човек или голямо животно. Грабнах консервираните ябълки и избягах от мазето.

19 май. Дълго мислих, дали да съобщя на Глен, че някой непознат е влизал в мазето. Най-сетне реших да го оставя в неведение, защото знам, че в порива си да ме закриля ще реши да унищожи посетителя, а аз не мога да приема такова строго наказание. Все пак той никому не е сторил зло.

Реших сама да разреша този въпрос, като запуша дупката. За да свърша тази работа, взех лопата от навеса и слязох в мазето. Още два буркана със зимнина лежаха на пода отворени и празни. Този път посетителят се беше нагостил с прасковите ми. Докато се взирах в празните буркани, изведнъж сърцето ми се изпълни със съчувствие.

Осъзнах, че посетителят не е искал да ни причини зло. Единственото му желание е било да утоли глада си. Може би е някой окаян младеж, отритнат от обществото. Аз самата изпитах мъката да си в такова положение. Съчувствах на клетата отчаяна душа, която беше преровила мазето ми, за да намери няколко от моите консерви. Зарекох се да го открия и да му помогна, доколкото мога. 30 май…“ — Дона спря да чете за миг. — Та това е прекъсване от единайсет дена, Джуд.

— Да.

— „30 май. Колебая се, потръпвам при мисълта да изложа деянията си на хартия. Но на кого друг мога да се доверя? На преподобния Уолтърс? Та той само ще потвърди това, което сама знам, че в очите на Бога извършеното от мен е нечестиво; че осъдих душата си на вечно страдание в пламъците на ада. Невъзможно е да кажа на д-р Рос. Знам какво ужасно отмъщение ще подготви за мен и Ксанаду.

На 19 май реших да открия и да се опитам да помогна на посетителя в мазето. Глен дойде, след като децата си бяха легнали. Облада ме по обичайния за него начин.“ — Къде изчезнаха бурните вълни? — попита Дона и продължи да чете. — „Когато свърши с мен, побъбрихме известно време. Най-сетне си тръгна. Отидох в кухненския килер и тихо отворих вратата на мазето. Там, в тъмнината, почаках и се ослушах. От мазето не идваше никакъв звук. Спуснах се по стълбите, като внимателно напипвах пътя си, въпреки че носех незапалена лампа.

Когато усетих под краката си пръстения под на мазето, седнах на най-долното стъпало и зачаках.

Търпението ми най-сетне беше възнаградено. Откъм дупката се чу глух звук, сякаш някой дишаше тежко. Скоро дочух слаб шум като от нещо, което се влачи по твърдата пръст. След това видях една глава да се подава между кошовете.

Тъмнината скриваше чертите й. Можах само да различа бледия й силует. Но и той беше доста неясен. Заради белотата на главата реших, че е на човек, който никога не е виждал благословените лъчи на слънцето.

Той се изправи в целия си ръст и аз се изпълних с ужас, защото това не беше човек. Нито пък човекоподобна маймуна.

Когато се приближи, реших да разбера по-точно каква е неговата същност, дори и с това да излагах на опасност живота си. С тази цел запалих една кибритена клечка. Тя пламна и разкри ужасния му лик, преди той да се извърне, ръмжейки.

Докато стоеше обърнат, съзрях гърба и задните му части. Дали това беше някое от екзотичните създания на бога или нескопосано изчадие, избълвано от дявола, не знаех. Мъртвешкият му вид и голотата ме отвратиха. При все това, привлечена от някаква неустоима сила, положих длан върху уродливото му рамо.

Клечката угасна. В непрогледната тъмнина усетих как Звяра се обърна. Топлият му дъх, който почувствах върху лицето си, миришеше на пръст и диви гори. Той положи ръце на раменете ми. Ноктите му се забиха в плътта ми. Стоях пред това създание, омаломощена от страх и почуда, докато разкъсваше нощницата ми.

Когато останах съвсем гола, започна да души тялото ми като куче. Облиза с език гърдите ми. Продължи да души, дори и най-интимните ми части, които допираше с муцуната си.

Застана зад мен. Ноктите му се забиха в гърба ми. Започна да ме натиска надолу, така че да застана на колена. Усетих как хлъзгавата топлина на плътта му се притиска към мен и вече знаех какво се кани да направи. Мисълта за това ме отврати до дъното на душата ми и все пак, незнайно как, докосванията му ме караха да тръпна развълнувана и събудиха по странен начин желанието ми.

Възкачи ме и проникна в мен отзад. Това е поза, непривична за човеците, но обичайна за много от низшите видове. При първия допир на органа му, страх скова тялото ми, не защото щеше да пострада плътта ми, а защото така погубвах душата си. И при все това го оставих да продължи. Сега знам, че никаква проява на воля от моя страна нямаше да му попречи да ме обладае. Но аз дори не направих опит да се противопоставя. Напротив, аз с радост го приех в тялото си. Жадно желаех това, сякаш предчувствах великолепието на този миг.

Господи, как ме оскверни той! Ноктите му разкъсваха плътта ми! Зъбите му се впиваха в тялото ми! Огромният му орган пореше утробата ми. Колко груба беше животинската му страст и колко нежно сърцето му.

Когато след това лежахме изтощени на пръстения под, осъзнах, че никой мъж — даже и Глен — не е разпалвал така страстта ми. Заплаках. Съществото, смутено от моя изблик, се вмъкна в дупката и изчезна.“

4

„На следващата нощ, когато слязох по стълбите към мазето, го заварих да ме чака. Свалих веднага нощницата, за да не я раздере с ноктите си. Прегърнах го, наслаждавайки се на влажната топлина на кожата му. След това се опрях на ръце и колена и той ме облада с не по-малък жар от предишната вечер. Когато опиянението премина, останахме да лежим, докато се съвзема.

После му показах лампата. Дадох му знак да се обърне, за да предпази очите си. След това я запалих и покрих с тъмносин похлупак, който бях направила през деня. Синята светлина не дразнеше чувствителните му очи и едновременно с това беше достатъчна за моите намерения.

Установих, докато го разглеждах, че той е наистина странно устроено същество. Несъмнено, някои от особеностите му обясняваха защо беше такъв чудесен любовник. Една от тях бе дългият, заострен език. Половият му орган безспорно беше най-изумителното и изключителното в него и очевидно той разпалваше както неговия, така и моя любовен плам. Не само, че размерът му беше смайващ, а очертанията и изпъкналости те необикновени, но отборът му не приличаше на нищо, което да съм виждала в познатите на мен създания. Той се затваряше като челюст, в която имаше език, който се подаваше пет сантиметра навън.“

— Глупости — каза Джуд. — Какво, по дяволите, се опитва да ни пробута тя?

— Като че ли пенис с уста — предположи Дона.

— Идеята не е толкова лоша, нали? — каза Джуд и се изсмя.

— Стига да няма зъби — каза Дона.

— За бога, каква ли част от текста са чисти измислици?

— Ти какво мислиш?

— Не знам. Много от това, което казва — ноктите, влажната кожа, реакцията към светлината — отговарят на онова, което видях.

— Ами пениса?

— Нищо не забелязах. Къщата беше тъмна. Едва виждах.

— Ще продължа. „Сигурна съм, че този отвор с език му даваше възможност не само да ме възбужда до краен предел, но също и да разпалва желанието му, като вкусва моите сокове.“

— Господи боже! — промърмори Джуд и поклати глава.

— „След като задоволих любопитството си по отношение на тялото му, той разгледа моето със същия интерес. След това и двамата се отдадохме на нов прилив от страст.

Когато свършихме, аз му предложих най-различни храни. Той изяде сиренето с голямо удоволствие. Наръфа кифлата и я захвърли. Едва подуши телешкото и отказа да го яде. Както по-късно научих, само суровото месо е по вкуса му, а това беше добре сварено. Излочи водата от една купа и след това седна на задните си крака, напълно сит.

Легнах по гръб и разтворих тялото си за него. Той изглеждаше объркан, защото беше свикнал да се сношава само по начина, познат на низшите същества. Все пак успях да го накарам да легне върху мен така, че да мога да виждам особената красота на лицето му и да чувствам хлъзгавата кожа върху гърдите си, докато ме обладаваше.

Когато свършихме, видях как се вмъкна в дупката зад кошовете. Пропълзях до отвора й. Ослушах се и го чух да се движи някъде из дълбините й. Не знаех как се нарича, затова го кръстих Ксанаду, на името на странната и екзотична земя, описана от г-н Колридж В недовършения му шедьовър[10]. Той си отиде, но знаех, че следващата нощ пак ще се върне.

Оттогава всяка нощ съм с Ксанаду. Слизам тихо в мазето, когато децата заспят. Утоляваме страстта си неколкократно, с плам, който не познава граници. Всяка сутрин, преди да съмне, Ксанаду се връща в дупката си. Не зная защо, нито пък къде отива той. Мисля, че е нощно създание, което прекарва деня в сън. Аз самата започнах да се превръщам в такова.

Дневната светлина ме сварва изтощена до мозъка на костите. Това не минава незабелязано от Сам и Ърл. Обясних им, че напоследък съня ми убягва.

В началото Глен Рос беше най-голямата ми грижа. Той веднага изрази тревога по отношение на моята отпадналост. Настоя да ме прегледа, да не би да имам някакво физическо страдание, но аз рязко му отказах. Той отстъпи и ми предписа приспивателно.

