Ричард Леймън

Нощно шоу

1

Една кола намали и тръгна бавно след Линда. Момичето не се обърна. Ускори крачка и притисна книгите по-силно към гърдите си.

Сега й се щеше да беше приела предложението на баща си да я вземе след училище. Но толкова и се искаше да засече Хал Уокър в библиотеката! Дълго седя на една маса близо до входа. Очакваше го. Опитваше се да се съсредоточи в книгата. Сърцето й се раздумкваше при всяко отваряне на вратата. Влезе Бети. Малко по-късно — Джанис и Бил. Онзи глупак, Тони, и той намина. Държа се като животно. Каза му да се разкара. А Хал така и не се появи.

— Ей, Линда, искаш ли да се повозим?

Тя метна убийствен поглед назад. Стар тантурест микробус. Возилото на Тони! Трябваше да се досети. Три неясни силуета се очертаваха на предната седалка.

— К’во ще кажеш? — провикна се едно момче през отворения прозорец.

— Разкарай се!

— Е-е, хайде стига, недей така!

Линда се забърза. Колата продължаваше да я следи неотлъчно.

— Гадна фръцла!

Не обърна внимание на определението. Опита се да разпознае гласа. Не е Тони. Сигурно някое от приятелчетата му чекиджии. Банда отвратителни скапаняци.

— Махайте се оттук! — изкрещя Линда.

— Няма да стане! — отвърна момчето през прозореца.

— Момчета, ще загазите, ако не зарежете…

— Какво да ти прережем?

— Езичето ли? — попита ехидно друг глас.

Линда стигна до ъгъла и слезе от бордюра. Микробусът заби пред нея. Препречи й пътя.

— Предупреждавам ви!

Гласът й замря, когато вратата се отвори. Отвътре изскочиха две момчета. Едва мерна изкривените им сплеснати физиономии под светлината на уличните лампи. Опита се да побегне. Но още преди да успее да скочи на бордюра, една ръка се усука около кръста й. Книгите се пръснаха на земята. Някой грубо я дръпна назад. Понечи да извика. Ала втората му ръка я сграбчи за лицето и затисна устата й. Линда се бореше и риташе. Другото момче се наведе към краката й. Стисна ги и я вдигна. Отнесоха я до колата. Третото момче отвори задната врата. Блъснаха я вътре. Вратата се затръшна.

Линда остана в тъмнината между похитителите си. Опита да се освободи от ръката, притиснала корема й. Друга ръка запушваше устата и ноздрите й. Не можеше да си поеме дъх. Колата потегли рязко напред.

Линда отчаяно дръпна дланта, която я задушаваше. Момчето пусна другата си ръка и с все сила заби юмрук в корема й. Сякаш бомба разкъса дробовете и сърцето й.

— Не мърдай!

Тя яростно се бореше за глътка въздух. Ръцете се бяха преместили върху бедрата й. Държаха я здраво, но поне не нанасяха удари.

— Добре ли си? — попита едното момче.

Тя не може да отговори.

— Не трябваше да я удряш бе, задник! — продължи то.

— Тя се нахвърли върху мен — каза другото момче зад гърба й.

Позна лигавия му глас — Арнолд Уотсън, — но реши, че е в неин интерес да не разгласява откритието си веднага, поне, преди да се измъкне.

Арнолд я притискаше здраво. Колата влезе в един завой с висока скорост. Линда усети, че отново диша, въпреки че болката в гърдите не стихваше.

— Пуснете ме! — промълви тя. — Моля ви!

Арнолд се засмя. Коремът му се затресе зад нея.

— Какво искате!

— Теб! — отвърна той. — И те имаме, нали? Неотразимата Линда Алисън!

— Моля ви, пуснете ме да си ида. Обещавам, че на никого няма да кажа. Честна дума!

— Пропусна удобния момент.

— Моля?

— Трябваше да бъдеш мила, когато ти дадохме възможност. Имаш се за голяма работа и се държиш с нас като с боклуци.

— Не е вярно. Никога не съм…

— Ако искаш да знаеш и ние имаме чувства. Въпросът е дали ти имаш.

— Разбира се, че имам. За Бога…!

— Е, сега ще ги събудим.

— Какво възнамерявате да…

Нямаше сили да продължи. Не искаше да чуе отговора.

— Имаме изненада за теб.

— Не! Моля ви! Пуснете ме. Моля ви!

— Много е интересна!

— Кажи й — рече момчето, което държеше краката й.

— По дяволите, не! По-добре е да се поизмъчи, нали?

— Да, правилно — намеси се шофьорът. — Въображението й ще роди какви ли не сладки мисли.

Въпреки че говореше тихо и дрезгаво — очевидно преправяше гласа си, — тя позна Тони.

— Как смяташ, какво ще ти направим? А, кучко?

— Моля ви, пуснете ме! Съжалявам, ако съм ви обидила.

— Твърде късно е да съжаляваш.

— Моля ви!

— Кой знае — каза Тони, — може би ще те изнасилим или ще те поизтезаваме. Бихме могли да ти разкрасим хубавката физиономия, да я нарежем или пък да я полеем с киселина от акумулатора. Как ти се струва?

Линда заплака.

— Можем да те накълцаме на парченца. Първо ще ти отрежем пръстите на ръцете и краката, а после — и големите ти цици…

— Хайде, стига вече — обади се момчето в краката й.

Тони се засмя.

— Бас държа, че с ужас си представяш как ножът се врязва в…

— Не го слушай. Няма да те нараним.

— Избий го от главата си.

— Хей, ти каза, че само ще…

— Знам, знам.

— Хайде, кажи й! — обади се Арнолд.

— Добре де, добре. Ето какво ще се случи. Знаеш ли старата къща на Фриман?

— Да — изхлипа Линда и избърса сълзите си.

— Все още е пуста. Никой не припарва на това място. Смята се, че го обитават духове. Казват, че призраците на всички онези, чиито тела е зазидал лудият Джаспър, стенат в стените. А самият Джаспър броди нощем, причаква млади момичета и ги насича на парчета. Точно такива като теб.

— Той е мъртъв! — измърмори Линда.

— Това е призракът му — прошепна Арнолд. — И той жадува за теб.

— Супер, а? — заключи Тони. — Ще си прекараш страхотно тази нощ.

— Не можете да…

— О-о, можем! Можем!

Линда си поотдъхна. Тони говори за изнасилване и изтезания само за да я сплаши. Имат намерение да я остават в къщата на Фриман и това е всичко.

Всичко!

О, Господи!

Но Джаспър се е обесил в затвора. Няма причина да се страхува от него. Призраците не съществуват. Но да остане сама в тази къща…

— Вие сте луди! — промълви Линда.

— Да — каза Тони. — Напълно. Но не и наполовина толкова, колкото е Джаспър.

Тя усети как колата намалява и завива.

— Пристигнахме.

Спряха. Тони изскочи навън. Отвори задната врата. Издърпаха Линда с краката напред. Изправиха я и я хванаха здраво. В тъмното лицата им бяха странно разкривени и опънати. Косите им бяха прилепнали сякаш бяха намазани с нещо. Линда чак сега схвана, че са си вложили маски от найлонови чорапогащи на лицата. Това откритие не й помогна особено. Чувстваше се сякаш е сред непознати, които само се преструват, че са Тони, Арнолд и… кой беше третият? Джоуел?

— Да тръгваме! — нареди този, който имитираше гласа на Тони.

Той се запъти към портата на ниската дъсчена ограда.

Другите я хванаха от двете й страни и я помъкнаха напред.

Къщата беше като всички стари къщи в Клеймор. Двуетажна, с покрита тераса и панорамен прозорец на дневната. Не бе съвсем запусната. Някой бе окосил моравата. Човек можеше да се досети, че е необитавана само по залостените прозорци на втория етаж и надписа „За продан. Лийланд — посредническа фирма“.

Тони бутна вратата и пантите изскърцаха.

— Дали Джаспър е чул това? — прошепна той.

Арнолд се усмихна, но пръстите му се впиха в ръката на Линда.

Страх го е, помисли си тя. Влиза му се вътре точно толкова, колкото и на мен.

Момичето погледна надясно. В тази посока имаше само едно запуснато игрище за голф. Някаква пръскачка съскаше наблизо в тревата. Вляво се намираше изоставената къща на Бенсън. Нямаше надежда за помощ и откъм гърба й. На отсрещната страна на улицата магазинът за рибарски принадлежности беше затворен през нощта.

Момчетата я избутаха по пътеката и нагоре по дървените стъпала към покритата тераса. Тя очакваше, че вратата е залостена, но Тони натисна дръжката и тя зейна широко. Значи са идвали и по-рано и са разбили вратата. Всичко е планирано. Не е някаква спонтанна идея. Подготвили са се.

— Има ли някой вкъщи? — извика Тони и проточи шия в тъмнината.

— Само ние, призраците — отвърна Арнолд и нервно се изкикоти.

Тони влезе. Махна на момчетата и те поведоха Линда навътре.

Беше студено, като че ли мразовитият зимен въздух бе останал заключен в къщата, недосегаем за топлите юнски лъчи. Студът полази по голите крака на Линда, вмъкна се под тънката й блузка и кожата й настръхна. Арнолд бутна вратата. Тя се хлопна шумно и щракането на бравата отекна в помещението.

— Достатъчно силно, за да събуди мъртвите — прошепна Тони.

Арнолд отново се изхили.

— Да побързаме — обади се другото момче.

— Да не би да нервничиш? — попита Тони.

— Точно така! По дяволите!

Помъкнаха Линда през тъмното фоайе. Тя пристъпваше тихо. Първо поставяше петата, после плавно стъпваше на пръсти, за да не издаде нито звук. Забеляза, че момчетата правеха същото. Арнолд, хванал дясната й ръка, трепна, когато една дъска на пода изскърца под тежестта му.

Тони спря в подножието на стълбището. Протегна врат и се завзира в тъмнината, която забулваше втория етаж.

— Спалнята на Джаспър е била там горе — промълви той. — Намерили едно от телата на леглото му. Похапвал е от него. Изобщо не открили главата.

— Хайде — каза момчето от лявата й страна. Джоуел. Сега вече беше сигурна. — Да се махаме оттук.

— Преди да сме се смръзнали — додаде Арнолд.

Тони се обърна и свали въжето, което висеше навито около рамото му.

— Доведете я тук.

Дръпнаха Линда за ръката. Тя настъпи Арнолд. Той изкрещя и отпусна хватката си. Момичето рязко измъкна ръката си, завъртя се към Джоуел и го удари с лакът в лицето. Той се олюля назад и я изпусна. Тя се втурна в тъмнината. Ръцете й зашариха по вратата, напипаха дръжката, ала стъпките на преследвачите й я настигнаха. Натисна я. Нещо я удари в гърба. Линда се блъсна във вратата и главата й сякаш експлодира при удара.

Тъпа болка пулсираше в слепоочията й. Линда се смръщи. Челото й пареше, сякаш някой опъваше кожата й. Отвори очи и видя ръцете си в скута. Въжето, с което бяха вързани, се белееше, увито около една от стойките на парапета.

Седеше на третото стъпало, а краката й глупаво висяха между стойките на парапета, като едва докосваха пода. Глезените й също бяха стегнати с въжето.

Значи са го направили. Завързали са я и са я зарязали тук, съвсем сама.

Дали са си тръгнали?

От мястото си на стълбището Линда можеше да види твърде малко от къщата: външната врата, няколко отворени врати отляво на фоайето, част от дневната с панорамния прозорец и тесния коридор покрай стълбището.

От момчетата нямаше и следа. Или бяха напуснали къщата, или се криеха.

— Момчета? — едва прошепна тя. — Хей, знам, че сте тук. Само си играете на криеница.

Тя почака. Никой не отговори.

Потрепери. Притисна ръце в скута си, за да се стопли.

— Момчета?

Вероятно са се спотаили някъде в дневната, помисли си тя. Едва се сдържат да не се разсмеят и се побутват един друг. Рано или късно ще изскочат от скривалището си и ще се хвърлят върху нея.

— Добре — промълви тя. — Щом така сте решили.

Бяха привързали китките й за стойката на парапета. Тя дръпна ръце. Проточи шия и едва успя да достигне възела със зъби. Захапа го и затегли. Въжето не поддаде. Езикът й проследи извивките. Два възела! Гърлото й се сви. Брадичката й затрепери, от очите й бликнаха сълзи. Тя отпусна рамене в отчаяние.

— Хайде, момчета — замоли се тя. — Позабавлявахте се. Дадохте ми добър урок. Пуснете ме вече, моля ви!

Някъде над главата й проскърца дъска. Дъхът й спря. Рязко обърна поглед към горния край на стълбата. Втренчи се, без да помръдва. Ала всичко тънеше в мрак.

Това са те, каза си Линда. Не са се скрили в дневната, а горе.

„По дяволите“ — искаше й се да изкрещи, ала само стисна зъби силно, до болка. Отново проскърца дъска. Този път някъде отляво. Сякаш някой се промъкваше съвсем бавно по коридора на втория етаж. Мисълта за това я накара да изтръпне.

Направи отчаян опит да се отскубне от парапета. Въжето се опъна. Без да обръща внимание на болката китките, тя яростно задърпа ръце. Стойката изскърца и леко се заклати, но издържа. Въжето също.

Линда издърпа завързаните си крака. Постави ги на долното стъпало. Сви се на кълбо и се хвърли назад. Рамото й се удари с все сила в перилата. Болката разтърси цялото й тяло. Тя политна надолу, въжето се опъна и другото й рамо се заби в последната колонка на парапета. Линда висеше надолу с главата, онемяла от болка, а краката й все още бяха на второто стъпало. Сега цялата тежест на тялото й беше върху китките. Когато се опита да се придърпа нагоре, въжето изпращя и се скъса. Главата й изкънтя на пода.

Линда лежеше зашеметена на земята. Когато болката започна да утихва, тя осъзна, че се е освободила.

Освободила се е от парапета!

Ако можеше само да развърже краката си…

Тя отвори очи и вдигна глава. Роклята се бе усукала около кръста й. Бикините й се белееха в мрака. Голите й крака все още бяха на стъпалата. Тя ги сви в коленете, пресегна се към глезените си с вързани китки и напипа въжето. Докато търсеше възлите, шум от придвижване на втория етаж привлече вниманието й. В горния край на стълбата се очертаваше неясен силует.

Дъхът й спря, сякаш юмрук се вряза в стомаха й. Мехурът й се освободи. Тя впи нокти във възела, докато топлата урина пълзеше между бедрата й. Очите й не се откъсваха от неподвижната сянка. Тя просто стоеше там.

Линда изтегли единия край на въжето и зарита, но то не се отвърза. Още един възел! Тя го сграбчи и задърпа. Потрепери от болка — счупи й се нокът.

Фигурата замахна с ръка. Белезникав предмет полетя и глухо тупна по средата на стълбището. Линда успя да го зърне между краката си. Той изтрополи надолу по стъпалата. Видя ветреещи се коси и неясни очертания на лице. Чу собствения си писък.

Линда се замята, мъчейки се да избяга от пътя на търкалящия се предмет, но въжето не поддаваше. Задърпа го отново. Възелът се разхлаби, а предметът тупна от последното стъпало и се търколи към бедрата й. Беше глава. Единственото изцъклено око надникна между краката й. Крясъкът й разцепи тъмнината. Тя ритна, освободи краката си и се претърколи настрана. Преобърна се по корем и погледна нагоре.

Фигурата вече беше стигнала средата на стълбището. Слизаше бавно, сякаш за никъде не бързаше. Голото й костеливо тяло беше мъртвешки бледо. По гърдите й се стелеше черна брада. Държеше нещо дълго в ръце — брадва!

Линда скочи на крака, залитна, завъртя се и се втурна към вратата. Удари я с рамо. Вързаните й ръце затърсиха дръжката.

Намери я!

Натисна я с изпотени длани. Отдръпна се, за да отвори, и извика, когато вратата блъсна коляното й. Кракът й се огъна и тя падна.

Вратата зейна широко. Бледата светлина от терасата й позволи да види съществото по-добре. То бавно се приближаваше с килната на една страна глава. Лицето му бе покрито със струпеи, а езикът висеше от устата му.

— Не! — изпищя тя.

То вдигна брадвата над главата си. Линда се отблъсна назад със здравия си крак. Спъна се на прага и тупна на терасата. Търкулна се, подпря се на колене, излази към външната стълба и се хвърли с главата надолу. Прелетя над трите стъпала и посрещна плочките с кокалчетата на пръстите си, а тялото й с такава сила се тръшна в земята, че ударът в гърдите изкара въздуха от дробовете й. Зашеметена, Линда се обърна по гръб.

Седна и вдигна очи към терасата.

Вратата на къщата се хлопна.

Тони свали брадвата и се подпря на затворената врата. Отлепи струпеите и изкуствената брада от лицето си. Не чувстваше студа въпреки хладния въздух. Тръпките, които полазиха голото му тяло, нямаха нищо общо със студа.

Беше възбуден.

Уплаши се до смърт. Сърцето му щеше да изскочи. Стомахът му бе свит на топка. Докосна настръхналата си кожа и втвърдените зърна на гърдите. Пенисът му се бе свил, сякаш искаше да се скрие. Тестисите му се бяха смалили и сбръчкали като орех.

— Господи, каква наслада!

Прекоси тъмното фоайе, подмятайки брадвата в ръка. Наведе се, вдигна изкуствената глава за косата и припряно се завтече към непрогледния мрак на втория етаж.

2

Дани Ларсон се наведе, облегна се на рамката на прозореца и подпря чело на стъклото.

— Толкова ме е страх — промълви тя. — Марго, Джули, Алис… Всички са мъртва.

Трепна, когато Майкъл погали голите й рамене.

— Всичко е наред, скъпа — прошепна той. — Тук си на сигурно място.

Устните му докоснаха рамото й.

— Недей, Майкъл.

— Ще ти помогна да забравиш.

— Нищо не искам да забравям. Той все още е на свобода и ме търси.

— Страхът с нищо няма да ти помогне.

Ръцете му се плъзнаха напред и обгърнаха гърдите й, настръхнали под тънката нощница. Зъбите му нежно захапаха ухото й.

Тя изви гръб и простена от удоволствие. Изведнъж дъхът й секна. Очите й се ококориха. Отвори уста, за да изкрещи.

— Стоп! Стоп! Прекрасно! Чудесен кадър!

— По дяволите! — нацупи се Майкъл. — Тъкмо започна да става интересно.

— По-добре да си беше научил репликите — каза Дани, отблъсквайки ръцете му от гърдите си.

Прозорецът се отвори. Роджър Уестън подаде глава.

— Прекрасно, деца. Страхотни сте. Готова ли си за финалната сцена, Дани?

— Сега ще я нагласим.

— Добро дете.

Тя се обърна, срещна ироничния поглед на Джак и сви рамене.

— Да се захващаме за работа, детенце — каза Джак.

Дани се озъби.

— Защо не се озъби на Родж? — попита той.

— Не обичам да се заяждам с ниските мъже. Те и без това си имат достатъчно проблеми.

Дани взе синьото си яке с надпис „Среднощни писъци“ на гърба, намъкна го, за да покрие горната половина на прозрачната си нощница, и дръпна ципа.

Тя последва Джак към единия ъгъл на студиото, където бяха оставили Ингрид — с широко отворена уста и ужасени очи. Манекенът беше точно копие на Дани: висок около метър и седемдесет, слаб, с кестеняви коси до раменете, с желатинови смарагдовозелени очи и кожа с лек загар. Не бяха пропуснали дори едва забележимия белег на брадичката и леко изкривения преден горен зъб.

Докато се приближаваше, Дани забеляза прекалено явно изпъкналите зърна на гърдите на манекена, които прозираха през тънката нощница.

Надяваше се нейните да не са били чак толкова забележими.

Едва ли. Нощниците са еднакви. Гърдите — също. Беше отляла гипсовите калъпи, както и цялата Ингрид, по формите на собственото си тяло. Изработила ги бе старателно, седнала полугола в ателието си. Дълго сравняваше, търсеше най-подходящия тон за кожата, макар да не знаеше, че нощницата ще е толкова прозрачна.

Ако не се бе справила толкова добре, сега и двете с Ингрид нямаше да изпитват такова неудобство…

— Някакви проблеми? — попита Джак.

— Моля?

— Изглеждаш разстроена.

— Не, всичко е наред. Просто се надявах нощниците да не са толкова прозрачни.

— Ингрид изглежда чудесно. Ти също.

— Не би трябвало да го забелязваш.

— Все пак съм мъж.

— Да, но си ми подчинен.

Джак се засмя и зарови пръсти в кафявата си брада.

— Колко жалко, че трябва да я застрелям.

— Тъкмо ще ме отървеш от съперничката ми.

Джак подхвана манекена под кръста и главата, Дани пое краката. Занесоха Ингрид до прозореца. Дани нагласи стъпалата му върху тебеширената маркировка. Джак отиде да донесе другия манекен, а помощник — монтажистката подаде на Дани снимката от последния кадър с Майкъл. Сравнявайки със снимката, тя изви гърба на Ингрид и постави ръцете й на рамката на прозореца.

Джак изправи манекена на Майкъл зад Ингрид.

Той си нямаше собствено име. Нямаше нужда. Когато го правеше, Дани изпитваше зловещото чувство, обзело я при изработването на Ингрид. Ала дори глупавото име „Ингрид“ не успя да я развесели. Веднъж стигна дори дотам, че покри ужасеното лице на Ингрид с амбалажен плик.

Тази сутрин остави Джак да довърши мръсната работа по Ингрид, а тя самата се захвана с Майкъл. Трябваше да натъпчат кухите им глави с торбички скръб и телешки мозък, които набавяха от месарниците. Джак не беше въодушевен. Но той бе добро момче и винаги изпълняваше нарежданията й.

Притиснаха Майкъл зад гърба на Ингрид. Устните му докоснаха врата й. Вдигнаха ръцете му и ги нагласиха върху гърдите й.

Добре, че поне Ингрид не е от срамежливите.

Дани сравни резултата със снимката.

— Всичко е наред — провикна се през прозореца.

Роджър се приближи. Дани му подаде снимката. Той я погледна през големите си очила, сетне огледа декора.

— Чудесно, чудесно. Добре, затворете скапания прозорец.

Джак го затвори и направи крачка назад. Погледна към Ингрид. На Дани й се стори, че в очите му блесна жал. Но това трая само миг, след което той намигна на Дани.

— Ще стане — каза той.

— Надявам се.

Заобиколиха стената. От другата страна декорът беше фасада на малка дървена къщичка. Младата двойка изглеждаше като замръзнала на рамката на прозореца.

Студиото беше пълно с хора. Някои държаха чаши с кафе, други се суетяха край прожекторите, звукооператорите с наушници на ушите напомняха радиолюбители, които се мъчат да открият някоя екзотична станция. Роджър надничаше през камерата и даваше наставления на уморения оператор.

— Тръгвам — каза Джак.

— Хайде, успех!

Той се усмихна и се отдалечи.

Докато чакаше, Дани отиде за чаша кафе. Алуминиевият контейнер на кафемашината беше полупразен. От кранчето изтече черна, гъста течност. Бялата пластмасова чашка изглеждаше пълна с кал. Дани отпи и потръпна от горчивия вкус. Докато оставяше чашката, някой се пресегна зад гърба й и я хвана за гърдите.

— Хей! — Тя отблъсна ръцете и се обърна.

Майкъл й намигна.

— Да не си посмял да ме докоснеш отново! — каза тя, едва сдържайки яростта си.

— Стой! — вдигна ръце той, сякаш искаше да се предпази. — Много съжалявам. Просто не можах да устоя. Дланите ми горят, откакто…

— Не се прави на идиот.

— Хайде, хайде. Знам, че ти хареса.

— А на теб ще ти хареса крошето ми, ако опиташ отново.

— Милейди твърде много протестира, мисля аз.

— Продължавай да си го мислиш.

— Тишина в студиото — обяви нечий глас. — Четиридесет и четвърти кадър, първи дубъл.

Студиото утихна, под купола се завъртя червен прожектор. Дани тихо се отмести настрана, за да вижда по-добре. Майкъл я последва.

Забеляза Джак край една от камерите. Сега беше облечен с джинси, бял маскировъчен халат и маска с отвор само за очите. Държеше пушка в ръце.

— Започваме! Старт!

Джак се втурна напред, приведе се под прозореца и вдигна пушката. Ала не стреля. Извърна се назад и се огледа. После се изправи и спусна цевта към земята.

— Стоп! Стоп! Стоп! — изкрещя Роджър. — Какво, по дяволите, става тук?

Джак поклати глава.

— Господи! Дани? — обърна се Роджър към нея. — Дани, не си ли казала на момчето си какво трябва да направи? Ние тук снимаме филм, а не си играем на „иди ми-дойди ми“. Ако не може да се справи…

— Ще се справи — каза Дани.

— Майка му стара! Нали каза, че го бива. Няма кой друг да дръпне скапания спусък. Да има добър мерник и всичко останало. Добре де, добре! Господи! Хайде да го направим, а? Да не би да искам Бог знае какво?

— Добре ли си, Джак? — попита Дани, изчервена от срам заради себе си и Джак и от яд заради тирадата на Роджър.

Джак кимна.

— Добре — каза Роджър със спокоен, почти ведър глас. — Да опитаме пак.

Дани пое дълбоко дъх. Чувстваше се изтощена. Избухването на Роджър сякаш изцеди последните й сили.

— Поопърлиха ли ти перушината? — прошепна Майкъл.

Тя го изгледа свирепо и съсредоточи вниманието си върху Джак.

— Пушката заредена ли е? — попита я Майкъл.

Тя не му обърна внимание.

— Тишина в студиото. Кадър четиридесет и четири, втори дубъл.

Джак стоеше свит зад камерата и чакаше.

— Започваме!

Той изтича напред, приведе се под прозореца, вдигна пушката и стреля. Изстрелът оглуши Дани. Видя как стъклото се пръсна. Сачмите пробиха дясната буза на Ингрид и челото на Майкъл, който в този миг я целуваше по врата. Кожата на лицата им стана на каша, едното око на Ингрид излетя. От главите им рукна яркочервена съсирена кръв. Двете фигури отхвръкнаха назад и изчезнаха зад перваза.

— Стоп! Стоп! Прекрасно!

— Не беше лошо — каза Майкъл.

Дани дойде на себе си и осъзна, че е вдигнала ръка пред очите си. Побърза да я спусне и видя, че трепери.

Втурна се към Джак. Той се беше навел, за да вдигне празната гилза.

— Страхотен изстрел — похвали го тя. — Точно в целта.

Той се изправи и се обърна към нея. Пъхна гилзата в джоба си.

— И все пак ми е жал.

Подаде пушката на реквизитора Брус.

— Справи се чудесно — каза Дани, хвана Джак за ръка и го поведе настрана.

— Съжалявам, че сгафих.

— Роджър е мръсник.

— Не, прав беше. Аз сгафих.

— Това не е причина да излиза от кожата си. Като разглезено дете е.

Джак смъкна маската и разтри лицето си. Поглади разрешената си брада и поклати глава.

— Съжалявам, че те изложих.

— Само се трепем за този пуяк. Нашето участие е единственото свястно нещо в глупавия му филм. Редно е да го проумее.

За миг изглеждаше, че Джак ще се разсмее. Но лицето му отново посърна. Той прехапа устни и погледна Дани в очите.

— Първия път, когато се прицелих… По дяволите, можеш да си мислиш, че съм луд, но ми се стори, че ти стоиш на прозореца. Самата ти. Нещо ми стана. Просто не можах да стрелям. Трябваше да се уверя… И когато те видях отстрани с Майкъл, дойдох на себе си.

Дани се взираше в Джак. Спомни си деня, само преди два месеца, когато той влезе в дома й за събеседване във връзка с обявата й за работа. В първия миг огромният му ръст и рошавата му брада я уплашиха. Приличаше на див горски звяр. Ала кротките умни очи и тихият му глас бързо спечелиха симпатията й. Хареса го и го избра от тридесет и двамата кандидати, откликнали на обявата й в „Рипортър“. Много скоро той доказа възможностите си — бе енергичен и пълен с ентусиазъм и идеи, изучи бързо занаята и освен това почти винаги беше във ведро настроение. Беше й само подчинен, нищо повече. Поддържаха дистанция в личните си отношения.

Досега.

Взирайки се в очите му, Дани усети топлия прилив на възбудата.

— Май изплюх камъчето — каза притеснено Джак, но изглеждаше доволен.

— Май е така — отвърна Дани. — Ами сега?

— Какво ще кажеш за една целувка?

Тя се доближи до Джак, усети как ръцете му я обгръщат и я притискат до маскировъчния му халат. Тя го прегърна и вдигна глава. Той й се усмихна. Устните им се сляха.

Знаеше, че всички ги виждат, но й бе все едно. Интересуваше я само това, че мъжът, с когото бе работила, с когото се беше шегувала, я е желал от толкова време, без да го показва. Ако не се беше поколебал да застреля Ингрид, маскарадът щеше да продължи до безкрай.

Дани се отдръпна.

— Как така… не си ми казал?

— Не исках да изгубя работата си. Като Ал.

Тя се смръщи, като чу името на предишния си помощник.

— Той беше пуяк.

— Пуяк, който се е домогвал до теб.

— Откъде знаеш?

— Просто предполагам. Работи добре. След теб веднага го наеха в студио „Стайнмън“. Значи причината е била лична.

— Той се опита… — Дани се изчерви. — Когато му казах да се разкара, реши, че се правя на светица. И тогава опита със сила…

— Мръсник.

— Е, всичко това е минало. Той е уволнен, ти дойде на негово място, така че всичко е наред.

— Наистина ли? — каза Джак.

— Наистина, наистина! — засмя се Дани.

3

— За Ингрид — вдигна тост Дани.

— Дано почива в мир.

Дани се чукна с Джак и отпи от водката с тоник. Седяха на терасата на „Джо Алън“, ресторантът, в който преди няколко месеца празнуваха с Роджър и продуцента на „Среднощни писъци“. Спомни си как слушаше възторжените им планове за филма и как накрая, докато пиеха кафето, подписаха договора. Този договор роди Ингрид и признанието на Джак. Изглеждаше напълно естествено да доведе Джак тук тази вечер.

Това бе изходната точка.

Гледаше го, притеснена и развълнувана, и се питаше дали и той изпитва същото. Не изглеждаше нервен. По-скоро учудено се взираше в очите й, сякаш търсеше отговор на въпросите, които вълнуваха и нея: докъде ще доведе всичко това — до щастливо удовлетворение и край на самотата или до нова горчива раздяла? Две крайности. Риск от провал. Изведнъж се почувства объркана и изплашена. Ръката й бе мокра и студена. Дани разтри длани, стисна ръце и сви юмруци под брадичката си.

— Дани?

Тя се опита да се усмихне.

— Не съм сигурна дали съм готова за това.

— Аз също. Хайде да се откажем.

Отговорът му я накара да избухне в смях.

— Страхливец!

— Виждаш ли колко е лесно сега, като не се налага да се тревожим за сериозна връзка, обвързване, за болката от раздялата?

— Много по-лесно е — призна тя. — И все пак предпочитам другото.

— Аз също.

— Да опитаме тогава.

— Поне докато не се появи нещо по-добро.

— Ти наистина си страхливец!

— Виждаш ли? Колко бързо вникна в същността ми.

Появи се келнерът и двамата си поръчаха ребра. Когато поднесоха вечерята, Джак каза:

— Не се старай да ядеш прилично. Не ме карай да се чувствам неудобно.

Скоро на Дани й стана ясно, че и да иска, не би могла. Мазнината и пикантният сос лепнеха по пръстите й, стичаха се по брадичката й. За щастие масата бе добре заредена със салфетки. Тя употреби цял куп, но Джак дори я надмина. Дани усмихнато го наблюдаваше, докато триеше омацаните си брада и мустаци.

— Трябва да се чувстваш поласкана — рече той. — Не бих се унижил до такава степен пред кой да е.

— Приличаш на мечок, докопал буркан с мед.

— Моля те. И без това е трудно да запазиш достойнство, ядейки ребра, за да се налага да преглъщаш сравнения с мечоци.

— Мислех си за Мечо Пух.

— Тра-та-та-там! Как можа!

Когато в чиниите им останаха само оглозганите кости, Джак се надигна.

— Ще ми трябват сапун и вода. Връщам се веднага.

Той се отдалечи. Дани се облегна на стола и огледа ресторанта. Келнерите сновяха между претъпканите маси; двама мъже оживено разговаряха, размахвайки вилици; някакъв закъснял за срещата мъж потупа очакващия го сътрапезник по рамото; една хубавица с хлътнали бузи отпиваше от виното си, докато двамата й възрастни компаньони спореха за нещо, без да й обръщат внимание; наперен млад мъж с разгърдена риза и златна верижка държеше ръката на момиче, което изглеждаше на не повече от шестнадесет и бе зяпнало от благоговение.

Мъжът бе прекалено настойчив, сигурен признак, че смята да я хване на въдицата си. Момичето бе с невинни очи. Щеше да налапа стръвта, каквато и да бе тя, и най-вероятно след време щеше да съжалява. Щеше да изгуби част от младостта си, част от тази невинност. Ала следващия път щеше да е по-предпазлива.

Но не и твърде предпазлива, надяваше се Дани. Човек трябва да рискува.

Сърцето й се сви. Джак ще се върне всеки момент. Вечерята е към края си. След което ще отидат в дома й, най-малкото защото колата му е паркирана пред къщата й. Най-лесно би било да го целуне на прага и да отдалечи страшния, но прекрасен миг на близостта. Може би и за двамата е по-добре да не бързат.

Ала знаеше, че това няма да стане. Сега, когато знаеше истината и бе до него, тя го желаеше прекалено силно.

Щяха да отидат в къщата й и щяха да се любят.

Тя посегна към чашата със „Совиньон блан“. Когато я доближи до устните си, по повърхността на виното заиграха светли отблясъци.

— Даниъл Ларсон?

Тя се сепна и завъртя глава надясно. На тротоара стоеше мъж и й махаше с ръка. Дани присви очи, мъчейки се да го разпознае: висок и невероятно слаб, с тъмно поло, което сякаш крепеше ребрата му да не се разпилеят, с плешива глава. Беше с гръб към уличните лампи, така че не можеше да разгледа лицето му.

Не мислеше, че го познава, а и нямаше вид на човек, с когото би искала да се познава.

Но той я бе извикал по име. Не й се щеше да се прави на важна, затова му махна в отговор.

Изведнъж мъжът се втурна към нея. Дъхът й секна. Полазиха я тръпки. Сигурно е някакъв номер, каза си тя. Никой не тича така — на пръсти, приведен, с вдигнати ръце, готови да я сграбчат за гърлото.

Това е някаква шега.

Ала мъжът вече се канеше да прескочи парапета на терасата и да се нахвърли върху Дани.

Някой изкрещя.

Дани блъсна стола назад и скочи на крака. Удари се в преминаващ покрай нея мъж и той залитна. Краката им се преплетоха и Дани се стовари върху него на пода.

— Ох, съжалявам, извинете — измънка Дани.

— Няма нищо. Пак заповядайте.

Тя погледна към парапета. От нападателя нямаше и следа. Затова пък се бе струпала цяла тълпа, сякаш целият ресторант се бе стекъл насам, за да зърне призрачния мъж. Говореха един през друг:

— Някакъв побъркан.

— Бягай, мръснико! — крещеше някакъв мъж.

— Какво ли не става, когато човек…

— Сигурно се е надрусал с наркотици.