Всяка нощ еротичните желания на доктора стават все по-настойчиви, а това безумно ме плаши. Ласките му ме карат да потръпвам от отвращение. Целувките на Рос са ми противни. И все пак, щях да изтърпя тези мъчения и да му позволя всякакви волности, само за да разсея подозренията, ако не бяха явните следи, оставени по тялото ми от Ксанаду — натъртванията, драскотините и раните от ноктите, белезите от ухапване. Едва ли има място по тялото ми, от врата надолу, което да не е пострадало от страстната ни любов. Когато съм с децата и д-р Рос, винаги нося блуза с висока яка и дълги ръкави и пола до петите. Но и това понякога не е достатъчно прикритие. Веднъж трябваше да оправдая драскотините по лицето и ръцете си с някакъв измислен котарак, който се е разфучал, когато съм го вдигнала.

Преди три нощи д-р Рос ме посети и искаше да узнае на какво се дължи хладината ми към него. Въпреки че отдавна очаквах такъв изблик от негова страна, затрудних се да намеря отговор, който да не събуди подозренията му. Най-сетне, с преднамерена скромност и срам му признах, че като извършваме греха на прелюбодеянието, и двамата обричаме душите си и че не мога повече да погубвам себе си. За моя най-голяма изненада, Рос ми предложи да се оженим. Казах му, че не мога да живея с мъж, който ме е опозорил. Той подигравателно се изсмя и изтъкна, че вече съм била достатъчно опозорена, щом съм била женена за бандит и убиец. Използвах тази обида по адрес на починалия ми съпруг като претекст да изгоня д-р Рос от къщата си. Мисля, че повече няма да дойде.

Вчера пратих писмо на Етел. Съобщих й, че д-р Рос е оттеглил предложението си за женитба и че съм много покрусена. Помолих я да вземе Сам и Ърл за две седмици, защото смятам да отида до Сан Франциско, за да се разтуша. С нетърпение очаквам отговора й. Когато децата заминат за Портланд, ще мога да изоставя уморителната роля, която играех пред тях. Аз и Ксанаду ще имаме на разположение цялата къща.“

— „28 юни“ — прочете Дона. — Значи не е писала почти месец в дневника. „Утре децата се връщат от Портланд, придружени от Етел, която иска да ни гостува за неопределен период от време. С мъка на сърцето очаквам завръщането им.

Почти три седмици аз и Ксанаду живяхме необезпокоявани в къщата. С пристигането на другите, той ще трябва да се върне в мазето. Не знам дали сърцето ми ще издържи раздялата.“

„1 юли. Снощи, докато Етел и децата спяха, отидох в мазето. Вместо да ме посрещне с прегръдка, Ксанаду ме гледаше враждебно, застанал в ъгъла, близо до дупката си. Взе суровото говеждо, което му донесох. Сграбчи го в лапите си, вмъкна се в дупката и изчезна. Въпреки че го чаках до зори, той не се върна.

2 юли. Ксанаду не дойде.

3 юли. И тази вечер не излезе.

4 юли. Ако иска да ме унищожи като не се появява, мисля че успява. Знам какво ще направя, ако не се върне скоро.

12 юли. Нощите минават. Страхувам се, че той няма намерение да се върне. Знам, че постъпих глупаво като го пуснах да излезе от мазето. Той свикна с удобствата на къщата и с постоянното ми присъствие. Как би могъл да разбере, че беше наложително да се върне в мазето? Сигурно е решил, че го отблъсквам.

14 юли. Снощи, вместо да продължа нощното си бдение в мазето, бродих из обраслите с дървета хълмове зад къщата. Въпреки че не открих никаква следа от Ксанаду, довечера пак ще ги обиколя.

31 юли. Нощните ми излети из хълмовете не доведоха до нищо. Чувствам се съсипана. С изчезването на Ксанаду, изчезна всяка радост от живота ми. Дори и децата не ме правят щастлива. Ненавиждам ги с цялото си сърце, защото те бяха причината за тази загуба. Сигурно щях да ги откъсна неродени от утробата си, ако знаех каква мъка ще ми донесе съществуването им.

1 август. Прекарах нощта в мазето с надеждата, че Ксанаду ще се върне. Искаше ми се да се помоля, но не посмях да оскверня Бога. Накрая реших да сложа край на живота си.

2 август. Снощи изчаках Етел и децата да заспят. След това занесох дълго въже в мазето. Лайл често ми беше говорил за смърт чрез обесване. Ужасно се страхуваше от такава смърт, но накрая загина от куршум. Бих избрала друг начин, за да сложа край на живота си, но никой, освен примката, не ми изглеждаше сигурен.

Дълго се мъчих с въжето. Не можах да направя възела както трябва. Реших, че обикновена примка ще свърши работа. Болката от задушаването щеше да е непоносима, но само за миг.

Успях след доста опити да преметна примката през една от подпорните греди на мазето. Завързах другия край на въжето за централната колона. След това се качих на стола, който бях донесла за тази цел. С примката на шията се подготвих за смъртта си.

Изведнъж разбрах, че не мога да си отида от този живот, без да направя последен опит да видя моя скъп Ксанаду.

След като реших това, слязох от стола и се приближих до отбора на дупката. Коленичих. Извиках го. След като почаках няколко минути, без да чуя отговор, реших да го намеря. Ако ми беше писано да загина, докато го търся, още по-добре. Такава смърт щеше да ме спаси от мъчителното обесване.

Свалих си дрехите и се вмъкнах в дупката с главата напред, точно както го бях виждала да изчезва. Плътта ми се притискаше във влажната и студена пръст. Цареше пълен мрак. Тесният проход ми пречеше бързо да пълзя, затова напредвах бавно, лазейки по корем, като змия. Извивах се с мъка и влизах все по-надълбоко. Стените на тунела се затягаха около мен, затискаха ме, сякаш искаха да изстискат и последната глътка въздух от дробовете ми. Напрегнах се и продължих напред.

Когато не можех повече да мръдна, извиках Ксанаду. Зовях го с цялата болка на любовта и отчаянието. Виках името му, въпреки че дробовете ми пареха при всяко вдишване, но не можех да си представя, че ще умра, без да се сбогувам с моя любим.

Най-сетне дочух познатия шум от плъзгането на слузестата му кожа по глината. Чух свистенето на дъха му. Той бутна лицето ми с муцуната си и започна да го лиже.

Захапа косата ми с едрите си челюсти и запълзя назад, като ме теглеше. Болката беше добре дошла за притъпените ми усещания. Когато накрая пусна косата ми, усетих, че наоколо нямаше стени, които да ме притискат. Въздухът беше свеж. По-късно разбрах, че ме беше довел в подземното си леговище — една кухина, голяма колкото да може да стои изправен и да ляга в нея. Беше разположена на няколко метра под земята, точно в края на двора ми. Свежият въздух влизаше от скрит отвор над главите ни и от другите тунели, които водеха към хълма. Всичко това открих на сутринта. Когато Ксанаду ме довлече до леговището си, бях почти в безсъзнание и треперех от студ. Прегръдките на моя любим прогониха студа и скоро потънах в блажен сън.

Той ме събуди малко преди да съмне. Вече се бях съвзела. Ксанаду проникна в тялото ми и ме люби по-нежно от всякога, но със същата жар. Когато свършихме, той ме заведе до един отвор. От начина, по който се разделихме, разбрах, че довечера ще дойде.

Минах гола по росната трева под сивотата на утрото.

Прекарах сутринта в усамотение и размисъл. Малко преди пладне мислите ми бяха прекъснати от млад мъж на име Гюс, който искаше да свърши някаква работа срещу храна. Дървата трябваше да се нацепят, затова му възложих да се заеме с тях. По-голямата част от следобеда чувах екливия звук на брадвата му. През цялото това време продължих да обмислям намеренията си.

Нощ е. Гюс вечеря с нас и си тръгна. Децата спят. Етел още не се е оттеглила в стаята си, но няма значение. Ксанаду чака. Ще го пусна в къщата и отново ще разполагаме изцяло с нея.“

— Това ли е всичко? — попита Джуд.

Дона кимна.

Двадесет и първа глава

Време е.

На слабата светлина, която се процеждаше през пердетата, Рой се облече. Изправи се и погледна двете момичета. Голите им тела изглеждаха много тъмни на фона на белите чаршафи.

Искаше да подпали бунгалото. Огънят щеше да се погрижи за момичетата и за следите, които е оставил. Един пожар можеше да свърши идеална работа, но само ако се разрази със закъснение.

Трябваше му свещ.

С цигара или пура също можеше да се подпали тлеещ огън, но той и това нямаше.

Може пък момичето да има.

Клекна до оскъдната купчина с дрехи и вдигна тениската на момичето. По нея нямаше джобове. Взе отрязаните дънки и прерови джобовете. Нищо.

По дяволите!

Не можеше да подпали стаята и да избяга. Трябваше му време. Толкова, че да отиде в номер 12, след това в номер 9 и да успее да се отдалечи с колата на Дона колкото е възможно повече.

Спокойно.

По дяволите, ще трябва да подпали и другите две бунгала.

Не става.

Трябва да зареже тая работа.

Изведнъж се усмихна. След като не може да измисли как да сътвори тлеещ огън, за да подпали това място, няма за къде да бърза. Разполага с много време, така че няма за какво да се притеснява.

Сега ще почисти, за да е сигурен, че не е оставил отпечатъци.

Той обиколи стаята с тениската в ръка и изтърка навсякъде, където си спомняше, че се е докосвал. После това му се стори безсмислено. Не знаеше защо, но усети тъпа болка в стомаха си, сякаш нещо не беше наред — нещо, за което беше забравил.