— Или се е натаралянкал…

— Къде е управителят?

Докато траеха коментарите, Дани се изправи на крака. Полата й се бе усукала, блузата й се бе разкопчала. Започна да се оправя и в този ми на терасата излезе Джак. Той ахна от изненада. На лицето му се изписа страх. Отдъхна си, щом зърна Дани, и започна да си пробива път към нея през разотиващите се по масите си посетители.

Стигна до Дани и я хвана за раменете.

— Добре ли си?

— Добре съм. Само дето съм малко поразчорлена.

— Какво се случи?

Тя сви рамене.

— И аз не знам със сигурност. Някакъв мъж ме повика от тротоара и ми махна. След което като луд се втурна към парапета.

Джак се намръщи.

— Каза ли нещо?

— Не изчаках да го изслушам.

— Към теб ли се затича?

— Така изглеждаше.

— Да се махаме оттук.

Въпреки протестите й, Джак плати сметката. Пред ресторанта тя го целуна.

— Благодаря ти за вечерята. Но трябваше аз да черпя.

— Не съм привърженик на феминизма.

— Тогава няма да е зле да ти вдигна заплатата.

— Давам ти картбланш.

Той я хвана под ръка и тръгнаха към колата. Дани съжали, че е паркирала толкова далече. През осемгодишния си престой в Лос Анджелис бе добила навика да паркира на първото възможно празно място, откъдето можеше да продължи и пеша. По този начин избягваше претъпканите и скъпи паркинги, смущението от обслужващия ги персонал, досадното обикаляне на цели квартали, докато намери свободно местенце. Понякога тактиката й я подвеждаше. Случваше се да измине пеша цели три пресечки и се оказваше, че има свободно място точно пред сградата, към която се е запътила. Тази вечер се боеше да не би странният слаб мъж да ги причаква наоколо, готов да се хвърли върху им. Колата на „спасението“ им бе чак на следващата пресечка, на ъгъла на булевард „Робъртсън“.

Тя стисна ръката на Джак.

— Няма страшно — каза той.

— Дано.

— Имаш ли поне някаква представа кой може да е бил?

— Абсолютно никаква.

— Но той те е познавал. Казала ли си на някого, че ще си тук тази вечер?

— На никого — отвърна тя и в този миг чу тихи стъпки зад гърба си.

И двамата се извърнаха назад. Доста зад тях се тътреше самотен мъж в белезникав костюм и с шапка с широка периферия. От устата му стърчеше пура.

— Това той ли е?

— Не, освен ако не е върколак — усмихна се облекчено Дани. — Денем е заклет вегетарианец. Ала щом изгрее пълна луна, в гърдите му започва да напира странна сила. Той се затриса и набъбва. Дрехите му се разкъсват и от тях се измъква двестакилограмовото му, лъснало от лой туловище, което неуморно броди цяла нощ, докато не открие някъде парче лазаня.

— Божичко! — възкликна Джак. — Това трябва да го пробуташ на Роджър.

— А-ха, сигурно ще го налапа като топъл хляб. Като „Среднощните писъци“. Дали да не го наречем „Американският върколак в Сарди“?

— Или „Лигите му текат“?

Смеейки се, завиха зад ъгъла и Дани съзря белия си фолксваген малко по-нагоре по улицата. Ускори крачка. Измъкна ръката си от Джак и бръкна в чантата си за ключовете.

Пред тях светнаха червените стопове на голяма кола. Тя спря.

— О, Боже! — промълви Дани.

— Дано не спира заради нас — каза Джак.

Колата беше черна катафалка. Не мърдаше.

— Може би иска да го упътим към гробището?

— Много смешно — озъби се Дани.

Катафалката бавно запълзя напред, докато двамата с бърза крачка наближаваха колата й.

— Искаш ли да проверя? — попита Джак.

— Не!

Дани се втурна и отвори предната врата. Скочи в колата, тръшна вратата и натисна копчето за заключване. След това се пресегна и отключи вратата на Джак. Докато той сядаше, катафалката бързо потегли напред.

Дания проследи с очи. Натрапникът сби в първата пресечка.

— Е, отиде си.

— Поне засега — отвърна Джак.

— Пепел ти на езика.

Дани запали мотора и бавно се отдели от бордюра, взирайки се в страничното огледало. Пътят зад нея беше чист. Изведнъж блеснаха фаровете на завиваща кола. Дългият й черен корпус изплува от пресечката.

— По дяволите! — изръмжа Дани.

Джак се огледа.

— Катафалката ли е?

— Не съм сигурна. Така ми се струва.

— Не се бой.

— Кажи го на стомаха ми.

— Не бой се, стомахче.

Дани нервно се засмя и пусна мигача. Добре поне, че светофарът бе зелен. Нямаше да й се наложи да чака, за да се увери, че настигащата ги кола е катафалката.

На кръстовището Дани зави по трета улица и продължи да се взира в огледалото. Светофарът светна червено и спря колоната от коли. Дани въздъхна така, сякаш бе отменена висяща над главата й смъртна присъда.

— Това поне ще го забави.

— Може и да не е била катафалката. Все едно, още нямаме основание да считаме, че ни следи.

Минаха покрай „Джо Алън“ и Дани плъзна поглед от осветената оживена тераса към безлюдния тротоар, откъдето й беше махнал непознатият.

Изведнъж настръхна.

— Това е той! — прошепна тя.

— Какво?

— Той е! Сигурна съм. Онзи от катафалката е същият, който се втурна към мен. Изчакал ни е и ни е проследил до колата.

— Не. Не си въобразявай!

— Да!

— Хайде, хайде, да не сме герои в някой от блудкавите филми на Роджър? Живеем в действителен свят.

— Все едно.

— Има разлика, Дани. Ако бяхме герои от някой тъп трилър, щях да се съглася, че психопатът е скочил в катафалката си, ще ни проследи и ще ни убие по най-зверски начин. Специални ефекти — Даниъл Ларсон.

Тя наблюдаваше приближаващия се поток от коли в огледалото.

— В действителния живот е друго. Онзи сигурно е бил някой безобиден наркоман. А другият, в катафалката, може просто да се е спрял, за да се ориентира. Разбрал е, че е сгрешил посоката и е потеглил обратно. Между двете случки няма връзка.

— Надявам се да си прав — каза Дани.

— Аз също — Джак погледна през рамо. — Ето го — каза спокойно той.

— Къде?

— Втората кола отзад, в съседното платно.

— Какво да правя?

— Продължавай да караш — каза Джак и се обърна напред.

— Към къщи ли?

— Той сигурно ще свърне някъде. Има шанс все пак да не ни следи. Наистина. Няколко пъти ми се е случвало да съм напълно убеден, че имам опашка. Залепена за мен, завой след завой. Но всеки път страховете ми са били напразни. Просто сме били в една и съща посока.

— Да, и на мен ми се е случвало.

Дани премина в платното за ляв завой.

Джак погледна назад.

— След нас ли е?

— Боя се, че да. Зад мерцедеса.

— Ох, Джак.

— На това място всички завиват към „Кресънт Хайтс“.

Дани знаеше, че е прав. Шосето служеше за връзка с булевард „Лоръл Каниън“ и бе един от малкото пътища, които прехвърляха хълмовете и водеха към западната част на долината. Но дори и тази мисъл не я успокои.

— Кога ще разберем дали ни следи? — попита тя. — Следващият ни завой е по „Ашър“. А тогава ще е твърде късно.

Светофарът даде зелено и тя зави наляво.

Известно време Джак мълча. Накрая се обади:

— Най-добре да заложим на сигурно. Няма защо да го водим до прага на къщата ни.

— Така е.

— Коя е пресечката преди „Ашър“?

— „Дона Дола.“

— Добре. Завий по нея. Ако и той забие, значи ни следи.

— И тогава какво?

— Тогава ще му мислим. Когато се уверим.

— Не искаше ли да кажеш „ако се уверим“?

— Добре де. Ако.

Продължиха по „Кресънт Хайтс“. Макар Дани да надничаше постоянно в страничното огледало, катафалката все оставаше поне на една кола разстояние. Джак, седнал по-встрани, виждаше по-добре и от време на време успяваше да я зърне.

— Наближаваме булевард „Сънсет“ — обади се най-сетне Дани.

Минаваше по този път почти всеки ден. Знаеше, че поне половината коли ще завият по „Сънсет“-широкият булевард беше последната възможност да се отклонят от „Кресънт Хайтс“, преди да се влее в „Лоръл Каниън“ и да извие към хълмовете.

Колата на Дани премина кръстовището.

— Все още ли е…?

— След нас е.

— О, Господи!

Тя изтри запотените си длани в полата.

— Това означава само, че и той, като нас, отива към долината.

— А-ха.

Тесният път се катереше нагоре, лъкатушейки сред непрогледния мрак, обгърнал гористите хълмове. Само от време на време проблясваше някой случаен прозорец.

— Това отсреща магазин ли е? — попита Джак. — Да не е старото крайпътно магазинче?

Дани кимна.

— Спри на паркинга. Но ако можеш, направи го внезапно, без да даваш мигач.

— Ами ако и той спре?

— Поне наоколо ще има някакви хора.

— Добре — каза Дани.

Не искаше да го прави, щеше й се да има повече време да се подготви. „Дона Лола“ беше само на пет минути оттук, които й се струваха цяла вечност.

Пътят изви и се показа добре осветеният магазин, сгушен между дърветата. Някакъв мъж с пазарска чанта слизаше по дървените стъпала. На паркинга имаше още пет-шест коли.

Джак се оказа прав. Мястото бе подходящо. По-добре да се сблъскат с катафалката тук, отколкото в безлюдния мрак на уличката „Дона Лола“.

Дани погледна в огледалото. Колата зад нея бе на безопасно разстояние. Тя рязко изви кормилото надясно. Гумите изсвистяха по асфалта на паркинга. Наби спирачката.

Обърна се и се взря в колите по „Лоръл Каниън“.

Катафалката профуча по шосето наред с останалите.

Дани се отпусна върху седалката и въздъхна. Чувстваше се изтощена.

Известно време никой не проговори. Накрая Джак се обади:

— Искаш ли да те сменя на кормилото?

— Не, добре съм. Почти стигнахме.

Тя завъртя колата, изчака преминаващия поток от коли и накрая се вля в движението.

— Някой казвал ли ти е, че си гениален?

— Само майка ми.

— Е, била е права.

Джак се усмихна.

— Сигурно човекът изобщо не ни е преследвал.

— Най-вероятно — кимна Дани. — Това да не е някой от тъпите филми на Роджър? Живеем в действителен свят. Никой не преследва хората с катафалки в истинския живот.

— Именно.

— Точно така.

Искаше й се да вярва, но не можеше. Съмняваше се, че и Джак го вярва. Не се изненада особено, когато на билото на хълма, където „Мълхолънд“ пресичаше „Лоръл Каниън“, видяха неподвижна черна сянка на банкета.

Катафалката.

Чакаше ги.

Плъзна се по пътя зад гърба им.

Дани не беше особено изненадана, ала й се искаше да изкрещи.

4

Заби по „Дона Лола“. Катафалката ги следеше неотлъчно.

— Ами сега?

— Спри колата — каза Джак.

— Тук?!

Улицата бе тъмна и безлюдна. Край тротоарите бяха паркирани няколко коли и тук-там светеше някой прозорец, но хора не се мяркаха.

— Да видим какво ще направи.

Дани кимна, намали и спря. Превключи на нулева и вдигна ръчната спирачка.

Погледна в огледалото. Катафалката пълзеше след тях. На няколко метра спря. Шофьорът беше сам. Лицето му не се виждаше ясно — само две тъмни петна, където трябваше да са очите. Нямаше коса.

— Той е — прошепна Дани. — Мъжът от ресторанта.

Джак погледна през задното стъкло.

— Сигурна ли си?

— Струва ми се, че да.

Мъжът от катафалката запали дългите светлини. Блясъкът в огледалото ги заслепи. Дани присви очи и го блъсна нагоре. Светлината огря тавана.

Джак се обърна напред.

— Гаден кучи син.

— Какво иска?

— Очевидно иска да те уплаши.

— Най-малкото — промърмори Дани.

— Да не е някаква мръсна шега? Може би някой иска да внесе малко разнообразие в живота ти?

— Шега ли?

— Не е изключено. Виж каква ирония: досаден тип преследва нощем кралицата на филмите на ужаса с катафалка!

Дани кимна.

— Наистина някому може да се стори забавно.

— На някой с жестоко и просташко чувство за хумор.

— На Майкъл?

— А какво ще кажеш за старото си приятелче Ал?

— О, Боже, знаеш ли кой е последният му филм? „Собственикът на погребалното бюро?“

Джак подсвирна.

— Смятам, че мистерията е разбулена.

— Не съвсем. Откъде би могъл да знае, че тази вечер ще сме в „Джо Алън“?

— Може да ни е проследил от студиото. Би познал колата ти, нали?

— Разбира се.

— Откачалката се появи чак в края на вечерта ни. Ал сигурно му се е обадил по телефона, казал му е къде да ни намери и той се е домъкнал.

— Ал е способен на подобно нещо — каза Дани. — Не е изключено да е той и все пак… не знам.

— Това е единственото разумно обяснение.

— Недей! — изкрещя тя, когато Джак отвори вратата.

— Веднага се връщам.

— Джак, за Бога!

Той тръшна вратата и се отправи към катафалката. Дани изскочи от колата. Направи крачка към катафалката, ала страхът надделя и тя замръзна пред отворената врата.

— Джак, върни се!

Той дръпна вратата и катафалката се разлюля. Изведнъж вратата откъм шофьорското място с трясък се отвори. Мъжът се хвърли към Дани с разперени ръце и зейнала уста.

Тя тутакси разбра, че огромните вампирски зъби са изкуствени.

Театър. Безвкусен театър.

Джак се спусна към тях, опитвайки се да го изпревари. Ала Дани виждаше, че няма да успее.

Мъртвешки бледият непознат вече беше твърде близо, безумният му крясък оглушаваше ушите й.

Тя скочи в колата и тръшна вратата. Тъкмо натискаше копчето за заключване, когато той сграбчи дръжката на вратата. Задърпа я и колата се разтърси.

Тогава непознатият притисна младото си лице в стъклото. Направи безумна физиономия, носът и брадичката му се разплескаха, очите му се изцъклиха. Езикът му се проточи през изкуствените зъби и облиза прозореца.

Джак посегна да го удари, но той отскочи назад, обърна се и побягна.

Джак се хвърли подире му. Двамата хукнаха по улицата. Младежът се отказа от странната си прегърбена стоика. Сега тичаше с изумителна бързина — с наведена глава, свити в лактите ръце и огромни крачки. Разстоянието между двамата постепенно се увеличаваше. Непознатият свърша надясно и нагази в тревата. Потъна в сянката на някаква тъмна къща. Джак се завъртя на пети и се втурна обратно.

Дани се пресегна през седалката и му отвори вратата. Ала той не влезе в колата. Профуча покрай нея. Дани се обърна назад и видя, че Джак се навежда към предната гума на катафалката. Той отви нещо и го хвърли в тъмнината. Вентилът? Мушна ръка в джоба си и извади малък предмет. Дани не успя да го види. Той го притисна към гумата.

Дани погледна към къщата, взря се в мрака. Момчето не се виждаше.

Обърна се. Джак все още клечеше до гумата.

— Побързай — прошепна тя.

Изведнъж реши, че може да му помогне. Запали колата и се приближи до катафалката на заден ход.

Джак се изправи. Хвърли поглед към спадналата гума и прибра ключодържателя в джоба си. Чак тогава се качи в колата. По челото му блестяха капчици пот. Намигна й. Изглеждаше разярен, но тържествуващ.

— Хак да му е на малкия задник — каза той и тръшна вратата.

Дани засили колата към потока от светнали фарове на автомобили по „Лоръл Каниън“.

5

Дани караше по „Ашър“ и хвърляше по едно око в страничното огледало, фаровете на колите пробиваха мрака по „Лоръл Каниън“, но нито една кола не зави по тесния път.

За всеки случай тя изгаси светлините. Тук уличните лампи бяха нарядко и все пак бе достатъчно светло, за да следват вярната посока.

— Мисля, че успяхме — каза Джак. — Дори да има резервна… гума, спечелихме достатъчно преднина.

— Дано — измърмори Дани.

Спря пред входа на дома си зад мустанга на Джак. Изключи мотора. Облегна чело на волана и въздъхна разтреперана. Джак я потупа по гърба.

— Вече всичко е наред — рече той.

— Ще влезеш ли с мен?

— Разбира се.

— Просто… малко съм разстроена.

— Знам. Аз също. Но съм сигурен, че… момчето е безобидно, свършило е работа, за която са му платили. Ал или Майкъл, който и да стои зад това. Най-вероятно са го изкопали от някой филм.

— Или от гробището.

Джак се засмя. Голямата му топла длан продължаваше да глади раменете й.

— Мисля…

Дани почака.

— Кажи?

— Ами… — въздъхна той. — Мисля си, че сме се отървали от момчето, но все пак не бива да рискуваме.

Дани вдигна глава и го погледна в очите. Очертанията на лицето му, което й бе тъй близко, се губеха в мрака. Единствено допирът на ръката му увери Дани, че това все пак Джак, а не някой непознат.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя.

— Той би могъл… Смятам, че не бива да оставяме колата ти тук.

— О, Джак — простена тя.

— Страховете ми може да са преувеличени, но не бих искал психопатът да разбере къде живееш. Да оставиш колата си тук е все едно да провесиш плакат с името си пред къщата.

Разумът й се противеше на предложението му. Нима не може да паркира колата пред собствената си къща? Ами утре, вдругиден?

— Не беше нужно да ми го казваш.

— Съжалявам.

— Как ще намери улицата?

— Той е само на една пресечка оттук.

— Ал знае адреса ми. Ако той го е наел…

— Ами ако не е той?

— По дяволите! Кой тогава?

Джак поклати глава.

— Да вкараме колата в гаража.

Но гаражът й служеше за работилница и бе претъпкан с лавици, плотове, лампи и табуретки, с всичките й инструменти и различните маски и гримове, които бе изработила за над десет филма. Замисли се дали не би могла да го разчисти.

— Това би отнело… не, по-добре да се откажем от тази идея.

— Тогава да паркираме на улицата.

— Пред къщата на някой друг?

— Нямаш ли зъб на някои съседи?

Собственият й смях я изненада.

— Отвратителен си!

Смехът разсейваше страха. Почувства се почти напълно успокоена.

— Слушай, хайде да влизаме. Ще оставим колата тук. Ако проклетото хлапе е решило да открие къщата ми, все ще намери някакъв начин. Рано или късно. Но аз нямам намерение да прекарам остатъка от живота си, като се крия от него.

Джак стисна рамото й.

— Да влизаме тогава.

Слязоха от фолксвагена. Докато вървяха по плочите към входа на къщата, чуха мотора на кола. Коленете на Дани се подкосиха. Погледна назад и видя автомобил, който бавно пълзеше по улицата.

Белезникав мерцедес.

Въздъхна облекчено и почти се затича към потъналата в мрак ниша на входа. Докато отключваше вратата, Джак стоеше зад гърба й.

Влязоха и запалиха лампата. Дани затвори вратата и сложи веригата.

Ръцете на Джак обгърнаха раменете й. Той я завъртя и нежно я притисна към гърдите си. Тя потъна в прегръдката му и намери сигурност в допира на силното му тяло.

— Слава Богу, че тази нощ си до мен — каза тя.

Вдигна глава и устните им се сляха. Докосването на устните му я успокои. Отпусна се. Имаше чувството, че би могла да заспи в обятията му.

Устните му се откъснаха от нейните.

— Мисля, че е време да повикаме полицията.

— О, не!

— Ако хлапакът се мотае наоколо, все още биха могли да го приберат.

— Да. Добре.

Дани с нежелание се освободи от прегръдката му. Той я хвана за ръка и я поведе към хола. Там светеше само една лампа. Дани потръпна при вида на мрака, който нахлуваше през широките прозорци. Тя пусна Джак и почти тичешком се втурна по килима, за да дръпне завесите. Сведе очи, сякаш се боеше да не види нещо непознато в тъмнината отвън. Джак вече набираше телефона на полицията.

— Да — каза той. — Някой се опитва да проникне в къщата… „Ашър Лейн“, номер 822… до булевард „Лоръл Каниън“… Добре, благодаря.

Той затвори слушалката.

— Да проникне в къщата ли? — попита Дани.

— Не е далеч от истината.

— Да пийнем ли по нещо? — предложи тя и запали лампиона до дивана.

— Няма да е зле.

Тя запали още една лампа, а Джак се запъти към г-образния плот на бара. Заобиколи го и влезе в кухнята.

— Сега е десет и двадесет и пет — каза той.

* * *

Входният звънец издрънча в единадесет без пет. Ръката на Дани подскочи. Тя остави чашата с водка и тоник на масата.

— Много са бързи, няма що — обади се Дани. — Половин час. Слава Богу, че нямаме нужда от тях.

Тя последва Джак в коридора. Той откачи веригата и отвори вратата. На прага стояха двама униформени полицаи.

— Вие ли сте се обадили за влизане с взлом? — попита по-високият от двамата.

Другият, с вид на ориенталец, потупваше бедрото си с палката и не откъсваше очи от брадичката на Дани.

— Точно така — заяви Джак. — Току-що си тръгна. Преди минута-две. С черна катафалка.

— Записахте ли номера?

— Боя се, че не успяхме.

— Можете ли да опишете нападателя? — попита полицаят и отвори тефтера си.

— Бял мъж, около осемнадесет-двадесет годишен, много слаб, плешив. С черно поло и джинси.

Другият полицай безмълвно се обърна и тръгна.

— Направи ли опит да влезе в къщата?

Джак поклати глава.

— Беше в градината и надничаше през прозореца. Ужасно ни изплаши. Изкрещях му, но той не си тръгна. Не посмях да изляза. Нали разбирате, можеше да е опасен. Затова звъннах на вашите хора. Най-сетне избяга и го видяхме да се качва на катафалката.

Полицаят кимна и вдигна очи от тефтера.

— Бихте ли ми казали имената си?

— Аз съм Джак Съмърс. Това е Даниъл Ларсон.

— Чия е къщата?

— Моя — обади се Дани.

— Добре. — Той мушна химикалката в джобчето на ризата си. — Ще видим какво можем да направим.

— Ще ви бъдем много благодарни.

— Да. Благодаря.

Полицаят насочи показалеца си към тях, цъкна с език, имитирайки пистолетен изстрел, и намигна. След това им обърна гръб.

Джак затвори вратата.

— Мили Боже! — възкликна Дани. — Какво направи?!

— Поразкрасих нещата.

— Изрече цял куп лъжи. На полицията!

— Знам. Ама че лошо момче!

— Джак!

— Никога няма да разберат, освен ако не го хванат.

— Защо просто не им каза истината?

— Защото е прекалено сложна. Един опит за влизане с взлом е къде по-ясен и симпатичен… и злокобен. Помислих си, че би заинтригувал полицията. Че ще ги задейства.

— По-скоро те ще ни задействат, ако пипнат момчето.

— Ще ни разберат.

— Ти си луд.

— Това значи ли, че вече не ме харесваш? — попита я с блеснал поглед.

Дани се взря в очите му и изведнъж се почувства слаба и разнежена.

— Не, не означава — прошепна най-сетне тя.

Събу обувките си, приближи се и започна да разкопчава карираната му риза.

— Мисля, че не — каза Джак.

Пръстите й трепереха. Устните й пресъхнаха. Не бе типично за нея да поема така инициативата. Сама не можеше да се разбере, ала не можеше да се спре. Разтвори ризата, с рязко движение я издърпа от колана на панталона и плъзна пръсти по гладката топла кожа на корема му, по мекия мъх на гърдите му. Поглади твърдите му мускули. Доближи устни и леко захапа зърното на едната му гръд.

Джак простена. Измъкна блузата от полата й и тя усети дланите му върху голата кожа на гърба си. Плъзнаха се нагоре, заедно с блузата. Копринените й гънки погъделичкаха корема й, за миг се оплетоха в гърдите й, но скоро се освободиха и те изскочиха на воля.

Дани откъсна лице от гърдите на Джак и вдигна ръце. Очите им се срещнаха. Той приличаше на момче — изпълнен с надежда и страх от провал. Изведнъж лицето му се скри зад прозрачната зелена материя. След миг се показа под блузата, която прошумоля нагоре през ръцете й. Тя гледаше корема на Джак, гърдите му, брадата му, искрящите му очи.

Джак захвърли блузата й на пода и плъзна поглед върху снагата й.

— Красива си — прошепна той.

Докосна раменете й. Пръстите му зашариха по ключиците й, заслизаха надолу, очертаха гърдите.

Дъхът й секна и гърбът й се изви, когато палците му потъркаха зърната й.

Тя разкопча полата си, която се свлече в глезените й. Изправи се пред Джак само по бикини. Той се наведе и целуна едното й зърно. Близна го и го захапа с устни. Дани зарови пръсти в дългите му коси и изохка, когато той засмука зърното й, свали бикините й и ръката му се плъзна нагоре между бедрата й. Това я разтърси. Цялото й тяло се напрегна. От устните й се откърти дрезгав вопъл.

Тя изви главата му нагоре, наведе се и го целуна. Езикът й потъна в топлината на устата му. Потръпна, когато пръстите му влязоха в нея.

Краката й се подкосиха. Тя коленичи, без да изпуска Джак от прегръдката си. Трескаво откопча колана му, копчето на панталона и дръпна ципа. Стегнатият му корем се сви, когато пръстите й хванаха ластика на слиповете му. Дръпна го и освободи възбудения му член. Дани смъкна слиповете до коленете му. Дланта й обгърна члена му и се плъзна надолу, опиянена от топлината и твърдостта му.

Ръката на Джак се измъкна от бедрата й. Дани усети влажната длан на гърба си, когато той нежно я повали на мекия килим. Джак легна върху нея, разкопчаната му риза увисна от двете й страни и погали кожата й. Дани поглади гърба му. Пръстите й се впиха в плътта му при допира на члена му. Усети нежния натиск, когато той проникна в нея, все по-дълбоко и по-дълбоко.

Пръстите й се отпуснаха и тя въздъхна от наслада. Чувстваше се изцяло негова, сякаш членът му бе открил най-съкровеното й кътче и някак я бе превърнал в частичка от Джак, Тя вдигна високо колене и го усети още по-надълбоко. Дани стягаше мускули, сякаш й се искаше да остане завинаги в нея.

Той се отдръпна, но само за да нахлуе отново. Последваха нови тласъци, при които той почти напускаше тялото й и се втурваше настойчиво, търсейки все по-дълбока близост, докато плътта й тръпнеше от възбуда.

Джак се притисна и смачка гърдите й. Впи устни в нейните. Езикът му затанцува, твърд и влажен.

Изведнъж Дани усети, че не може повече. Изви гръб, простена и докато оргазмът разтърсваше тялото й, усети бликналата топлина на спермата му.

Той се отпусна тежко върху й. Бяха останали без дъх. Когато Джак се опита да се изправи, Дани го прегърна силно и го притисна с краката си.

— Остани в мен — прошепна тя.

— Не искам да те смачкам.

— Така ми е добре.

Тя лежеше неподвижно, без да усеща тежестта му, и все още го чувстваше в себе си, сякаш бе част от собственото й тяло.

Когато той все пак я напусна, усети някаква празнина, ала чувството на близост не я изостави. Топлата влага бе все още в нея, сякаш й бе оставил безценен дар.

Тя внимателно седна. Течността се размърда и се стече между бедрата й, когато тръгна към банята.

Огледа се на излизане. Къщата тънеше в мрак. Дани застана на прага и се взря в коридора. Страхът полази по гърба й.

— Джак?

Във фоайето изплува тъмен силует.

— Ти ли си?

— Надявам се.

— Ти ли изгаси лампите?

— Искаш ли да ги запаля?

— Не. Просто… малко се уплаших.

Той се приближи по мрачния коридор и Дани с удоволствие видя, че все още е гол. Тя вдигна ръце. Той се вмъкна между тях и нежно я притисна до тялото си. Дланите му се плъзнаха по гърба и се спряха на хълбоците й.

— Ще останеш ли тук тази нощ?

— Ако искаш.

— Искам.

— Добре.

Дани изгаси лампата в банята. Хвана Джак за ръка и го поведе към спалнята си. Пердетата не бяха спуснати и лунната светлина нахлуваше през плъзгащата се врата на терасата.

— Ще ги дръпна — каза Дани.

Прекосиха стаята. Тя се опита да освободи ръката си, но Джак не я пусна.

— Нека те погледам на лунната светлина — прошепна той.

Дани кимна. Приближиха се до прозореца и се вгледаха един в друг. На светлината очите му искряха, погледът му бе като милувка. Дани потръпна. Зърната на гърдите й настръхнаха. През тялото й се разля гореща вълна.

Тя разглеждаше Джак. Гол, огрян от луната, й приличаше на някакъв брадат гигант. Раменете му бяха широки, по ръцете и гърдите му играеха мускули, коремът му бе като от камък. Силните му нозе бяха леко разкрачени. Отново започваше да се възбужда.

— Ама и теб си те бива — каза тя.

Смехът му отекна в стаята. Джак се хвърли върху Дани, сграбчи я за ръцете и я дръпна към леглото. Прасците й се удариха в дюшека и тя със смях се катурна по гръб в постелята. Изпищя, усетила зъбите му в бедрото си. Затъркаляха се един връз друг. Накрая тя го възседна и притисна ръцете му към леглото. Той вдигна глава и близна едната й гърда. Смехът й секна. Дани пусна китките му и се притисна към гърдите му. Тялото й потрепери от желание, когато възбуденият му член докосна ануса й. Тя изви гръб и простена от мощния тласък.

Дани притисна лице към гърдите на Джак и потри буза в мекия им мъх. Заслуша се в биенето на сърцето му и изведнъж стомахът й се преобърна.

На стъклената врата на балкона се бе облегнала тъмна фигура и надничаше в стаята.

Върнал се е!

Пръстите му се впиваха в стъклото като нокти на граблива птица.

— Джак! — прошепна Дани.

Тя се отскубна и се претърколи по леглото, а Джак се хвърли към вратата. Дани седна и видя, че натрапникът е изчезнал. Джак дръпна вратата. Тихо изруга и вдигна райбера. Отново я дръпна. Този път вратата се отвори. Той излезе на терасата и се огледа.

Дани се втурна на помощ, но на вратата се спря.

— Отиде си — каза Джак.

— Върни се. Няма смисъл да го гониш.

— Скапан маниак!

Тя излезе на терасата и потрепери от нощния хлад, който прониза тялото й.

— Ела, да влезем вътре.

Изведнъж Джак трепна.

— Какво…?

Той вдигна ръка и посочи към плувния басейн. По тъмната повърхност на водата играеха лунни отблясъци.

— Не мога да… — стомахът й се сви. — Какво е това?

— Не знам. Но може би е по-добре да се прибереш.

Дани поклати глава и прикри с ръка настръхналата си гръд.

Двамата заедно тръгнаха покрай басейна към дълбокия му край, където върху трамплина стърчеше неголям предмет.

— Амбалажен плик ли е? — прошепна Джак.

— Да, но какво има в него?

— Чакай ме тук.

Дани се спря разтреперана. Притисна длани към настръхналите си гърди и стисна бедра. Имаше чувството, че мехурът й ще се пръсне.

Джак стигна до трамплина. Обърна се и обходи с очи тъмната градина. Чак след това се покатери и тръгна по трамплина над водата. Той леко вибрираше под стъпките му. Наведе се. Вдигна плика. Тежеше. Хартията се опъна и запука.

Държейки го настрана от тялото си, Джак разви горния край и надникна.

— Какво има вътре? — прошепна Дани.

— Не се вижда.

Джак бръкна с ръка.

— Недей!

Джак извика и ръката му изскочи от плика. За миг изгуби равновесие. Размаха ръка, отново стъпи здраво и бръкна повторно.

Когато ръката му се показа, стискаше в шепа кичур коса. Под него се поклащаше човешка глава. Лицето й, сякаш нарочно, бе обърнато към Дани. С ококорени очи, със зейнала уста и провиснал език.

Дани беше спряла да диша. Рязко изпусна въздуха от гърдите си и когато отново отвори уста, дробовете й се напълниха със свежия дъх на нощта.

— Ако ми кажеш, че е истинска, ще закрещя!

6

Линда се превъртя в леглото и погледна блестящия циферблат на будилника. Един и тридесет и шест. Стрелката за минутите се плъзна към следващата точка. Възнамеряваше да изчака до два часа, ала времето течеше ужасно бавно.

Обърна се по гръб и се вторачи в тавана. Сърцето биеше лудо в гърдите й. Изтри изпотените си длани в нощницата. Коремът тръпнеше под ръцете и сякаш цялото тяло пулсираше в такт с разтуптяното й сърце.

Подутият крак я болеше и тя отново се видя как изскача разридана на улицата, заслепена от сълзи и все пак вече близо до вкъщи. Изведнъж в очите й блясват фарове. Изскърцват спирачки. Усеща удара, невероятната болка. Като на забавен кадър вижда как излита върху капака на колата и в безкрайния миг, предшестващ сблъсъка й с предното стъкло, се пита дали ще умре и дали това би могло да бъде сметнато за убийство.

Според нея — да. Тя е убита от Тони, Арнолд, Джоуел и маниака от къщата на Фриман. И никой никога не ще го узнае.

Дано се превърна в дух, казва си тя, за да мога да им отмъстя.

И тогава се разбива в предното стъкло на колата.

Излезе от комата слаба и немощна, със силно главоболие и крак на екстензия. Родителите й се държаха така, сякаш наистина се бе завърнала от оня свят. Докато те хлипаха, лекарят я разпитваше. Дали си спомня името, адреса, датата на раждане? Докато отговаряше, родителите й гледаха уплашено. Спомня ли си нощта на катастрофата? Да, да, тя помнеше всичко. Но едно ново, потайно кътче на съзнанието й нашепваше да не казва.

— Прибирах се от библиотеката… и тогава… не знам.

Напълно нормална реакция след подобна травма, увери всички докторът. Няма за какво да се притесняват. Защитна реакция на мозъка.

Споменът за измамата й я развесели, прогони страха и тя се усмихна към тавана.

Още тогава знаеше каква ще е тайната й мисия.

Погледна будилника. Бяха минали само три минути.

Тя подложи ръце под главата и вплете пръсти в меките си коси. Сърцето й се сви.

Не се размеквай!

Тя бързо седна. Край на мисленето, край на чакането.

Спусна крака на пода и внимателно се изправи. Левият й крак бе слаб и все още я болеше, но знаеше, че ще издържи. Свалиха й гипса преди две седмици. Оттогава постоянно се упражняваше, за да заякнат отпуснатите мускули. Най-сетне, днес, реши, че е готова.

Приближи се до прозореца и съблече нощницата. Усети полъха на топлата нощ, аромата на лятото и потръпна от страх и наслада. Затаи дъх и се огледа. Само в една къща все още светеха прозорците. Нищо не нарушаваше спокойствието на градините, тротоарите и улицата. Целият квартал изглеждаше изоставен, сякаш някакво страшно бедствие бе пропъдило жителите му.