Свали раницата на земята. Освен гумираното платнище и спалните чували от нея се изтърколиха четири кутии спагети със сос „чили“.

Беше гладен. Болката беше от това.

Изтри консервите с тениската.

Не, не беше само глад. Нещо друго не беше наред.

Избърса алуминиевата опаковка.

По дяволите!

Къщата на Карън и Боб! Така и не разбра със сигурност дали е изгоряла или не. Ако къщата не се е подпалила, ченгетата ще намерят всички доказателства, които са им нужни.

Добре де, може и да се е подпалила, но той да не е чул. Все пак, поне тук трябва да е предпазлив.

Да не оставя следи.

Да не оставя свидетели.

Огледа стаята, за да види дали не е пропуснал нещо. Когато се убеди, че всичко е добре почистено, отиде в банята и се изпика. Върна се в стаята. Наведе се, подви крачола си и измъкна ножа от калъфа.

Един точен удар през гърлата им ще свърши работа. Ще се отдръпне, за да не се напръска.

Изправи се с ножа в ръка.

Направи една крачка към леглото на Джони и видя, че я няма.

Невъзможно!

Втурна се към леглото и прокара ръце по чаршафите, за да се убеди, че очите му и тъмнината не са го заблудили. Не, леглото беше празно. Джони някак си беше успяла да разхлаби въжето.

Погледна между леглата. Нямаше и помен от нея.

Под леглото?

Дръжката на вратата изщрака. Рой погледна, видя как малкото момиче посегна и я натисна. Вратата се отвори за миг и се затвори.

— По дяволите! — прошепна Рой.

Той изтича до вратата, отвори я широко и излезе. Тихо я затвори. С изключение на няколко осветени бунгала, паркингът беше тъмен. Рой погледна наляво, защото си помисли, че е тръгнала към рецепцията. Нямаше я. Погледна надясно. Пак нищо. Може би е избягала зад бунгалото.

— Добре — прошепна той. — Добре.

Най-напред ще свърши с другата.

Опита се да завърти дръжката. Тя не помръдваше, сякаш беше замръзнала.

Беше се заключил. Ключовете бяха вътре.

Пое дълбока, несигурна глътка въздух. Изтри потта от дланите си и бързо заобиколи бунгалото.

Пред него се разстилаше тъмнина и гора. Чуваше се песента на щурците.

Трябваше му фенерът.

Беше го оставил вътре.

Като стъпваше безшумно, влезе в тъмното, за да потърси Джони!

Малка кучка!

Толкова здраво стискаше ножа, че ръката го заболя.

Ще я разпори! Господи, само да му падне, ще разпори тая малка кучка! Отгоре до долу.

— Къде си? — тихо каза той. — Да не мислиш, че можеш да се скриеш от мен, малка кучко. Познавам те по миризмата. Ще те надуша.

Двадесет и втора глава

1

— Това е — каза Дона. — Лили е пуснала Звяра в къщата, за да убие децата и Етел.

— Да, изглежда е станало точно така — съгласи се Джуд.

— Но Маги не разказа за това по време на обиколката. Тя каза, че Лили се е залостила в спалнята си, спомняш ли си?

— Мисля — каза Джуд, — че Маги много лъже.

— А дали излъга като каза, че Лили е полудяла?

— Надали. Лесно може да се разбере. Трябва да намерим местен вестник от тогава и да проверим. Лили сигурно е откачила. Ако наистина е предизвикала убийството на собствените си деца, това със сигурност я е довело до лудост. От това, което прочетохме, в оня момент не й е трябвало много.

— И гледката на Ксанаду, който разкъсва децата й, е била капката, която е преляла.

— Вероятно.

— Много ми е интересно какво ли е правил Ксанаду, когато вече я нямало. Мислиш ли, че е останал в къщата.

— Възможно е. А може и да си е отишъл, и да е продължил да живее, както е живял преди появата на Лили.

— Но той се е върнал — каза Дона, — когато Маги Куч и семейството й са се нанесли. Може би през цялото време е очаквал, че Лили ще се завърне. Когато е видял, че някой живее в къщата, може би е решил, че тя си е дошла.

— Не знам — каза Джуд. — Направо не знам какво да мисля за всичко това. Дневникът разбива моята хипотеза. Ако приемем, че не е подправен. Но аз мисля, че е истински — в смисъл, че самата Лили Торн го е писала. Никой друг няма причина да разкаже такава история.

— Ами Маги?

— Когато го намерихме, дневникът беше заключен. Ако тя го е писала и си е измислила всичко, щеше да го използва по някакъв начин. Може би щеше да го публикува, да го предлага като сувенир след обиколката, или нещо подобно. Мисля, че го е запазила за свое собствено…

Почукването на вратата накара Джуд да млъкне. Взе пистолета си.

— Попитай кой е — прошепна той.

— Кой е?

— Мамо? — гласът на детето се даваше от страх.

— Отвори — каза Джуд.

Дона се изправи, а Джуд се прилепи на пода между двете легла.

Видя как отключи и отвори вратата. Санди стоеше в тъмното, изправена на пръсти, за да облекчи болката от дърпането на косата й. В очите й блестяха сълзи, а острието на дълъг нож беше опряно в гърлото й.

— Не се ли радваш, че ме виждаш? — попита мъжът и се разсмя.

Той бутна Санди пред себе си, към стаята, и затвори с крак вратата.

— Кажи на приятеля си да излезе — каза той.

— Няма никой.

— Не се занасяй. Кажи му да излезе или ще я заколя.

— Та тя ти е дъщеря, Рой!

— Тя е просто още един женски задник. Викни го.

— Джуд!

Джуд мушна пистолета под леглото и бавно се изправи, с протегнати напред ръце, за да му покаже, че са празни.

— Къде ти е пищова? — попита мъжът.

— Пищовът ли?

— Всички се правят на идиоти. Зарежи тоя скапан театър и кажи къде ти е пистолетът.

— Нямам пистолет.

— Нямаш ли? Твоето приятелче имаше.

— Кой?

— По дяволите.

— Ти кой си? — попита Джуд.

— Все едно. И двамата вдигнете ръце над главата и си сплетете пръстите.

— Дона, кой е този човек?

— Мъжът ми!

— Господи, защо не ми каза? Виж, приятел, аз дори не знаех, че е омъжена. Съжалявам. Много съжалявам. Ти си бесен, а моята съпруга ще ме убие. Нали няма да й кажеш. Защо не оставиш тоя нож, човече? Хлапето не е виновно. То нищо не разбра. Оставихме го с оня човек, на когото дадохме няколко долара, за да я наглежда, докато ние… нали разбираш, се забавлявахме.

— Идете до стената и двамата.

— Какво си намислил? Нали няма да… ей, та ние нищо не правихме! Аз дори не съм я докоснал. Вярно ли е, Дона?

Тя кимна с глава.

— Видя ли?

— Обърнете се към стената.

— О, Господи!

— Така е добре. Сега и двамата се опрете на нея. Точно така. Облегнете се. Тежестта ви да пада върху ръцете.

— О, мили Боже! — пошепна Джуд. — Той ще ни убие. Ще ни убие.

— Млъквай! — извика Рой. Накара Санди да легне на пода по корем. — Не мърдай, детенце, или ще изкормя майка ти.

— О, мили Боже! — извика Джуд.

— Затваряй си устата.

— Не съм я докосвал. Питай я. Дона, докоснах ли те?

— Млъкни! — каза Дона.

— Боже, всички са против мене!

— Той вече е убил двама души — каза Дона — и ние ще бъдем следващите, ако не млъкнеш.

— Убил ги е? — Джуд погледна през рамото си към мъжа с ножа, който се приближи към него. — Наистина ли си убил човек?

— Гледай в стената!

— Убил е сестра ми и мъжа й.

— Вярно ли е? — попита Джуд и пак го погледна.

Усмивката на мъжа му показа какво удоволствие е било това за него.

Джуд започна да се обръща и попита.

— А ти защо…?

— Не се обръщай!

Рой понечи да бутне Джуд към стената. Когато ръката му блъсна рамото на Джуд, той пресегна с лявата си ръка назад. Затисна ръката на Рой върху рамото си и се извъртя. Рой извика. Китката му изпука. Джуд продължи да се извива, натисна ръката на Рой към тила му и го блъсна с лице в стената. Със същото бързо движение Джуд заби коляното си в гръбнака на Рой. Ножът падна на земята. Рой се свлече по гръб, стенейки, а в очите му се четеше ужас.

— Заведи Санди в номер 12 — каза Джуд. — Виж какво е станало с Лари.

2

Когато излязоха отвън, Дона клекна и прегърна ридаещата си дъщеря.

— Направи ли ти нещо, скъпа?

Тя кимна.

— Какво ти направи?

— Ощипа ме тук — тя посочи лявата си гърда, която едва забележимо се надигаше под блузата. — И си мушна пръста отдолу.

— Наистина ли.

Тя кимна и подсмръкна.

— Но не те изнасили, нали?

— Каза, че ще го направи по-късно. Използва оная мръсна дума.

— Какво ти каза?

— Мръсната дума.

— На мен можеш да ми я кажеш.

— Каза, не по-късно… че по-късно ще ме е… така, че няма да мога да стоя на краката си. А после каза, че теб ще те е… А след това и двете ни ще изкорми.

— Копеле! — прошепна Дона. — Отвратително копеле — прегърна нежно Санди и я погали по главата. — Вече няма да може нищо да ни направи, нали така?

— Той умря ли?

— Не знам. Но повече няма да може да ни причинява зло. Джуд ще се погрижи за това — тя се изправи. — Окей, хайде да видим какво става с Лари.

— Лари е добре. Аз го завързах адски здраво.

— Ти ли го завърза?

— Нямаше как. Баща ми щеше да ме убие.

Те тръгнаха през паркинга.

— Казах на татко, че ако той убие Лари, аз ще започна да пищя. Той отвърна, че ще ме убие, ако го направя и аз му викнах, че не ми пука. Казах му, че ако остави Лари, ще направя всичко, което иска. Заповяда да се престоря, за да отвориш вратата.

— Той как накара Лари да отвори вратата?

— Престори се на полицай.

— Страхотно — промърмори Дона, като се чудеше как е възможно Лари да е толкова глупав.

Натисна дръжката на номер 12. Не беше заключена. Отвори вратата.

— Къде е?

— Във ваната. Беше идея на баща ми.

Намериха Лари легнал по очи в празната вана, а устата му беше запушена с риза. Ръцете му бяха вързани зад гърба и свързали с глезените на свитите му крака.

— Пипнахме го! — обяви Санди.

Лари отговори със сумтене.

Детето седна на ръба на ваната, наведе се и започна да разхлабва възлите. След няколко минути отвърза всичките. Лари се изправи на колене, отвърза ризата, омотана около лицето му, и извади чорапа от устата си.

— Ужасен човек — прошепна Лари. — Абсолютен дивак. Вие добре ли сте? Къде е Джаджмънт? Какво стана?

Дона му разказа всичко и обясни, че не знае дали Джуд е наранил тежко Рой.

— Трябва да идем и да разберем.

Прекосиха тъмния паркинг до номер 9 и завариха Джуд седнал на леглото. Рой лежеше по корем на пода между двете легла. Ръцете му бяха завързани зад гърба, а на главата нахлузена калъфка от възглавница, здраво закрепена с кожен колан около врата. Той не помръдваше.

— Виждам, че добре си се справил — каза Лари.

Санди погледна към баща си и силно стисна ръката на майка си. Дона седна до Джуд. Отместиха се, за да направят място на детето.

— Какво ще правим с тоя нещастник? — попита Лари и се отпусна царски на свободното легло.

— Никакъв нещастник не е той — каза Джуд. — Убил е сестрата на Дона. А също и зет й. Издевателствал е сексуално със Санди. Кой знае какво още им е причинил. За мен не е нещастник. За мен е звяр.

— Какво предлагаш да направим? — попита Лари.

— Да го заведем там, където му е мястото.

— В затвора ли? — попита Санди.

Дона усети, че я полазиха студени тръпки и каза:

— Не, миличко. Мисля, че Джуд няма това предвид.

Изведнъж Лари разбра. Поклати глава и прошепна:

— О, мили Боже!

Двадесет и трета глава

Дона запали двигателя на крайслера. До нея седеше Санди. Рой, все още с калъфката на главата и със завързани зад гърба ръце, седеше отзад между Джуд и Лари. Джуд беше опрял в гърдите му пистолета си. Лари държеше мачетето си така, че извитият му край се подпираше в тялото на Рой.

— Щом ни оставите — каза Джуд, — ще се върнете в мотела. След половин час елате, за да ни вземете. Ако ни няма отпред, не се мотайте около къщата. Тръгнете си и се връщайте на всеки петнайсет минути, докато ни видите. Някакви въпроси?

— Не може ли да паркирам някъде наблизо и да чакам? Мога да ви дам знак, ако някой дойде.

— Колата ще привлече нечие внимание.

— Те наистина ли ще влязат в „Къщата на Звяра“ — попита Санди, сякаш ставаше дума за шега, която само тя не беше разбрала.

— Мисля, че да.

— Ама те са луди.

— Наистина — съгласи се Лари. — Напълно си права.

— Не е нужно и ти да идваш — каза Джуд.

— Но аз искам. Както разбирам, ти се каниш да освободиш света от Звяра.

— Точно това ще направя.

— Добре. Тъй като аз финансирам тази операция, естествено е, че искам да видя как протича. Освен това, може да ти трябва помощ за нашия човек тук.

— И баща ми ли ще вземете с вас?

— Да — каза Джуд, но нищо не обясни.

— Защо?

— За да го накажем.

— И ще го дадете на Звяра?

— Точно така.

— Може ли и ние да идем? — попита тя Дона. — Искам да видя.

— Не, не можем.

— Защо?

— Опасно е.

— Ама Джуд и Лари…?

— Те са друга работа.

— Искам. Искам да видя как Звярът ще сграбчи татко в лапите си и ще го разкъса.

— Санди!

— Искам да гледам!

— Повярвай ми — каза Лари. — Убеден съм, че не желаеш да видиш какво прави Звярът, с който и да е.

— Почти стигнахме — каза Дона.

— Добре. Мини покрай къщата, а след това обърни.

— Тук ли?

— Малко по-надолу, така че да сме зад ъгъла.

Дона намали.

— Тук е добре.

Тя се опита да направи обратен завой, но колата беше много широка. Видя, че няма да успее. Даде назад, за да направи завоя.

— Чудесно — каза Джуд. — Сега изгаси фаровете.

Тя изключи фаровете и пътят пред тях потъна в мрак, с изключение на петната лунна светлина. Шосето не беше чак толкова тъмно както гората от двете му страни, така че спокойно можеше да ги чака тук. Гората свършваше зад завоя. Луната осветяваше пътя с бледа, мека светлина.

— Спри пред будката — каза Джуд с напрегнат шепот.

Дона спря.

— Трябват ми за малко ключовете.

Тя изключи колата. Обърна се и му подаде ключовете.

— Джуд? — едва различаваше чертите на лицето му. — Не е ли по-добре да го заведем в полицията?

— Не.

— Не че аз не… Не може ли да го застреляме или нещо подобно?

— Това ще е убийство.

— Ако го дадете на Звяра, пак ще е убийство.

— Той ще го е извършил, а не ние.

— Не искам пак да влизаш в тая къща. Особено през нощта. За Бога, Джуд.

— Всичко е наред — каза тихо Джуд.

— Нищо не е наред. Може да те убият. Няма да е справедливо. Прекарахме само два дена заедно.

— Ще имаме колкото си искаш дни занапред — каза той и слезе от колата. Измъкна Рой, който се препъна и падна на колене, и се обърна към Лари: — Наглеждай го.

Дона отиде с Джуд до багажника.

— Моля те, върни се в колата.

— Една целувка само.

— Добре.

Тя плътно се притисна към него, стисна го силно с надеждата, че телата им по някакъв магически начин ще се слеят в едно и тогава ще може да го спре. Но след малко той нежно я отмести.

Видя го как извади разкъсаната си предпазна жилетка от багажника и я облече. Взе два фенера и една газова горелка. След това внимателно затвори капака. Подаде й ключовете.

— Колко показва твоят часовник? — попита той.

— Единадесет без петнадесет.

Той свери своя.

— Добре, елате да ни вземете в единадесет и петнадесет.

— Джуд?

— Върви. Моля те. Искам да приключа час по-скоро.

Тя влезе в колата, запали и тръгна напред, без да се обръща към тримата мъже, които остави на пътя.

Двадесет и четвърта глава

1

— Това е въртяща се преграда — каза Джуд. — Прескачай!

Рой поклати глава.

Джуд притисна в него ножа и Рой преметна крак. От другата страна Лари му помогна, като го хвана за една от завързаните ръце. Джуд чу, че се приближава кола. Преметна се през преградата, сграбчи Рой и го повали на земята. Тримата лежаха близо до стената на будката.

Колата намали. Чакълът изхрущя под гумите. Джуд изпълзя напред и надникна от ъгъла на будката.

Полицейска кола.

Беше спряла от другата страна на пътя, но се чуваше тихото бръмчене на мотора й. След няколко секунди колата обърна, мина бавно покрай будката и се отдалечи.

Изправиха Рой и го поведоха през поляната.

Промъкнаха се бързо покрай страничната стена на къщата към задната й част. Там се изкачиха по стълбите към верандата.

Счупеното стъкло на задната врата не беше сменено, нито пък запушено. Джуд прибра ножа в джоба си и мушна ръка в отвора. Прокара пръсти по бравата и откри резето. Опита се да го дръпне. Беше заяло. Той натисна рязко. Резето се отмести с щракване, което отекна в тишината.

— Това сигурни го събуди — прошепна Лари.

Джуд отвори. Влезе и дръпна забуления Рой.

Лари ги последва и затвори безшумно вратата.

— Накъде? — изшептя той.

— Нека първо махнем това — Джуд развърза колана от врата на Рой, след това издърпа калъфката на възглавницата.

Той завъртя глава и се огледа.

— Това е „Къщата на Звяра“ — каза Джуд.

Другият започна да сумти.

— Ще ти отпуша устата. Може да поживееш още малко, ако стоиш кротко.

Рой кимна.

Джуд махна лейкопласта от устата му и го прибра в джоба си. Завърза колана на кръста си и мушна калъфката в него, така че единият й край да виси покрай крака му. Не биваше да оставя нищо.

Нищо, освен Рой.

— Да се качим горе — каза шепнешком.

— Там ли живее чудовището? — попита Рой и се разсмя.

— Обикновено там напада — каза Джуд.

— Аха? Ти вярваш ли в тия глупости?

— Шшт.

Джуд излезе от кухнята. Запали фенера си. Пред тях беше антрето. Препарираната маймуна, която служеше за поставка на чадъри, пазеше предната врата като уродлив страж. Изгаси светлината. Мушна лявата си ръка зад гърба и измъкна колта от колана си.