Линда се отдръпна от прозореца. Отвори близкото чекмедже, извади каубойска шапка и я нахлузи на главата си. Чак тогава си позволи да се погледне в огледалото. Усмихна се, зъбите й проблеснаха в тъмнината. Взе опаковка ластичен бинт и го стегна около гърдите си. Парчето едва стигна за една обиколка, но тя го опъна силно, до болка и закачи металните клипсове. След това извади от чекмеджето карирана риза. Ризата на брат й, която тази сутрин бе измъкнала от дъното на гардероба му. Облече я и се закопча. Нави ръкавите и се взря в огледалото. Стегнатите й гърди почти не се забелязваха под широката риза. Отдалеч всеки би я взел за момче.

Отиде до гардероба и извади джинси и маратонки. Вече напълно облечена, се върна до шкафчето. Бръкна в отвореното чекмедже, премести купчинка прилежно сгънати бикини и измъкна пистолета на баща си — „Смит и Уесън“, 38-ми калибър. Глътна корема и мушна дулото в колана на джинсите си. Оръжието беше голямо и студено. Дулото му се впиваше в слабините й. Тръгвайки към вратата, тя понечи да го извади оттам. Ала усещането бе приятно и вълнуващо.

Отвори безшумно вратата. Надникна и огледа коридора. Беше пуст и тъмен, под нито една от вратите не се процеждаше светлина.

Тя тръгна с плавни крачки по меката пътека, като внимателно пристъпваше от пети на пръсти — точно както през онази нощ, когато я отвлякоха момчетата…

Не, сега нямаше право да мисли за това.

Пред вратата на брат й дюшемето изскърца. Тя трепна, но продължи. Спомни си, че брат й спи като мъртвец.

Стигна до стълбището и заслиза надолу. Държеше се с една ръка за парапета и бе готова да прехвърли тежестта си върху него, ако някое стъпало изскърца. Когато стигна долу, си отдъхна. Тук вече слабите шумове не биха предизвикали съмнение.

Втурна се към кухнята. От голямата чаша за коняк върху хладилника взе два кибрита. Пусна ги в джоба на ризата и се насочи към вътрешната врата на гаража.

Гаражът, с малкото си прозорче в далечния край, бе много по-тъмен, отколкото очакваше. Блъсна се в импириъла на баща си. Мина пипнешком покрай колата и намери дръжката. Дръпна. Вратата се отвори и лампичките в купето светнаха.

Достатъчно, за да вижда. Празната кутия за мляко бе на претрупаната лавица — точно там, където я беше оставила.

Заобиколи колата и се спря пред косачката. Клекна и вдигна тубата с бензин. Бе толкова тежка, че Линда залитна. Спъна се, тубата я удари болезнено в хълбока, коляното й се заби в косачката. Успя да запази равновесие, без да изпусне нито тубата, нито кутията за мляко. Усети топла болка в слабините и се запита дали дулото на пистолета не я е порязало. Побутна пистолета с лакът и го отдалечи от нежното място. След това отиде на разчистеното място до колата.

Напълни кутията с бензин. Изпаренията опариха ноздрите й. Очите й се насълзиха. Остави тубата на мястото й, питайки се дали Боб ще открие липсата идната събота, когато трябва да окоси моравата. Навярно не. Тубата и без това не беше пълна догоре, а и оставаше достатъчно бензин за малкия резервоар на косачката.

Тя вдигна кутията за мляко. Затвори вратата на колата. Лампичките угаснаха. Тръгна през тъмнината, използвайки колата за ориентир. Достигна края й. Следваше малко празно пространство до багажника на омнито на майка й. Мина покрай него, покрай прозорчето и накрая напипа вратата на гаража.

Навън й се стори почти светло и много хладно след задушния гараж. Скрита в сянката на храстите, Линда се затича през двора към портата. Пантите изскърцаха, ала само след миг тя вече се носеше по алеята.

Под стъпките й отскачаха камъчета и чукаха по асфалта. Някакви нощни птици зацвърчаха, свиреха щурци. Жиците над главата й бръмчаха от напрежението. Линда се ослушваше за човешки гласове, за мотори на коли, за тряскане на врати или стъпки. Готова бе да се скрие при първото подозрение за някакво раздвижване. Ала не се чуваше нищо.

Скоро й се прииска да долови поне един звук, поне далечен шум от телевизор, каквото и да е — стига да я увери, че поне някой не спи, че поне някой е жив.

Нищо.

Вървеше сама в нощта, уязвима от всички страни, надничаше иззад мрачните кофи за боклук и телефонните будки, вглеждаше се между гаражите и често хвърляше поглед през рамо.

Когато най-сетне излезе от тихите алеи на улицата, Линда се огледа и въздъхна облекчено. Беше безлюдна. Като по поръчка, помисли си тя и бързо пресече. Да няма хора, да няма свидетели. Ала навлизайки в алеите между къщите, чувството за самота отново я обзе.

Мина й мисълта да се върне.

Не. Беше жадувала за тази нощ откакто излезе от комата. Дори преди това, докато натрошеното й тяло летеше към предното стъкло на колата. Желаеше я, очакваше я, подготвяше се за нея. Тази нощ бе само началото. Не можеше да се откаже сега. Не и преди да приключи с всичко.

Линда се стресна от шума на стържещ и тракащ метал. Замръзна на място и се вгледа в мрака. В далечния край на алеята изплува тъмна сянка и се насочи към нея. Сърцето й така се разхлопа, че щеше да изскочи от гърдите й. Поемайки дъх, Линда присви очи и се взря в приближаващата се фигура.

Какво е това?

Тракащият, стържещ звук се чуваше все по-силно. Фигурата излезе от сянката на храстите и Линда видя прегърбен човек, тикащ пазарска количка.

Тя издърпа пистолета от колана си, за да не й пречи, обърна се и се втурна по алеята. Скоро изскочи на тротоара. Достигна осветено кръстовище, спря да си поеме дъх и се огледа.

Скитникът с пазарската количка не се виждаше.

Тя отново затъкна пистолета в колана и пое по пътя си. Макар улицата да бе безлюдна, тук не беше толкова страшно, колкото в тъмните алеи. Чувстваше се така, сякаш се е завърнала в цивилизацията сред пътешествие из непознати необитаеми земи. Паркираните коли, уличните лампи, осветените тук-там входове и прозорци на къщите й вдъхваха усещане за сигурност.

По улицата премина кола. Линда се притисна зад ствола на едно дърво.

Прекоси още няколко пресечки, без да срещне други коли. Натъкна се на куц пес, който я изгледа без особен интерес и вдигна огромния си крак край дънера на близкото дърво.

Няколко светулки проблеснаха в тъмнината и изчезнаха. Сива котка изтича през улицата и се шмугна под един голям автомобил. И тогава Линда стигна до къщата на Бенсън.

ЗА ПРОДАН

След тази нощ, помисли си Линда, може би някой ще се реши да я купи.

Нощем се чуват странни шумове, каза й веднъж Шийла.

Сякаш плачат жени.

В къщата на Фриман?

И смях. Наистина ужасяващ смях. Полицията идва няколко пъти, но не откриха нищо.

Духове?

Не се смей!

Не вярвам в духове.

А аз вярвам. Сега вече вярвам.

Линда заобиколи живия плет и видя къщата на Фриман. Тръпки полазиха по гърба й, вратът й настръхна. За миг се озова отново в мрака, вързана за парапета, докато голият кокалест мъж я гледа от стълбата. Тя притисна кутията за мляко към гърдите си. Бензинът избълбука.

Не чакай повече. Не мисли за това.

Тя се затича през тротоара към портата на ниската дъсчена ограда. Обърна се, за да хвърли последен поглед назад. Нямаше никой. Бутна портата и хукна към къщата. Дървените стъпала простенаха под стъпките й. Тъмнината я ужасяваше.

Ръката й напипа дръжката на вратата — студена, сякаш студът в къщата се процеждаше през нея. Натисна я. Резето хлътна в гнездото. Вратата започна да се отваря. Изведнъж нещо я спря. Чу се звук от удар на метал. Линда вдигна глава и видя тъмните очертания на катинар.

Някой, сигурно посредникът, е идвал след нощта, в която тя бе тук, и е заключил предната врата.

Линда дръпна катинара, изви го, но той не поддаде. Опипа с пръсти наоколо. Държаха го шест винта — три на рамката на вратата и три на самата врата.

Тя измъкна пистолета от колана си. Промуши дулото в халката и понечи да натисне, когато се сети, че не може да го използва като лост, тъй като ще издраска лака. Баща й щеше да разбере, че някой го е пипал. Линда отново затъкна пистолета в панталона и се почувства по-добре при твърдия му хладен допир.

Отдалечи се от вратата и за миг я осени надежда, че не ще намери начин да проникне в къщата.

Не, тя трябва да влезе.

Да превърне в пепел самото й сърце.

Да изгори стълбището.

Линда се затича край къщата, придържайки се плътно до стената.

Ще изгоря стълбището. Нека пламъците да обхванат и него, ако все още се подвизава на втория етаж. Нека обгърнат отвратителната му плът, нека кожата му да стане на мехури, да се разкъса, очите му да се сварят като яйца.

Тя изкатери трите стъпала пред задната врата. Тук нямаше катинар. Четирите стъкла отразяваха лунната светлина. Линда удари с дулото на пистолета долното дясно стъкло. Докато посягаше през получилия се отвор към дръжката, Линда се опря с бедро на вратата и тя сама се отвори.

Изобщо не е била заключена! Дори не е плътно затворена!

Измъкна ръката си, отвори широко вратата и влезе в кухнята. Под краката й изхрущяха парченцата от счупеното стъкло. Линда се спря, ослуша се и си помисли, че и той може да е чул трясъка на стъклото, вече да се надига от леглото си и да посяга към брадвата.

Тя хукна през празната кухня, сетне по коридора — хладен и тъмен като пещера, — наострила уши за шумове от горния етаж. Стълбището се изправи от лявата й страна. Тя се приближи и надникна между колонките на парапета. Не видя никого. Линда се взираше към горния край на стълбата, където за пръв път бе видяла неподвижната бледа сянка.

Отвори кутията за мляко. Без да диша, за да не гълта изпаренията на бензина, тя започна да полива долните стъпала.

Някъде над главата й подът изскърца.

Тихо шумолене накара сърцето й да подскочи. Онемяла от страх, тя вдигна очи.

В горния край на стълбището сякаш изплува неясна фигура.

Нечие лице.

Линда стисна зъби, за да не изкрещи. Тя замахна с кутията, бензинът се разплиска по стъпалата.

До слуха й достигна думата „Не!“. Беше не вик, а по-скоро стон. Сетне бледият силует се втурна надолу. Линда хвърли кутията, бръкна в джоба си и извади кибрита. Напипа една клечка. Мъжът бе достигнал средата на стълбището, когато клечката пламна. Линда подложи огънчето пред тъмните редици на главичките на останалите клечки. Те се подпалиха и тя метна горящия кибрит върху стълбището.

Бензинът пламна и изсъска като знаме, ударено от внезапен порив на вятъра. Той изпищя, скри лице в ръцете си и залитна назад. Опита се да избяга, падна и запълзя нагоре, крещейки и тупайки с длани горящите си коси. Когато се скри в коридора, отгоре се донесе втори писък — пронизителен женски глас.

Линда се обърка. Знаеше само, че трябва да бяга час по-скоро. Запуши уши, за да не чува крясъците, хукна през коридора, през кухнята и най-сетне се озова навън.

Беше вече на една пресечка от къщата, когато воят на сирената започна да зове огнеборците доброволци. Линда сви в една алея, без повече да се бои от приведения чудак с пазарската количка, без да се бои от нищо в тъмнината.

Тя беше изгорила къщата на Фриман, бе изгорила голия призрак, който я преследваше в сънищата й.

Той беше. Изглеждаше различно, но сигурно е бил той.

Ами женските писъци?

Някой от духовете на Шийла?

Те не съществуват. Няма от какво да се бои.

Нито дори от безлюдния мрак на алеите. Вече никой и нищо не можеше да я докосне.

7

Дани се превъртя в леглото и отвори очи. Джак го нямаше. Усети аромата на кафето и се усмихна. Обърна се по корем, зарови лице във възглавницата и се сгуши в чаршафа.

Нямаше закъде да бърза. Днес в студиото щяха да се оправят без нея.

Протегна се и разкърши изтръпналите си крайници, спомняйки си изтеклата нощ. Беше прекрасна, независимо от ужаса, който преживяха.

Може би трябва да благодари на непознатия. Внесе малко разнообразие в живота им.

Разнообразие, как пък не!

Изкара й акъла. Този ненормален трябва да бъде тикнат зад решетките.

Спомни си как стоеше на терасата, как ги е наблюдавал. Полазиха я тръпки. Вече не се чувстваше уютно в леглото. Метна чаршафа настрани и скочи. Взе от гардероба копринения си халат и тръгна към отворената врата.

Джак беше на бара. До лакътя му имаше чаша с кафе. Опипваше с пръсти изкуствената глава. Обърна се и се усмихна.

— Аматьорска работа — каза той. — Евтина Перука. Очите са от стъклени топчета. Езикът — от парче черен дроб — добави той, измъквайки езика от зейналата уста.

— А-ха.

Джак хвърли главата на плота.

— Но не може да се отрече, че момчето си го бива да плаши хората.

Той търкулна главата към Дани. Тя разгледа восъчната кожа, очите и устата.

— Восъкът е от погребално бюро — добави Джак. — Нанесен е върху обикновена гумена маска, каквато може да се купи от всяка сергия.

Дани пъхна показалец в дупката на едното око. Вътре беше меко и лепкаво. Тя извади пръста си, погледна черното сърпче, образувало се под нокътя й, и го помириса.

— Пластилин.

— Сигурно го е сложил за тежест.

— Ал със сигурност не е замесен. Никой, който е поне малко запознат с работата ни, не би скалъпил такова нещо.

Джак вдигна пръст.

— А може би Шерлок го е направил, за да не падне върху него подозрението.

— Или пък за да се пошегува — добави Дани.

Остави главата на плота и целуна Джак.

— Добро утро.

— Добро утро — прошепна той. — Извини ме, но няма да закусвам с това.

— Аз също — каза Дани и вдигна парчето черен дроб. — И без това няма да ни стигне. Какво ще кажеш за малко пържен бекон?

— С удоволствие бих хапнал.

Тя отнесе черния дроб в кухнята, опитвайки се да не диша, и го хвърли в кофата за боклук. Сетне изми ръцете си.

Джак отиде до банята, а Дани извади бекона от фризера, сложи няколко парчета в тигана и включи котлона.

Джак се приближи зад гърба й. Повдигна косите й и я целуна по врата. Погали корема й. Едната му ръка се вмъкна под халата й. Плъзна се по ребрата и обхвана гърдите й. Другата му ръка отвърза колана. Халатът се разтвори. Джак хвана двете й гърди и нежно ги замачка. Сетне ръцете му се спуснаха надолу, докосвайки кожата й като лек бриз, галещ ребрата, корема й, слабините, бедрата. Дани потръпна, когато дланите му тръгнаха пак нагоре, скриха се между краката й и разрошиха мекото окосмяване. Тя изчака, но той не продължи.

— Хубав начин да кажеш „добро утро“ — прошепна тя.

— И то с чисти ръце.

— Яйцата две ли да са?

Джак кимна.

— Ще останеш ли при мен?

— Първо да видим дали можеш да готвиш.

— Не, сериозно. Аз… не просто защото ми е приятно да си тук… но и… май ме е страх. Онзи тип ме притеснява.

— Ще остана. Поне за известно време. После ще видим.

* * *

Джак обра остатъка от жълтъка с коричка хляб. Приключи закуската и изтри устата и брадата си със салфетка.

— Много беше вкусно. А сега по-добре да вървя. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Не, ти тръгвай. Аз ще се опитам да свърша онова мачете, за да сме свободни следобед.

Даде му ключ от входната врата и го целуна. Когато Джак потегли, Дани разтреби кухнята. След това се върна в спалнята. Сърцето й се сви, когато посегна към завесите. След кратко колебание ги дръпна. Слънчевата светлина заля стаята и Дани бързо погледна през прозореца.

Навън нямаше никой.

Така и трябваше да бъде.

В градината цареше спокойствие, синята повърхност на водата в басейна не помръдваше, на трамплина нямаше нищо. Дани задиша по-спокойно и започна да си оправя леглото. Закачи халата на вратата на гардероба, изми се в банята и се облече с джинси и широка фланелка. Нахлузи чехлите си и обиколи смълчаната къща.

В кухнята все още се усещаше ароматът на пържения бекон. Дани погледна през прозореца, фолксвагенът й стоеше сам пред къщата, сякаш изоставен. Нагоре по улицата се виждаха коли.

Нито следа от катафалката.

Дани влезе в гаража и запали лампата. Затвори вратата и съжали, че не може да се заключи отвътре.

Ако непознатият проникне в къщата…

Установи, че нито една от вратите не се заключваше отвътре. Сигурно в строителството има някакъв тъп закон за това.

По дяволите, помисли си тя. Ще трябва да сложа райбери. Да, но първо трябва да ги купя.

Днес.

Но не сега. Първо да си свърша работата.

Дани отиде до масата и вдигна изкуственото лице на Бил Уошингтън. Той трябваше да е следващата жертва. Докато пие небрежно бирата си, маниакът скача от покрива и съсича с мачете челото му.

Джак трябва да нанесе удара с достатъчна сила, за да пробие маската. Металната решетка под нея щеше да предпази лицето на актьора.

Дани придърпа една табуретка. Стъклените очи се взираха в нея и сякаш с любопитство наблюдаваха движенията й, докато надяваше маската върху решетката. Трябваше да сложи подплънките. Тя изряза с нож няколко парчета гума, намаза ги с лепило и ги подпъхна под брадичката, бузите и зад очите. Запълни кухината на челото с торбички с кръв и също ги подлепи с гумени парчета. Нагласи маската плътно върху решетката и я залепи.

Дани измери с шублер под съответния ъгъл дебелината на челото на мястото, където трябваше да удари мачетето. Нанесе разстоянието на парче картон. Изряза получилата се дъгообразна лентичка и я наложи върху маската. Разрезът щеше да е твърде плитък. Изряза малко по-дълга лента и отново я наложи.

Чудесно!

Тя разкърши рамене и взе двете мачете. Изглеждаха съвършено еднакви. Страховити оръжия с протрити дървени дръжки. Но едното тежеше по-малко от килограм, докато другото щеше да й откъсне ръката. С изключение на дръжката, взета от истинско оръжие, второто мачете беше направено от съвсем леко дърво. Джак беше свършил добра работа. Боята блестеше като стомана, ръждата край дръжката с нищо не се отличаваше от онази на оригинала, дори острието бе еднакво нащърбено.

Направо произведение на изкуството.

Дори й беше жал да го докосне.

Но нямаше как. Иначе работата щеше да чака Джак, когато се върне. Той щеше да е доволен, ако всичко е готово.

Дани притисна картонения шаблон до острието и го очерта с молив. След това внимателно издялка дървото до чертата. Мачетето изглеждаше така, сякаш някой е отхапал парче от него.

Дани го притисна към челото на маската под съответния ъгъл.

Пасваше добре.

След истинския удар маската щеше да бъде свалена, дървеното мачете щеше да се залепи за челото на актьора и щеше да се нанесе нужният грим. Камерите отново щяха да започнат да снимат актьора в предсмъртна агония.

Край на сцената.

Снето от подходящ ъгъл, с нужното осветление и след монтажа всичко щеше да изглежда така, сякаш бедният Бил наистина лежи със забито мачете в челото.

Дани се усмихна и изтупа полепналите стърготини от фланелката си.

Вече лежеше изтегната на шезлонга до басейна и се припичаше на слънце, когато плъзгащата се врата на терасата се отвори с трясък. Сърцето й подскочи. Вдигна глава и видя Джак.

— Извинявай, че толкова се забавих.

— Няма нищо.

Той тръгна към нея. Беше по бански, преметнал кърпа през рамо.

— Трябваше да изпълня няколко поръчки.

— Аз току-що свърших. Бил и мачетето са готови.

— Как станаха?

— Чудесно.

— Значи сме готови за утре?

— Да. Остатъкът от деня е наш.

Той се усмихна и хвърли кърпата на стола до Дани.

— Как е водата?

— Хайде да проверим!

8

— Божичко! Как си, скъпа?

— Много добре — отвърна любезно Линда на усмихнатата закръглена жена на щанда.

— Много се радвам да те видя отново на крак.

— Благодаря ти, Елси.

Момичето се обърна към лавицата с книгите, разглеждайки кориците.

— Изглеждаш прекрасно. Как е кракът ти?

— Почти като нов.

— Всички толкоз се тревожехме за теб. Особено когато беше в онуй, комата де. Четох една книжка за някой си, дето също бил в кома, ъ-ъ поне десетина години. — Елси се наведе през щанда и ококори очи. — Когато дошъл на себе си, виждал бъдещето. Та после имал сума ти неприятности.

— Аз не бих имала нищо против — каза Линда.

— Проклятие е туй, а не дарба, мен ако питаш.

— Е, на мен не ми се е случвало, така че нищо не мога да кажа.

Тя измъкна една книга от лавицата и се върна пред щанда.

Елси я погледна.

— Леле-мале, много е страшна. Чела ли си другата?

— Разбира се.

— Тия, от фамилията Брадли, всеки път много патят. — Продавачката удари ръчката и касата звънна. — Чу ли клюката за къщата с духовете?

— Къщата на Фриман ли?

— Тая нощ изгоряла до основи. Елуд Джоунс бил там, за да пише за своя „Поуст“, та ми разказа. Нали знаеш, че се представя за доброволец.

Линда кимна. Хвана се с ръка за щанда, за да не залитне.

— Тъй-тъй, изгоряла до основи. Ще ти струва три долара и седемдесет и пет цента.

Линда отвори чантата си. Докато измъкваше портмонето, ръката й трепереше.

Елси сниши глас и продължи:

— Вътре намерили два трупа, опечени до неузнаваемост.

— Боже мой! — едва проговори Линда.

— Единият комай е момчето на Бен Лийланд, Чарлс. Не може да се познае, ама се води изчезнал. Разправят, че ходел там с приятелките си да лудуват. Господ ми е свидетел, че мен не мож’ ме вкара там посред нощ. Че и посред бял ден. — Тя взе парите от Линда и отброи рестото. — Елуд вика, че още не са разпознали момичето. Ларсон, оня от моргата, щял да я разбере по зъбите. — Елси сложи книгата и касовата бележка в найлонова торбичка. — Лоша работа, ама тъй става, когато се вреш, дет’ не ти е работата. Добре поне, че къщата на Фриман вече я няма. Слава Богу.

— Да, така е — каза Линда.

— Хайде, лек ден и по-честичко да наминаваш.

— Благодаря ти, Елси.

Линда взе торбичката, обърна се и тръгна към вратата.

Жегата навън беше като в сауна. Линда вървеше под сенките на навесите пред магазините.

Чарлс Лийланд. Беше два класа пред нея в училище. Познаваше го съвсем бегло. Но не приличаше на човек, който би я подгонил с брадва. Освен ако не е бил с маска и грим. Много лошо. Трябваше нейният човек да изгори заедно с къщата.

Сигурно трябваше да се чувства виновна. Щеше, ако познаваше по-добре Чарлс. Но Елси бе права: да не се е врял, където не му е работа. Сам си е виновен. Себе си да вини.

Навярно е използвал ключа на баща си. Затова задната врата не беше заключена.

Линда се надяваше момичето да не е от познатите й.

Щом стигна до ъгъла, тя извади книгата от торбичката. Смачка торбичката и касовата бележка и ги изхвърли в кофата за боклук с надпис: „Пазете Клеймор чист.“

Без да спира, Линда замачка с пръсти корицата, после отвори книгата по средата и я огъна назад. Отвори на още няколко места, продължавайки да огъва страниците така, че още преди да достигне до следващия ъгъл, книгата изглеждаше като четена поне няколко пъти.

За по-сигурно момичето подви едното ръбче на предната корица. След това прибра книгата в чантата си.

Зави по Крейвън Стрийт. Минавайки покрай къщата на Хал, заби поглед в краката си.

Ако онази вечер беше дошъл в библиотеката…

Не можеше да го вини. Той нямаше как да знае, че тя го чака, че го желае.

Вратата с трясък се отвори и сърцето й подскочи. Видял я е! „От толкова време те желая, Линда!“ Прегръдката му ще я пречисти, ще заличи болката и тя отново ще стане предишната, каквато бе преди да я отвлекат в къщата на Фриман.

— Здрасти, Линда.

Тя се завъртя. Усмивката на Халя прониза. Беше толкова хубав: почернял от слънцето, с тениска и с протрити, срязани над коленете джинси, а над челото му падаше златен кичур.

— Здрасти, Хал — отвърна тя.

— Как е кракът?

— Добре, благодаря.

Той й намигна и се обърна. Тръгна с бързи крачки към колата си и се качи.

Усмивката замръзна на устните на Линда.

Колата се отдели от тротоара. На първата пресечка зави наляво и изчезна.

Разтреперана, Линда пое дълбоко дъх. Стисна зъби, за да не се разплаче. Тротоарът се разми пред погледа й. Изтри сълзите: с опакото на ръката си, ала бликнаха нови.

— И без това не ми пука — промърмори тя. — След катастрофата дори не съм се сещала за него. Ако не бях такава глупачка да минавам покрай къщата му…

Той можеше да ме спре.

Дори не знае. И никога не ще узнае.

Линда изтри очите си и си сложи слънчевите очила.

След две пресечки беше къщата на Тони. Линда зави по пътечката към портата. През нея се шмугна котка и пантите изскърцаха. От задния двор се чуваше бръмчене на косачка.

Заобиколи през сянката край къщата и гаража. Ухаеше на окосена трева. Линда дръпна блузата, залепнала на изпотения й гръб, но влажният плат отново се впи в гръбнака й. Изтри ръка в полата си и извади книгата от чантата.

Щом зави зад къщата, видя някакъв младеж, приведен зад косачката. Изглеждаше двадесетинагодишен. Беше по-висок от Тони, слаб, но не така мършав. По голите му гърди лъщяха капчици пот. Коланът на джинсите му се бе свлякъл под ластика на белите му слипове.

Момчето обърна косачката и застана с лице към Линда. Смръщените му вежди се извиха от учудване. Продължи работата си, като току поглеждаше към Линда.

Линда размаха книгата.

— Хей!

Той изключи косачката, но не я остави. Вгледа се в Линда с присвити очи.

— Търся Тони — извика тя.

— Няма го.

Той се обърна и понечи отново да запали мотора.

— Почакайте! — каза Линда.

Момчето сви рамене и се изправи. Наблюдаваше приближаващата се Линда с израз на човек, който изучава непознат биологичен вид. Отстъпи крачка назад и сякаш зае отбранителна позиция зад косачката.

— Вие не сте ли братът на Тони?

Той кимна. Погледът му се плъзна надолу към деколтето й.

— Аз съм Бет Емъри.

Той продължаваше да я зяпа.

— Тони ми даде тази книга — каза тя. — Искам да му я върна.

— Няма го.

— Знам. Чух, че е напуснал града след края на учебната година.

— Още не се е върнал.

— Знаете ли къде е отишъл?

Младежът облиза с език капчиците пот, избили над устната му.

— Ъ-ъ.

— Ако имам адреса му, мога да му я изпратя.

— Не знам къде е заминал.

— А майка ви не знае ли?

— Ъ-ъ.

— Тя вкъщи ли е сега?

Той бавно поклати глава, без да откъсва очи от гърдите на Линда.

— Тоя август ще станат десет години, откак се спомина.

— Ох, извинете, не знаех.

— Щом искате да оставите книгата, оставете я. Може би ще се върне. Никой не знае.

— Аз трябва да науча къде е — каза Линда.

Догади й се, но това не можеше да я спре. С треперещи пръсти тя разкопча горното копче на блузата си.

— Ти можеш да ми кажеш!

Хлътналите му гърди рязко се вдигнаха и се отпуснаха. Той изтри уста с ръка.

Линда разкопча следващото копче.

— Знаеш къде е, нали?

— Махай се — прошепна той.

— Кажи ми!

— Аз не…

Той тръсна глава.

Линда разкопча още едно копче и се разгърди. Замачка твърдите чашки на сутиена си.

— Кажи ми. Кажи ми и ще ти дам да ги видиш!

— Той… той е в Калифорния.

— Къде по-точно?

— В Холивуд.

— На кой адрес?

— Не знам.

Тя хвана сутиена си и го вдигна.

— Кажи ми и ще ти дам да пипнеш.

Той зяпна. Облиза устни.

— Не зна-а-ам.

— О, знаеш!

Тя загали гърдите си, стисна ги в шепи.

— Аз… ох, ох!

Той се преви надве, обърна се и се свлече на колене. Хвана се между краката. Челото му се удари в тревата.

Линда го гледаше изумена и отвратена.

Загърна блузката си и побягна.

9

Дани доля малко мляко и върна тигана върху скарата. Разбърка картофеното пюре с дървена лъжица. Скарата беше нажежена и топлината опари корема й. Дани отстъпи назад и разтри корема си.

— Гладничък ли е? — попита Джак.

— Не, опари се.

Джак стана от шезлонга, изправи се до нея с чашата водка с тоник в ръка и надникна в тигана.

— Добре изглежда.

— Направо гъмжи от калории, но какво от това? Мисля, че сме го заслужили.

Няколко мехура изплуваха на повърхността. Дани разбърка пюрето и този път парата се накъдри около протегнатата й ръка.

— Мисля, че сме почти готови за пържолите.

— Аз съм повече от готов.

— Ще наглеждаш ли това? Просто го разбърквай от време на време.

Джак кимна и пое лъжицата със свободната си ръка.

— Да ти забъркам ли още едно питие? — попита тя.

— Да, благодаря.

Той надигна чашата. Кубчетата лед се търкулнаха и го чукнаха по носа. Джак ахна от изненада.

— Нападнаха ме — засмя се той и изтри с опакото на ръката си мокрите капчици от носа, брадата и мустаците си.

— Какво хладнокръвие — усмихна се Дани.

— Нали това ми е специалитетът.

Тя взе чашата му, вдигна и своята от подноса и отвори вратата на всекидневната. Мекият килим нежно помилва босите й стъпала. Нагорещената й кожа с наслада попи хладния въздух в къщата.

Дани плъзна празните чаши по плота и изтри влажните длани в корема си. На кожата й останаха тъмни следи. Отдавна не се бе чувствала толкова добре: лека и бодра, с искрящи очи от слънцето. Помогнаха и двете водки, и близостта й с Джак.

Тя се протегна и простена от удоволствие. Мускулите я боляха, изопнати до краен предел от плуването и дългото любене в ранния следобед. Все още усещаше Джак в себе си.

Оставя трайна следа, помисли си тя и се усмихна.

Заобиколи бара, за да напълни чашите. Взе формичка с ледени кубчета, когато телефонът иззвъня. Дани бързо извади няколко кубчета, сложи ги в чашите, изтри мокрите пръсти в корема си и се пресегна към края на плота. Вдигна слушалката.

— Ало?

— Здравей, Даниъл.

Гласът беше младежки, неприятен и звучеше познато.

Стомахът й се сви.

— Да?

— Сещаш ли се кой се обажда?

— Не — отвърна тя, питайки се кой ли от познатите й се прави на интересен. — Защо не ми подскажеш?

— Снощи — прошепна той. Последва пауза. Дишаше тежко. — Ресторанта. Мъртвешката каруца.

Сърцето й се преобърна, краката й се подкосиха. Тя се вкопчи в плота, за да не падне.

— Кой… кой сте вие?

— Властелинът на ужаса.

— Моля?

— Аз плаша хората. — Говореше бавно, сякаш се опиваше от зловещия си глас. — Карам ги да настръхват от страх. Да се подмокрят. Да пищят от ужас.

— Караш ги да ти затварят слушалката — каза Дани и затвори телефона.

Свлече се на земята и зарови лице между коленете си. Телефонът звънна отново. Тя потрепери и запуши уши.

— Спри! — прошепна Дани.

И изведнъж се видя сякаш отстрани — свита на топка и примираща от страх.

Такава, каквато би искал да я види Властелинът на ужаса.

Почувства се изиграна. Яростта пропъди страха. Изправи се и вдигна слушалката.

— Ало — изръмжа тя.

— Здравей, Даниъл.

— Какво искаш?

— Изплаших ли те?

— Да. Доволен ли си?

— О, да.

— Добре. А сега защо не изчезнеш от живота ми?

— Точно там е работата, Даниъл. Аз искам да вляза в живота ти. Хареса ли ти изненадата ми?

— Не ми харесва нищо, което е свързано с теб.

— Не говори така.

— Не обичам да ме нападат по време на вечеря, да ме следят, да ме шпионират…

— Много си красива гола.

— И ще си имаш неприятности, ако не ме оставиш на мира.

— Не бива да се сърдиш, Даниъл. Трябва да се чувстваш поласкана, че избрах тъкмо теб.

— Е, не съм.

— Имах богат избор. Но се спрях на теб.

— За какво говориш?

— Ще ти стана помощник.

Изведнъж всичко дойде по местата си.

— Снощи… всичко… е било нещо като приемен изпит?

— Да, да, да! Беше начин да се представя на кралицата на ужаса. Не бях ли блестящ?

— Страхотен — промърмори тя.

— Кога започвам.

— Какво?

— Работа при теб. Ще бъдем чудесен екип. Ще преобърнем света.

— Вече си имам асистент.

— Уволни го.

— Няма да стане.

— Но ти призна, че си се уплашила — повиши тон той.

— Не е там работата.

— Точно там е работата! Никой не може да плаши хората по-добре от мен. Аз съм Властелинът на ужаса. Ще се прочуеш само за това, че си ме открила.

— Съжалявам.

— Смяташ, че не съм достатъчно добър ли?

— Нямам нужда от асистент — каза тя.

— Не ти ли хареса главата ми?

— Не беше лоша.

— Беше страхотна!

— Слушай, трябва да затварям. Съжалявам, че не мога да ти помогна.

— Искам си главата.

— Добре. Кажи ми адреса си и ще ти я изпратя.

— Ще дойда да си я взема. Довечера.

— Не!

— Страх ли те е? — попита той и затвори.

Дани довърши приготвянето на питиетата и излезе в градината. Джак бъркаше пюрето и гледката я поуспокои. Той се обърна да си вземе чашата и се намръщи.

— Какво се е случило?

— Телефонът.

— Чух, че звъни.

Тя отпи от водката с тоник.

— Беше снощният ни приятел. Явно е маниак на тема филми на ужасите и иска да ми стане помощник.

— О, Боже! — промълви Джак.

— Не знаех, че съм такава знаменитост. Нарече ме „кралицата на ужаса“.

— Сигурно е чел статията във „Фангория“.

— Прав си. Така е… Това обяснява и как ме е познал.

Джак поклати глава и заби поглед в чашата.

— Значи ни е проследил дотук, за да може да донесе мостра на работата си…

— И да докаже, че може да плаши хората.

— Това копеле изглежда ненормално.

— Направо побесня, когато му казах да се разкара.

— Каза ли си името?

— Разбира се. Властелинът на ужаса. Опитах се да изкопча адреса и името му, но… А сега изненадата! Довечера ще дойде да си вземе главата.

— Прекрасно.

— Джак…

— Ще трябва да продаде катафалката, за да си купи инвалидна количка.

— Нека просто оставим главата на видно място и да отидем на кино.

Джак поклати глава.

— Той е само един безобиден смахнат.

— Той е опасен, Дани.

— Нищо не е направил, освен…

— Ти даваш ли си сметка какво е направил?

— Снощи ми изкара акъла, обаче…

— Откъде е взел телефонния ти номер?

— Не знам…

— Няма те в указателя. Не е регистриран, така че не може да го е взел и от централата.