— Вие какво, искате да ме изплашите ли?

— Шшт — повтори Лари.

— По дяволите.

При основата на стълбището Рой каза:

— Мирише ми на газ.

— Това е от снощи — прошепна Джуд.

— Тук беше убита една жена — каза Лари.

— Не ме будалкате, нали? Вие двамата само това правите.

— Млъкни! — каза Джуд.

— Само питам.

Тръгнаха нагоре по стълбите. Ужасите от миналата нощ нахлуха в главата на Джуд. Мери Зиглър, смъртта, тялото й, което полетя към него; глухите звуци, които чу, когато тя се претърколи върху гърба му; ужасната воня на Звяра. Погледна към върха на стълбите едва ли не изплашен, че ще я види отново там.

— Имате ли цигари? — попита Рой.

— Млъквай.

Изкачиха стълбите.

— Така — каза Джуд. — Лягай!

— Какво?

— Легни по корем.

— Я си еби майката.

Джуд внезапно го ритна. Левият крак на Рой изхвръкна напред и той тежко тупна.

— Копеле мръсно.

— По корем!

Рой се подчини.

— Ще ми паднеш, скапаняк такъв. Ще те изкормя. Ще ти отрежа пишката и ще я набутам в…

— Ето тук — Джуд прошепна на Лари и посочи вратата на няколко метра от Рой.

— Сам ли?

— Ей сега — Джуд клекна. — Окей, Рой. Лежи тук кротко. Знаеш ли какво? Ако останеш жив до сутринта, ще те предам на ченгетата.

— Майната ти.

— Но единственият начин да оцелееш, е да не шаваш. Може да ти провърви и Звярът да не те забележи.

— Разкарай се.

— Ние ще идем ей там и ще ти хвърляме по едно око. Ако се опиташ да се измъкнеш, ще се наложи да те очистя. Някакви въпроси?

— Да. Как ти е името? Обичам да знам името на тоя, дето ще го изкормя.

— Казвам се Джаджмънт Ръкър.

— Копеле!

Джуд отиде до вратата. Там го чакаше Лари. Отвори я. Освети с фенера си стръмното стълбище.

— Тук е добре — прошепна той. — Можем да седнем на стълбите.

Влязоха и Джуд изгаси фенера. Дръпна вратата към себе си така, че да остане, само малък процеп. Прилепи се до него и видя очертанията на Рой, който лежеше върху тъмния под на коридора.

Джуд премести пистолета в дясната си ръка. С лявата извади ножа на Рой от джоба на жилетката. Потупа я и усети приятната тежест на допълнителните пълнители.

— Джуд? — прошепна Лари. — Наистина ли ще оставим Звяра да го убие?

— Шшшт.

2

Дона искаше да обърне, да се върне при „Къщата на Звяра“ и там да чака, докато двамата свършат. Но точно когато се канеше да завие, върху огледалото проблеснаха фаровете на кола. Тя бързо ги настигна. На Дона й се стори, че вижда нещо правоъгълно на покрива й. Погледна с каква скорост се движи. Не, не беше с нарушение.

Санди се обърна.

— Опа! — каза тя.

— Видях.

— Ще спреш ли?

— Ако той ме накара.

— Защо се е залепил за нас.

Защото е невъзпитан.

Полицейската кола се движете плътно зад тях чак до „Уелкъм Ин“. Последва ги и когато влязоха в мотела. След това зави надясно и паркира пред ресторанта.

Санди пресилено въздъхна от облекчение.

— Значи, просто е бил гладен — каза Дона. Тя спря пред номер 12. — Нека го изчакаме да влезе.

— И после?

— Ще се върнем за Джуд и Лари.

— Джуд каза след половин час.

— Ще идем малко по-рано.

Дона се облегна на седалката и тръгна обратно през паркинга. Хвърли един поглед на полицейската кола и видя, че в нея няма никой. Полицаят не се виждаше наоколо. Тя зави наляво.

— Щом отиваме по-рано — каза Санди, — можем ли да влезем вътре?

— Чуваш ли се какво говориш?

— Може да помогнем на Лари и Джуд.

— Ще се оправяш и без нашата помощ.

— Мен не ме е страх от Звяра.

— А би трябвало.

— Можем да вземем пушката на Джуд и да влезем.

— Куршумите не го ловят. Не чу ли какво ни казаха по време на обиколката?

— Чух. Маги каза, че мъжът й го застрелял.

— Да-да. Чула изстрели. А той може и да не го е улучил. Все едно, няма да приближаваме къщата.

Градът изглеждаше пуст, докато Дона караше из него. Няколко коли бяха паркирани пред затворените магазини и изглеждаха така, сякаш шофьорите им ги бяха изоставили, за да избягат от тъмнината. Уличните лампи осветяваха безлюдните кръстовища. Светофарите мигаха с предупредителна оранжева светлина.

Дона свърна вляво от пътя и спря пред железарския магазин „Арти“. Фаровете се отразиха във витрината. Тя ги изключи.

— Виждаш ли къщата?

Санди се взря в тъмнината през страничния прозорец.

— Само предния двор.

Дона погледна към края на колата и видя само предната част на оградата и будката за билети.

— Май ще трябва да изляза.

— И аз.

— Добре.

Тихо затвориха вратите и застанаха пред колата. Гумените им подметки безшумно стъпваха по тротоара. Завиха покрай магазина и спряха до желязната ограда.

Между стената и оградата минаваше тясна пътека, която водеше към задната част на магазина. Ниска дървена врата преграждаше пътя. Дона я отвори и стъпи на пътеката. Прилепи се до стената на магазина, така че да не се вижда откъм улицата.

Санди я хвана за ръката.

В „Къщата на Звяра“, оттатък ливадата, всичко беше тихо. Дървената й облицовка, огряна от лунната светлина, изглеждаше избеляла и напукана. Под стрехите и балконите падаха плътни сенки, които приличаха на дълбоки дупки.

Дона погледна към тъмните прозорци на дневната. Вдигна очи към един от прозорците в спалнята на Лили Торн. След това плъзна поглед по сивата стена към прозорците на спалнята на Маги. Навремето Лари беше успял да избяга през него. Спомни си восъчната фигура, която стоеше пред прозореца и се опитваше да го отвори.

— Колко е часът? — прошепна Санди.

Дона наклони циферблата на часовника си към лунната светлина.

— Единадесет и половина.

— Закъсняват.

— Спокойно.

— Ами ако не излязат?

3

— Мама му стара! — Джуд усети паника в гласа на Рой. — По дяволите, някой идва! Ей, вие двамата, къде сте? Да ви вземат мътните!

Джуд застана на колене така, че да остави място на Лари да може да вижда през процепа. Премести пистолета в лявата си ръка и избърса изпотените си длани в крачола на дънките. След това извади фенера.

— Ей, къде сте? — Рой сякаш разбра, че няма смисъл да ги вика и тихо каза: — Господи!

Джуд чу как едно стъпало изскърца.

— Ей, кой си ти? А? Можеш ли да ми помогнеш? Там има двама, дето ме завързаха. Искам да кажа, че не съм влязъл незаконно. Тия ме довлякоха. Можеш ли да ми… по дяволите. По дяволите! ПОМОЩ!

Джуд чу тих, хрипкав смях.

— Господи! — Рой започна да плаче. — Господи, мили Боже! — той хлипаше. — О, Господи, махни го! Махни това чудовище!

Джуд чу как Лари изстена от ужас.

Рой изпищя, когато звяра скочи върху него. Изглежда ноктите му разкъсаха гръкляна и викът му секна.

Джуд отвори вратата. Насочи фенера и го включи. Бялото, ръмжащо същество върху гърба на Рой рязко обърна глава, за да се огледа. От зъбите му висеше окървавена плът.

Джуд чу, че Лари извика зад него.

Преди да успее да вдигне пистолета си, Лари го блъсна. Джуд се изтърколи в коридора. Лари, викайки, скочи над него. Джуд вдигна фенера. Насочи го към дръпнатите очи на звяра в мига, в който Лари връхлетя върху животното. Видя, че Лари замахна. Острието на мачетето проблесна. Чу глух звук и видя как бялата, гола глава се изтърколи в тъмнината. От прерязания врат бликна кръв. Мъртвото тяло се свлече от гърба на Рой. Джуд чу глухите удари на главата, която падаше от стъпало на стъпало.

— Убих го — прошепна Лари.

Джуд коленичи.

— Убих го. Мъртъв е! — Лари заби мачетето като брадва в гърба на мъртвия звяр. — Мъртъв! — той пак замахна. — Мъртъв, мъртъв, мъртъв! — удряше след всяка казана дума.

— Лари — каза тихо Джуд и се изправи.

— Убих го!

— Лари, свършихме си работата. Хайде да се махаме…

Зад гърба си Джуд чу свирепо ръмжене. Рязко се обърна. Светлината на фенера огря таванското стълбище. Вратата над тях беше отворена. Той насочи светлината към едрия, бял гръб на същество, което се спусна по стълбите.

Джуд натисна спусъка. Колтът гръмна и хвърли искри. Силен вой проряза слуха му. Звярът го сграбчи и го блъсна назад. Притисна го към пода на коридора. Джуд натисна дулото от едната страна на тялото му и стреля. Пак се разнесе вой. След това той усети, как туловището на звяра се отпуска върху него. Джуд се претърколи по корем, фенерът беше все още в лявата му ръка. Видя бялото същество да посяга към Лари, въпреки че от двете рани на гърба му бликаше кръв. Лари вдигна високо мачетето. Една ръка замахна, хвана го странично за лицето и раздра кожата му. Мачетето падна.

Джуд хвърли фенера и извади ножа, който беше взел от Рой. Тръгна напред. В тъмнината видя как неясната фигура на звяра се обърна и стисна здраво Лари. Джуд се засили. Когато кракът му прелетя над празното пространство, осъзна, че скача от стълбището. Хвърли ножа и се претърколи в тъмнината.

4

Дона чу ужасена приглушените викове и изстрели, които идваха от къщата. Погледна към Санди. Детето стоеше като омагьосано, с широко отворена уста. Когато чу шум на счупено стъкло, Дона премести поглед към къщата, точно навреме, за да види, че от един от прозорците в спалнята на Маги се посипа стъкло. Човешко тяло изскочи през него с главата напред.

Не, не беше човешко тяло. Това беше восъчната фигура на Лари Мейуд.

Но тя викаше!?

Лунната светлина освети бялата коса на падащия човек. Още едно тяло се прекатури през прозореца. Видя го как се завъртя, краката и ръцете му бяха в скована поза. Разбра, че тялото е от восък. Когато се чу глухо тупване, викът на Лари секна.

Без да каже нищо, Дона отвори ниската дървена врата, дръпна след себе си Санди и тръгна към колата.

— Влизай! Влизай Вътре!

— Но мамо!

— Бързо!

Санди влезе в колата, Дона отиде бързо до багажника. Отвори го и се наведе над него. Извади и разопакова една газова горелка. Мушна я в задния си джоб. След това отвори кожения калъф и измъкна пушката на Джуд. Затвори капака на багажника. Дръпна затвора, на пушката и видя как един дълъг, заострен куршум влезе в цевта. Отпусна затвора и изтича към прозореца на Санди.

— Не отключвай вратите и не смъквай прозорците, докато се върна!

Момичето я погледна така, сякаш мислите й бяха в съвсем друга посока, но заключи вратата и започна да вдига прозореца.

Дона се затича към будката за билети.

5

Джуд се беше проснал по средата на стълбите и се държеше за една от пръчките на перилата, когато чу шума на счупено стъкло и викът на Лари. Започна да се качва по стълбата. Горе, над него, се появи бялото чудовище. То скочи. Джуд успя да стреля в упор, преди ноктите му да го одерат и изтръгнат пистолета. С вик на предсмъртна болка съществото се шмугна покрай Джуд. Слезе по стълбите, залитайки. Джуд се надвеси над парапета и видя как бледият му силует се затътри към кухнята.

Джуд бързо се изкачи до върха на стълбите. Там опипа с ръце пода около тялото на Рой и първия звяр. Откри фенера си. Включи го. На светлината видя мачетето на Лари. Изтича по коридора до спалнята на Маги. Светлината на фенера освети счупения прозорец над преобърнатия параван от папиемаше. След това фенерът освети обезглавено тяло. Джуд се наведе над него и осъзна, че това е само восъчната фигура на Том Багли, приятелят на Лари от детството.

Джуд изтича до прозореца и погледна надолу. На земята видя две проснати тела. Някаква жена беше застанала на колене до едното.

Дона.

— Жив ли е?

Дона вдигна лице нагоре.

— Джуд, добре ли си?

— Да — излъга той. — Лари жив ли е?

— Не знам.

— За бога, извикай помощ! Извикай лекар. Линейка.

— Слизаш ли вече?

— Ще проследя Звяра.

— Недей!

— Помогни на Лари.

Той се дръпна от прозореца, прекоси стаята и отиде до скрина. Мушна мачетето под колана си и дръпна най-горното чекмедже. Автоматичният колт на починалия съпруг на Маги беше точно там, където тя беше показала. Освободи празния пълнител. Измъкна от джоба си по-голяма пачка, с двадесет патрона, и я мушна в пистолета. Той щракна на място. Зареди го и изтича от стаята.

Прескочи телата в коридора и се втурна надолу по стълбите. Притича до кухнята. На светлината от фенера видя, че на пода има следи от кръв. Проследи кървавите ивици. Те стигаха до килера, минаваха през една отворена врата и се спускаха по стръмното стълбище към мазето.

Влажният въздух на мазето беше хладен и миришеше на пръст. Плъзна лъча на фенера из вътрешността и огледа купчината плетени кошове и рафтовете с прашни буркани със зимнина. Любопитството му го накара да изостави за малко кървавата диря и отиде до кошовете. Зад тях, точно както я беше описала в дневника си Лили Торн, откри дупката.

Върна се към тъмните петна кръв по пръстения под и видя, че се отклоняват наляво и свършват пред един изправен сандък, плътно прилепен към стената. Сандъкът бе заключен отвън. Звярът не можеше да се е скрил в него.

Джуд чу два далечни и слаби изстрела. За миг се притесни. После се сети, че може би Дона е стреляла с пушката, за да привлече внимание, да повика полицията и помогне на Лари.

Той насочи фенера към пръстения под, вдясно от сандъка. Мушна пистолета си в един от джобовете на предпазната жилетка. Напъха пръсти между сандъка и стената и го дръпна напред. С рязък стържещ звук сандъкът се отмести. От задната му страна висеше въжена дръжка. Тя беше почерняла от влажната кръв.

Там, където трябваше да има стена, Джуд откри отвора на тунел. Взе отново фенера и влезе в тунела.

6

Като осъзна, че Лари е мъртъв, Дона изтича към предната страна на къщата. С два изстрела разби ключалката на вратата, но въпреки това трябваше няколко пъти да блъсне с рамо здравото дърво, за да я отвори. Влезе в антрето и извика Джуд.

Отвътре не чу глас. Не чу никакъв звук. Отново извика Джуд, този път по-високо. Пак никакъв отговор.

Преметна пушката на рамо и извади от задния си джоб горелката. Отвъртя капачката. Обърна я наопаки и драсна грапавата й повърхност по края на горелката. В началото проблесна само искра. При втория опит горелката се запали със свистене и синьо-белият й пламък огря антрето и стълбището. Дона бавно започна да се качва по стълбите. Продължи да се изкачва, дори когато пламъкът освети двете тела на върха на стълбите. Рой лежеше по корем, а тилът му беше така разкъсан, че приличаше на кървава пихтия. Върху гърба му имаше някакво странно бяло същество. Когато видя обезглавения кочан на врата му, тя се задави. Обърна се и повърна.

След това продължи да се изкачва. Стигна до горния край на стълбището и прескочи телата. Тръгна надолу по коридора към спалнята на Маги, пристъпи в нея и извика „Джуд!“. Прекоси коридора към стаята на Лили и пак го извика. Отново никакъв отговор.

Върна се при стълбите. Въпреки че звярът лежеше мъртъв в краката й, усети паническо нежелание да тръгне по коридора и да провери другите стаи.

— Джуд! — високо извика тя. — Къде си?

Никой не отговори. Бързо тръгна по тесния коридор. Дръпна настрана два от столовете, които стояха на мястото, където бяха убити синът и бащата Зиглър. Като стигна края на коридора, влезе в стаята отляво. Горелката огря с трепкаща светлина стените, дървеното конче, двете еднакви легла и восъчните фигури на убитите деца на Лили Торн.

— Джуд? — тихо каза тя.

В стаята нищо не се раздвижи.

Прекоси коридора и завъртя дръжката на детската стая. Тя не поддаде. Дона си спомни как Маги спомена, че тази стая е винаги заключена. Тя два пъти ритна вратата.

— Джуд? — след това прошепна. — По дяволите.

Огледа се за безопасно място, на което да остави горелката. Клекна и я облегна на стената. Тапетът почерня и се нагъна. Изправи се, свали пушката и стреля през тънкия процеп, там където резето влизаше в касата на вратата. То се изметна. След това бутна вратата с рамо. Усети, ме поддава и взе горелката. Преметна отново пушката и отвори вратата на детската стая.

— Джуд? — извика тя.

Влезе в стаята. Пламъкът освети празна детска люлка, една кошарка, куклена къща, която на височина стигаше почти до кръста й. В стаята имаше също и кофи, четка за миене на под, три метли, прахосмукачка и маса, покрита с гъби, парцали, мебелочистител, почистващи препарати и гланц за стъкло. Очевидно Аксел използваше детската стая за склад.

Дона излезе. Бързо мина обратно по коридора, покрай столовете и спря при труповете.

Погледна към вратата за тавана. Беше широко отворена.

— Джуд? — извика тя към таванските стълби.

Започна да ги изкачва. Бяха много стръмни, а стените толкова близко до нея, че сякаш я притискаха. Бързаше. Вратата продължаваше да е отворена. Стигна я и се поколеба, преди да влезе.

— Джуд, тук ли си? Джуд?

Наведе се, за да мине под ниската рамка. В пространството, огряно от пламъка на горелката, видя люлеещ се стол, писалище, няколко настолни лампи и диван. Влезе в стаята и, като се движеше на една страна, мина между писалището и дивана. Видя пред себе си тъкачен стан. Мина вляво от него, преметна крак през навит на руло килим и залитна, за да не стъпи върху човешка ръка. Хвана се за един стол, обърна се, видя разрошена коса, широко отворени очи, разкъсани рамо и гърди.

Слава богу, не беше Джуд.

Мери Зиглър.

Левият крак на Мери беше така разкъсан от глезена до бедрото, че се виждаше костта. Дона се извърна, наведе се и повърна. Стомахът й беше празен, но продължаваше да се свива и да я разкъсва от болка. Най-сетне й мина. Избърса насълзените си очи и тръгна към вратата.