— Тогава откъде? — прошепна разтреперано тя.

— Направо от етикетчетата на апаратите.

— Моля?

— От апаратите в дома ти. Той е влизал в къщата.

10

— Тук харесва ли ти? — попита Хедър.

— Да минем още един ред напред — предложи Стив.

Киносалонът не беше пълен и щеше да е признак на лошо възпитание да се изтъпанят пред вече седналата отзад двойка.

— Тук добре ли е? — попита той.

— Напълно.

— Искаш ли да си до пътеката?

— Няма значение.

Стив предпочиташе седалката до пътеката, за да може да протегне крака. Но ако той седнеше там, някой непознат можеше да се залепи от другата страна на Хедър. Това нямаше да му бъде приятно. Нито пък на Хедър. И двете места пред тях бяха празни, така че щеше да се вижда достатъчно добре.

Той влезе в реда, отстъпвайки на Хедър мястото до пътеката. Тя изопна полата си и седна. Коленете й останаха непокрити. Беше без чорапогащник.

— Кой е първият филм? — попита тя.

— Мисля, че „Очите на маниака“.

Тя сви рамене и направи уплашена физиономия.

— Надявам се да не е прекалено ужасен за теб.

— Колкото по-ужасен, толкова по-добре — отвърна тя.

Той подаде на Хедър картонена чаша с пепси и сламка.

— Гледа ли оня, в който скалпираха едно момиче? — попита тя.

— А-ха.

— Направо страхотно беше!

Хедър откъсна крайчето на хартиената обвивка на сламката, леко смъкна надолу тънката хартия и огъна другия й край.

— Навремето я изстрелвах като фунийка, а ти?

— И аз.

— Детинщини!

Стив сви рамене.

Тя се разсмя и изстреля хартийката в лицето му. Тя прелетя покрай бузата му и кацна на съседната седалка.

Той й подаде своята сламка.

— Искаш ли да опиташ пак?

— Защо не? Човек само веднъж е на шестнайсет години, както обича да казва баща ми.

Тя се прицели в Стив и духна. Той затвори очи. Обвивката удари клепача му и падна на земята.

— Ох! Добре ли си?

— Естествено.

Тя наклони глава и се вгледа в него изпод дългия си кестеняв бретон. Бе леко засрамена, но очевидно доволна.

— Извиня-я-вай!

— Ще го преживея.

Тя му върна сламката. Той я промуши през картоненото капаче на чашата си. На върха й бе останала червена следа от червилото на Хедър. Той захапа сламката.

Мястото, до което са се докосвали нейните устни.

Чувството беше приятно. Почти като целувка. Никога не беше целувал Хедър, но довечера, докато я изпращаше, щеше да опита.

Отпи от пепсито. Когато извади сламката от устата си, усети вкуса на червилото й.

Дали ще му позволи да я целуне? Това е първата им среща, но… да, ще му позволи. Сигурно доста го харесва, щом е с него тук.

Тя посегна за шепа пуканки и натисна плика в скута му. Идеше му да се загърчи от удоволствие.

Той също си взе пуканки. Задъвка, без да откъсва очи от нея. Тя леко беше наклонила глава и лапаше пуканки направо от шепата си.

Блузата над гърдите й зееше като раззината уста. В сянката й се виждаше малко от изпъкналата плът и бялото дантелено крайче от сутиена й. Устните му пресъхнаха, сърцето го заблъска в гърдите, в слабините му се разля гореща вълна.

И тогава светлините започнаха да гаснат.

Той извърна поглед — с облекчение и разочарование, сигурен, че каквото и да се случи на екрана, едва ли ще е по-вълнуващо от това, което току-що бе успял да зърне под блузата на Хедър.

Тя отново посегна към пликчето с пуканки. Лекият натиск го побърка. Стив скръсти крака, за да се успокои.

Глътката от чашата освежи устата му. Облиза устни, но вкусът на червилото й беше изчезнал.

На екрана светна рекламата на „Мъртвешка усмивка“.

— У-у-х! — прошепна Хедър. — Това не изглежда лошо.

— А-ха.

Може би щеше да я покани да го гледат заедно, когато започнеше прожекцията му тук.

Някакъв мъж се тръшна на седалката пред Хедър. Ама че тъпак! В полупразния киносалон!

— Виждаш ли? — попита я Стив.

— Няма значение.

— Искаш ли да си сменим местата?

— Ами… хайде просто да се преместим с един стол нататък.

Така и направиха.

Тъпакът потъна в седалката и опря свитите си колене в предната облегалка. На главата му имаше тъмна шапка. Под нея не се виждаше коса. Дали не беше плешив? Не, изглеждаше твърде млад, за да е плешив. Сигурно си бръснеше косата. Само един пълен тъпак би си обръснал главата.

Стив погледна към екрана, филмът започна.

Някаква жена се къпеше. Сапунисваше тялото си и си тананикаше. По гърба и краката й се стичаше вода. Обърна се с лице. Стив се вгледа в малките й стегнати гърди, в зърната им, в тъмния триъгълник в слабините й. Усети лека възбуда, която обаче не можеше да се сравни с желанието, обляло го при вида на деколтето на Хедър.

Жената се обърна с гръб. Завъртя крановете. Дръпна найлоновата завеса. Хедър подскочи, когато страшната музика гръмна в салона и нечии ръце в кожени ръкавици забиха островръх ръжен в корема на жената. Той разцепи кожата й и потъна в плътта й чак до дръжката. Музиката пронизваше ушите им, а жената се гърчеше, прикована с гръб към плочките. Ръцете в ръкавици завъртяха, ръжена. От устата й бликна кръв. После убиецът бавно измъкна ръжена, който доразкъса кожата около раната и повлече със себе си кървави, лепкави черва.

Хедър извърна лице. Очите й бяха плътно стиснати. Отвори едно око и попита Стив:

— Свърши ли?

— Още малко.

— Божичко!

— Всичко е наред, свърши.

Тя се обърна напред, потъна дълбоко седалката и въздъхна.

Мъжът от предния ред се обърна и се ухили. Беше със слабо бледо лице, с дълбоко хлътнали очи, които едва се виждаха.

— Страхотни ефекти, а?

— А-ха — промърмори Стив.

Хедър кимна. Изправи гръб в седалката и се отдръпна от непознатия.

— Знаете ли кой ги прави? Даниъл Ларсон.

— Жена? — попита Стив.

— Кралицата на ужаса. Аз работя с нея.

— Наистина ли.

— Прекрасна жена. А и много красива.

— Страшно интересно.

— Ако това тук ви харесва, трябва да видите следващия ни филм. Ще се напикаете от страх.

Стив кимна. Пое дълбоко дъх, когато младежът най-после се обърна напред. Хедър също се отпусна. Погледна Стив, направи смешна гримаса и склони глава на рамото му. Остана в тази поза и докато пиеше пепси, хапваше пуканки и гледаше филма. От време на време косата й гъделичкаше бузата на Стив.

На екрана пет млади жени бяха на погребение на някаква своя приятелка.

— Ще ви се случи случка — каза Хедър.

— На всички без една.

Говоренето й отпускаше нервите му.

— Да. На бас, че е блондинката с луничките.

— А-ха — каза той и избърса мазната си ръка в салфетката. Стомахът му се сви.

— Имаш ли нещо против, ако…? — смотолеви той и я прегърна през раменете.

Хедър гледаше екрана, сякаш нищо не се е случило. Той леко стисна рамото й. След това дълго не посмя да помръдне. Беше направил сериозна крачка напред и трябваше да мине време, за да я осмисли.

— О-хо! — възкликна Хедър.

Едната от петте жени, слаба брюнетка, беше в спряла кола с приятеля си.

— Ей сега ще си изпатят — каза Хедър.

Стив отново стисна рамото й, сякаш за да я успокои.

Влюбените се прегръщаха на предната седалка. Стенеха и се целуваха. Мъжът разкопча блузата й. Жената беше без сутиен.

Стив напипа с пръст презрамката на сутиена на Хедър през блузата.

Нейните гърди бяха сиво-синкави в сянката на колата, зърната — почти черни. Мъжът бързо ги покри с ръце.

Тя се заизвива в обятията му.

— Всеки момент — каза Хедър.

Подскочи, когато нещо чукна на стъклото.

Стив погали ръката й.

Жената вдигна очи към стъклото и изкрещя.

Хедър се вкопчи в коленете му.

Нечия ръка в ръкавица разби предното стъкло, сграбчи жената за косата, изтръгна я от обятията на слисания й любовник и измъкна главата й през дупката. Нащърбеният прозорец остави кървави следи по лицето й. Маниакът, облечен в черно и с маска на лицето, заподскача върху капака на колата като пощуряла маймуна, дърпайки главата за косите наляво-надясно, докато най-сетне тя се отдели от тялото. Садистът взе главата и хукна към гората, докато мъжът в колата гледаше бликащите кървища от отрязаната шия на приятелката си и крещеше неистово.

Стив отпусна рамото на Хедър. Тя се отдръпна от бедрата му, но ръката й остана да лежи върху тях. Той усещаше топлината й.

Мъжът от предния ред се обърна към тях.

— Откъсна й главата, без да му мигне окото.

— А-ха — отвърна Стив.

Хедър посегна към пуканките.

— А-ха, без да му мигне окото. Може ли да си взема?

— Пуканки ли? — попита Стив.

— Дайте малко. За какво са ви толкова много.

Непознатият се пресегна. Ръката му увисна над коленете на Хедър. Тя замръзна. Стив пъхна пликчето под ръката му и той заграби пълна шепа. Изсипа пуканките в устата си и пак зарови пръсти в плика.

— Хайде де — каза Стив. — Опитваме се да видим филма.

Младежът се ухили подигравателно, продължавайки да дъвче. Посегна, взе трета шепа и чак тогава се обърна напред.

Хедър въздъхна разтреперана. Притисна се до Стив и прошепна в ухото му:

— Хайде да се преместим.

Той кимна. И той трепереше — от яд, неудобство и някакъв страх. Човек изпитва подобно чувство, когато се сблъска с просяк на улицата.

Хедър взе пликчето с пуканки.

— Ще ядеш ли още? — попита тя.

— Не и след като той ги е пипал.

Тя остави пуканките на вдигнатата седалка от другата си страна.

Станаха. Макар столовете да изскърцаха, непознатият не се обърна. Измъкнаха се на пътеката и минаха пет реда по-назад.

— Тук добре ли е? — прошепна Стив.

— Идеално.

Влязоха в реда, извиниха се на някаква двойка и се настаниха по средата на реда. Пред тях две момичета се бяха свлекли ниско в седалките, така че нямаше да им пречат.

Хедър облекчено въздъхна.

— Така по-добре ли е? — попита Стив.

— Много.

— И аз съм на същото мнение.

— Ама че досадник — каза тя.

Допи пепсито си и остави чашата на земята. Хвана Стив за ръката.

— Искаш ли да купя още пуканки?

— Благодаря, стига ми толкова.

На екрана една от петте жени тичаше през тъмна гора и поглеждаше през рамо. Единият й ръкав беше откъснат. Спъна се, падна, отново се изправи на крака и побягна. Най-сетне се скри зад едно дърво. Взря се в тъмнината, за да се убеди, че се е отървала от преследвача си.

В гората цареше тишина. Нито едно клонче не помръдваше. На жената явно й олекна. Отдръпна се заднишком от дървото. Зад рамото й се мярна смътна сянка — маскираното лице на маниака.

Хедър стисна юмрук.

Жената продължи да отстъпва назад, приближавайки се все повече към стаилия се убиец.

Някой от публиката й викна да се пази. Други се разпищяха.

Жената направи още крачка назад. Зад нея се вдигна брадва.

Хедър изкрещя и скочи от седалката, опитвайки се да се отскубне от пръстите, които я стискаха за гърлото. Мъжът зад нея се изкикоти като умопобъркан. Беше без шапката си и голото му теме бледо отразяваше светлината от екрана. Приличаше на череп.

Стив стовари юмрука си в челюстта му. Главата на нападателя отхвърча настрана и от устата му се посипаха изкуствени зъби. Стив замахна отново. Този път не уцели. Мъжът сграбчи ръката му и го ухапа.

Между редовете с викове се втурна разпоредителят.

Непознатият отскочи назад. Прекрачи облегалките и се затича през задния ред. Хората се разпищяха и се отдръпваха от пътя му. Той стигна до пътеката, обърна се към гонещия го разпоредител и нададе пронизителен вик.

Разпоредителят замръзна на мястото си.

Мъжът се ухили като луд и с трясък отвори вратата на салона.

Хедър разплакана се хвърли в обятията на Стив.

— Заведи ме у дома. Моля те, искам да си ида у дома!

11

Завесите във всекидневната бяха дръпнати. Дани седеше сама и се опитваше да чете. Погледът й се плъзгаше по думите, ала съзнанието й отказваше да ги възприеме. За кой ли път стигаше до края на страницата, без да разбере за какво става дума. Отказа се и затвори книгата.

Отвори външната врата. Оттук трепетликата в градината се виждаше като тъмна сянка. Излезе на терасата и побутна с крак пазарския плик. Не беше докосван. Тя го остави на осветената площадка и тръгна към трепетликата.

— Джак? — повика го тихо тя.

Никой не отговори.

Преди повече от час, веднага щом се стъмни, той се беше притаил зад дървото.

— Страхотно местенце за засада — бе казал той, потупвайки доволно отрязаната дървена дръжка на метлата.

Бързо бе сломил съпротивата й. Дани искаше момчето да бъде наказано и да спре да я тормози, но без да се прилага насилие. Джак й обеща да не прекалява. Каза, че само ще му налее малко акъл в главата.

Но сега го нямаше зад дървото.

Дани погледна към живия плет, който ограждаше градината откъм улицата. Никъде не се виждаше. Не го забеляза и сред храсталака от другата страна на къщата, който опираше в дървената ограда.

— Джак?

Никакъв отговор.

По гърба й се търкулна студена капчица пот. Тя я изтри с фланелката си и се запъти към алеята, където бяха паркирани колите. Мустангът на Джак беше на мястото си.

Когато се приближи, нещо се размърда на шофьорското място. Дани спря с разтуптяно сърце.

— Джак? Ти ли си?

Прозорчето се смъкна надолу.

— Какво има?

Чула гласа на Джак, Дани въздъхна облекчена.

— Мислех, че си зад дърво.

— Тук съм по-добре.

— Защо вече не се прибереш?

— Защо?

— Не мисля, че идеята е добра.

— Дани, нали се разбрахме…

— Знам, но размислих.

Тя отвори вратата. Лампичките в купето светнаха и Джак замижа.

— Хайде да вървим.

Той слезе от колата с дръжката от метлата в ръка.

— Защо искаш да се откажеш?

— Дълго мислих. Идеята ти не е добра, Джак. Хайде просто да си влезем вкъщи. Нека си вземе главата и да се свърши с всичко това.

— Ами ако не се откаже? Трябва да му дадем урок.

Дани затвори вратата.

— Виж какво, ако го набиеш, може да си навлечем куп неприятности. Може да подаде жалба…

— Господи, Дани, та нали той…

— Всичко става. Не мисля, че си заслужава риска.

Тя хвана Джак за ръка и го поведе към къщата.

— Пък и не се е случило нищо особено. Защо да раздухваме работата? Какво ще стане, ако ти го набиеш? Само дето ще побеснее. И аз на негово място бих побесняла. Щях да искам да си отмъстя. А ти?

— Сигурно.

— И тогава ще се върне, за да изравни резултата. След това на нас ще ни се иска да му върнем и само Бог знае как ще свърши всичко това.

— Да, съществува такъв риск.

— Ами тогава, нека го избегнем. Засега той не е употребил насилие. Доколкото знаем, е безобиден.

— Да, но е проникнал в дома ти.

— Може би. Но не ме е атакувал. По дяволите, та той не иска да ме нарани, а търси работа. Но нещата могат и да се променят, ако го набиеш. Тогава вече наистина може да стане опасен.

Джак сви рамене.

— Добре, да бъде както казваш.

— Благодаря ти — стисна ръката му тя.

Заобиколиха пазарския плик и Джак отвори входната врата. Дани влезе първа, видя притисналия се до стената мъж, ахна и отскочи назад.

От устните на маската му на таласъм изсъска безумен смях, който секна, щом юмрукът на Джак се стовари върху лицето му. Другият му юмрук потъна в корема на младежа.

— Достатъчно — изпъшка Дани. — Това е…

Джак го удари още веднъж и се отдръпна. Младежът се преви надве, стискайки корема си.

Джак дръпна маската.

Дани се вгледа в уплашеното лице с мъртвешки бледа кожа и малки очички, в тънките устни, които оголваха жълтите зъби, докато се мъчеше да си поеме дъх. Той наклони глава и погледна. Дани с едно око, което беше гримирано доста недодялано.

— Аз ще го пазя — каза Джак. — Ти ще се обадиш ли в полицията?

Дани поклати отрицателно глава.

— Как се казваш? — попита тя.

Той вдигна глава, прехвърли поглед от Дани на Джак и отново се вторачи в Дани.

— Ако отговаряш на въпросите ни, може и да не извикаме полицията — каза тя. — Е, как се казваш?

— Антъни.

— Антъни кой?

— Джонсън.

— Дай да видим шофьорската ти книжка.

Младежът понечи да се изправи, но Джак го перна през рамото. Посегна към задния джоб на панталона му и измъкна портфейла му. Отвори го и го подаде на Дани.

Дани го взе.

— Значи си от Ню Йорк.

Младежът кимна.

— Откога си тук?

— От пет седмици.

— Той е само на осемнадесет — обърна се тя към Джак.

— Хубаво. Значи е пълнолетен и може да бъде съден.

— Да влезем във всекидневната и да поговорим там.

— Дани…

— Нека се настаним удобно. Може да ни отнеме доста време.

— Кое? — попита Джак.

— Трябва да обсъдим положението.

Антъни зяпаше Дани, Сякаш беше някакъв странен животински вид. Изправи се на крака, а тя му подаде портфейла.

Поведе ги към всекидневната. След нея тръгна Антъни, последен беше Джак.

— Вече си влизал тук — каза тя.

— Но не съм взел нищо.

Тя му посочи един фотьойл. Антъни седна.

— Кога и как влезе?

— Тази сутрин. Беше в басейна и беше оставила задната врата отключена.

Изглеждаше доволен от себе си.

— Вратата на спалнята ли?

Той кимна.

Минал е на няколко метра от нея. Докато тя е плувала, убедена, че е сама, че е на сигурно място в дома си, той я е шпионирал и дори се е вмъкнал в стаята й.

— Защо го направи? — попита Джак.

— А защо не?

— Изтрий тази чернилка от лицето си.

Младежът изтри очите си с опакото на ръката си.

— Защо? — попита Дани.

— Имах си причини.

Джак, побеснял от яд, погледна Дани така, сякаш искаше разрешение да напердаши хлапака.

— Защо не ни донесеш нещо за пиене? — попита тя. — Антъни, искаш ли една бира?

Той кимна.

Джак й хвърли невярващ поглед.

— Всичко е наред — каза тя. — Не съм луда.

— Купонът си е твой — отвърна Джак и отправи фалшива усмивка на Антъни. — Какво предпочиташ: „Курс“, „Бъд“ или „Дос Екис“?

— „Курс.“

Джак изгледа Дани, завъртя очи към тавана и тръгна към бара.

Дали седна на дивана. Скръсти ръце скута си и погледна към Антъни.

— За да вземеш телефонния ми номер ли влезе?

— Не-е-е.

— Нали искаш да работим заедно? Да овладееш занаята, да започнеш кариера в бизнеса.

Той кимна.

— Тогава трябва да си имаме доверие.

— Ти каза, че не ме искаш.

— Може и да променя решението си. Очевидно те бива да плашиш хората.

— О, и още как!

— Разкажи ми как го правиш?

Той се наведе напред и сложи брадичка върху стиснатите си юмруци. Дани беше заела същата поза. Тя го забеляза и се запита дали не й се подиграва. Но не помръдна.

— Винаги съм харесвал филмите на ужасите.

— Защо?

— Забавни са. Хората подскачат и пищят.

— В публиката ли?

— На екрана също. Страхотно е.

— А ти не се ли плашиш?

Малките му очички се разшириха.

— Ако са добре направени, да:

— Как те карат да се чувстваш?

— Изопнат от напрежение, разтреперан. Полазват ме тръпки и ми иде да закрещя. — Той потри длани и погледна към бара. — Така се чувствам и когато аз самият плаша хората.

— Значи плашиш и себе си?

— Фантастично е!

— Често ли плашиш така хората и себе си?

— През цялото време.

Джак се върна. Подаде на Антъни кутия „Курс“, после седна до Дани и й даде бутилка „Дос Екис“.

— Какво изпуснах? — попита той с безумна усмивка, сякаш нямаше търпение да се включи във всеобщата лудост.

— Антъни тъкмо ми обясняваше как обича да плаши хората.

— Звучи много забавно. Особено за жертвите му.

— Не съм наранил никого — прошепна младежът, сякаш доверяваше съкровена тайна.

— Просто ти харесва да ги стряскаш?

— Харесва ми, когато крещят!

— Нещо като хоби.

— Хоби ли? — изкикоти се Антъни, отпи от бирата си и скръсти нозе. — Та аз съм Властелинът на ужаса. Когато се прочуя с киноефектите си, ще отворя собствено студио и ще правя такива филми, че публиката ще бяга с писъци от кинозалите.

— Хубаво е да срещнеш амбициозен човек — каза Джак.

Дани го погледна намръщено и се обърна усмихната към Антъни.

— Всъщност търсиш някой, който да ти помогне да започнеш.

— Именно — отвърна той. — И кой може да е по-подходящ от кралицата на ужаса?

— Чел ли си статията във „Фангория“? — попита Джак.

— О, да! И съм гледал всички филми на Даниъл. Тя е по-добра от Савини.

— Благодаря — усмихна се Дани.

— Как я откри?

Антъни извади портфейла си със самодоволен вид. Измъкна плътно навито топче хартия, стегнато с ластик. Дръпна ластика, разви го и каза:

— Моята колекция.

Изглади с пръсти някаква снимка, очевидно изрязана от списание. Отдалеч брадатото лице напомняше Джак.

— Роб Ботин — каза Антъни и вдигна втора снимка. — Дик Смит. А този е Рик Бейкър. Том Савини. Даниъл Ларсон.

Дани огледа снимката. Беше от статията във „Фангория“.

Антъни събра колекцията си с доволна усмивка.

— Познавам лицата на всички. Цял месец отварях очите си на четири, обикалях студиите и се навъртах край ресторантите за отбрана публика. Знаех си, че рано или късно ще се натъкна на някой от вас.

— Много си настойчив — каза Дани.

— И оригинален — добави Джак.

— Радвам се, че попаднах на теб. Ти си най-добрата. И най-красивата. Много си красива гола.

— Ще бъдем прекрасен екип — рече Антъни.

— Сигурна съм.

Джак я погледна изумено.

Дани не му обърна внимание.

— Утре сме заети. Защо не минеш насам в събота? Ще ти покажем това-онова, ще ти помогнем да започнеш.

— Честно?

— Да.

— Страхотно!

— Но има едно условие.

Той се облегна на стола с вид на обезкуражено дете.

— Няма повече да ни досаждаш. Това значи да не се спотайваш, да не ни преследваш, да не злоупотребяваш с доверието ни, да не шпионираш. Става ли?

— Разбира се! — ухили се той, тупна с длан по облегалката на стола и вдигна високо кутията бира. — За Даниъл Ларсон!

Ти си най-великата!

Младежкият ентусиазъм му придаде почти човешки вид.

Дани се облегна на вратата и затвори очи. Най-после се бяха отървали от странното момче. Но той щеше да се върне!

— За луда ли ме мислиш?

— Без съмнение. Не знаеш ли поговорката?

— Коя?

— Храни куче да те лае.

Джак се приближи до нея, хвана я за раменете и я целуна по челото.

— Това хлапе — каза той — е луд човек.

— Знам.

Тя простена, когато ръцете му се вмъкнаха под ръкавите и загалиха раменете й.

— Жал ли ти е за него?

— Не — отвърна Дани. — Страх ме е.

— Тогава защо го покани?

— Искам да е с нас, а не против нас. Нали ще се държиш добре в събота?

— Ще бъда очарователен.

Дланите му вляха топлина в болезнено стегнатите й мускули.

— Искам да те помоля нещо — каза Джак.

— Да?

— Никога не го пускай в къщата, когато мен ме няма.

— Можеш да бъдеш сигурен в това.

12

Паркирала колата си от отсрещната страна на улицата, Линда видя Джоуел да излиза от къщата си. Той бързо закрачи по алеята пред къщата, размахвайки ръце и мърдайки с устни. Или си тананикаше някоя песничка, или си говореше сам.

Линда запали мотора. Потегли, сви в пресечката и подкара успоредно с Джоуел. Когато натисна клаксона, той подскочи, но не се спря.

— Хей, Джоуел, да те откарам ли?

Той се обърна, наведе се и вдигна слънчевите си очила. Присви очи.

— Линда?

— Аз съм. Накъде си тръгнал?

— Към аптеката.

— Скачай в колата. Ще те закарам.

— Не, няма нужда.

— Хайде — пресегна се през седалката тя и отвори вратата.

— Ами… — Той сви рамене и влезе в колата. — Много ти благодаря — каза той и затръшна вратата с такава сила, че колата се разклати. — Не мога да ти откажа.

— И без това съм в тази посока.

— Е, благодаря.

Тя подкара.

— Пък и ми е приятно, че си намерих компания. След катастрофата не съм се виждала почти с никого.

— А-ха — кимна той и продължи да гледа напред. — Голяма неприятност.

— Случва се.

— Сега вече добре ли си?

— Да, благодаря.

— Добре. Това е добре.

Той изтри длани в късите си панталони. Подпря лакът на рамката на прозореца.

— Далечко си е пеша.

— В тая горещина.

— А-ха. Така си е.

— Сигурно на реката е много хубаво.

— Да, сигурно.

— Натам съм тръгнала.

— Така ли?

Линда посочи с жест задната седалка. Джоуел се обърна.

— На пикник?

— Ами да. Нося пиле на грил и бира в хладилната чанта.

— Бира ли?

— Огромно количество. Защо не дойдеш с мен?

— Аз… не знам.

— Хайде! Ще си прекараме чудесно.

— По-добре не. Трябва да взема едно лекарство за мама.

— О! Болна ли е?

— Не, обаче…

— Ако не е спешно, можеш да й го занесеш и по-късно, нали?

— Сигурно, и все пак…

— Благодаря — нацупи се Линда.

Той заби поглед в коленете си.

— Да не съм прокажена?

— Не!

Тя поклати глава и си придаде тъжен вид.

— Сигурно си мислиш, че момиче като мен си няма никакви проблеми — веселячка, отличничка, невероятно популярна. Е, ще ти отворя очите: и аз съм човек. Огладнявам като всички останали. Потя се. Притеснявам се. Понякога съм груба. Друг път — отчаяна. Все едно дали ми вярваш или не — но понякога дори съм самотна.

— Ти?

— Да, аз. Прекрасната Линда Алисън. Знаеш ли кои ме канят на срещи? Тъпаци, които си мислят, че са божествен дар за жените. Само на такива им стиска да се обадят. Мислиш ли, че на някой от тях му пука за мен? Все им е тая какво има в главата ми, в сърцето ми. Интересува ги само онова, дето е под дрехите ми. Ако искаш да разбереш какво значи да си самотен, трябва да си в паркирана кола в гората с някое момче, което те има за играчка.

— Съжалявам — измънка Джоуел.

Тя спря на кръстовището. Пътят надясно бодеше към центъра на града, а левият щеше да ги изведе до реката. Тя погледна Джоуел. Изглеждаше объркан и мрачен, но вече доста по-спокоен.

— Нормалните момчета като теб никога не се обаждат.

Той сви рамене.

— Смяташ, че не ме заслужаваш ли?

— Нещо такова.

— Че ще ти се надсмея?

— Може би.

Линда посегна и го погали по ръката.

— Защо трябва да ти се надсмивам?

Той само поклати глава и явно му беше трудно да преглътне.

— Хайде, Джоуел. Да идем на реката. Моля те! Аз… аз не бих искала да съм сама.

— Добре.

Тя зави наляво.

Реката беше на осем километра северно от града и се виеше сред гъста гора. Част от гората беше изсечена заради туристите. Неголемият плаж светлееше с нарочно докарания пясък. Имаше маси и огнища, а паркингът бе покрит с чакъл. В летните дни обикновено гъмжеше от семейства, млади двойки и дечурлига, които или плуваха, или хвърляха фризби. Нощем мястото се превръщаше в убежище за влюбените.

Линда често бе идвала тук нощем. Разпъваха одеяла на поляната или се любеха направо в колата. Обикновено това й доставяше удоволствие. Но бе срещнала и достатъчно тъпаци, за да знае какво значи да бъдеш използвана — достатъчно, за да прозвучи искрена пред Джоуел.

Както обикновено паркингът беше претъпкан. Линда го подмина.

— Къде отиваме? — попита Джоуел, нарушавайки дългото мълчание.

— Малко по-нагоре. Знам едно местенце, където няма да ни се пречкат толкова хора.

— А-а. Добре.

Той се тупаше по коленете, тъй като явно не знаеше къде да си дене ръцете.

— Нали нямаш нищо против?

— Не. Щом така си решила.

Продължи да барабани по коленете си. Поглеждаше през предното стъкло, през страничния прозорец, към коленете си — във всички възможни посоки, освен към Линда.

— Няма защо да нервничиш.

— Аз ли? Аз не нервнича.

— Аз не хапя.

— Освен пилетата на грил — опита се да се усмихне той.

Линда се засили да се засмее.

Джоуел й смигна и сви рамене.

— Знаеш ли защо пилето се е самоубило? — попита той.

— Не, защо?

— Защото не умеело да кътка.

Линда се засмя и поклати глава.

— Чакай, знам един по-хубав. Знаеш ли как да накараш умряло пиле да плува? — попита той.

— Не.

— Първо си набавяш умряло пиле. После добавяш малко сладолед, малко бира…

Той прихна да се смее.

— Ох, страхотно е.

— Нали? Добър е, един от любимите ми вицове.

Линда намали и сви по някакъв бабунест черен път.

— А пилето оскубва ли се предварително?

— Не, перата са най-хубавата част.

— Фу!

Докато слизаха от колата, Джоуел продължаваше да се смее. Линда отвори задната врата. Подаде му пластмасовата кошница и хладилната чанта. Взе пешкира си и избеляло червено одеяло и го поведе през гората.

— Далече ли е до реката?

— Само два-три километра.

Той пак прихна.

— Имаш чувство за хумор.

— Благодаря ти. Нали ти казах, че и аз съм човек.

— А знаеш ли какво е това зелено и червено, което прави: „шляп-шляп-шляп“?

— Не, какво?

— Жабокът Кърмит в миксера!

Той продължи в същия дух още петнадесетина минути, докато се провираха през храсталаците, прескачаха повалени дървета и се навеждаха под ниските клони. Най-сетне стигнаха реката. Линда откри зелена полянка на няколко метра от водата. Опъна одеялото, седна, изрита маратонките си и опъна крака.

— Личи ли си разликата?

Той поклати глава.

— Свали си очилата.

Той ги вдигна на темето си, погледна към краката й и отново поклати глава.

— Този е пострадалият — каза тя и потупа лявото си бедро. — Виждаш ли? По-бял е.

— И двата изглеждат прекрасно.

— Трябваше да го видиш, когато свалиха гипса. Целият беше сбръчкан и побелял.

Той сбърчи нос, свали очилата и се настани в другия край на одеялото.

— Готов ли си за една бира? — попита Линда.

— И още как.

Тя извади две кутии „Джениси“ от хладилната чанта. Отвори ги и подаде едната на Джоуел.

— Знаеш ли как се случи? Имам предвид катастрофата.

— Не те ли е блъснала кола?

Той дигна кутията към устата си. Ръката му трепереше.

— Точно така. Просто не гледах накъде вървя. Глупаво, нали? Просто изтичах на улицата и бух!

— Божичко!

Тя замижа от блясъка на слънцето, отразило се в капака на бирената кутия. Залочи жадно.

— Готов ли си за пилето?

— И още как.

Тя остави бирата и отвори кошницата.

— Извинявай, но нямам сладолед — само бира и пиле.

Той се засмя, но смехът му прозвуча доста нервно.

— Какво предпочиташ — кълки, бутчета или гърдички?

— Все едно.

— Бас държа, че си падаш по гърдичките.

Той се изчерви. Дори пъпчивата му брадичка леко порозовя.

— Нямам нищо против — отвърна той.

Линда му подаде препечено парче месо и салфетка. За себе си взе кълка.

— Хубаво е тук, нали? Толкова тихо и спокойно.

— А-ха — съгласи се той с пълна уста.

— Радваш ли се, че реши да дойдеш?

Той се усмихна и изтри мазните си устни със салфетката.

— И още как!

Продължиха да се хранят мълчание. Линда отвори още две кутии бира, подаде втората гърдичка на Джоуел и захапа втората кълка.

— Знаеш ли, аз не ти се сърдя.

Той спря насред хапката.

— А?

— Говоря за катастрофата. Не се сърдя на никого.

Слънчевите очила се плъзнаха надолу по носа му. Той ги бутна нагоре с мазен пръст.

— Не разбирам.

— О, разбираш. Вие просто се забавлявахте. Откъде бихте могли да знаете, че ще направя такава глупост.

— И все пак не знам за какво гово… — намръщи се той.

— За теб, Арнолд и Тони. За къщата на Фриман. За Джаспър и щурия призрак. — Тя се разсмя и поклати глава. — Направо ми изкарахте акъла. Бях напълно сигурна, че Джаспър ще ми отсече главата.

— Това беше Тони — измърмори Джоуел.

— Джаспър е бил Тони?

— Да. Той, ъ-ъ, мина отзад. Беше си приготвил всичко на втория етаж — грима и изкуствената глава. И брадвата.

— Ама че работа — каза тя, чудейки се защо досега не се беше сетила. — Сигурно Тони е бил главният вдъхновител.

— Да. От задната страна на къщата имаше стълба, по която трябваше да слезем, но когато те блъсна колата… — Брадичката му се разтрепери. — Божичко, съжалявам. Постъпих като пълен тъпак, като се навих да отида с него. Понякога Тони има щури идеи.

— Всичко е наред. Не се притеснявай. Не съм те довела тук, за да говорим за това. Просто си помислих… че може би се чудиш дали съм те познала. Казах го само, за да разбереш, че не ти се сърдя.

Тя отпи от бирата си.

— А всъщност идеята хич не беше лоша. И аз бих се навила да прецакам някого по този начин.

— Наистина ли?

— Някой като Тони.

Джоуел се засмя. Обърна се, свали слънчевите очила и потри очи.

— Тони го заслужава.

— Разбира се, къщата на Фриман вече я няма.

— Да, бе. Ама че работа!

— Във вестника пишеше, че някой я е подпалил. Дали не е Тони?

— Не. Той замина. Не знаеш ли?

— Така ли?

— Да. Още щом завърши училище. Замина за Холивуд.

— И какво ще прави там?

— Иска да прави филми на ужасите. Нали знаеш, че винаги си е падал по тия неща, но след това, което се случи с теб… Явно е взел окончателно решение. Той много се промени.

— Откъде знаеш, че е в Холивуд?

— От Арнолд. Двамата си пишат. Тони се мъчи да навие Арнолд да отиде при него и да работят заедно.