Прескочи навития килим. Мушна се между дивана и писалището. Точно в този момент вратата пред нея се затвори.

Двадесет и пета глава

1

Джуд продължи да се промъква в тунела, като се опитваше да преодолее усещането, че всеки момент тесните стени ще го задушат. На някои места почвата беше укрепена с дъски. Беше дело на човешка ръка.

Може би Уик Хапсън или Аксел Куч са го направили.

Джуд знаеше, още преди да влезе в тунела, накъде ще го отведе. Но не очакваше да е толкова дълъг. Тунелът не беше прав. Лъкатушеше като коритото на стара река, с много извивки, отклонения и резки завои. На едно място се разклоняваше на две. Джуд тръгна наляво. Тунелът се изви в крива, която се съедини с другото разклонение и продължи надясно.

При всеки завой пръстът му замръзваше на спусъка, готов да стреля, ако раненият звяр неочаквано го нападне. Но след всеки завой виждаше, че тунелът продължава и се вие напред.

Скоро започна да мисли, че е подминал отвора, който търсеше. Спомни си разклонението. Може би десният ръкав минава покрай входа на къщата, преди да се извие и да се съедини с ръкава, по който беше тръгнал.

Това беше малко вероятно. Все пак…

Джуд излезе от един пореден завой и видя, че тунелът свършва и се разширява. Той освети пространството с фенера и разбра, че се намира в мазе. Големи и малки възглавници, като островчета, бяха разхвърляни по синия килим на пода. В един отдалечен ъгъл стоеше звярът.

Джуд тръгна към него. Съществото лежеше по гръб и беше притиснало към гърдите си възглавница. Дългият му заострен език висеше от ъгъла на устата. Джуд коленичи до него и бутна муцуната му с дулото на пистолета.

Беше мъртъв.

Долната част на тялото му беше покрита с кръв. Бързо провери и видя, че описанието на половия му орган, направено от Лили Торн, е съвсем точно. Изненадан и отвратен излезе от мазето.

Изкачи се по дървените стълби и влезе в кухнята на къщата без прозорци.

2

Аксел Куч, приведен напред като борец, стоеше пред вратата на тавана и се хилеше на Дона. Плешивата му глава проблясваше на светлината от горелката. Едрите му рамене, ръцете, гърдите и коремът бяха покрити с рунтави косми, но пенисът му беше гладък, огромен, лъскав и възбуден. Той се заклати към нея.

— Не ме доближавай!

Той поклати глава.

Дона размаха заплашително пламъка към него и се опита да свали пушката си.

Ръка с два пръста я сграбчи за китката. Рязко я изви. Горелката падна, но Аксел не престана да извива. Дона се обърна на една страна, залитна и падна по гръб. Аксел я ритна отстрани, без да пуска ръката й. Той се смъкна на колене. Взе горелката и мушна дръжката й между възглавниците на дивана над главата на Дона. След това прекрачи Дона с единия крак. Седна върху корема й, като натискаше ръцете й към пода.

— Красива си — каза той.

Тя се бореше, опитваше да си освободи ръцете.

— Стой мирно! — каза той.

— Махай се!

— Стой мирно!

Наведе се и натика устата си в нейната. Тя ухапа устната му и усети солената топлина на кръвта, но той продължи да я целува. Пак го ухапа, като яростно впи зъби в устните му. Той изстена и се дръпна. Удари я с опакото на дланта си.

Зашеметена от удара, Дона се опита да го изблъска със свободната си ръка.

Той свали ръката й. Удари я два пъти с юмрук по лицето.

Всеки удар беше зашеметяващ взрив от болка. Беше почти в безсъзнание, но усети как разкъсва блузата й. Чу как копчетата се разхвърчаха по пода, след това усети грубото докосване на ръцете му. Въпреки че нейните бяха свободни, нямаше сила да ги вдигне. Той дръпна сутиена й. Когато видя, че не може да го махне, скъса презрамките. Дона усети как платът се разхлаби, а след това хладината на разголените си гърди. Аксел ги стисна. Болката проясни съзнанието й. Усети, че устата му смуче. След това той започна да дърпа колана на джинсите й.

Дона осъзна, че ръцете й са свободни. Отвори очи и видя, че Аксел е клекнал между краката й с наведена глава и се мъчи да разкопчее панталоните й.

Тя вдигна ръце над главата си. Сграбчи дръжката на горелката. Само с едно ловко движение заби съскащия й край в окото на Аксел. Той изпищя и стаята потъна в мрак. Тя я напъха още по-дълбоко. Влажна топлина се разля върху ръката й, когато горелката хлътна навътре. Якото тяло на Аксел се разтресе от конвулсии. Избута го от себе си и се претърколи настрани.

3

Джуд видя, че от всекидневната срещу него струи синя светлина. Тихо се приближи. Надникна вътре. Гледката го зашемети. Погледна наляво и видя входната врата. Беше на около два метра от него.

Маги и съществата бяха на около десетина метра. Чудовището, което беше под нея, нямаше как да стане. Това, което беше зад нея, не можеше да го види. Но третото, пред лицето й, беше обърнато точно в неговата посока. Не можеше да застане на вратата, без то да го забележи.

Джуд скри главата си и се притисна до стената. Няколко секунди слуша сумтенето и звуците от мляскане и смучене. Маги дишаше тежко. От силата на звуците Джуд разбра, че Маги и съществата вече са към края.

А щом свършат, шансовете му да се измъкне…

Да се измъкне ли?

За бога, той почти забрави за какво беше дошъл.

Дойде, за да убие Звяра.

Дойде, за да спре убийствата му.

Оказа се обаче, че не е един, а са пет звяра. Може би и повече. Това не променя целта на неговата мисия. Нито пък необходимостта да бъдат избити. Даже, в някаква степен, намесата му е още по-наложителна.

Джаджмънт Ръкър се отдръпна от стената, клекна и стреля. Един от зверовете извика. Куршумът разби черепа му. Политна назад, пенисът му се изплъзна от устата на Маги и опръска със сперма косата и лицето й.

Звярът, който стоеше зад нея, се обърна към Джуд. Следващият куршум го улучи в дясното око. Свлече се върху гърба на Маги.

Джуд спря да стреля. Видя как тя се опитва да свали животното от гърба си. Мъртвият звяр падна. Маги се претърколи от този, който беше под нея и легна настрани така, че с тялото си да го предпази от куршумите на Джуд.

Бавно се изправи, като с тялото си прикриваше Звяра. Той се изправи зад нея. Маги тръгна към Джуд.

— Копеле! — просъска. — Кой ти дава това право? Как смееш да се промъкваш тук? Да стреляш по нас. Да убиваш най-скъпите ми същества.

Продължаваше да куцука към него, влачейки крака си, който сякаш преди много години е бил наръфан и лошо е зараснал. Старите й, провиснали гърди бяха покрити с дълбоки драскотини и пресни разрези. Някои все още кървяха. Кръв капеше и от врата, и от разранените й рамене. Джуд разбра защо винаги носи шал.

— Спри!

— Копеле!

— По дяволите, ще те застрелям!

— Няма да го направиш.

Изведнъж чу ръмжене, което идваше откъм стълбата, зад гърба му. Джуд рязко се обърна и стреля в бягащия силует. Той изпищя, но не спря. Ноктите на Звяра, който лежеше под Маги, одраха Джуд по гърба. Той се дръпна напред, обърна се и измъкна мачетето от колана си. Ноктите пак замахнаха. Този път Джуд отсече ръката. Стреля в гърдите му, след това насочи пистолета си към звяра, който изскочи зад колоната на стълбището. Джуд изстреля три куршума в него. Звярът падна.

Маги се свлече на колене до простреляния Звяр. Прегърна бялото тяло и занарежда:

— О, Ксанаду, Ксанаду. О, Ксанаду!

Гърбът й представляваше обезобразена маса от струпеи и кървящи рани.

— О, Ксанаду — хлипаше тя, обгърнала с ръце главата на мъртвия звяр.

— Има ли още? — попита Джуд.

Маги не му отговори. Сякаш не го чу.

Джуд заобиколи Маги и трупа на Ксанаду. Тръгна към стълбите. Видя бледа синя светлина в коридора на горния етаж. Мълчаливо започна да се изкачва.

4

Дона, залитайки, слезе по стълбите на предната веранда. Тя се подпря на колоната и я обхвана с ръце, за да не падне. Ремъкът на пушката се свлече от рамото й. Чу как прикладът й от орехово дърво се удари в перилата. Сигурно се е олющил.

За миг си помисли дали това ще ядоса Джуд. Мъжете понякога реагират много странно за такива неща.

Господи, ще види ли отново Джуд?

Къде може да е…?

Далечен екот на изстрели прекъсна мислите й и даде отговор на въпроса. Вдигна глава. Чу отново странните, глухи гърмежи и разбра, че те са от пистолет.

Пистолетни изстрели, заглушени от тухлените стени на къщата без прозорци.

Погледна към къщата и чу още един изстрел. След това три един след друг.

Затича се. Висящата пушка я удряше по крака. Без да спира, хвана ремъка и дръпна пушката пред себе си. Стисна я с две ръце.

Погледна към крайслера, който беше далече, в дясно. Видя главата на Санди. Детето беше заключено и в безопасност.

Дона тромаво прескочи въртящата се преграда. Изтича през пътя, след това по неасфалтираната алея към къщата. Опита се да си спомни дали пушката е заредена. Не можа. Докато тичаше, дръпна затвора. Зареденият куршум изхвръкна и я удари по лицето. Острият му край нарани горната й устна. Тя преглътна сълзите от болка и зареди с нов куршум.