— А на тебе писал ли е?

Джоуел поклати глава.

— Ние на практика скъсахме отношенията си. След това, което се случи.

— Ти толкова ли се притесни?

Той кимна.

— Много мило от твоя страна, Джоуел.

— Не биваше да допускам да го прави.

— Щеше да го направи и без теб. Още пиле?

— Не, благодаря.

— А какво ще кажеш за още една бира? Да ги изпием, докато са студени.

Подаде му една бира, отвори последната за себе си, отпи и потри буза в ледената кутия.

— Ох, колко е хубаво!

Разкопча горните две копчета на блузата си. Когато мушна кутията в деколтето си, Джоуел извърна очи. От студа зърната на гърдите й настръхнаха. Тя разкопча още едно копче и търкулна кутията по корема си. Джоуел, с лице към реката, лочеше бирата си.

— Трябва да опиташ.

Той сви рамене и продължи да пие. Линда излази до него.

— Не, недей…

— Легни!

— Не, наистина… — смотолеви той, но не оказа съпротиви, когато Линда бутна рамото му.

Той легна по гръб и изпъна крака. Стисна бирата в ръка.

Линда коленичи до него. Наведе се да свали очилата му, а блузата й провисна. Той погледна гърдите й и бързо вдигна очи към лицето й. Замята се, когато тя започна да откопчава копчето на ризата му.

— Ама защо…?

— Няма да боли — изсмя се тя и продължи да разкопчава ризата. Гърдите му бяха бледи и неокосмени. — Готов ли си?

Той кимна. Линда притисна кутията към дясната му гръд. Той се сви, но веднага се разсмя.

— Виждаш ли? Нали ти казах, че е хубаво!

— А-ха.

Кутията остави влажно петно на кожата му. Тя я търкулна към лявата му гръд и надолу по ребрата му. Той глътна корем при студения допир. Ерекцията изду бермудите му.

— Обърни се, ще разхладя и гърба ти.

— Ужасна си!

— Ама ти харесва, нали?

— А-ха — призна той и седна.

Линда му помогна да свали ризата си. Той се обърна и легна по корем. Настръхна, когато бирената кутия се затъркаля по раменете му. Линда я движеше бавно нагоре-надолу, след което изведнъж я изля на гърба му. Бирата закипя по кожата му.

— Хей! — изкрещя той и се претърколи.

Линда със смях го подгони, пръскайки с бира косата, лицето и гърдите му.

— Не! Недей!

Тя спря и допи последните глътки.

— Божичко! Измокри ме целия!

— Приятно е, нали?

— Станах на нищо!

Той избърса гърдите си и вбесено погледна към ръцете си. Изглеждаше така, сякаш щеше да се разплаче.

— Извинявай. Мислех, че ще ти хареса.

— Станах на нищо!

— Можеш да ми го върнеш — предложи тя и вдигна бирата на Джоуел. Разклати я. — Пълна е до половината. Хайде!

Той поклати глава.

— Иска ти се, личи ти.

— Няма значение — отвърна той.

— Хайде. Трябва да играем честно.

— Не искам да те изцапам.

Линда остави бирата на одеялото. Свали блузата си.

Джоуел зяпна.

— Излей я върху мен — прошепна тя.

Напълно замаян, Джоуел вдигна кутията. Приближи на колене.

— Върху гърдите ми — каза тя.

Джоуел вдигна кутията и я наклони надолу. Студената бира плисна върху рамото на Линда, потече към гърдите й, раздели се на струйки, част от които заобикаляха подутата плът, а други се стекоха направо, през зърното. Джоуел не можеше да откъсне очите си. Премести кутията и бирата обля и другата й гръд, изтичайки към корема й.

Линда стенеше и мачкаше гърди, сякаш искаше да втрие течността в кожата си.

Джоуел изпразни консервата.

Линда се усмихна и отпусна ръце.

— Божичко! Измокри ме цялата! Станах на нищо!

Устата му се изкриви в нещо като усмивка.

— Не мога да се прибера така у дома — каза тя. — Смърдя на бъчва.

— Аз също — рече Джоуел.

— Хайде да се измием тогава — прошепна тя.

Той кимна, все още вторачен в гърдите й. Очите му останаха приковани в тях и когато Линда се изправи. Когато тя започна да разкопчава шортите си, погледът му се премести надолу и устата му зейна.

— Цял следобед ли ще лапаш мухите? — попита Линда. — Идваш ли?

Тя изрита шортите си и се изправи гола пред него с леко разкрачени нозе, с ръце на хълбоците и наклонена на една страна глава.

— Е?

Той премигна. Облиза устни. Явно му беше трудно да поеме дъх.

— Имаш ли нужда от помощ?

Той поклати глава.

— Хайде… хайде, ти върви. Аз ще дойда. След минутка.

— Добре, срамежливецо.

Тя се обърна и се спусна по тревата. На брега, където тревата свършваше, беше каменисто. Тя внимателно пристъпи по камъните и нагази във водата. Не беше много студена, просто приятно прохладна. Когато стигна до бедрата й, Линда се обърна.

Джоуел се спускаше по брега прегърбен, сякаш му беше студено, прикривайки с ръце раираните си боксьорски шорти. Заклатушка се несигурно върху камъните.

— Хей! — извика Линда. — Нали не искаш да намокриш шортите си? После какво ще кажеш на майка си?

Той изръмжа. Обърна се и ги свали. Затисна ги с камък на земята и тръгна заднишком във водата. Когато тя достигна коленете му, той клекна. Обърна се и запляска с ръце към по-дълбокото. На няколко метра от Линда се спря. Клечеше във водата, скрит до раменете, и я гледаше. Беше уплашен, но изпълнен с желание.

— Ела тук — каза Линда. — Измий бирата от мен.

— Божичко!

— Хайде де!

Той се заклати като паток към нея.

— Не се крий от мен. Изправи се.

Той стана, скръстил шепи върху члена си.

— Пръскай ме — прошепна Линда. — Изтъркай ме. Измий всичката бира.

Ръцете му потънаха във водата. Той започна да я пръска и явно изостави опитите да се прикрива. Членът му стърчеше — твърд и възбуден. Започна да търка с длани тялото на Линда. Отначало го правеше делово, сякаш наистина искаше да я измие. Ала пръстите му започнаха да се задържат върху гърдите й, да ги обгръщат, да докосват и лекичко да стискат настръхналите й зърна.

— Сега е твой ред — каза Линда.

Отблъсна ръцете му и започна да облива с вода гърдите му. Галеше го, като дланите й се спускаха все по-надолу, докато най-сетне пръстите й се убиха около члена му. Той простена.

Тя го пусна.

— Готово — каза тя. — Сега си чист.

Засмя се и се хвърли във водата. Опита се да му избяга, като се отблъскваше с крака от дъното и се ловеше за скалите. Джоуел сграбчи крака й. Тя изрита ръката му и се гмурна под водата. Джоуел изплува на повърхността.

— Мисля, че не сме измили всичката бира — каза той.

— А-ха — усмихна се тя и се приближи до него. Водата стигаше до шията й.

Усети ръцете му върху гърдите си. Притисна се още по-плътно до него. Възбуденият му член докосна корема й. Тя потръпна, прегърна го и го целуна. Вдигна нозе и ги обви около кръста му.

— Искаш ли ме? — прошепна тя в устните му.

Той само изръмжа в отговор.

Тя посегна надолу и го хвана за члена. Беше голям и топъл. Тя се притисна в него и той я прониза, плъзгайки се дълбоко навътре. Линда прегърна още по-силно Джоуел с ръце и крака и усети как прониква все повече.

Той дишаше тежко в лицето й, правейки резки движения, когато Линда стовари камъка върху главата му. Той премигна учудено.

— Това беше последното ти желание — каза Линда и го, удари отново.

Той се опита да я отблъсне, но тя го стискаше здраво с крака и една ръка, продължавайки да го блъска с камъка по главата.

Сграбчи я за косата. Перуката й падна. Джоуел изхленчи и тя го удари отново. Той обърна очи. Олюля се. Линда се отдръпна от него и усети странно чувство на празнота, когато членът му се изхлузи от нея. Джоуел потъна под водата. Тя хвърли камъка и посегна към носещата се по повърхността перука. Намести я на главата си и се върна при Джоуел.

Тялото му се люшкаше малко под повърхността на водата с лице към дъното. Ръцете и краката му някак мързеливо се поклащаха, течението вееше косите му.

Тя го сграбчи за косата и го завлече на дъното. Обърна го по гръб и затисна главата му между краката си.

Реката се пенеше около тялото й. Течението го теглеше и се мъчеше да го повлече.

Най-сетне Линда отвори краката си.

Тялото отплува с краката напред и изчезна в мътната вода.

13

— Ще трябва да се откажем от мачетето — каза Роджър.

— Какво?

— Знам, че това ще ни забави и че всичко е готово. Ще стигнем до сцената на убийството и ще продължим в понеделник.

— Какво му е на мачетето? — попита Дани.

— Нищо. Много е хубаво — стисна рамото й той, за да я утеши. — Обаче гледах „Тринадесети, петък — Част II“ по телевизията и там на един от героите забиват мачете в лицето.

— Знам. Казах ти го още преди един месец.

— Да не го правим на въпрос. Вместо с мачете нашето момче ще бъде посечено с брадва. — Той се обърна и изкрещя: — Брус, брадвата!

Реквизиторът, който беше в другия край на студиото до машината за кафе, кимна и се завтече да я донесе.

— Почакай само да я видиш — каза Роджър. — Ще я забием право в челото на Бил, също като мечетето, но никой няма да може да ни обвини, че копираме от „Тринадесети, петък — Част II“. Брус!

— Ида — извика реквизиторът и се втурна към тях с блестяща нова-новеничка брадва в протегнатите си ръце.

Подаде я на Роджър.

— Гадничка е, а? — намигна Роджър иззад тъмните си очила и поглади с пръст острието.

— Дори прекалено — каза Дани. — Много по-тежка е от мачетето и разпределението на тежестта ще е различно.

— Е, и?

— Това значи, че решетката няма да издържи на удара.

— Твоят човек ще трябва да си премери удара.

Тя поклати глава.

— Трябва да удари достатъчно силно, за да пробие маската. Твърде е рисковано. Освен това, не би изглеждало убедително. Брадвата не е като мачетето, Роджър. Не може да потъне само на няколко сантиметра. Не и при удара, който искаме нашият маниак да нанесе на Бил. — Дани посочи с пръст челото си. — Брадвата направо би отнесла скалпа оттук нагоре.

Роджър се ухили и кимна.

— Прекрасно. Така и ще направим.

— В такъв случай ще ни трябва цяла изкуствена глава.

— Ще я направиш ли до понеделник?

Тя кимна.

— Майкъл е с почти същия ръст като Бил. Можем да използваме неговия манекен и да сменим само главата.

— Чудесно, чудесно. Захващай се за работа, детенце.

Докато излизаха от студиото, Дани обясни положението на Джак.

— Това значи, че за днес сме приключили — каза той.

— Да.

— Добре. Ако докараш колата, ние с Брус ще се погрижим за Майкъл.

— Не. С удоволствие бих разгледала старите манекени. Тук е същински музей.

Брус се усмихна през рамо, отключвайки вратата.

— Само се пазете от мишките.

— Мишки ли?

Той се разсмя.

— Сладки малки същества, които обаче имат навика да се навират под краката ти.

— Ще гледам къде стъпвам — увери го Дани.

Беше с ботуши и джинси и се чувстваше в безопасност. Независимо от това, докато вървеше след Брус и Джак по тесните пътеки между стелажите, Дани не откъсваше очи от пода.

Складът беше задръстен с декори. Видя прашно бюро с извит сгъваем капак, някакъв висок шкаф, маси, столове и дивани, лампи, лампиони и полилеи. Дани отново сведе очи, за да се огледа за мишки, и видя множество картини в рамки, подпрени от двете страни на пътеката.

Направиха завой. Тук имаше копия на статуите на Венера и Давид, на Наполеон, фонтани и шадравани с херувимчета, голи женски тела, статуя на мъж, балансиращ на един крак с издадени напред устни, от които явно някога е бликала вода.

Настъпи нещо малко и меко. Уплашено вдигна крак. Беше просто парченце от скъсан килим.

— Пристигнахме — обади се Брус.

Край стената, сякаш за оглед, бяха подредени петнадесет-двадесет голи манекена. Дани веднага разпозна Майкъл с пробитото от изстрела лице. След това внимателно огледа манекените.

Намръщи се.

— Къде е Ингрид?

— Ингрид ли? — попита Брус.

— Моят манекен! Къде е?

— Трябва да е тук някъде — отвърна той.

— Не го виждам — каза Джак.

Брус поклати глава и почеса ухо.

— Нали ти отговаряш за тях? — настояваше Дани.

— Бях го сложил тук, до Майкъл.

— Но сега го няма!

— Виждам, мис Ларсон. Много хора имат достъп дотук. Може да е потрябвал на някого.

— Бих искала да знам къде е.

Брус се навъси. Изглеждаше озадачен.

— Ще го потърся.

Джак хвана Дани за ръката.

— Сигурно ще се намери.

— Да, сигурно. Съжалявам, Брус. Извинявай, че повиших тон.

— Няма нищо, мис Ларсон.

— Убедена съм, че вината не е в теб. Просто… просто съм някак привързана към проклетото чучело.

— Е, ще се опитам да го намеря.

— Чудесно. Благодаря ти. Хайде да взимаме Майкъл — каза тя, придавайки бодрост на гласа си — и да се захващаме за работа.

Дани мина на бавен ход край охраната пред портата на студиото и зави наляво по „Пико“. Вдигна очи към огледалото.

Катафалката не беше зад тях.

Естествено.

— Джак?

Той я погледна.

— Мисля си за Ингрид. Смяташ ли… че е възможно Антъни да я е отмъкнал?

— Антъни ли? — попита удивено той. — Не. Пък и как би могъл?

— Може да е проникнал в склада. Не е невъзможно. Случва се.

— И така да е. Но откъде би могъл да знае, че Ингрид има нещо общо с теб? Та тя е без лице, а не смятам, че те е разгледал толкова добре, че да те познае по тялото.

Дани се изчерви.

— Ами ако е бил в студиото в сряда?

— Ти видя ли го?

— Не. Но това не означава, че не е бил там.

— Но той те „намери“ чак вечерта!

— Ако е казал истината.

— Предполагам, че не ни е излъгал. Преди това не се случи нищо.

— Може да е бил в студиото, да е гледал сцената с Ингрид и след това да ни е проследил до ресторанта.

— Възможно е. Да го попитаме ли утре?

— Сякаш това ще ни помогне с нещо.

— Слушай, Дани, не мисля, че…

— Ами ако тя все пак е при него?

— Няма нищо страшно, щом оригиналът не е при него — утеши я Джак и погали Дани по врата.

Беше й приятно да усети ръката му върху напрегнатите си мускули, но при мисълта за Антъни и манекена в стомаха й заседна ледена буца.

Беше Ингрид, но и копие на Дани.

Представи си го в леглото с обезглавеното тяло — как го гали, целува, плъзва ръка по…

— Внимавай!

Тя натисна с все сила спирачката. Колата закова на сантиметри от някакъв фургон, спрял на светофара.

— Добре ли си? — попита Джак.

— Да. Напълно.

14

Синтия Гейбъл вдигна бутилката бяло вино към светлината и я разклати. През тъмното стъкло се виждаше как корковата тапа подскача като малка лодчица сред бурно море от бургундско. Тя спря да клати шишето. Бурята стихна. Тапата се залюшка мързеливо по повърхността.

Мъри винаги се справяше добре с тапите. Измъкваше ги цели. И никога не оставаха на дъното на бутилката, когато Мъри го правеше.

Сигурно има някакъв чалъм.

Тя се пресегна над масичката за кафе. Гърлото на бутилката се наклони над чашата й. Опита се да държи бутилката здраво, докато наливаше, но виното плисна навън. Няколко капки се удариха в ръба на чашата, стекоха се по пънчето й и образуваха малка лъскава локвичка върху масата. Все пак част от течността попадна и в чашата.

Тя отпи. Една хладна капка се търкулна по брадичката й и се стече между гърдите й. Тя проследи пътя й с пръст, избърса я и близна връхчето на пръста си.

Добре, че не изцапа нощницата си.

Тя облиза столчето на чашата, ръба и отново отпи.

Погледът й се спря на телевизионния екран. Санди Чънк четеше новините.

А какво стана с филма? Сигурно е свършил.

Какъв филм гледаше? А, да. „Далас“.

Сигурно е свършил.

Допи виното в чашата си. Остави я до локвичката и вдигна бутилката. Няколко капки се стекоха в чашата. Тапата се изтърколи към гърлото, но запря в стеснението и отново падна на дъното, когато Синтия остави шишето на масата.

Убит войник. Така ги наричаше Мъри.

Не тапите, а бутилките.

Убит войник с коркова тапа в корема.

Телефонът иззвъня.

Тя изохка и се надигна от дивана. Олюля се над масичката за кафе. Вдигна ръце, за да запази равновесие, и зърна отражението си в огледалото над камината. То се вторачи в нея така, сякаш виждаше непознат. Повдигна вежди, ухили се глупаво и махна с ръка.

— Здрасти, маце! — каза тя и намигна.

Момичето в огледалото също намигна.

— Извинявай, извинявай. Трябва да вдигна телефона.

Мина странично покрай масичката за кафе. В трапезарията беше тъмно и се наложи да се хване за един стол, за да не падне. С три дълги крачки успя да се добере до вратата на кухнята. Подпря се с рамо на рамката и вдигна слушалката.

— Ало? — произнесе внимателно тя.

В отговор прозвуча тих съскащ шепот.

— Ало? — повтори тя.

— Ш-ш-ш… ш-ш-ш… ах.

— Лесно ти е да го кажеш — каза тя и се изхили. — Хайде де, кой е?

— С-с-с… Синтия.

— Не. Аз съм Синтия. Кой се обажда?

— С-с-студено е.

Дрезгавият глас я накара да потръпне. Тя плъзна ръка по стената и напипа ключа на лампата. Светлината заля кухнята.

— Не съм в настроение за шегички — каза тя.

— Липсваш ми… Синтия.

— По-добре кажи кой си.

— Нима… си ме забравила… толкова… скоро?

Тя затвори.

— Тъпанар — промърмори тя и разтърка ръце.

Кожата й беше настръхнала. Зърната на гърдите й стърчаха през меката дантела на нощницата. Трябва да се загърне в халата. Ще се почувства по-добре. Може и да си пийне още малко вино.

Тя дръпна вратата на хладилника и извади висока тънка бутилка шардоне.

Телефонът отново издрънча и я накара да подскочи. Тя грабна слушалката.

— Ало?

— Синтия — прошепна същия глас.

— Кой, по дяволите, се обажда?

— Аз… те искам… тук, при мен. Толкова е тъмно. Толкова студено.

— Кой е?

— Мъ-мъ-мъ… мъъъъъ… Мъри.

Бутилката се хлъзна от пръстите й. Тупна на земята, но не се счупи. Само се търкулна и спря.

— Ти не си в ред.

— Не. Мъртъв съм.

— Ти си ненормален перверзен тип и аз сега ще повикам ченгетата.

— О, Синтия. Толкова ми е студено. Имам нужда от топлината ти. Искам да се любим.

— Лайно!

— Идвам при теб.

Тя тръшна слушалката. Дръпна шнура и изключи телефона. Втурна се в спалнята и изключи и втория апарат на нощното шкафче.

Така!

Мръсник! Лайно! Не познаваше никой, който би бил способен на такова нещо. Сигурно е някой непознат, който е взел номера й от указателя. Сигурно звъни подред на всички вдовици.

Ненормален!

Искам да се любим.

Идвам при теб.

Не, няма да дойде.

Сигурно е просто психопат, който се гаври по телефона.

Тя легна на мекия килим до леглото. Таванът бавно се завъртя.

Дали да не отскочи до Барбара?

Да, но тя е на двадесет минути път по магистралата. Не съм в състояние да карам.

Дали да не се обадя на Барбара? Да я повикам да дойде?

Може.

Той няма да дойде. Тия типове никога не го правят. Така казват ченгетата по телевизията. А типовете винаги идват. Но това става във филмите. Този няма да дойде.

Някакъв безобиден психопат.

Психопат. Отвратителна дума, „психопат“.

И изведнъж осъзна, че ще повърне. Хвана се за устата, изправи се на крака и се втурна към банята. Стомахът й се свиваше. Гърлото й се напълни. Тя подложи шепи под брадичката си, мъчейки се да задържи топлата течност, и в този миг стигна до тоалетната. Надвеси се и повърна. Разплака се.

Когато свърши, тя се избърса с тоалетна хартия. Запали лампата в банята. Деколтето на нощницата й се беше изцапало. Опита се да избърше част от мръсотията с ръка и дори й мина през ума да изхвърли нощницата, но Мъри й я беше подарил на последния им празник на Свети Валентин.

Завъртя крана на душа. Когато водата стана достатъчно топла, тя се покатери във ваната и дръпна завесата. Струята я шибна през лицето, заблъска клепачите й, напълни зейналата й уста. Напои нощницата и тя прилепна по тялото й. Усещането беше приятно, почти еротично.

Тя взе сапуна и натърка нощницата на гърдите си. Наведе се и вдигна нощницата. Задърпа я нагоре и най-сетне се освободи от нея. Изплакна я и я изстиска, след което дръпна завесите и я хвърли върху мивката. В този миг й се стори, че чува телефона да звъни.

Невъзможно. Въобразява си.

В къщата отново отекна глух телефонен звънтеж.

Стомахът й се преобърна. Наведе се и завъртя крановете.

Ето го пак — дълъг и настоятелен, звънтежът се впиваше в плътта й като нокти на мъртвец.

Не може да бъде, каза си тя.

Тишина. Тя чакаше, стискайки крановете, за да не падне. По гърба й капеха ледени капки.

Спря, помисли тя. Слава Богу, че… Този път се звънеше на пресекулки и изобщо не приличаше на телефона.

Звънят на вратата!

Някой звъни на вратата!

Идвам при теб.

Това не е Мъри. Не се обади Мъри. Той е мъртъв. Дори гласът не беше неговият. Освен ако не се е променил по някакъв начин. Освен ако катастрофата… Не, не, не. Обади се някакъв психопат.

И сега той звъни на вратата.

Не може да влезе.

Ами ако може?

Може и да не е той. Може да е Барбара или Луиз, или някой съсед, или дори полицията.

Синтия се измъкна от ваната и се затича към спалнята, оставяйки след себе си мокри следи. Дръпна хавлията от закачалката в гардероба. Звъненето беше прекъснало. Може би се е отказал? Или е тръгнал към задния вход? Ами ако е някой приятел?… Не може да го изпусне. Тя напъха мокрите си ръце в ръкавите и се затича през трапезарията. Загърна хавлията и я стегна с колана.

Минавайки през хола, Синтия взе ръжена от поставката му до камината. Втурна се към входната врата. Хвана дръжката и изведнъж всички сили напуснаха ръката и цялото й тяло.

Ами ако се е притаил от другата страна на вратата?

Не е Мъри. Не може да е Мъри. Той стана на парчета след катастрофата и дори да… Не, той е мъртъв, в гроба е и няма начин да е той.

Обади се някакъв психопат, който сега се крие зад вратата. Делят ги две-три крачки.

Ръката й се смъкна от дръжката. Гледаше вратата и съжаляваше, че няма шпионка. Ала дори ида имаше, знаеше, че не би посмяла да надзърне.

Водата се стичаше по босите й крака и попиваше в килима. Синтия се олюля, пое дълбоко дъх и притисна ръка в гърдите си. Сърцето й биеше така, сякаш искаше да разкъса ребрата и да изскочи от гърдите й.

Махай се!

Дали не си е тръгнал?

Вдигна очи към веригата. Беше на мястото си. Би могла само лекичко да открехне вратата, колкото да погледне.

Не. Нямаше сили.

Ала още докато си го казваше, видя ръката си, която бавно се вдигна към бравата. Вцепенените й пръсти се увиха около топката.

Не мога да направя това!

Започна да завърта топката, която пулсираше в дланта й, когато изведнъж вратата изскърца. Тя отдръпна ръката си и отскочи назад. Някой неистово заблъска по вратата и тя сякаш щеше да изхвърчи от пантите.

Внезапно настана тишина.

— АЗ… ТЕ… ЖЕЛАЯ… !!!

— Не! — изкрещя тя. — Върви си!

Дочу бързо отдалечаващи се стъпки.

Отива си!

Някъде навън се затръшна врата на кола. Изръмжа мотор.

Синтия хвърли ръжена. Спусна се към вратата, свали веригата и отвори.

Пред портата на градината й имаше дълга черна катафалка.

Заклати глава. Искаше й се да закрещи, но сякаш някой я душеше. Залитна към долното стъпало. Босият й крак докосна нещо меко и ронливо. Тя подскочи и се хвана за рамката на вратата. Вгледа се в стъпалата и видя, че са изцапани с прясна пръст. Отстъпи назад и посегна към вратата.

И тогава видя ръката.

Беше прикована за външната страна на вратата. Отвратителна отрязана ръка, от която капеше кръв.

Синтия закрещя. Катафалката бързо потегли на заден ход. Момичето се завтече към къщата си и отново изкрещя, когато от ръката цопна огромна капка кръв. Тя тръшна вратата и размаза падналите късчета месо по килима.

Месо ли? Приличаше на телешко. Тя клекна и се вгледа по-внимателно.

Суров хамбургер!

Поемайки дълбоко дъх, тя отново дръпна вратата. Китката на прикованата ръка беше куха. Докосна я.

Гума.

Гумена ръка.

Ала вместо да се разсмее, тя избухна в ридания.

15

Дани лежеше на една страна и гледаше къпещия се в слънце басейн. Красива лятна сутрин. Заслуша се в чуруликането на птиците. Някъде далеч бръмчеше косачка. Хладният ветрец погали голите й рамене. Тя придърпа нагоре чаршафа.

Само да не беше канила Антъни. Можеха да прекарат прекрасен ден. Само двамата с Джак. Щяха да се излежават до късно в леглото, да закусят край басейна, да поработят няколко часа в работилницата, а после да поплуват и да се попекат на слънце.

По дяволите. С тази покана развали целия ден. Ако не беше такъв идиот да… Не, тя постъпи умно. По-добре да даде на ненормалника каквото иска и да не го предизвиква. Засега това даваше резултати — от четвъртък вечерта не ги беше безпокоил.

Сигурно си стои вкъщи с Ингрид.

Тази мисъл я накара да потръпне. Обърна се в леглото. Джак спеше с лице към стената. Тя се сгуши до него, притисна се до топлите извивки на гърба му и го целуна по врата.

— М-м-м — измърмори той.

— Добро утро.

— М-м-м. Колко е часът?

— Осем.

— Значи имаме цял час, преди да пристигне Тони Чудовището.

— Цял час.

— Добре. Ще ни стигне да се изкъпем в басейна, да вземем душ и да закусим.

Тя плъзна ръка по хълбока му. Пръстите й разрошиха космите между краката му.

— Да плуваме? Бих предпочела нещо друго.

— Така ли?

— Така.

* * *

Дани лежеше по гръб, разперила ръце и крака. Хладният ветрец галеше потното й тяло. Чувстваше се изнемощяла и щастлива.

Шумът на душа й напомняше шепота на листата в гората.

Нямаше защо да става, преди Джак да се изкъпе.

Погледна часовника. Девет без двадесет. Има време за един бърз душ и по чаша кафе, преди да е пристигнал Антъни.

Тони Чудовището.

Тя се усмихна. Понякога Джак можеше да е толкова сериозен, но чувството му за хумор никога не го напускаше — готово да изскочи наяве и да я изненада.

На вратата се звънна.

Стомахът й се сви.

— По дяволите — изръмжа тя.

Погледна часовника. Подранил е цели петнадесет минути. Сигурно е той.

Седна в леглото и се избърса с чаршафа. Докато ставаше от леглото, отново се звънна. Тя намъкна бикините и белите си шорти, облече фланелката и се спусна към антрето.

Отвори вратата.

— Здравей — каза Антъни и й подаде една червена роза.

— О, благодаря.

Той сведе глава. Очите му не бяха гримирани.

— Заповядай, Антъни.

Той влезе и се огледа.

— Джак ще дойде след минутка.

— Знам, че е тук. Видях колата му.

— Искаш ли кафе?

— Той с теб ли живее?

— Да — отвърна тя без колебание.

Не му влизаше в работата, но и не й се искаше да знае, че Джак е при нея само временно. Надяваше се да стане постоянно, но…

— Но не сте женени, нали?

— Не.

— Така си и мислех.

— Ще сложа кафето.

Тя затвори вратата. Антъни я последва към кухнята.

Беше й неловко да го усеща зад гърба си.

— Закусвал ли си? — попита тя, обръщайки се назад.

— Аз не ям.

— Ще стопля няколко геврека. Чувствай се поканен.

Той седна до масата. Тя зареди кафеварката.

— Наблизо ли живееш?

— Недалеч.

— В апартамент ли?

— След година-две ще имам къща.

— Това е чудесно. В къща е хубаво. Но цените са направо невероятни.

— Дотогава ще съм достатъчно богат.

— Е, надявам се.

Тя извади гевреците от фризера, скъса опаковката и ги сложи в електрическия грил.

— Работиш ли?

— Аз съм Властелинът на ужаса.

— Исках да кажа, с какво се препитаваш?

— Нали съм ти асистент.

Преди Дани да успее да му отговори, Джак се ухили от другата страна на бара.

— Значи вече си имам заместник?

Слава Богу, помисли си тя. Идва подкреплението.

Джак влезе в кухнята.

— Здрасти, Тони. Не си ли малко подранил?

— Подранил ли съм? — попита той и присви очи.

— Боя се, че да. Едва успях да си измия физиономията. Антъни ядосано се обърна към Дани.

— Мисля, че трябва да обсъдим назначаването ми.

— Никой не е говорил за назначаване — каза Дани.

— Освен теб, Тони.

— Говорихме само — обясни Дани, — че ще ти покажем как работим, за да ти дадем правилна насока. И то като услуга.

— Ти каза, че ще ме наемеш.

— Не, не съм.

— Не е казала такова нещо — подкрепи я Джак и й се усмихна. — Да го помоля ли да си тръгне?

Тя поклати глава.

— Слушай, Антъни, предложих ти да ти помогна. Вярвам, че имаш възможности. Но има още стотици хора, които са по-квалифицирани от теб, които са учили, работили са часове наред, за да се усъвършенстват, и аз би трябвало да съм напълно ненормална, за да те назнача с предимство пред когото и да било от тях. Освен това аз вече си имам асистент.

Джак кимна.

— И все пак предложението ми остава в сила. Ако искаш, можеш да прекараш сутринта с нас и ние ще ти покажем това-онова.

— И то безплатно — добави Джек.

— Ще видим как ще потръгне — каза Дани. — Ако всичко върви добре, можем да обсъдим кога да се срещнем пак.

Антъни се облегна назад и сключи ръце под брадичката си.

— Добре, приемам — каза той.

Дани наля кафето. Джак занесе две чаши на масата и седна.

— Сметана или захар? — попита Дани.

Антъни поклати отрицателно глава.

Джак отпи от чашата си.

— Е, изкарал ли си нечии ангели тия дни?

Момчето се усмихна.

— О, да!

— Искаш ли да ни разкажеш?

Дани отиде да обърне гевреците.

— Не мога. Професионална тайна.

— Много умно. Къткай си номерата. Ние в Холивуд обичаме да крадем свежи идеи.

— Знам.

— А ние да му кажем ли новата си идея?

Дани сви рамене.

— Защо не? Работното заглавие е „Американският върколак в Сарди“.

— Или „Лигите му текат“ — допълни Дани.

— Става дума за един тип…

Антъни отказа геврек, но изпи две чаши кафе, докато те закусваха. Когато свършиха, Дани помоли Джак да покаже на Тони работилницата. Тя отида в банята доволна, че за малко ще се отърве от младежа. Съблече се и посегна към душа, но се отказа. Колкото и да й се искаше да се забави, реши, че не е честно да ги остави сами за толкова дълго. Изтри се с влажна кърпа, изми си зъбите и се среса. След това се облече и тръгна към работилницата.

Джак и Антъни бяха далечния й край, пред една полица с гипсови отливки на лица.

— Това са калъпи — обясняваше Джак. — В тях отливаме лицата от силикон и гума. Този материал е твърд, но еластичен. И…

Той спря и се усмихна на Дани.

Антъни също се усмихваше. Изглеждаше увлечен и доволен.

— Тия неща са страхотни — каза той.

— Разпознаваш ли някое от лицата?

Тони ги огледа и поклати глава.

— Трудно е да се познаят.

Дани застана до него.

— Това е на Адриан Барбъо. Джо Спинел. Джейми Лий Къртис. А този е Майкъл Фишър, когото прострелват в главата в „Среднощни писъци“. А това съм аз. И аз имам малка роля във филма. И на мен ми пръсват мозъка.

— Ти имаш роля?

— Появявам се за десетина минути — отвърна тя, отбелязвайки си изненадата му.

Дали се преструва? Ако Ингрид е при него, би трябвало да знае за ролята й.

— А това е Бил Уошингтън — каза Джак, вдигайки калъпа от лицето на актьора. — До понеделник трябва да изработим копие на главата му.

— Защо преди това не отлеем калъп по лицето на Антъни? — предложи Дани. — Искаш ли?

— Разбира се!

— Ще те подложим на пълната процедура и ще направим двете глави едновременно, така че ще можеш да проследиш целия процес.

Заведоха Антъни до стол с висока облегалка и го накараха да седне.

— Искаш ли да я направим така, сякаш крещиш?

— Би било страхотно!

— Добре. Ще бъдеш с отворена уста и ококорени очи.

Джак извъртя една лампа и освети лицето му.

— Нали не носиш лещи?

— Не.

— Би ли донесъл лещите и капките за очи, Джак?

Докато Джак подготвяше материалите, Дани обясни процеса.

— Ще покрием цялото ти лице с гипс. Имаш ли клаустрофобия?

— Не.

— Ще се втвърди само за няколко минути. Малко е студено и неприятно, но не трае дълго. Ще ти сложим няколко капки анестетик в очите и контактни лещи. Нещо против?

— Не — каза той с крива усмивка.

За миг Дани забрави всички неприятности, които им бе причинил. Той беше просто едно хлапе, нервно и уязвимо, което се мъчеше да изглежда смело.

— Не бой се, няма да боли — стисна го тя за рамото.

Той вдигна очи към нея.

В тях вече нямаше страх.

Имаше обожание.

Ръката й увисна във въздуха. Искаше й се да отстъпи назад, но погледът му я притискаше като прегръдка.

Какво направих, каза си тя. Господи, какво направих!

— Готово — каза Джак.

Гласът му я сепна.

— Хайде — каза тя, сякаш излизайки от транс. — Готов ли си, Антъни?

— Готов съм.

— Ти постави капките, Джак. Аз ще донеса гипса.

През цялото време усещаше промяната в Антъни. Лекото й съчувствено докосване сякаш го бе направило друг човек. Той се преструваше, че се интересува от всеки детайл на работата им, но почти през цялото време не откъсваше очи от Дани. Гледаше я като омагьосан. Чертите му сякаш се бяха смекчили. Гласът му — също. Не се отделяше на крачка от нея и от време на време сякаш случайно я докосваше.

Когато започнаха да гримират главите, Антъни помоли да използва банята. Дани му каза къде се намира и той тръгна.

— Искаш ли да отида да го държа под око? — попита Джак.

— Не би било възпитано.

— Да не вземе да рови, където не му е работата.

— Вече е имал тази възможност.

— Да, но тогава не беше лапнал по теб.

— Лапнал ли?

— Да. Хлапето явно се е увлякло. Не че го обвинявам. Не е трудно човек да лапне по теб.

— Благодаря.

— Но тая работа не ми харесва.

— Нито пък на мен.

— Какво да правим?

— Не знам — каза Дани. — Не бях предвидила това усложнение. Не ми се иска да го окуражавам, но и не бива да го отхвърляме.

— Хайде да му дадем главата и да го изпращаме да си ходи.

— Но това няма да е краят. Той си мисли, че това е само началото. Мисля, че ще е по-добре да продължим играта, да го поканим да дойде пак, но не по-рано от другата събота.

— Не мисля, че ще бъде особено щастлив.

— Просто ще му обясним, че тази седмица сме много заети и ако ни се натрапи преди събота, ще прекъснем отношенията си.

— Нима смяташ да го превърнеш в постоянното присъствие в събота?

— Слушай, не можем просто да му кажем да се разкара. Това значи пак да се върнем на изходната точка.

— Тогава той просто искаше да изучи работата ни. А сега вече мисля, че иска теб. Ако продължим така, ще става все по-лошо.

— Ще вземе да поиска и теб — ухили се Дани, но Джак остана сериозен.

— Нещо си се объркала. Той иска да е на мое място.

Дани усети ледена тръпка в стомаха си.

— Трябваше ли да ми казваш това?

— Не. Ти и без това го знаеш.

Вратата на кухнята се отвори и Антъни влезе.

Дани се насили да се усмихне.

— Е, май ще приключваме за днес.

— Как така? Още преди пладне?

— Следобед имаме няколко срещи.

— Ще дойда с вас.

— Не, няма — каза Джак.

Антъни се намръщи и го изгледа свирепо. Обърна се към Дани и повдигна вежди.

— Ти ще ми разрешиш да дойда, нали?

— Мисля, че за днес приключихме.

— Няма да ви преча.

— Искаме да сме сами.

— А-а. Ами утре?

— Утре е неделя.

— За мен няма значение.

— Ние уважаваме неделния отдих — усмихна се лицемерно Джак.

— Имаме си планове — добави Дани.

— Добре тогава — измърмори Тони.

Джак дигна копието на главата на Антъни и му я подаде.

— Заповядай следващата събота — каза Дани. — Ще ти покажем и други техники.

Той оголи зъби, сякаш изпитваше физическа болка.

— Следващата събота?

— По същото време, на същото място — обади се Джак.

— Та това е след цяла вечност!

— Това е след една седмица — каза Джак.

Дани отвори вратата и тримата влязоха в кухнята.

— Ще мине по-бързо, отколкото си мислиш — каза тя.

— Мислех си, че ще ме заведете в студиото и така нататък.

— С удоволствие — излъга Дани, — но нямаме право.

— Трябва ти членска карта — обясни Джак.

Антъни поклати глава.

Дани го поведе към входната врата и я отвори.

— Мисля, че днес свършихме добра работа. Ти се справи отлично.

— Да — добави Джак. — И сега вече знаеш как се изработва изкуствена глава. — Той чукна по носа главата, която Тони стискаше под мишница. — Това тук е къде по-свястно от чучелото, което беше оставил на трамплина. И много по-страшно.

— Много смешно.

— Ако имаш свободно време — каза Дани, — мини през някоя библиотека и вземи малко литература по анатомия. Ще ти бъде от голяма полза. Ще се видим следващата събота, в девет.

— Добре. Е, благодаря.

Той се взря в лицето й, сякаш искаше да го запомни.

Тя се засмя нервно.

— Довиждане, Тони.

Той кимна и им обърна гръб. Запъти се бавно към улицата с наведена глава.

Дани затвори вратата.

— Уф!

— Най-после сме сами.

— Цялата съм вир-вода. Хайде да се изкъпем.

— Ами срещите ни?

— Какви срещи? — попита тя и свали фланелката си.

16

— Не, в момента не е вкъщи — каза женски глас.

Линда открехна вратата и надникна в къщата. През панорамния прозорец на всекидневната обилно нахлуваше слънчева светлина. Жената не беше там. Сигурно бе в кухнята.

— Ще се позабави, Хелън. Отиде да играе бейзбол.

Линда се вмъкна в къщата и безшумно притвори вратата.

— Разбира се. Щом си дойде, ще му кажа веднага да ти се обади. Макар че той вече ни каза всичко, което му е известно. Не е виждал Джоуел от сряда.

Линда тихо тръгна към стълбището.

— И той се тревожи… Знам, и аз бих полудяла. На твое място първо бих се обадила на полицията.

Линда се хвана за парапета и запристъпва нагоре по стълбата.

— Не, не искам да кажа нищо подобно, Хелън. Ти си убедена, че не е избягал… Знам, че не е такова момче. Точно затова ти казвам, че трябва да извикаш полицията. Ако това се беше случило с Арнолд, аз нямаше да чакам толкова дълго.

Когато Линда изкачи стълбището, гласът на жената вече почти не се чуваше. Отляво имаше някаква отворена врата и още една отдясно. От едната страна на коридора имаше лавици с книги и в дъното се виждаха още две врати.

Тя надникна през вратата отдясно. Висока до кръста й платформа заемаше почти половината от стаята. Върху нея беше построена железница в пълен комплект със зелени хълмчета, тунели и мостове, езерце от синьо стъкло, малко селце с гара. По релсите стояха неподвижно множество локомотиви и вагончета.

Отсрещната врата водеше към голяма баня.

Линда продължи нататък.

Отдолу се чуха стъпки. Линда хвърли поглед пред перилата и се увери, че никой не се качва по стълбата. Втурна се по коридора и се вмъкна във вратата отдясно.

Единично легло. Претрупано бюро и гардероб. Модели на кораби по лавиците. Плакат на Реджи Джаксън, когато още е бил янки.

Това трябваше да е стаята на Арнолд.

Тя тихо затвори вратата след себе си. Тръгна право към бюрото. Отгоре се търкаляха няколко учебника, синя папка, разхвърляни писалки и химикалки, лампа, джобен калкулатор, няколко щипки за листа, но не се виждаха никакви писма.

Тя внимателно премести стола с висока облегалка и отвори горното чекмедже. Вътре имаше гума, компас, нож в кания, гумена мишка и половин долар. Отстрани имаше купчина листове, пликове и няколко картички.

С треперещи пръсти тя вдигна една от тях. От картичката й се опули зеленикава намръщена мутра на Франкенщайн. Обърна я. На гърба беше надраскано с молив:

Здрасти!

Днес бях в студиото „Юнивърсъл“. Видях декорите на къщата от „Психо“. Замъкът на Дракула е много готин и изобщо не е страшен. Трябва да дойдеш.

До скоро.

В.У.

В.У.?

Линда можеше да се закълне, че картичката е от Тони. Кой, по дяволите, е този В.У.?

Отгоре на всичко нямаше обратен адрес.

Тя остави картичката и взе някакъв плик. На гърба му имаше адрес, изписан с разкривени букви:

В.У.

8136 ул. „Ла Map“ № 210 Холивуд

Калифорния 90038

Тя отвори плика и извади сгънат лист хартия. Беше откъснат от тетрадка. Разгъна го и прочете:

Здрасти,

Как е животът в Скукоград? Намерих си жилище и работа в един и същи ден. На половин ден в един лунапарк. Това ми е работата, а не жилището. Ха-ха!

Изгледах маса филми. Тук е фрашкано с кина и в някои постоянно въртят стари филми. Снощи пак хванах „Челюсти“. Тук е страхотно. Един ден ще разправяш наляво-надясно, че си ме познавал. Ще направиш още по-добре, ако дойдеш тук. Ще ти помогна да пробиеш киното.

До скоро от Холивуд.

Това вече е Тони.

В.У. Властелинът на ужаса. Ама че глупак.

Линда сгъна писмото, мушна го в плика и го прибра в джоба на шортите си.

Чу гласове. Чу стъпки. В стаята влезе Арнолд. Беше с маратонки. Седна на леглото и ги свали. Хвърли мръсните си бели чорапи на земята. Стана и събу джинсите и слиповете си. Остави ги на пода и отиде до гардероба. После излезе от стаята.

Линда се измъкна изпод леглото, бутайки настрана маратонките и чорапите му. Вратата на стаята зееше отворена. Без да я изпуска от очи, тя се втурна към гардероба. Свали от закачалката карирано спортно яке и го облече наопаки — така, че то покри шортите и тениската й като престилка. След това се вмъкна зад плъзгащите се врати на гардероба. Зачака. Сърцето й биеше толкова лудо, че й призля. Езикът й се струваше огромен и грапав в пресъхналата й уста. По страните й се стичаха капчици пот. Тя премести ножа на Арнолд в другата си ръка и изтри мократа си длан в якето. Най-сетне той се върна. Вратата на стаята изскърца и се затвори.

Линда надникна от скривалището си.

Косата му беше мокра и рошава. Той съблече бледосинята си хавлия и я хвърли на леглото. Беше със силни мускули и много почернял, с рязка разлика на мястото на банския. Той клекна и вдигна джинсите си. Бръкна в един от джобовете. Извади гребен. Отново пусна панталоните на пода.

Линда се измести малко по-напред и го видя да отива до тоалетката. Спря се пред нея. Започна да се реши. Моментът беше подходящ да го нападне, ако не беше огледалото. Тя се отдръпна назад.

Минаха няколко секунди, след което се чу гласът му:

— Едно… две… три…

Тя отново надникна. Арнолд беше на пода, сключил ръце под темето си. Наведе се напред, мускулите на гърба му се издуха и той докосна с лакти коленете си.

— Четири… — каза той и се отпусна по гръб на килима.

Пенисът му, с големината на палец, сочеше тавана. Вдигащият се гръб го скри от погледа й.

— Пет… — каза той и отново легна.

Тя внимателно пристъпи встрани. Още една стъпка. Измъкна се иззад плъзгащата се врата и клекна.

— Осем… — каза Арнолд и се отпусна назад.

Гърбът му се притисна в килима. Пое дълбоко въздух и го задържа в гърдите си. Мускулите на стомаха му се свиха. Пенисът му се разклати. Отново седна. Линда безшумно се приближи. Лактите му докоснаха коленете.

— Девет…

Тялото му тръгна назад и мократа му коса докосна бедрата на Линда, която с усмивка се надвеси над него. Очите му се ококориха, устата му зейна учудено.

Линда запуши устата му с лявата ръка и натисна с все сила главата му в пода, като по този начин блокираше и сключените зад тила му ръце. С дясната си ръка заби ножа в корема му, точно над пъпа. Коленете му хвръкнаха нагоре. Той успя да измъкне ръцете си и посегна да хване китката на Линда, но тя изтръгна ножа и го вдигна високо във въздуха. Той се опита да сграбчи ножа, но острието му се вряза в китката на дясната му ръка, разпра кожата и отново се заби в корема му. Бликна струя кръв и изпръска лицето на Линда. Арнолд се вкопчи в китките й. Ръката му беше хлъзгава и трепереше, но хватката беше достатъчно силна, за да попречи на Линда да измъкне ножа. Тогава тя с все сила го завъртя. Ръката, с която притискаше устата му, заглуши крясъка му и пръстите му се разтвориха. Линда издърпа ножа.

Тялото му се гърчеше на пода и той размахваше ръце неспособен да я спре. Тя забиваше ножа и броеше: осем, девет, десет, единадесет. Когато преброи до двадесет, ножът се вряза във врата му и остана там. Линда изтри следите пръстите си в якето.

Беше напълно изтощена. Изправи се и свали якето, което беше напоено с кръв. Беше свършило добра работа — по дрехите й нямаше капчица кръв. Тя взе хавлията на Арнолд и избърса кръвта от бедрата, коленете и ръцете си. По кожата й останаха ръждиви петна. Погледна се в огледалото. Цялото й лице беше изпръскано. Перуката й също. Изчисти ги колкото можа.

Ослуша се на вратата и не чу нищо. Открехна я и огледа коридора. Нямаше никой. От долния етаж се дочуваше разговор на мъж и жена.

Линда изтича в банята. Вътре беше топло и влажно. Горният край на огледалото все още бе изпотен от къпането на Арнолд. Тя затвори вратата. Изми с вода и сапун кървавите следи. Избърса се с мек бял пешкир.

Когато свърши, се спусна безшумно по стълбището. Гласовете явно идваха от кухнята. Във всекидневната нямаше: никой. Линда отвори плъзгащата се врата и излезе в градината.

Прекоси моравата с наведена глава и триейки чело, за да скрие лицето си от съседите или от някой случаен минувач. Отпусна ръка чак когато стигна до улицата.

На отсрещния тротоар някакво хлапе въртеше бясно педалите на трициклета си и отмина, без да се обърне.

Изникна кола. Линда извъртя глава, докато отмине. След това се почеса по слепоочието, за да не може шофьорът да зърне лицето й в огледалото за задно виждане.

Сви в следващата пресечка, където беше паркирала колата на родителите си. Вътре беше горещо като в пещ. Нажежената седалка опари краката й, но Линда се усмихна напук на болката, защото в този миг в джоба й прошумоля хартия.

Писмото на Тони.

С новия адрес на Тони.

17

Дани седна и по кожата й се стекоха струйки пот и плажно масло. Тя се протегна, наслаждавайки се на лекия следобеден ветрец.

Джак лежеше на шезлонга до нея и сякаш спеше. Беше сключил ръце зад врата си. Гърдите му бавно се вдигаха и отпускаха и кожата му блестеше под къдравото му руно. В пъпа му се беше образувала малка локвичка, която се клатушкаше и проблясваше на слънцето в такт с дишането му.

Дани се изкушаваше да го погали. Но реши, че няма да е зле да поспи след толкова безсънни нощи. Тя овладя порива си, стъпи на хладния цимент и се изправи. Тръгна бавно, вдишвайки дълбоко свежия въздух. Опитваше се да не обръща внимание на гъделичкащите капчици, които пълзяха по нагорещеното й тяло.

Отиде до плиткия край на басейна, седна и провеси крака към водата. Когато водата обгърна глезените й, Дани изохка. Беше двадесет и пет градуса, а й се стори направо ледена. Когато посвикна, Дани внимателно се спусна на дъното. Водата стигаше до кръста й. Направи няколко крачки напред, скърцайки със зъби, докато водата бавно пълзеше към раменете й. Обикновено си спестяваше това терзание, като скачаше направо във водата. Сега обаче не искаше да смути съня на Джак.

Какво ли не съм готова да направя за него, помисли си с усмивка тя.

След малко водата вече й се струваше приятно прохладна. Откъсна крака от дъното и заплува безшумно. Стигна до другия край на басейна и се канеше да се обърне обратно, когато видя, че Джак се изправя.

— Ти си буден!

— Кой би могъл да спи при такова пляскане?

— Не съм издала звук.

Той се засмя.

— Изобщо не съм заспивал.

— Изобщо?

— Доколкото знам, не.

— Хм!

Дани протегна ръка и се хвана за трамплина. Надигна се, хвана се и с другата ръка и увисна така — наполовина навън, наполовина във водата.

— Хайде да се състезаваме!

— Ти винаги побеждаваш.

— Ти не би искал да губя, нали?

— Би било по-възпитано от твоя страна.

— Искаш ли да се хванеш с една ръка за гърба ми?

— Не може ли и с двете?

Той стана от шезлонга и тръгна към трамплина.

— Ще се удавя.

— Аз ще те спася.

— Сигурно ще ти е приятно.

— Вероятно.

Трамплинът затрепери под стъпките му. Дани залюля тяло и се премести на противоположната му страна.

Джак седна и провеси крака. Наведе се и се вгледа в Дани.

— Много си красива, когато си мокра.

— Благодаря. А когато съм суха.

— Грозна си като смъртта.

— Колко си любезен.

Той я погъделичка с пръстите на краката си под мишниците.

— Изверг! — изкрещя тя.

Джак се разсмя.

Данисе набра, подпря брадичка на трамплина и му се озъби. Той я погали по главата.

— Кротко, момиченце, кротко.

— Ти ще ми паднеш!

— О, с удоволствие.

— На никой, който е посмял да ме гъделичка, не му се е разминало!

— Аз нямам гъдел.

— Ще съжаля-я-ваш! — пропя тя.

Отблъсна се с колене от трамплина и цопна по гръб във водата. Издиша въздуха през носа си, изплува на повърхността и запляска с крака.

— Падна ли ми!

— Ти си ужасна! — прихна той и вдигна високо изпръсканите си крака. — Водата е ледена!

Той се обърна, подпря се на длани и колене и надникна надолу.

Дани се отблъсна от водата и се вкопчи в трамплина. Вдигна крака и обгърна с тях дъската.

— Сега наравно ли сме? — усмихна се тя на Джак.

— Наравно.

Той легна по корем и я целуна.

— Между нас май има нещо — каза той.

Дани кимна.

— За теб не знам, но на мен ми се струва, че е дъската на трамплина.

Той я целуна отново.

— Ще скочиш ли? — попита тя.

Той тъжно въздъхна.

— Съжалявам, но трябва да изляза.

— Ще излизаш?!

— Съжалявам. Исках да ти кажа по-рано, но… По дяволите, изобщо не ми се иска.

— Ами недей тогава.

— Налага се.

— Аз пък размразих две пържоли. Мислех да си направим скара и после…

— Канен съм на вечеря.

— О-о.

Дани пусна краката си, падна във водата и заплува към другия край на басейна. Излезе, мина по цимента, оставяйки мокри следи подире си, и седна на шезлонга. Взе кърпата си и започна да се бърше.

Джак седна с лице към нея.

— Много съжалявам.

— Няма нищо — каза тя. Мекият пешкир приятни галеше лицето й. — И кой е щастливият сътрапезник?

— Не я познаваш.

— Значи е „тя“?

— „Тя“ е.

— Надявам се, че е сестра ти.

— Мисля, че дамата ревнува.

— Да нямаш любовна среща?

Джак кимна, наведе се и обгърна с ръце коленете си.

— Имам една приятелка.

— О, Боже! — промърмори Дани.

— Казва се Марго. Работи като секретарка. Запознахме се преди година и оттогава се срещаме доста често.

— Това сериозна връзка ли е?

— Тя я приема дори прекалено сериозно.

— А ти?

Джак изтри капчица пот от носа си.

— Случи се нещо странно. Започнах работа при една много специална жена и загубих интерес към Марго. Без да се усетя, се влюбих в тази жена. Но тя ми беше началничка, затова не се издавах и продължих да се срещам с Марго.

Думите му смекчиха ужаса, обзел Дани. Тя отиде до неговия шезлонг и седна до него. Той разтри кожата на врата й.

— Както и да е, всичко стана много бързо. Марго все още си мисли, че ходя с нея.

— Тя не знае ли за мен?

— Не съм се чувал с нея от вторник. Тогава се уговорихме за днешната среща. — Ръката му се плъзна надолу по гърба й. — И изведнъж, на другия ден — бух! Всичко се промени.

— А аз дори не знаех, че си имаш приятелка.

— Сигурно се е побъркала да ме търси през последните няколко дни.

— Трябваше да й се обадиш.

— Знам. Но никак не ме бива да се справям с неприятни ситуации. Освен това смятам, че е честно да й го кажа в очите.

— И довечера ще й кажеш за мен?

— Такъв е планът.

— Това е ужасно.

— Предпочиташ да не й кажа ли?

— Напротив!

— Ще го направя. Но след вечерята. Не ми се иска да й развалям апетита.

— След това ще се върнеш ли?

— Може да е късно.

— Ще те чакам.

Дани го целуна за довиждане на вратата.

— Желая ти успех — каза тя.

Той направи отвратена физиономия.

— Защо не дойдеш с мен?

— Би било просто очарователно!

— Е, до скоро тогава.

— Нали няма да закъсняваш?

— Ще гледам да се върна най-късно до полунощ.

— Добре.

Той тръгна. Дани затвори вратата. Понечи да сложи веригата, но се отказа. Ако Джак закъснее, няма да може да влезе.

Аз ще му отворя, размисли тя и все пак сложи веригата.

А може и да не се наложи.

Полунощ. Вечерята не може да продължи повече от час-два. Джак спомена, че резервацията е за осем часа. Какво ли смята да прави от десет нататък? Кога все пак възнамерява да й каже новината? Веднага след вечеря ли? Или след… Само още веднъж, заради доброто старо време.

Отврати се от самата себе си. Как можеше да си помисли подобно нещо? Само пълен идиот би преспал с жена, преди да й бие дузпата. Не беше в стила на Джак. Но бе напълно възможно да я прегърне, за да я утеши, след като й е казал, прегръдката да доведе до още и още ласки, докато най-сетне, в ръцете на Марго, да реши, че все пак не иска да я изостави.

Тази мисъл я ужаси. Облегна се на вратата с разтуптяно сърце и пресъхнали устни.

Да изгуби Джак толкова скоро…

Какво, по дяволите, си мисли? Довечера другото момиче ще трябва да понесе загубата, не аз.

Горкото момиче. Божичко, горкото момиче.

Дани си пое дълбоко дъх и разтреперана се отдалечи от вратата. Когато влезе в кухнята, коленете й се подгъваха.

Всички тези терзания са напълно безполезни.

Деветдесет процента от човешките тревоги са излишно късане на нерви за неща, които никога не се случват.

Ами останалите десет процента?

Майната им.

Моля те. Само още веднъж. Заради доброто старо време.

Погледна към часовника. Сега е само пет. До полунощ остават цели седем часа.

Ще отида на кино, реши тя. На два поредни филма. Веднага след като вечерям.

Идеята й се стори добра и повдигна духа й. Взе чаша от шкафа, напълни я с лед и си наля водка с тоник.

Някои жени ядат, за да се успокоят. Други си купуват нови дрехи. А Дани бе открила от многогодишния си опит, че нищо не й помага толкова добре, колкото една разходка до най-близкото кино. Беше си приключение. Колкото и често да ходеше, колкото и тъпи да бяха понякога филмите, всеки път изпитваше облекчение.

Отпивайки от питието си, Дани заобиколи бара, седна на една от високите табуретки и отвори вестника на развлекателната страница. Погледът й се плъзгаше по обявите и рекламите и търсеше познатите й кина.

Вече беше изгледала повечето филми, които се въртяха в близките кина. Изведнъж забеляза две прожекции в „Кървър Сити“ — „Нашествието на зомбите“ и „Среднощен убиец“. За първия дори не беше чувала, но един приятел от старата й служба бе работил в „Среднощен убиец“.

Обади се в киното. „Нашествието на зомбите“ започваше в седем, така че имаше два часа е вечеря, да се преоблече и да стигне до киното.

Тя остави чашата си и погледна към кухнята, където беше оставила да се размразяват двете пържоли. Стомахът й се сви при мисълта за отсъствието на Джак и срещата му с Марго.

— Размразихте ли се, милички? — попита тя.

Слезе от табуретката и отиде до кухненската маса. Натисна с пръст едната пържола. Той потъна в студеното месо.

— Изглежда, че да.

Нищо нямаше да им стане до другия ден, но Дани беше гладна и й се ядеше месо.

Тя остави едната пържола в хладилника, мина покрай бара, взе си чашата и излезе на терасата. Оставаше й час и половина — достатъчно време, за да пусне скарата. Ще се изкъпе и облече, докато въглищата се разпалят.

Отдръпна скарата от стената. Наведе се и отвори вратичката. Посипаха се въглени и изцапаха ръцете й. Дани изтупа пепелта от дланите си, вдигна капака и извади почернялата решетка. По дъното на скарата беше останала пепел от миналия път. Тя взе машата и събра на купчинка остатъците от въглищата и пепелта. Може би щяха да са достатъчни за една пържола, но не й се искаше да рискува. Дани вдигна торбата с брикетите и сипа още малко. Те изтрополиха и се търкулнаха по ламарината. Дани отново събра всичко на купчинка с машата.

Кибритът беше до кутията с течност за разпалване на въглища. Кутията беше тежка, пълна почти догоре. Дани остави кибрита настрана и дръпна червения пластмасов капак на кутията. Започна да полива въглените. Новите брикети лъснаха, а старите почерняха.

— Дани?

Ръката й подскочи.

Тя остави кутията и рязко се обърна.

Той беше пред къщата. Стоеше облегнат на портата с усмивка на бледото си мъртвешко лице.

— Тони — отрони се от устните й.

18

— Какво правиш? — попита той.

Загубила ума и дума, Дани вдигна кутията с течността.

— Скара?

Тя кимна.

— Може ли да поговорим?

Той се пресегна и вдигна резето. Портата зейна.

Дани облиза пресъхналите си устни.

— По-добре да си вървиш, Тони.

Той изглеждаше обиден.

— Няма да ти преча. Обещавам. Просто исках да поговорим за минутка.

Той тръгна към нея. Тя кимна и се опита да се усмихне, съзнавайки, че не може да го накара да си тръгне.

Той се приближаваше, гледайки я изпод вежди.

Тя никога не се появяваше с тези бански пред хората. Оскъдните яркооранжеви парцалчета от полупрозрачна найлонова материя се крепяха на няколко плетени връзки. Искаше й се да може някак да прикрие голотата си, но не биваше да се показва уязвима пред Тони. Тя остави кутията и събра цялата си воля, за да не скръсти ръце пред гърдите си. Вдигна чашата си и отпи.

— Е, Тони… — гласът й трепереше. Тя пое дълбоко дъх и каза по-уверено: — Мисля, че се разбрахме за идната събота.

— Знам. Много съжалявам, че ти губя времето. Лошото е, че тук още нямам никакви приятели и…

Нищо чудно, помисли си Дани.

— И не исках да бъда сам. Не и тъкмо сега.

Вдигна към нея угрижени, пълни с молба очи.

— Случило ли се е нещо?

— Аз… аз току-що научих… че майка ми е починала.

— О, Боже. Съжалявам.

Тя пристъпи напред и го хвана за ръката. Заведе го до един от шезлонгите.

— Ела, седни.

Той се намести и заби поглед цимента.

— Какво да те почерпя? Бира?

— Добре.

Тя се втурна в къщата, грабна една кутия „Курс“ от хладилника и изтича в градината. Дани взе чашата си и отиде при него, а той дори не вдигна очи. Подаде му бирата. Седна с лице към него. Кокалестите му пръсти забарабаниха по кутията. Тони я завъртя и я гледаше, без да пие.

— Тя болна ли беше?

Той поклати глава.

— Станало е внезапно. Инфаркт. Татко каза, че както си миела чиниите, изведнъж се свлякла на колене. Починала, преди да дойде линейката.

Той сви рамене и отпи от бирата си.

— Това е ужасно, Тони.

— Поне… поне не се е мъчила. Искам да кажа, че така е по-леко, отколкото да боледуваш дълго.

— А-ха — измърмори Дани.

И двамата й родители бяха живи, но можеше да си представи болката от загубата на близък. Стана й мъчно за Тони.

— Много ли бяхте близки?

— Доста се карахме. Не искаше да ме пусне да дойда тук.

— От Ню Йорк ли си?

— Да, от Клеймор.

— Ще заминеш ли за погребението?

— Мисля, че не. Татко предложи да ми плати билета, но… какъв е смисълът?

Той се вторачи в бирената кутия с изтерзан вид.

— Слушай, обичаш ли пържоли?

— Естествено.

— Тъкмо съм размразила една повече. Искаш ли да останеш за вечеря?

— Не мисля, че на Джак ще му е особено приятно.

— Той няма да вечеря с нас.

— Няма ли? — Тони притеснено сви вежди. — Да не е станало нещо?

— Поканен е навън. Ще се върне по-късно.

Около полунощ.

Моля те, заради доброто старо време.

— Искаш ли да запалиш скарата, докато аз се поизмия?

— Да запаля скарата?

— Да. Нали знаеш как?

— По-добре ти да го направиш.

— Много е просто. Трябва само да…

— Не, не мога. Съжалявам. Ако искаш, ще си тръгна, но не мога да го направя.

— Добре тогава.

— Извинявай.

— Няма нищо.

— Веднъж жестоко се изгорих. Затова.

Той вдигна крачола на черния си панталон до коляното. На кожата от вътрешната страна на прасеца му имаше голям розов и набръчкан белег.

— Виждаш ли?

— Аз ще я запаля — повтори Дани.

Той стана и тръгна след нея, но стоеше настрана, докато Дани поливаше брикетите с течността за разпалване.

Тя драсна клечка кибрит.

— Внимавай! — извика Тони.

Аз съм свикнала — увери го тя и приближи пламъчето до въглищата. Подпали купчинката от няколко страни и скоро огънят забумтя. — Това трябва да е достатъчно.

Тя взе решетката и я закрепи на мястото й. Почернялата мазнина засъска и запуши.

Дани се обърна към Тони.

— Готово. Ако искаш, вземи си още една бира. В хладилника има достатъчно. Аз ще се върна след няколко минути.

— Добре.

Дани кимна и тръгна. Мина през терасата на всекидневната, затвори плъзгащата се врата след себе си, но не я заключи, за да може Тони да си вземе бира от кухнята.

Надяваше се, че няма да направи нищо повече.

Беше в такова състояние, че вероятно щеше да се държи прилично.

Ала не можеше да му се довери изцяло. Щом влезе в спалнята, Дани натисна бутона за заключване. Дръпна плъзгащата се врата на терасата, заключи я и дръпна завесите.

На път за банята Дани хвърли поглед към огледалото. Оранжевото долнище на банския едва успяваше да прикрие окосмението й, тънките връвчици минаваха през голите й хълбоци и крепяха почти символичното триъгълно парченце отзад. Господи, как допусна Тони да я гледа този вид! С горнището на банския нещата стояха още по-зле.

Хлапето си е напълнило очите.

Но поне се държеше прилично.

Засега.

По дяволите, та нали е починала майка му! Видът й би трябвало да е последното нещо, което да го вълнува в този момент.

Влизайки в банята, Дани развърза връвчиците и съблече банския. След това се покатери във ваната.

Десет минути по-късно Дани излезе от стаята си, облечена с бели джинси и червена копринена хавайска риза. Тръгна по коридора, чудейки се дали има време да сготви ориз. Времето течеше. След час трябваше да тръгва. Освен ако не се откажеше от киното. Не. Ако не отиде, няма начин да се отърве от… До нея рязко се отвори врата. Дани се дръпна и за малко не удари главата си.

Тони, който излизаше от банята за гости, отскочи назад.

— Божичко, Тони!

Той нервно се изсмя.

— Уплаши ме.

— Така ли?

Дани притисна с ръка разтрепераната си гръд и с мъка преглътна.

— Надявам се, че нямаш нищо против — каза той. — Трябваше да… Нали разбираш.

— Нали затова служи.

Когато Тони излезе от банята, коридорът сякаш се стесни. Дани се почувства като в капан. Обърна се и тръгна, подпирайки се с една ръка в стената. Тони вървеше редом с нея. Дани се задушаваше, но се удържа да не се втурне напред. Още няколко крачки. Само няколко крачки. Когато минаха покрай всекидневната, светлината, която нахлуваше от нея, и широкото отворено пространство освободиха част от напрежението й. Вече отново можеше да диша, но все още бе притеснена от присъствието на Тони в къщата й.

Той не трябваше да влиза тук.

Особено когато го няма Джак.

— Взе ли си още бира? — попита тя.

— Да, благодаря.

— Хайде да видим какво става с огъня.

Тони избърза напред и отвори плъзгащата се врата. Кога то Дани мина покрай него, той направи крачка напред и се потърка в тялото й. Тя се престори, че не е забелязала. Най-после беше навън.

Дани се приближи до скарата и забеляза, че краищата на брикетите са посивели. Тя сложи ръка над скарата. Беше се нагорещила, но не достатъчно.

— Почти сме готови — каза тя. — Искаш ли салата?

Тони поклати плешивата си глава.

— Бих направила ориз, но няма време. Трябва да излизам.

— Къде отиваш?

— Трябва да видя няколко филма.

— Ще ходиш на кино? — Малките му очички се разшириха. — Може ли да дойда с теб?

Дани успя да не се намръщи.

— Моля те! Аз ще купя билетите.

— Няма нужда.

— За мен това ще е удоволствие. Наистина! Толкова много ти дължа.

— Ти сигурно вече си гледал тези филми.

— Кои?

— „Нашествието на зомбите“ и „Среднощен убиец“.

— Ах! Кога са ги пуснали?

— Мисля, че вчера.

— Господи, откога мечтая да видя „Среднощен убиец“!

Тони държеше той да я закара.

— Не, няма нужда — каза Дани, докато излизаха от къщата. — Ще отидем с моята кола.

— Хайде. Много е забавно. Някога возила ли си се в катафалка?

— Не и ще гледам да отложа, доколкото е възможно това приключение.

Тя се засмя на шегата си. Но не и Тони. Майка му току-що беше починала. Дани се изчерви от неуместната си реплика.

— Както и да е — добави тя. — Това чудовище сигурно гълта бензин като ламя.

— Така си е — призна той.

Дани се качи на фолксвагена си, пресегна се през седалката и отвори на Тони.

— Как ти хрумна да купиш катафалка?

— Защото хората се плашат.

— А ти не се ли плашиш?

— Това е половината от удоволствието. — Той обърна лице към нея. — Знаеш ли, произведена е през петдесет и втора година. Разнасяла е трупове цели десет години, преди да се родя. Направих изчисление: дори да е пренасяла само по два на седмица, това прави над три хиляди мъртви за тридесет години. Представяш ли си толкова много трупове?

— Предпочитам да не си представям.

— Отзад имам и ковчег. Много е хубав, от махагон. С копринена тапицерия и всичко останало. Понякога спя в него.

— Прекрасно.

— Вярваш ли в духове?

Дани сви рамене.

— А аз вярвам. Понякога ги чувам, докато карам.

— Стига, Тони.

— Пъшкат и стенат.

— Фантазираш.

— Не, честна дума. А веднъж, посред нощ, някаква ръка ме докосна по врата. За малко да катастрофирам. Но когато погледнах назад, нямаше никой.

— Стига, Тони. Говоря сериозно. Не искам да те слушам. Ако продължаваш, ще обърна назад и това ще е краят на киното.

— Просто си мислех, че ще ти е интересно — намуси се той.

— Някой друг път, става ли?

— Добре.

Той се извърна напред и скръсти ръце на гърдите си.

След малко, за да наруши мълчанието, Дани го попита кой е любимият му филм.

Тони веднага се оживи.

— „Тексаското клане“ е най-любимият ми.

— И моят.

— Наистина ли?

— Да.

— Не беше ли страхотно, когато убиецът наниза онова момиче на куката за месо?

— Ужасно. Имах чувството, че куката минава и през мен.

— Ами оня старец с чука.

— Уф!

Дани откри, че разговорът я забавлява. Докато караше по „Кресънт Хайтс“ към „Пико“ обсъдиха и други филми на Хупър. Скоро заговориха и за филмите на Крейвън, Ромеро, Кроненбург, Карпентър. Спомняха си най-интересните сцени и Дани обясняваше как са направени специалните ефекти.

— Ами сцената в банята в „Очите на маниака“?

— О, гледал ли си го?

— Четири пъти — отвърна Тони. — Как направихте оня номер с ръжена?

— Използвахме манекен.

— Тялото изглеждаше като истинско.

— Да, направихме гипсова отливка по тялото на Джени. Техниката е същата като при изработването на главата. Изработване калъпи по цялото тяло.