Когато наближи входа на тъмната къща, намали темпото. Премести пушката в лявата си ръка. Беше тежка. Подпря края на приклада в бедрото си и отвори мрежата. Провери дръжката на вратата. Заключено. Мрежата политна назад и я удари по рамото.

По дяволите!

Прицели се в ключалката.

Това взе да ми става навик, помисли тя.

Но тази мисъл не я развесели.

5

Джуд предпазливо влезе в спалнята. Огледалата отразяваха всеки ъгъл. Никакъв звяр. Надникна в отворения гардероб. Като се увери, че нищо няма да изскочи оттам, приближи се до леглото.

Уик Хапсън лежеше по корем, гол, само по кожен елек. Широко разтворените му ръце и крака бяха приковани с вериги за рамката на леглото. Главата му беше извита наляво.

Джуд приклекна и го погледна в очите. Погледът на Уик беше обезумял от страх. Устните му трепереха.

— Не ме убивайте — каза той. — За бога, не съм виновен. Аз само изпълнявам. Само изпълнявам!

Джуд излезе от стаята. На долния етаж отекнаха изстрели.

6

Дона дръпна затвора. Когато гилзата изхвръкна, видя, че пълнителят е празен. Сети се за патрона, който я удари по лицето и падна на алеята. Но как да го открие?

Добре де, никой не знае, че пушката е празна.

Тя бутна с рамо вратата и се дръпна назад. Видя два отвратителни звяра, проснати пред стълбището. Лъщящата им плът изглеждаше сивкавобяла. Отрязаната ръка на единия от тях кървеше до стената.

Тя ги заобиколи и надникна в дневната. Тук лежаха още два.

— Джуд? — извика тя.

— Дона? Излез оттук!

Гласът му идваше от горния етаж.

7

По дяволите, крещеше вътрешният му глас. Какво прави Дона тук?

Изтича към последната стая — тази, от която двамата с Лари бяха чули странните звуци в онзи следобед. Вратата беше притворена. През процепа струеше синя светлина. Ритна вратата, втурна се в стаята и се прицели в бледа фигура, свита в ъгъла.

Не стреля.

Под оскъдната светлина видя, че по раменете й виси коса. Беше гушнала нещо в ръцете си. Бебе. То шумно сучеше, захапало с муцуна бозката й.

Джуд изстена и тръгна обратно към вратата.

8

Дона се изкачи по стълбите и видя как голата, обезобразена фигура на Маги Куч се приближава, олюлявайки се в дъното на коридора.

— Мамо?

Дона рязко обърна глава. Санди, разплакана, стоеше във входното антре и гледаше нагоре към нея.

Дона отново се обърна към дъното на коридора. Маги също я погледна. Дона видя, че в ръката си държеше голям нож. Дона се прицели с празната пушка.

— Пусни го! — извика тя.

9

Джуд се обърна, видя Маги и понечи да се прицели. Ножът полетя.

Беше изумен.

Не можеше да повярва.

Лъскавото, широко острие потъваше в гърдите му.

Тя не може да го направи, помисли си той.

Опита се да натисне спусъка.

Ръката му не се помръдна.

Тя не може!

Двадесет и шеста глава

Джони лежеше на една страна в студената тъмнина, в празното пространство под пода на последното бунгало. Беше се свила на кълбо. Здраво стискаше зъби, за да не започнат да тракат.

Мъжът никога нямаше да я открие тук.

Никога.

След като избяга преди няколко часа, той дори не дойде да надникне под бунгалото. Все пак, може би ще се върне.

Не смееше да шавне.

Камъчетата се забиваха в кожата й. От време на време я полазваха разни щипещи буболечки. Представи си, че това са гъсеници и калинки. Остави ги да пълзят.

Най-лошото беше студът. Ако трепереше много силно, може би мъжът щеше да чуе и отново да я хване.

Мина доста време.

Усети, че наблизо нещо се движи. Животно.

Затаи дъх.

До нея достигна едно тихо „мяу“.

Котката се приближи в тъмното и застана до краката й. Беше пухкава и топла. Мъркаше силно.

— Маци — прошепна тя.

Погали я по главата и гърба.

Котката се остави да я вземе. Момиченцето я притисна нежно към гърдите си. Мъркането й беше толкова силно, че тя се изплаши, да не би мъжът да го чуе и да я открие.

Скоро престана да трепери.

Някакъв шум отгоре стресна котката. Тя скочи и изчезна.

Джони напрегнато слушаше.

Стъпки по пода на бунгалото.

Вратата се отвори. Видя две боси стъпала на стълбите пред бунгалото.

— Момиченце? — извика тя.

Краката се обърнаха. По-голямото момиче се наведе и погледна под бунгалото.

— Тук ли си?

— Да.

— Цяла нощ ли ще стоиш там?

— Той отиде ли си?

— Мисля, че да. И то отдавна. Досега се мъчих да се развържа.

Джони се обърна по корем и започна да пълзи към приятелката си.

Епилог

— Кога ще ни махнат веригите?

— Когато се убедят, че няма да избягаме — каза Дона.

— Аз няма да бягам.

Дона присви очи в тъмното. Виждаше само размазано бяло петно там, където седеше дъщеря й, обградена с възглавници.

— Аз пък бих избягала на секундата.

— Защо?

— Ние сме затворници.

— Не ти ли харесва? — попита Санди.

— Не.

— Рози не ти ли харесва?

— Не.

— А на мен да. Само дето е грозна като Аксел.

— Няма как да е иначе, нали са близнаци.

— Тя е малоумна.

— Да.

— Кой ти харесва повече: Сет или Джейсън?

— Никой.

— Аз харесвам повече Сет — каза Санди.

— Аха.

— Няма ли да ме попиташ защо?

— Не.

— Хайде стига, мамо. Сърдиш им се, защото убиха Джуд. Не го убиха те, а Маги. При това той си го заслужаваше.

— Санди!

— Виж колко уби. Шест! Ами да, пада му се.

— Млъкни, по дяволите! — след това се засрами, че говори с такъв език на дъщеря си.

— Добре, поне, че не пипна Сет и Джейсън — каза Санди.

— Много жалко, че не успя.

— Само така говориш. Казваш го нарочно. Знам, че ги харесваш. Не съм глуха.

— Е, не ми е приятно да стоя прикована в тъмното. Въобще тук не ми харесва. А и храната е отвратителна.

— Маги ще ти разреши да готвиш, ако я помолиш. Уик ми каза, че някой ден можем да отидем с колата до Санта Роза и да купим продукти. Щом веднъж започнат да ни имат доверие, ще правим каквото си искаме.

— Най-много искам отново да видя слънцето.

— И аз, мамо.

— Наистина ли?

— Още ли мислиш, че си бременна.

— Да.

— От кого ли ще е бебето? Обзалагам се, че от Джейсън.

— Не знам.

— Аз пък искам да имам бебе от Сет.

— Шшт. Май че идват.

Информация за текста

Richard Laymon

The Cellar, 1980

Издание:

Ричард Леймън. Къщата на Звяра

ИК Аполо прес, София, 1994

Американска. Първо издание

Превод: Мария Върбанова, Радмила Каишева

Редактор: Светозар Георгиев

Технически редактор: Славка Герасимова

Коректор: Зоя Решавска

Формат 108/84/32

Печатни коли 18

Печат ДФ „Полиграфически комбинат“, София

ISBN: 954–825-111–6

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36363

Последна корекция: 2 април 2016 в 10:20

1

Санта Моника — курортен град в югозападна Калифорния, близо до Лос Анжелес, на залива Санта Моника — Б.пр.

2

Сан Рафаел — град в западна Калифорния, северно от Сан Франциско. — Б.пр.

3

Вентура — Сан Буенавентура, град в югозападна Калифорния. — Б.пр.

4

„Джава“ — сорт кафе. — Б.пр.

5

Голдън Гейт или Златните врата — проток, съединяващ залива Сан Франциско с Тихия океан. На южния бряг на протока е разположен Сан Франциско. През протока е прокаран един от най-дългите мостове в света, съединяващ двата бряга. — Б.пр.

6

Джаджмънт — judgement на английски език означава присъда, възмездие, преценка, решение. — Б.пр.

7

Джадж — judge на английски език означава съдия. — Б.пр.

8

Родерик Ашър — герой на Е. А. По, който символизира съзнание преследвано от демони. — Б.пр.

9

Алкатраз — остров в залива Сан Франциско, на който някога е имало каторга. — Б.пр.

10

С. Т. Колридж (1772–1834), английски поет, романтик. Споменатото произведение е поемата «Кубла хан». — Б.пр.

Content

Ричард Леймън
Къщата на Звяра
(книга  първа от "Къщата на Звяра")

Пролог

Първа глава

1

2

3

4

5

Втора глава

Трета глава

1

2

3

4

5

Четвърта глава

Пета глава

1

2

3

Шеста глава

1

2

3

Седма глава

1

2

Осма глава

Девета глава

1

2

3

Десета глава

Единадесета глава

1

2

3

Дванадесета глава

1

2

3

Тринадесета глава

1

2

3

4

Четиринадесета глава

1

2

Петнадесета глава

1

2

Шестнадесета глава

1

2

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

1

2

3

Деветнадесета глава

Двадесета глава

1

2

3

4

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

1

2

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

1

2

3

4

5

6

Двадесет и пета глава

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Двадесет и шеста глава

Епилог

Информация за текста

1