— На голо?

— Да.

Тя си помисли за Ингрид.

— А какви бяха червата.

— Истински.

— Човешки.

— Не, свински. Купуваме ги от кланицата.

Той поклати глава.

— Занимаваш се с такива работи, а не ти е приятно да слушаш за катафалката ми.

— Така е. Не искам.

— Каква е разликата?

— Във филмите нищо не е истинско.

— Ами червата?

— Не го правя за удоволствие, а по необходимост. Освен това с тия неща обикновено се занимава Джак.

— Аз не бих се притеснявал.

— Сигурна съм. Както и да е, ето къде е разликата, филмите са измислени. Джени Бейлър в действителност не беше прободена с ръжен. Когато свършиха снимките, тя си отиде вкъщи, а не в моргата.

— Да, обаче публиката направо умря от страх.

— Това е просто игра на въображението. В момента на прожекцията хората вярват, че всичко става наистина, но дълбоко в съзнанието си знаят, че това не е така.

— И затова не ги е страх чак толкова много.

— Те се преструват, че ги е страх.

— Затова действителният живот е по-интересен — каза Тони и я погледна предизвикателно.

— Кое е интересно, да пробождаш хората с ръжен ли?

— Не, да ги плашиш. Аз не съм наранил никого. Просто обичам да им изкарвам ангелите. Ти никога ли не си го правила?

— Няколко пъти съм изскачала от тъмното и съм викала „Бау“.

— Не е ли страхотно?

— Понякога е забавно.

— Не те ли кара да затрепериш от възбуда? Когато се спотайваш в мрака и дебнеш жертвата си?

Дани сви рамене.

— Аз пък се побърквам — каза Тони.

— Хора разни — заключи Дани и паркира колата на едно празно местенце до тротоара. Погледна часовника си. — Имаме само пет минути.

Насочиха се към касата и Дани бръкна в чантата си.

— Аз ще купя билети — каза Тони с нетърпящ възражения глас.

Дани се намръщи. Съмняваше се, че Тони има много пари, а и не искаше да се чувства задължена. От друга страна, ако откажеше, щеше да го обиди. Мъжете са толкова честолюбиви.

— Добре — каза тя и успя да се усмихне. — Но аз ще купя пуканките.

— Става.

Господи, помисли си тя, започва да заприличва на любовна среща.

19

С по пакетче пуканки и картонена чаша кола ръце двамата тръгнаха към входа на салон три. Над вратата висеше надпис: „Зомби“.

Макар че бе събота вечер, салонът не беше претъпкан. Вмъкнаха се в един от предните редове, минавайки странично покрай коленете на двама влюбени.

— Тук ли? — попита Тони.

Дани поклати глава. Не й се искаше да пречат на разположилото се зад тях семейство, въпреки че се ядоса на родителите. Бебето в ръцете на жената едва ли щеше да разбере нещо от насилието и кървищата във филма, но другите две деца бяха по-големи.

Дани огледа публиката и забеляза още много деца. Не беше необичайно, но това всеки път я влудяваше.

Докато сядаха, светлините започнаха да гаснат. На екрана светна реклама на вестник „Лос Анджелис Таймс“, после се появи надпис: „Не използвайте тъмното за тъмни цели.“ Първите няколко пъти, когато го видя, надписът й се беше сторил забавен. Дани промуши сламката през картонената капачка на чашата.

Ръката на Тони се облегна до нейната. Дани леко се измести настрана и отпи от колата.

По време на кинопрегледа момче и момиче влязоха в предния ред. Момчето седна пред Дани. За миг главата му засенчи част от екрана. След това момчето се наклони на една страна и прегърна през раменете момичето, което седеше пред Тони. Казаха си нещо шепнешком и се целунаха. Дани се усети самотна. Ако беше с Джак…

„Нашествието на зомбите“ започна. Заглавието светна за миг на екрана, но останалите надписи бяха отрязани. Лош знак. Млада тъмнокоса жена вървеше през гробището. Беше нощ. Облечена бе дълга бяла нощница и носеше букет цветя. Сцената се стори позната на Дани. Жената се наведе да положи букетчето си върху някакъв гроб и в този миг от пръстта изникна ръка и я хвана за гърлото. Задърпа я надолу. Земята се разтвори и от нея се надигна полуразложил се труп, който зина с уста да я захапе.

— Тия зъбки да не си ги отмъкнал от трупа на Стенли? Уф! Не знам за вас, момчета и момичета, но аз по-скоро бих целунала крастава жаба! Този тук явно няма да се превърне в прекрасен принц.

Това беше страшният глас на Ливония — толкова ужасен, колкото и прозрението, осенило Дани в този миг. Ливония — съблазнителната вампирка, която водеше предаването „Матине на чудовищата“. Всяка неделя следобед. В четири часа. Шести канал.

— Ето тук има едно сладурче, в което с наслада бих впила зъби.

— По дяволите — промърмори Дани.

— Моля? — наведе се към нея Тони и лакътят му отново докосна нейния.

— Тая боза вървеше по телевизията миналия месец.

— По телевизията ли?

— Под името „Смъртоносно ухапване“. Водеше го Ливония.

— Наистина ли?

— Номер на разпространителите — каза тя.

Чувстваше се излъгана и бясна. Такова разочарование. И то тъкмо когато Джак така изненадващо я напусна и й се изтърси Тони… Тя въздъхна.

Поне следобедът мина добре.

Дани се отмести настрана от Тони, скръсти крака и зарови пръсти в пакетчето с пуканки. Опитваше се да следи филма. Озвучаването беше отвратително, мърдащите устни изпреварваха говора. И дори когато героят изчезнеше от екрана, думите му отекваха след него, — сякаш записът бе направен в пещера.

Сюжетът беше страшно скучен. Когато вървеше по телевизията, единственото поносимо нещо бяха прекъсващите филма реклами и саркастичните реплики на Ливония. Сега Дани се забавляваше, като се мъчеше да си спомни забележките на Ливония и да измисля свои собствени.

Ако бяха тук заедно с Джак, щяха да измислят забавни реплики и да си прекарат чудесно, независимо от тъпия филм.

Изведнъж Дани с изненада установи, че откакто бяха станали любовници, двамата с Джак нито веднъж не бяха ходили на кино. По-рано често посещаваха различни дневни прожекции, но това бе част от работата им. Но не бяха стояли хванати за ръце в тъмното, като младежите.

Може да отидат на кино още утре вечер, помисли си Дани.

В автокино. Би било прекрасно! Насред полето. Ще гледат някой филм, за който пет пари не дават. Защото когато ходиш на автокино, не можеш да следиш филма дори да не си от най-щурите. А на Дани й се щурееше. И то много.

Ще си вземат одеяло.

Тя ще облече пола.

Отдала се на полета на въображението си, Дани усети как се разгорещява, как сърцето й ускорява ритъма си, как зърната на гърдите й се втвърдяват под милувката на ризата й. Джинсите се притиснаха в чатала й като погалване от дланта на Джак.

Господи!

Тя бързо се надигна от стола и погледна към Тони, обезпокоена, че може да е почувствал възбудата й.

Той се извърна към нея и вдигна вежди.

Тя се насили да се усмихне.

— Харесва ли ти филма?

— Отвратителен е.

— Твърде щедра оценка.

— Няма значение. Приятно ми е, че съм тук.

— Добре. Радвам се.

Той впи поглед в очите й.

— Беше много мило от твоя страна, че ми разреши да дойда.

— Няма за какво да ми благодариш.

Погледът му я караше да се чувства неловко. Тя се обърна напред. Той не откъсваше очи от нея. Дани обра последните пуканки и ги налапа, забила поглед в екрана. Опитваше се да не му обръща внимание. Извади салфетка от джоба на ризата и изтри устните и ръцете си. После я смачка и пусна в пликчето от пуканките. Главата на Тони все още беше извърната към нея. Дани изпи последната глътка кола и най-сетне го погледна.

— Изпускаш филма.

— Толкова си красива.

Думите му я накараха да изтръпне.

— Благодаря — каза тя.

На устните му заигра усмивка и той най-сетне завъртя глава. Дани пое дълбоко дух, за да се успокои. Наведе се и остави чашата и пликчето на пода. Когато се изправи, раменете й се блъснаха в протегнатата ръка на Тони. Дани трепна при допира, но си наложи да запази самообладание.

— Моля те, Тони.

— Уплаших ли те? — попита той и погали рамото й. Копринената риза зашава върху кожата й.

— Не сме дошли тук за това. Моля те.

— Защо?

— Аз си имам приятел.

— За Джак ли говориш? — Дланта му продължаваше да я гали.

— Да.

— Но той не е тук.

— Няма значение. Махни си ръката.

Ръката не помръдна.

— Не ме ли харесваш?

— Тони!

Ръката се вдигна, премина над главата й и се настани на облегалката между седалките.

— Благодаря ти.

— Не исках да те обидя — жално измънка той.

— Знам.

Момчето пред Дани се извърна намръщено назад.

— Извинете — прошепна тя.

Момчето се обърна и прегърна приятелката си.

Тони скръсти ръце на гърдите си и се вторачи в екрана.

— Всичко е наред — прошепна Дани. — Не се засягай.

Той кимна едва-едва, но не я погледна. Премигна. От ъгълчетата на очите му бликнаха сълзи и оставиха блестящи дири по страните му. Той подсмръкна и ги изтри.

Дани протегна ръка и го потупа по коляното.

Той свали поглед към ръката й. Дани я обърна с дланта нагоре и ръката на Тони се притисна в нейната. Тя леко я стисна.

— Приятели ли сме? — попита тя.

— Да.

Тя задържа за миг дланта му, стисна я за последен път и скръсти ръце скута си. Направи голяма грешка, че го взе със себе си. Вярно, че той се натискаше, но тя можеше да му откаже. Искаше се само едно категорично „не“. А вместо това тя допусна да се подведе от съжалението си към него.

Ядоса се. На себе си. Използва смъртта на майка си, за да се вмъкне в живота й. Не беше честно.

Трябваше още отначало да се вслуша в съвета на Джак.

Храни куче да те лае.

А тя какво направи? Нахрани го. Много умно. Мислеше си, че ще постигне повече с добро. А сега това ненормално хлапе си въобразява, че може да й стане гадже.

А тя се чувства ужасно, че се налага да го отблъсне.

Просто прекрасно.

На екрана цяла орда страховити трупове опустошаваше някаква сграда с апартаменти — разбиваха врати, измъкваха обезумелите от страх жертви от скривалищата им в гардероби и бани, изпод леглата, изтръгваха ръцете и краката им и разкъсваха плътта им.

Различаваше се от телевизионното шоу на Ливония. Повечето от ужасиите бяха изрязани от телевизионния вариант.

На екрана се появи стаята на главната героиня Елизабет. Тя бързаше да затисне вратата с някакво бюро, без да знае, че един от зомбите вече е проникнал в банята й.

Филмът бе към края си. Дани потръпна от ужас. В почивката между двата филма ще трябва да погледне Тони в очите на светло. Какво ще му каже?

Кажи му, че трябва да отидеш до тоалетната и остани там до края на почивката.

Това би било проява на малодушие.

Зомбито блъсна вратата на банята. Заклатушка се към Елизабет. Тя натискаше бюрото, без да го забелязва.

Ужасен грим. Лицето на зомбито повече приличаше на панаирджийска маска. Независимо от това публиката примираше от страх.

До паузата оставаха само няколко минути. Дани изтри изпотените си длани в панталона.

Просто му обясни колкото се може най-любезно, че много цениш приятелството му и…

Зомбито протегна ръка. Полуразложените му пръсти почти докоснаха брата на Елизабет…

Очарована си, че те намира за привлекателна, но…

Тони се хвърли напред, изръмжа, оголи изкуствените си зъби и впи пръсти във врата на момичето от предния ред.

20

Момичето изпищя.

Елизабет изпищя.

Хората в салона се разскачаха с ужасени викове.

Приятелят на момичето скочи. Дани хвана ръката на Тони и я издърпа от врата на момичето.

— Пусни я! — извика тя.

Тони се помъчи да се отскубне, но Дани го задържа, докато момчето прескочи седалките.

Момчето се блъсна в Дани, коленете му се забиха в бедрата й, а лакътят му профуча край бузата й. Стисна с едната си ръка главата на Тони, завъртя я и стовари юмрук в лицето му. Дани се опита да го спре, но не успя. Юмрукът му бързо и с все сила се забиваше в Тони, сякаш момчето се опасяваше, че няма да му стигне времето. Страшен, покъртителен вой се изтръгна от гърдите на Тони.

— Стига! — изкрещя Дани.

Тя впи пръсти в гъстите мазни коси на момчето и го задърпа. Главата му политна назад, последвана от тялото, и той се стовари с цялата си тежест върху Дани. Тя го блъсна. Той се удари в облегалката на предната седалка и изохка, когато ръбът се вряза в ребрата му.

Лампите в салона светнаха.

Момчето се опитваше да отскубне краката си, които се бяха оплели в нейните. Дани го риташе. Най-сетне момчето успя да прескочи седалките и да се върне в своя ред.

Някакъв едър брадат мъж с вратовръзка грубо сграбчи момчето за яката и го задърпа нагоре.

— Разкарай се оттук!

— Ама…

— Мърдай! И повече да не съм те видял тук!

Шепнейки ругатни и поглеждайки свирепо към Тони, момчето последва приятелката си към края на реда. Кога: стигнаха до пътеката, то се обърна.

— Шибан, шантав психопат!

Двамата излязоха от салона. Всички зрители обърнаха погледи към Дани и мъжът с вратовръзката.

— Вие също! — изръмжа той. — Напуснете салона!

Дани чак сега погледна към Тони. Той лежеше в странна поза на седалката, с разперени ръце и крака и приличаше на смачкан паяк. Дишаше тежко. Главата му висеше на една страна. Отвсякъде се стичаше кръв — от отворената му уста, от цепнатите устни, от ноздрите, от раните и драскотините по лицето. Момчето явно е имало пръстен на ръката, едното око на Тони бе почти затворено от голям оток.

Дани го гледаше ужасена. Само преди минута лицето на Тони беше непокътнато. Сега изглеждаше по-зле от някои от нейните маски. Но тук нямаше грим, червената течност не беше боя, а истинска кръв от изранената плът.

Призля й. Чувстваше се напълно безпомощна.

— Хайде, сестро, размърдай се. Ако не сте се разкарали до две минути, ще повикам ченгетата.

Тя хвана едната ръка на Тони и го дръпна, но успя само леко да го помръдне.

— Добре де — каза мъжът с отвратен вид. — Дръпни се. Аз ще го изнеса.

— Благодаря ви — промълви Дани.

Докато го чакаше да заобиколи реда, някой я потупа по рамото. Тя се обърна. Някакъв хлапак се взираше в нея с присвити очи иззад дебелите стъкла на очилата си.

— Това сте вие, нали?

— Моля?

Той поклати невярващо глава и бръкна в джоба на якето си, което беше твърде тясно за размерите му. Извади книжле на Гари Бранднър.

— Аз съм голям почитател на работата ви, мис Ларсон. Възможно ли е да ви обезпокоя за един автограф?

— Разбира се.

Тя погледна назад. Мъжът изтегляше Тони от седалката.

Момчето откъсна една страница от книгата и подаде на Дани листа, книгата и химикалката.

— Казвам се Милтън — каза той.

Тя започна да пише. Ръката й трепереше.

— Хайде, сестричке — повика я мъжът.

Тя продължи да пише, изчервена от срам. За първи път някой й искаше автограф. Жалко, че трябваше да се случи тъкмо сега.

— Аз самият съм гримьор — каза Милтън.

— Това е много хубаво — успя да пророни тя.

Върна му страницата, книгата и химикалката и му протегна ръка. Той я пое с доста озадачен вид.

— Желая ти успех, Милтън.

Той кимна, премигна и се изчерви.

— Надявам се, че няма да имате неприятности — каза той.

— Благодаря. Надявам се, че ще оцелея.

С тези думи тя се обърна и тръгна бързо към пътеката.

Когато се озоваха във фоайето, Тони вече пристъпваше без чужда помощ.

— Страшно съжалявам за случилото се — обърна се тя към мъжа.

— По-добре изкарай приятелчето си оттук.

— Той не ми е…

Защо да се обяснява?

— Да, сър — довърши тя.

Той им отвори вратата и Дани побърза да излезе навън преди Тони. На първия ъгъл се спря да го изчака.

— Господи, Тони!

— Сърдиш ли ми се? — попита той с прегракнал глас, сякаш беше настинал.

— О, защо ще ти се сърдя? Отдавна не се бях забавлявала така. Страхотно е да те набият, да те унижат и да те изхвърлят от салона.

Тони смръщи вежди и премигна.

— Той удари ли те?

— Не толкова силно, колкото теб, както се вижда.

Тръгнаха. Тони вървеше бавно и сковано, сякаш внимаваше да не се разпадне.

— По-добре да те заведа на лекар — каза Дани.

— Не. Добре съм.

— Добре изглеждаш.

Той опипа лицето си с две ръце, за да провери какви са щетите.

— Добре ме е подредил. Дали ще ми останат белези?

— Най-вероятно.

— Надявам се — каза той и се блъсна в насрещния пътен знак.

Приведе се, изкрещя и политна назад. Дани разпери ръце да го хване. Рамото му се блъсна в гърдите й и я изтласка няколко крачки назад. Тя го подхвана под мишниците и го задърпа нагоре.

— Господи, Тони!

Той простена.

— Хайде, ставай — затегли го тя и му помогна да се изправи на крака.

Отново тръгнаха. Тя го придържаше. Рамото му се притискаше в гърдите й. Тя подозираше, че той напълно го осъзнава, независимо от състоянието си. Дани се отдръпна леко, колкото ръката му да се отдалечи от гърдите й, но продължи да го придържа с две ръце, докато стигнаха до колата. Той се опря на колата, а Дани отвори задната врата и му помогна да влезе. Той легна по гръб на седалката и сви колене.

Докато караше, Дани обмисляше дали да не го заведе в някоя болница. Но той не искаше и да чуе, пък и раните му изглеждаха само повърхностни. Освен това тя не можеше просто да го остави и да си тръгне. Нямаше как да стигне до колата си пред къщата й.

Дали да не му даде пари за такси?

Не. Не може да го направи. Ще трябва да го изчака, а тя ненавижда болниците.

— Божичко! — обади се той от задната седалка. — Ама как само се разпищя онова маце!

— Чух.

— Сигурно се е подмокрила.

— Тони!

— Добре я стреснах, нали?

— Питам си дали си заслужаваше.

— Беше страхотно.

— Понякога даваш ли си сметка за последствията от невинните си лудории?

— Моля?

— Не стига, че ни набиха и ни изхвърлиха от салона, ами и момичето сигурно си е изкарало ангелите.

— Да — съгласи се доволно той.

— Няма за какво да се гордееш. Да не говорим, че хората не можаха да си догледат спокойно филма.

— И без това беше скапан.

— И все пак хората…

— Дори филмът да не е лош, аз им създавам емоция, която ще запомнят за цял живот. Не разбираш ли? Това е по-ценно от някакъв си филм. Така ще имат какво да разправят на приятелите си. И после всеки път, когато отидат на кино, ще си спомнят какво се е случило тази вечер.

— Браво на теб.

— Съжалявам, че ти пострада.

— Трябваше да си помислиш за това, преди да нападнеш горкото момиче.

— Така е. Съжалявам. Честна дума, нямаше да го направя, ако знаех, че ще стане така.

Дани не отговори.

Дълго време Тони не се обади. Накрая каза:

— Наистина съжалявам.

Гласът му трепереше. Той подсмръкна.

Пак заплака.

Дани въздъхна и отново изпита жал, независимо от всичко. Господи, та днес той е загубил майка си. След това любовните му набези претърпяха неуспех, после се забърка в страхотна каша, а накрая се блъсна в пътен знак. Прекалено много отрицателни емоции за едно хлапе.

Сам си беше виновен, но и Дани даде своя принос за нещастието му.

Той лежеше тихо, като само от време на време подсмъркваше. Чак когато стигнаха „Лоръл Каниън“, той се обади:

— Скоро ли… ще стигнем?

— Почти пристигнахме.

— Сигурно не искаш да ме видиш повече.

Сега е моментът, каза си Дани. Кажи: „Точно така“ и сложи точка. Може би. Но не можеше да го направи.

— Ако смяташ, че можеш да се държиш прилично, ела следващата събота, както се бяхме уговорили.

— Наистина ли?

— Да.

— Защо… си толкова добра с мен?

— Защото си голям сладур.

Той се разсмя, но смехът му приличаше повече на плач.

Дани наближи къщата си и видя паркираната катафалка.

Надяваше се и мустангът на Джак да е там, но не се изненада, не още го нямаше. Часът беше едва девет. Двамата с Марго сигурно бяха още в разгара на вечерята.

Тя паркира така, че да има място и за колата на Джак. Излезе и отвори вратата на Тони. Той се надигна и се хвана за вратата, за да запази равновесие.

— Добре ли си?

— Надявам се.

— Ще можеш ли да караш?

Той сви рамене, но тутакси изохка, сякаш движението му причини болка.

— Аз съм… аз съм много жаден. Може ли… да пийна от градинския маркуч?

— Не е необходимо. Ела.

Двамата тръгнаха към входа на къщата. Тони обгърна тялото си с ръце, сякаш се боеше да не се разглоби.

— След като така и така си тук, поне се измий и си дезинфекцирай раните.

— Не искам да те притеснявам.

— Не ме притесняваш — казва тя и отвори вратата.

Спомняйки си неприятното усещане за близост в коридора, Дани избърза напред и запали лампата в банята. Докато вадеше йод и марли от аптечката, Тони влезе. Тя остави превързочните материали на плота на шкафа, извади картонена чаша и му я подаде.

Ръката му беше ръждивокафява от изсъхналата кръв.

— Хайде, действай и се бинтовай!

— А ти къде отиваш?

— Само до кухнята.

— Трябва ли да ме оставяш сам?

— Хайде, Тони, мисля, че можеш да се справиш.

Той въздъхна разочаровано, но Дани не отстъпи. И без това вече й ставаше тясно в банята с него. Ако останеше, той щеше да я помоли да почисти раните му и да ги превърже.

В никакъв случай.

— Извинявай — каза тя.

Той не направи опит да я спре.

Хлапето започва да схваща, каза си тя в коридора.

Наля си водка с тоник и се настани на една от високите табуретки откъм късата страна на бара. Оттук можеше да държи под око целия коридор. Вратата на банята остана отворена. Чуваше се как тече вода. Предполагаше, че Тони все още е в банята. Обаче…

Във въображението й изникна картина: той се измъква, втурва се към спалнята й, докато тя си приготвя питието, съблича се…

Не ставай глупава.

И все пак беше грешка, че го пусна да влезе. Хлапето е непредсказуемо.

Водата спря да тече.

Значи поне е още в банята.

Ами ако се опита да направи нещо?

Дани отпи дълга глътка и остави чашата на бара. Погледна към осветената кухня и задържа очи върху поставката за кухненските ножове.

Кой все пак е ненормалният?

Тя поклати глава, вдигна чашата си и отпи.

Беше се подпряла на плота на бара и тъкмо се канеше да започне втората чаша водка с тоник, когато Тони излезе от банята.

— Всичко наред ли е? — попита тя.

Той кимна.

Тя остави чашата, изправи се и тръгна към него. Чувстваше се спокойна и леко замаяна. Двойната доза водка в първата напитка бе направила чудеса с нервите й.

Тя се спря във фоайето.

Той тръгна към нея сковано, леко приведен, с наведена глава и изпънати край тялото ръце.

— Смяташ ли, че имаш някакви вътрешни наранявания? — попита Дани.

— Не знам.

— Имаше кръв по устните ти.

— Разкъсването е вътрешно. Прехапал съм си езика.

— Това ще ти е за урок, задето плашиш хората.

Той вдигна глава и сякаш се усмихна, макар че подутите му устни едва се помръднаха. Лицето му беше цялото в лепенки, подпухнало и пребледняло. Лявото му око изглеждаше много зле.

— Виждаш ли добре?

— Да.

Тя посегна към дръжката на вратата и усети, че сърцето й се разтуптява.

Моля те, помисли тя.

Отвори вратата.

— Е, все пак внимавай как караш.

Той я погледна. Клепачът на дясното му око потръпваше.

— Не съм сигурен, че ще мога да карам.

— Опитай се.

Той кимна.

— Май нямаш търпение да се отървеш от мен?

— Беше тежък ден. Наистина съм уморена.

— Аха.

— Лека нощ, Тони.

Той прекрачи прага и се обърна към нея.

— Ще се видим ли идната събота?

— Да. В девет.

Той пое дълбоко дъх и въздъхна.

— Съжалявам, че оплетох конците, Дани. Аз… аз много те харесвам. Страшно много. Не искам да ме мразиш.

— Не те мразя, Тони — протегна ръка тя и го стисна за рамото. — Не се безпокой.

— Да. Ти също.

Той се обърна и тръгна.

Дани остана на прага, докато Тони слезе по стъпалата. После затръшна вратата, заключи я и сложи веригата. Сетне отиде в кухнята и изгаси лампата. Отиде до прозореца и се загледа в тъмния силует, който бавно вървеше към паркираните коли.

Тя зачака. Задните светлини на катафалката светнаха. Потегли. Улицата беше без изход. Дани не помръдна от прозореца, докато дългата черна кола не зави и не профуча край къщата й.

Дани се върна на бара, повдигна ризата си и измъкна ножа, скрит в страничния джоб на джинсите.

21

Той паркира под навеса за коли. Излезе, наведе се и бръкна под седалката. Измъкна неголям предмет, увит в хавлиена кърпа. Притисна го с две ръце към корема и внимателно тръгна към апартамента си.

Ако се спъне, ако го изпусне… Хавлията може и да го предпази от удара, но не напълно.

Той бутна с рамо стъклената врата и влезе в осветеното фоайе на блока. Качи се по стълбището на втория етаж. Коридорът тънеше в мрак. Самотна бледа лампа светеше в дъното. Той не се боеше от тъмнината. Но тази вечер изпита безпокойство. Ами ако се препъне в нещо… Внимавай, много внимавай.

Най-сетне стигна пред вратата си. Обгърна предмета с ръка и мушна ключа в ключалката. Вратата се отвори. Вътре цареше пълен мрак. Съжали, че не е оставил отворен поне един прозорец. В стаята беше задушно и горещо като в сауна.

Намери пипнешком ключа на лампата. Запали я. Бледата крушка освети дивана и киноафишите, залепени на стената. Диванът изскърца, когато той седна под плаката на филма „Очите на маниака“.

Остави предмета в скута си. С треперещи пръсти разгърна кърпата. Вгледа се в бялата маска. Чертите му изглеждаха познати. За миг се запита дали в бързината не е отмъкнал друга маска от работилницата. Повдигна я към лампата, огледа я внимателно. Не, нямаше грешка. Това беше Дани.

Пръстите му погалиха хладните твърди контури на лицето.

Занесе гипсовата отливка в кухненския бокс. Сложи я на масата. После отвори прозореца. Лекият ветрец охлади потното му чело. Наслаждавайки се на свежия въздух, той смъкна ризата си и тръгна към спалнята.

Седна на ръба на матрака. Вглеждайки се в отворения гардероб, свали обувките и чорапите си. Изпод висящите на закачалката дрехи се подаваха само краката й.

Останал по слипове, той отиде до гардероба и отмести закачалките.

— Ку-ку! — каза той.

Хвана манекена под мишниците и го измъкна от гардероба.

— Липсвах ли ти?

Той целуна гладката изкуствена кожа на корема.

— Донесъл съм ти подарък, скъпа.

Целуна щръкналото зърно на едната гръд, усети надигащата се у него възбуда и остави манекена на пода.

— Не мога да ти кажа, изненада е.

— Поне намекни за какво става дума.

— Чакай да си помисля. Нещо, което ще ти трябва много, ако искаш да играеш главни роли.

22

Десет минути преди полунощ Джак се върна. Дани отвори вратата. Горното копче на спортната му риза беше разкопчано, вратовръзката му висеше накриво. Дани го хвана за връзката, дръпна го към себе си и го целуна. Стори й се напрегнат. Стомахът й се сви.

— Е — каза тя, — как мина…?

— Какво се е случило? — намръщи се той и докосна зачервената й буза.

— Ще ти разкажа по-късно. Ела, приготвила съм ти изненада.

Тя го хвана за ръка и го помъкна към спалнята.

— Как премина вечерята?

— Отвратително. Нямах никакъв апетит.

— Каза ли й?

— Да.

— Тя как реагира?

— Не особено добре.

— Съжалявам.

— Плачеше през цялото време.

— Къде й го каза? В ресторанта ли?

— В дома й. След вечеря. — Той поклати глава. — Господи, беше ужасно. Почувствах се такъв мръсник!

— Това ще ти помогне да се почувстваш по-добре — каза Дани и го поведе през спалнята.

Дръпна плъзгащата се врата и излезе на терасата. Лампите в градината светеха. Басейнът излъчваше бледосиньо сияние. На шезлонгите бяха преметнати хавлиени кърпи. До тях Дани беше поставила кофичка с лед и две чаши за вино. От леда стърчеше гърлото на бутилка.

— Да вярвам ли на очите си! — възкликна Джак.

Дани се обърна към него и свали халата си. Задърпа вратовръзката му.

Той се усмихна и поклати глава.

— Невероятна си, знаеш ли?

— Предположих, че не ти е било леко.

Тя хвърли вратовръзката на пода и започна да разкопчава ризата му. Той галеше гърдите й и затова треперещите й пръсти изпускаха копчетата. Най-сетне разкопча ризата, колана и дръпна ципа на панталона. Свали слиповете, усмихна се и стисна възбудения му член.

— Остана ли нещо и за мен?

Въпросът се изплъзна от устните й. Сама не очакваше, че ще се осмели да го зададе.

Джак се разсмя.

— Не беше лесно, скъпа. Трябваше да се боря, за да я отблъсна.

— Наистина ли?

— Да. Искаше да е с мен още веднъж, за спомен.

— Така ли ти каза?

— Не точно. Не знам. Може би си е мислила, че ще променя решението си.

— Можеше и да си го промениш.

— Реших, че е по-добре да не опитвам.

— Радвам се. Щях да се чувствам самотна тук, край басейна.

Тя се притисна в него и го целуна. Ръката й галеше гърба му, гръдта й се опираше в меките косми на гърдите му.

— И все пак ми е мъчно за нея — каза тя.

— Виновна ли се чувстваш?

— Да, малко.

— Недей. И без това щях да скъсам с нея. Знаех, че не я обичам. Дори преди да те срещна. — Той я целуна по връхчето на носа. — Обичам те.

Тя го прегърна здраво и изведнъж очите й плувнаха в сълзи.

— Аз… аз също те обичам.

Дълго време останаха притиснати един в друг, без да промълвят нито дума повече. Дани изпитваше смесени чувства — на сигурност, отпуснатост, възбуда и замайваща радост. Макар да бе сигурна, че Джак я обича, това, че най-сетне го каза, рязко промени нещата. Породи нова, още по-голяма близост между двамата.

— Това трябва да се отпразнува — каза тя.

— Виждам, че си приготвила всичко необходимо за тържеството.

Спуснаха се по стъпалата басейна. Застанала до кръста във водата, Дани наля чашите с вино. Подаде едната на Джак и седна до него на стъпалото.

— Да пием за нас — каза тя.

— За теб и мен, скъпа.

Чукнаха се и отпиха. Дани се спусна на по-долното стъпало. Водата обгърна раменете й. Усети ръката на Джак върху бедрото си.

— А сега — каза той — ми разкажи какво е станало с лицето ти.

Тя се вгледа в червената светлина под краката си и пое дълбоко дъх.

— Едно момче, в киното… удари ме.

— Била си на кино? Сама?

— Не, не сама.

— Така ли?

— Тони дойде с мен.

Пръстите му се впиха в крака й.

— Не знаех какво да направя, Джак. Беше направо разбит. Точно беше разбрал, че е починала майка му.

— И е дошъл да поплаче на рамото ти?

— Явно няма други приятели.

— Не е учудващо.

— Съжалих го. И ти щеше да постъпиш така, ако го беше видял.

— Знаел е, че съм излязъл. По кое време се появи?

— Малко след пет часа.

— Веднага след като съм тръгнал. Мръсник! Държал е под око къщата. Защо го пусна да влезе?

— Ами той сам нахълта. Аз бях тук. Той влезе през портата.

— Господи, какво нагло хлапе!

— Всичко е наред, Джак.

— Не направи ли някоя глупост?

— Не, държа се много прилично. Докато не отидохме в киното…

Тя разказа на Джак как Тони сграбчи момичето, за приятеля му, който блъсна Дани и наби Тони, за това как ги изхвърлиха от салона.

— Поне си е получил заслуженото — заключи Джак.

— Доста си изпати.

— Така му се пада. Крайно време беше. И аз не бих имал нищо против да му размажа физиономията. Господи, само чака да изляза, за да се вмъкне при теб…

— Имаше нужда да поговори с някого, Джак.

— Имал е нужда от теб.

— Все пак е изгубил майка си.

— Старицата май е уцелила много подходящ момент.

Дани се обърна към Джак. Той отпи от чашата си и я погледна. Ръката му отново загали бедрото й под водата.

— Мислиш, че съм коравосърдечен, нали?

— Напротив, знам, че не си. Но не можеш да понасяш Тони.

— Да, не го понасям. Страх ме е от него. Той е подлец, който отгоре на всичко е психопат и те желае. Какво ли ще измисли следващия път, когато изляза? Чакай, не ми казвай. Нека сам се сетя. Ще умре и баща му и той ще е толкова покрусен, че…

— Джак!

— Извинявай, но вече познавам нашето приятелче Тони. Мога да заложа месечната си заплата, че майка му не е умряла днес. Съчинил е цялата история, за да спечели съчувствието ти.

— Никой не е способен на такова нещо.

— Никой, освен Тони.

Тя се вгледа в Джак и прехвърли през ума си всичко, което се бе случило тази вечер. Прозрението отначало я замая, сетне направо я вбеси. Разбра, че Джак е прав. Тони я беше излъгал. Използва съжалението й, за да се вмъкне в живота й.

— Как е могъл да постъпи така с мен?

— Защото, скъпа моя, Тони е един голям мръсник.

— Това е краят на отношенията ни.

Джак я потупа по крака. Ръката му се измъкна от водата и обгърна раменете й. Притисна я силно към себе си.

— Време е да променим стратегията си спрямо Тони.

— Не искам да го видя повече.

— Следващия път, когато се появи, ще му го кажа.

— Мръсно малко лайно.

— Може пък майка му наистина да е умряла днес.

— Да-да, ще го повярвам, когато видя смъртния акт.

23

Мили мамо и Боб,

Не се тревожете за мен. Добре съм. Но не мога вече да издържам всички тия убийства. Не съм параноичка, но познавах Джоуел и Арнолд и все си мисля, че може аз да съм следващата. Просто имам някакво предчувствие и не ме е срам да си призная, че ме е страх.

Ако убиецът иска аз да съм следващата му жертва, ще трябва първо да ме открие.

Надявам се, че нямате нищо против задето взех на заем „парите за извънредни случаи“ от нощното шкафче. Обещавам да ви ги върна, когато мога. Изтеглих и парите от моя влог. Не са много, но ще ми свършат работа, докато реша какво да правя.

Не се безпокой за колата си, татко. Аз я взех. Скоро ще ти изпратя писмо, в което ще ти кажа къде да си я намериш. Ще поема разходите за паркинга.

Много съжалявам за всичко. Обещавам да ви пиша и ще се върна веднага щом полицията открие убиеца.

Вечно ваша,

Линда

Тя остави бележката на тоалетката на родителите си и отвори третото чекмедже на шкафчето. Пачката с двадесетдоларови банкноти беше скрита между два старателно сгънати пуловера. Преброи ги. Банкнотите бяха десет.

Намери пистолета на баща си на полицата в гардероба му. Пъхна го в сака си и дръпна ципа.

За половин час стигна пеша до бакалията на баща й „Биг Тен“. По пътя се сблъска с Джинджър Джоунс. Закръглената възрастна жена мило я поздрави.

— Колко си красива! И закъде се е запътило младото момиче така нагласено?

— Отивам в магазина при татко. Ще ме води в Бъфало при леля Вивиън.

— Моля те, предай й много поздрави от мен.

— Разбира се.

Щом стигна до паркинга пред магазина, Линда бързо се огледа. Баща й не се виждаше наоколо. Тя се качи в колата и потегли към банката.

Там не срещна никакви трудности. Внесе долара и цента на сметката си.

Излезе на магистралата. След час и половина спря на платения паркинг на международното летище на Сиракуза „Ханкок“. Внимателно отбеляза на билетчето мястото, където беше паркирала.

Обзе я паника, когато влезе в терминала.

Господи, какво правя!

Олюля се и отстъпи крачка назад. Все още имам време да се върна у дома, да скъсам бележката…

Не!

Погледна към дългата редица билетни каси.

Какво толкова? Всичко, което трябва да направя, е да отида и да си купя билет. Хората сигурно го правят през цялото време.

Но как се прави това?

Просто отиди до някоя от касите. Това е всичко.

Тя тръгна към една каса. Млад мъж в униформа й се усмихна.

— Мога ли да направя нещо за вас?

Той повдигна вежди. Изглеждаше добродушен и услужлив.

Линда се поотпусна.

— Каква е цената на един билет до Лос Анджелис?

— Първа или втора класа?

— Ами… втора. Тя е по-евтина, нали?

— Два долара в едната посока. — Той погледна към сака й. — Имаме полет в един и петнадесет с прехвърляне в Питсбърг. Ще пристигнете в три и четиридесет и три местно време.

— Толкова бързо?

Той се усмихна.

— Има тричасова разлика.

Линда кимна, чувствайки се като пълен идиот.

— Отиване и връщане ли?

— Еднопосочен.

— Прекрасно. Как се казвате.

— Телма Джоунс.

Той започна да натиска клавишите на компютъра.

— Сама ли ще пътувате, мис Джоунс?

— Да, сама.

— Пушачи или непушачи?

— Непушачи.

Той натисна още няколко клавиша и попита:

— Имате ли друг багаж?

— Може ли да взема сака със себе си? — попита Линда, вдигайки чантата.

— Няма проблеми.

Тя отвори портмонето си.

— Колко ви дължа?

— Сто четиридесет и девет.

Тя отброи осем двадесетдоларови банкноти.

— В Питсбърг ще трябва да се прехвърлите на друг самолет. Полетът ни е по разписание, така че няма да имате никакви проблеми с връзката.

Тя кимна и му подаде парите.

Най-сетне държеше в ръце билета си, бордната карта и не можеше да повярва, че всичко е минало толкова лесно. С олекнало сърце и едва ли не с песен на уста тя се запъти към мястото, което й посочи служителят.

Радостта й се изпари в мига, когато зърна пътниците, които се спираха пред някаква арка и отваряха чантите си пред униформена служителка. Жената поставяше чантите на някаква лента. Те изчезваха в металната машина и се появяваха от другия й край, откъдето хората си ги взимаха, след като минеха през арката.

По дяволите, промърмори тя.

Обърна се. В отсрещния край на фоайето имаше тоалетни. Линда застана пред умивалника, изми ръцете си и дълго реса късите коси на перуката си, докато най-сетне остана сама. Тогава изхвърли пистолета в кофата за боклук.

Мина през проверката без никакви неприятности.

* * *

Таксито пълзеше по магистралата „Сан Диего“. Беше час пик.

— Закъде са тръгнали всички тия коли? — запита се гласно Линда.

— Прибират се от работа — отвърна шофьорът и й се усмихна в огледалцето. — Прибират се от летището, от пазара, от Дисниленд, от плажа. Откъдето още се сетиш.

— Не съм виждала толкова коли през живота си.

— Значи никога не сте била в Лос Анджелис. Ще ви кажа, че един ден поредната нова кола ще прелее чашата и тогава — край. Никой няма да може да помръдне. В багажника си нося храна за десет дни. Подготвил съм се за този ден.

— Наистина ли?

— Че защо да ви лъжа?

Той рязко зави в дясното платно, вмъквайки се в една пролука между колите. Колата пред тях намали. Линда зарови пети в пода на колата едновременно с шофьора, който наби спирачките. Очакваше всеки миг някой да се забие в тях отзад. Но нищо не се случи. Тя отпусна мускули и усети болка в левия си крак. Разтри го през роклята.

Шофьорът сякаш не забеляза опасността.

— Не пропускайте да се отбиете в китайския ресторант „Грауман“ — каза той. — Вече не го наричат така, но в него още са пресни стъпките на най-големите звезди. Намира се само на няколко преки от мястото, на което ще ви оставя.

— Добре.

Спускаха се бавно по някаква детелина, която ги изведе на друга магистрала. И тя беше претъпкана с коли.

Линда хвърли поглед на брояча. Седем и петдесет. Все още имаше повече от двеста долара, така че…

— Там е и „Алеята на звездите“. Нали знаете, с имената на прочутите актьори.

— Да, чувала съм.

— Наоколо има и хубави книжарници. Интересувате ли се от книги?

— Да, малко.

— Аз пиша сценарии. Вече съм получил няколко аванса, но още не са заснели филм по тях.

— Може би трябва да напишете книга.

— Опитах. Не ме бива в прозата.

— Вашите сценарии в стихове ли са?

Той се засмя. Не обясни какво е толкова смешно, но продължи да й разказва за творчеството си, докато излязоха от магистралата и се озоваха на някаква натоварена с движение улица, наречена „Ла Бреа“. Трафикът я задушаваше. Понякога се налагаше да изчакат три светофара, за да преминат през някое кръстовище. Сумата на брояча растеше.

— Булевард „Холивуд“ — най-сетне обяви шофьорът, завивайки надясно. — „Грауман“ и всичко останало е малко по-нагоре. Сега обаче ние ще завием.

След няколко преки той зави наляво. После надясно и излязоха на Ла Мар Стрийт. Шофьорът спря колата пред някакъв опърпан блок и се обърна към нея. Линда му подаде тридесет долара. Каза му да задържи рестото.

— Желая ви успех в поезията — каза тя и го остави да се усмихва след нея.

Останала сама на тротоара, Линда извади писмото на Тони от чантата си. Сравни адреса с номера, написан върху двойната стъклена врата на сградата. Пасваха си.

Тя пое дълбоко дъх и тръгна към вратата.

Отвори я. Фоайето й се стори почти тъмно след слънчевия блясък на улицата. Беше прохладно. Малко преди началото на стълбището имаше дълги редици с пощенски кутии. На всяка кутия имаше по две червени пластмасови ленти с номерата на апартаментите и имената на наемателите. Очите й бавно се плъзнаха към лентичката с номер и се спуснаха към името: А. Джонсън.

Намери го!

Изкачи се по стълбището, без да бърза. Вече горе изтощено се облегна на стената. Едва дишаше, сърцето й щеше да се пръсне, ала причината за това не бе в изкачването.

Тя затвори очи и видя ужасяващата гола сянка, която се надвесваше над нея в мрака. Откъснатата глава се затъркаля надолу по стъпалата. Удари се в нея. Очната кухина надникна към нея през пролуката между краката й. Усети топлата урина. Той слизаше надолу по стълбата, вдигнал брадвата във въздуха. Отново изпита ужаса, увереността, че ще я убие, а сетне сладкия вкус на свежия нощен въздух, когато успя да избяга. После… удара и болката при сблъсъка с връхлетялата я кола.

Линда пое въздух и отвори очи, сякаш събудена от сън.

По краката й се стичаше урина. Обувките й лепнеха. На оръфаната зелена изтривалка под краката й имаше мокро петно.

Тя ужасено огледа коридора. Добре, че нямаше никой.

Събу мокрите си бикини. Извади салфетка от сака и се избърса. После остави бикините и салфетката на купчинка на пода и бързо тръгна към стая.

Той беше виновен! За всичко!

Успокой се, каза си тя. Сви юмрук и се приготви да заблъска по вратата.

Овладя се и тихо почука.

Зачака и прикри с ръце мокрото петно на роклята си.

Вратата остана затворена.

Тя почука отново.

Накрая се отказа. Спусна се на партера. Намери задния изход и се озова в някаква алея. Тръгна по нея, придържайки с ръка мократа част от роклята настрани от тялото си.

В сака си имаше резервни дрехи. Замисли се дали да не се скрие между кофите за боклук и да се преоблече.

Не. Слънцето щеше скоро да я изсуши.

Чистите дрехи й трябваха за обратния път към дома. Дрехите, които бяха на нея, още тази вечер сигурно щяха да се изцапат с кръв.

Ако имаше късмет.

Тя дълго вървя по алеите между блоковете. Накрая се върна до апартамента на Тони. Отново почука на вратата и зачака.

Този път излезе през централния изход. Прекоси улицата. Отдалечи се малко, седна на бордюра така, че да държи под око входа на сградата, и зачака.

24

— Добре, добре — каза Роджър. — Подгответе се за сцената с убийството. Имахме тежък ден. Хайде да я направим и да привършваме.

Джак бе клекнал на ниския покрив на бараката. Кимна и дръпна маската върху лицето си. Хвана брадвата с две ръце.

— Внимавай! — извика Дани.

— И не се оливай — добави Роджър, явно още кисел от гафа с пушката миналата седмица.

Джак се бе поколебал да гръмне Ингрид в главата. Споменът за това накара Дани да се усмихне. Трябваше да благодари на Бога за този гаф. Но доброто й настроение тутакси се изпари, когато си спомни за изчезналата Ингрид.

Ингрид, нейното копие.

Тони, който гали манекена по гърдите, бедрата, между краката и го нарича с нейното име.

Толкова е откачен, че може и…

— Снимаме!

Джак скочи от покрива. Приземи се пред стола, на който седеше манекенът на Бил с бутилка бира, допряна до устните му. Той завъртя брадвата и я стовари в лявото слепоочие на, Бил. Скалпът отлетя, последван от алена струя кръв, и тупна пред прага на бараката.

— Стоп! — извика Роджър. — Прекрасно. Много добре.

— Да вляза ли с теб? — попита Джак.

Дани поклати глава.

— Сигурна съм, че всичко е наред. Вероятно още си е у дома и ближе раните си.

— По-добре да вляза.

— Щом настояваш.

Слязоха от мустанга на Джак и тръгнаха към входната врата.

— Вчера не се е появявал — каза Дани.

— Не е смеел. Бях с теб през целия ден.

Тя отключи вратата. Двамата влязоха. В къщата цареше тишина. Обиколиха я тихо като престъпници. Провериха всички врати и прозорци.

— Май всичко е наред — прошепна Джак, когато стигнаха до кухнята.

— Тогава защо шепнем? — прошепна тя.

Той прихна.

— Ама и мен са ме прихванали — каза той с нормалния си глас.

Дани погледна към работилницата. Бутонът за заключване стърчеше в бравата.

— Сутринта отключена ли я оставихме?

— Може би.

Тя сви рамене, заобиколи кухненската маса и отвори вратата. Запали лампата.

— Има ли някой тук? — извика Дани.

— Да видим.

Влязоха в работилницата. Вътре беше горещо и задушно.

— Аз ще проверя задната врата — каза Дани.

Джак кимна и заобиколи струга, за да отиде до прозореца.

Минавайки покрай тезгяха, Дани вдигна ръждясалото мачете.

— Може би трябва да го нося със себе си — усмихна се тя и го размаха над главата си.

— Дали ще издържи четиридесет удара?

— Бух!

Тя го остави на мястото му и продължи към вратата.

— Прозорецът е наре…

— Джак!

Тя се олюля и отстъпи крачка назад, вперила поглед в празното пространство на стената.

Той се спусна към нея.

Тя посочи празната стена.

— Маската ми. Няма я.

В първия миг той не проговори. После каза:

— Да огледаме наоколо. Може да сме я сложили на друго място.

Тя поклати глава. Коленете й се подгъваха, зави й се свят. Ръката на Джак нежно я потупа по раменете.

— Беше тук в събота сутринта — каза той.

— Ние показахме на Тони как се отлива, калъпът. Той… иска да сложи главата ми на Ингрид.

Джак разроши косите й.

— Е, нали не притежава истинската.

Тя се опита да се усмихне.

— Скъпа, та това е само парче гипс.

— Това е моето лице. А Ингрид е моето тяло. Господи, направо усещам как я докосва.

— Не, аз те докосвам — каза Джак и я притегли към себе си.

Погали гърба й. Устните му се впиха в нейните. Тя се вкопчи в него.

— Ще си върнем Ингрид — увери я той.

— Как?

— Тони все ще се появи.

Джак провери задната врата. След това двамата излязоха от задушната работилница.

— Няма да ме има само един час — каза той.

— Сигурен ли си, че не мога да ти помогна?

— Ще се уплашиш.

— Не може апартаментът ти да е чак толкова разхвърлян.

— Ако те е страх да останеш сама…

— Не.

— Просто ще натъпча всичко в един куфар и веднага си идвам.

Той тръгна и Дани спусна веригата. Отиде в спалнята. Погледна през стъклената врата. Огреният от слънцето басейн сякаш я канеше в обятията си. Почти усещаше хладния допир на водата. Ала я беше страх.

Страх я беше да влезе в собствения си басейн, защото беше сама и Тони можеше да влезе през градинската порта.

— Мамка му — промърмори тя.

По-добре да не рискува. Стой си заключена в клетката, за да не те спипа мръсникът…

То пък една клетка! Стъклен аквариум. Ако Тони поиска, може да влезе за две секунди.

Тази мисъл я убеди, че в къщата е точно толкова несигурно, колкото и в градината.

— Каква съм умница — каза си тя.

Тя тихо се засмя и свали лепнещите от потта дрехи. Отиде в банята и взе банския костюм, който беше метнат на вратата на душа. Същият изрязан оранжев бански, който носеше в събота. Когато дойде неканеният Тони.

— Няма да стане — каза тя.

Отиде до шкафчето и извади цял зелен бански. Макар и той да бе доста изрязан, не можеше да става сравнение с оранжевия. Тя го нахлузи, изтегли го нагоре по краката си и промуши ръцете си през презрамките. Изведнъж осъзна защо облича тази бански.

За да не я види Тони в другия.

Тя очакваше ли го?

Да. Защо иначе би избрала по-скромния бански?

— Да заповяда — каза тя, взе си кърпата, отвори стъклената врата и излезе в градината.

Слънцето грееше. Подухваше лек ветрец.

— Къде отиде Джак? — попита Тони.

Дани рязко обърна глава надясно.

Тони се беше излегнал гол до кръста на близкия шезлонг, скръстил ръце под лъскавото си теме. Беше свалил превръзките. Лицето му беше цялото натъртено, на петна и осеяно с драскотини. Лявото му око почти не се виждаше под отока.

Дани се втренчи в него по-скоро объркана, отколкото уплашена. Имаше чувството, че някак си сама го е призовала.

— Откога си тук? — попита тя.

Звукът на гласа й я върна в реалността.

— Само от няколко минути. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Видя ли, че Джак тръгна?

— Не, само забелязах, че колата му я няма.

— Значи си решил да дойдеш, без да знаеш, че го няма?

Той кимна.

— Случайно съвпадение.

— Всеки път става така, че идваш тъкмо когато го няма.

— Да. Вече започва да ми липсва.

— Ти дебнеш около къщата.

Това вече не беше въпрос.

Той я погледна така, сякаш бе изгубила разсъдъка си.

— И майка ти не е починала в събота.

Той свали ръцете от темето си, надигна се и се намръщи.

— Почина. Казах ти самата истина. Защо да те лъжа?

— Добре го беше замислил, нали? Пуснах те да влезеш, нахраних те, заведох те на кино. Опита се да ме сваляш…

— Ти си луда!

— Луда съм, задето ти повярвах. Хванах се на въдицата ти! Сигурно ме мислиш за много лесна плячка. Достатъчно е да ми пуснеш една сълзлива историйка и аз ще съм като памук в ръцете ти. Какво ще ми сервираш днес, Тони? Да не е умрял баща ти? Или кучето ти е прегазено от автомобил? Хайде, да чуем! Не вярвам да не си приготвил нещо за старата глупачка.

Той се изправи.

Бавно се приближи към нея. Тя отстъпи назад.

— Не мога да не те виждам.

— Справяш се добре със самотата, когато Джак е тук.

— Той ме мрази.

Дани протегна ръка назад и напипа дръжката на вратата на терасата.

— Искам да си тръгнеш. Веднага.

Той поклати глава.

— Не мога. Обичам те. Толкова много те обичам.

— Тогава направи, каквото ти казвам. Върви си. Моля те.

— Никога не съм обичал друга жена. Никога досега не съм се любил.

— Аз не те искам, Тони — прошепна тя с разтреперан глас.

— О, искаш ме.

Тя рязко дръпна вратата и се втурна в стаята. Опита се да я затвори, но тялото на Тони я спря. Той бутна вратата и влезе.

Дани се олюля назад.

— Махни се — промълви тя.

— Обичам те. Няма да ти причиня болка.

— Тони!

— Ще се любим. На теб това ти харесва. Правиш го с Джак през цялото време.

— Но ти не си Джак!

— Аз ще те направя много по-щастлива. Ще видиш.

Той тръгна към нея.

Дани хвърли поглед назад. Можеше да побегне към банята, но ключалката нямаше да издържи и пет секунди. Щеше да е като в капан. Единственият й шанс бе да се втурне към коридора.

— Недей! — каза Тони. — Не се опитвай да избягаш. Обичам те.

— А аз те мразя! — изкрещя тя, отстъпвайки назад.

— О, не говори така. Знаеш, че не е вярно.

— Остави ме на мира!

Свали си банския. Искам да те видя гола. Искам да те докосвам. Искам да те целувам навсякъде и…

Изведнъж той се вкамени и бързо отскочи назад.

Дани се завъртя на пети и ахна.

На вратата на спалнята стоеше огромен мъж. Беше по джинси, с маскировъчен халат и маска на лицето. Ръката му, скрита в ръкавица, стискаше мачете.

Той размаха мачетето над главата си и нададе зловещ крясък.

Тони хукна през вратата на терасата.

Мъжът мина покрай Дани и се втурна след Тони покрай басейна. Тони достигна оградата, подскочи, набра се на ръце и се прехвърли от другата страна.

Мъжът се върна. Хвърли мачетето на един шезлонг и дръпна маската от лицето си.

Дани се хвърли в обятията му.

25

— Добре ли си? — попиша Джак.

Дани се притисна в него.

— Щеше да ме…

— Знам.

— Толкова се уплаших! Нямаше да мога да го спра. Ох, Джак!

— Всичко е наред.

— Нямаше да мога да го спра! — ридаеше тя, сгушила лице в рамото му. — Ако ти не беше дошъл…

— Бях сигурен, че ще клъвне.

Тя вдигна очи към него. Сълзите замъгляваха погледа й.

— Не разбирам.

— Очаквах, че ще стане нещо такова. Открих катафалката му в горната пряка, оставих колата и се втурнах обратно.

— С този костюм? — попита тя, бършейки очи.

— Реших да му дам да опита от собственото си лекарство. Когато дойдох, ви видях да разговаряте в градината. Изтичах до работилницата за мачетето и когато се върнах, вече бяхте в спалнята.

— Искаш да кажеш, че изобщо не си възнамерявал да ходиш до апартамента си, а си ме оставил сама, за да го подмамиш?

— Точно така.

Тя се усмихна.

— Голям лъжец си, Джак Съмърс.

— Трябва да си лъжец, за да хванеш друг лъжец.

— Можеше да ме посветиш в замисъла си.

— И да проваля изненадата?

— Нямаше да имам нищо против.

Той се усмихна и я погали по главата.

— Всъщност аз наистина трябва да прескоча до апартамента си.

— Какво, нов капан ли ще слагаш на Тони?

— Струва ми се, че си е взел поука. Но понеже може и да греша, този път ще дойдеш с мен.

— Ами бъркотията?

— Ако се уплашиш, ще си затвориш очите.

Той видя сивия мерцедес, паркиран пред блока.

— Хо-па-а!

— Какво има? — попита Дани.

— Колата на Марго.

— О, не!

Той спря мустанга до бордюра.

Май не се отказва лесно.

— По-добре да те изчакам тук.

— Страх ли те е?

— Днес много ми се насъбра.

— Хайде, ела.

— Не знам, Джак.

— Предупреждавам те, че може да има претенции към тялото ми. По-добре ела, за да отстояваш интересите си.

— Добре, тогава… — сви рамене Дани и слезе от колата. Джак я хвана за ръка.

— Без нерви.

— Как пък не.

Докато изкачваха стълбите до втория етаж, напрежението й растеше. Стомахът й се сви. Сърцето й заподскача. Дланите й се изпотиха.

— Не съм сигурна, че постъпвам правилно.

— Отдавна не съм гледал хубав женски бой.

— Колко си мил!

— Не се безпокой. Няма да й дам да те нарани.

— На теб може и да ти е забавно, но не вярвам, че Марго изпитва същото.

— Трябваше да си прибера ключа. Надявам се, че не е решила да опустоши жилището ми.

Той пъхна ключа в бравата, завъртя го и отвори вратата. Надникна вътре.

— О, Боже! — възкликна той. — Марго!

Отвори широко вратата. Дани зърна някаква гола жена.

— Ще те чакам в колата — каза тя.

Джак я сграбчи за ръката.

— Не, не си отивай!

* * *

— Жалък мерзавец!

— Знам, че съм такъв — усмихна се Джак и отпи от коктейла си.

Дани стана от шезлонга и го завъртя така, че блестящият басейн да не я заслепява. Отново седна с лице към Джак.

— Обичаш ли ме още? — попита той.

— Толкова си доволен от себе си!

— Трябва да призная, че съм.

Тя облиза соления ръб на чашата си и отпи.

— Ти наистина ме заблуди.

— Да, донякъде съжалявам за това.

— Донякъде съжаляваш?!

— Ще ми простиш ли?

— Ще трябва да си помисля.

Той остави чашата си и се свлече на колене пред Дани.

— Умолявам те. Най-смирено искам прошка.

— Не знам…

Той притисна чело в коленете й. Ръката му се плъзна по бедрото й.

— Какво правиш?

— Най-смирено искам прошка.

— Не изглеждаш толкова хрисим.

— Така правят мерзавците — отвърна той и дръпна връвчиците на банския й.

Дани изля коктейла си върху главата му. Той трепна и се сви, а после вдигна към нея усмихнатото си мокро лице.

— Това значи ли, че сме наравно?

Тя поглади мокрите му коси.

— Всъщност ти си едно много съобразително момче, макар и да го показваш по твърде перверзен начин.

— Знам.

— Благодарих ли ти?

— Все още не.

— Напомни ми. Ще ти благодаря след вечеря.

Вечеряха на свещи в трапезарията. Менюто беше свински пържоли с ориз. Когато привършиха, Джак напомни на Дани, че е време да му се отблагодари.

Двамата взеха по една свещ и преминаха през тъмния коридор към спалнята. Оставиха свещите една до друга на тоалетката. Огледалото отрази пламъчетата и те станаха четири.

Дани се обърна към Джак. Погали гърдите му и зарови пръсти в нежното им руно. Усети топлината му под корема си и затъркаля зърната на гърдите му, докато той развързваше банския на гърба и шията й. Свали горнището й. Тя потрепери, когато той докосна гърдите й, плъзна пръсти по тялото й и дръпна връзките на долнището. Остана гола. Голямата му топла длан разтри хълбоците й. Другата му ръка погали като лек ветрец окосмението между краката й. После силно я притисна. Дани изви гръб и дръпна банския му. Ръката му се плъзна нагоре, оставяйки влажна диря по корема й, а Дани се наведе и свали банския до глезените му. Целуна върха на възбудения му член. Разтвори устни и го пое дълбоко в устата си.

В следващия миг се озова без дъх на леглото до Джак. Езикът му заигра между устните й. Едрото му тяло излъчваше топлина. Той откъсна устни от нейните, надигна се и близна зърното на едната й гръд, после го захапа и плъзна ръка между бедрата й. Пръстът му потъна в нея.

На вратата се звънна.

Джак простена.

— Прекрасно — измърмори Дани.

Отново се позвъни.

Устните му се отдръпнаха от гърдите й. Дани го хвана за ръка и го спря.

— Нека си звъни — каза тя.

Стояха неподвижно и чакаха звънецът да спре.

Той продължаваше да звъни.

— Упорито копеле — не издържа Дани.

— Ще видя кой е.

— Не, ще си отиде.

На няколко пъти се възцари тишина и Дани тъкмо решаваше, че натрапникът си е отишъл, когато звънецът отново огласяше къщата.

— По дяволите!

— Дали не е нашият приятел? — обади се Джак.

— Не би се появил, когато ти си тук.

— Ей сега ще се върна. Ти не мърдай.

Подпряна на лакът, Дани наблюдаваше Джак. Той нахлузи банския си и бързо тръгна към коридора. Когато излезе от стаята, тя седна. По тялото й се стичаха струйчици пот. Тя ги избърса с чаршафа.

Звънецът млъкна.

Съзря подаръка от Джак в трепкащата светлина на свещите и се усмихна. Ако не ги бяха прекъснали, щеше вече да е поднесла благодарностите си към него.

А сега и двамата щяха да си поемат дъх.

Когато Джак се върнеше, щяха да започнат с нови сили.

Тя обърна очи към тъмния коридор. Не чуваше нито гласове, нито стъпки.

Не би трябвало да му отнеме толкова време.

— Джак? — повика тя.

Не получи отговор.

Обхвана я безпокойство и скочи от леглото. Грабна халата от гардероба и се втурна към вратата. Надникна и огледа дългия коридор. Сякаш нищо не помръдваше в мрака.

— Джак? — прошепна тя.

Тишина.

Дани излезе от спалнята. Зашари с пръсти по стената и напипа ключа на осветлението. Трите лампи обляха коридора със светлината си.

Нямаше никой.

Тя се втурна към входната врата.

Беше затворена.

Дани обиколи тичешком всекидневната и трапезарията, заобиколи бара и влезе в кухнята. Запали лампата. И там нямаше никой. Босите й нозе зашляпаха по линолеума на път за работилницата. Там беше тъмно. Дани протегна ръка и запали лампата. Прекрачи прага. И тук нямаше никой.

Отново се хвърли към входната врата и отвори. Вгледа се в мрака.

Нищо не помръдваше.

— Джак! — изкрещя тя. — Джак, къде си?

Когато не получи отговор, тя тръгна по хладната влажна трева към средата на моравата.

Мустангът му си стоеше на мястото, до нейния фолксваген. Тя отиде до колата и надникна вътре. Колата беше празна.

По алеята излезе на улицата. Стъпи на тротоара и се огледа. Видя паркирани коли, светещи прозорци, но нито следа от хора.

Тя потрепери, загърна по-плътно халата на гърдите си и забърза обратно към къщи.

Отиде в кухнята и избра най-големия нож от поставката.

Мачетето…

Беше останало навън, до басейна. А тя нямаше намерение да излиза пак.

Загаси лампата. Стисна до болка ножа в ръка и седна на пода. Облегна гръб на бара, сви колене и зачака.

26

Джак отвори очи, но видя само тъмнина. Премигна, за да се убеди, че наистина ги е отворил. Остра болка прониза мозъка му.

Той вдигна ръка да докосне лицето си и почти не обърна внимание на меката повърхност, до която опря лакътя му. Без да си дава сметка какво е това, той разтри слепоочията си.

Какво става с главата му?

Спомни си, че беше с Дани. Ах, да. Звънецът на входната врата. Беше отишъл да отвори. След това сигурно се е върнал.

Господи, главата му сякаш щеше да експлодира.

Колко коктейла изпи? Два? А с вечерята пиха вино.

Защо е толкова тъмно в спалнята на Дани?

В банята сигурно има аспирин. Дано успее да стигне дотам, без да обърне някой мебел.

Опита се да седне. Нещо се блъсна в челото му. Той падна назад. От болката му се зави свят. Притисна ръце в челото си. Лактите му потънаха в нещо меко като възглавници.

Когато болката го поотпусна, той размърда лакът, изучавайки препятствието. Беше някаква мека тапицерия, под която усети твърда повърхност. Положението беше същото и под другия му лакът. Вдигна юмрук нагоре. На не повече от тридесетина сантиметра над лицето му кокалчетата му се удариха в дърво.

Опипа с ръце наоколо и разбра, че е в нещо като кутия. Напъна се и с всички сили блъсна капака. От усилието мозъкът му щеше да се пръсне. Но той продължи да блъска. Мускулите му затрепериха от напрежение, но капакът не помръдна. Останал без дъх, Джак отпусна ръце.

Безсмислено е, каза си той.

Обзе го паника. Разбра, че се намира в ковчег. В ковчега, който Тони държеше в катафалката си. Когато е отворил вратата, Тони сигурно го е халосал с някакъв предмет. Повалил го е на земята…

Дани!

О, Боже, та той ще нападне Дани!

Изведнъж Джак усети, че се движи. Не самият ковчег, а повърхността, на която беше поставен. Очевидно Тони го кара някъде. Далеч от Дани? Е, значи поне засега тя е в безопасност.

Освен ако Тони вече не е приключил с нея.

Господи, защо му трябваше да отваря вратата! Дани му каза да не го прави. Трябваше да остане при нея, да я защити. А сега беше напълно безпомощен. А може би вече е късно? Представи си я просната на пода в спалнята — гола, в кърви. Мъртва.

— Не! — изкрещя той.

Трябва да се овладея. Тук сигурно няма достатъчно въздух. Не мога да си позволя да го хабя напразно. Дишай полека.

Катафалката зави, притискайки рамото му в страничната дъска на ковчега.

Трябва да вярвам, че не е причинил зло на Дани. Засега просто иска да се отърве от мен.

Просто?

А после той ще се върне при нея, а аз няма да мога да го спра, ако не успея да се измъкна от проклетия ковчег!

Той опря колене в капака и с все сила натисна с крака и ръце. Не помръдна.

Може би страничните дъски не са толкова здрави. Превъртя се. Нямаше достатъчно място за раменете му. Той притисна гръб в едната тапицирана странична стена и блъсна другата с колене и ръце. Напразно.

Отпусна мускули, за да си почине, и в този миг ковчегът се разтърси. Той инстинктивно се вкопчи с ръце в стените.

Явно катафалката беше излязла от пътя. Клатушкането го наведе на мисълта, че са на някакъв черен път или насред полето.

Къде ме води?

Към гробището? При тази мисъл в стомаха му се образува ледена буца.

Не. Та нали гробищата се заключват, нали има пазачи?

Пък и наоколо нямаше гробище. Поне Джак не знаеше да има.

На Тони не му трябваше гробище. Стигаше му някое безлюдно местенце, където да му изкопае гроб.

Гроб!

Исусе Христе!

Той отново напъна стените и в този миг катафалката спря. Всичко замря, дори едва доловимото боботене на мотора.

Изминаха няколко секунди, в които не се случи нищо. После ковчегът се поклати и потътри с глух стържещ звук. Долният му край се наклони надолу. Джак се хлъзна по гладката тапицерия и опъна крака, за да се спре. Досещайки се какво ще се случи, той заби лакти в страничните дъски. Изведнъж ковчегът пропадна с дъното си надолу и Джак удари глава в капака. В следващия миг дървената кутия се тръшна на земята. От удара лактите му изхвърчаха нагоре и гърбът му с такава сила пльосна на пода, че му изскочи въздухът. Докато се бореше за глътка кислород, на капака се почука.

— Ехо, здрасти!

Беше гласът на Тони. Не звучеше далечен и приглушен, а сякаш се бе промъкнал в ковчега при Джак.

— Уютно ли е вътре?

Джак лежеше неподвижно и не отвръщаше.

— Гледал ли си „Погребан жив“? На „Америкън Интърнашънъл“, от 1962-ра? Аз мисля, че е най-добрият филм на Кормън. Направо страхотен. За мен няма нищо по-гадно от това да те погребат жив. Може би само удавянето, но при него се отърваваш по-бързо. Но заровиш ли някой жив, той започва много бавно да се задушава. Има много време, за да си помисли хубаво. Много време. Бас държа, че ти вече си го представяш. Нали, Джак?

Джак не отговори.

— Да не спиш? — почука на капака Тони. — Ей, спиш ли? Не искам да пропуснеш шоуто.

За миг настъпи тишина.

— Ако много, ама много ми се помолиш, може и да те пусна. Защо не ми се помолиш? Кажи: „Моля ти се, Властелине на ужаса, моля те, пусни ме! Твърде млад съм, за да умра.“ Не искаш ли? Тогава може би ще предадеш нещо за Дани? Последната си воля? След малко отивам при нея и с удоволствие ще й предам думите ти.

Джак искаше да закрещи, да заблъска с юмруци по капака, да го разбие и да сграбчи Тони за гърлото. Но не пророни нито дума и не помръдна.

Нека Тони си мисли, че все още е в безсъзнание.

Копелето примира от наслада, когато ужасява хората. Нека поне този път реши, че се е провалил.

Ковчегът се разтърси и долният му край се повдигна. Тони го повлече и след малко рязко го пусна.

Нещо затрополи по дървения капак на Джак. Нещо го погъделичка по гърдите. Той го опипа с пръсти, търкулна го по кожата си. Малка гранулка. От пръст.

Още няколко паднаха на гърдите му. Джак вдигна ръка и опипа капака. Треперещите му пръсти откриха малка дупчица.

Дупка за въздух.

Известно Време Джак броеше лопатите пръст, които го засипваха. Но и след като изгуби бройката, той продължи да държи пръста си в дупката.

Най-сетне се възцари тишина — тежка, мрачна тишина, като самата смърт.

27

Пред блока на Тони нямаше свободно място и той спря плътно до една паркирана кола. Втурна се нагоре по стълбите.

Влезе стаята си и подпря лопатата на стената. Смъкна обувките и чорапите си, изу калния панталон и влезе във ваната. Завъртя крана на душа. Горещата вода обля кожата му. По раменете, гърдите и корема му се стичаха кални струйки. Остави водата да бие в лицето му. Гореше раните му като огън. Бързо се насапуниса и изплакна. Излезе от ваната.

Докато се бършеше с хавлията, се питаше дали да не се обръсне. Небръснатите от два дни бакенбарди му придаваха мърляв вид. Но бръсненето би било твърде болезнено, така че се отказа.

Изля цяла локва одеколон в шепата си. Размаза го по лицето и врата си, наслаждавайки се на горчивия аромат. После поръси малко и върху пениса си.

Изми си зъбите.

Измъкна от гардероба някакъв памучен панталон и го нахлузи на голо.

Обу си чисти чорапи.

Изтръска пръстта от маратонките си. Обу ги и съжали, че няма по-прилични обувки за случая.

Спусна се тичешком към катафалката.

Всичко вървеше по план.

Почти всичко. Качвайки се зад кормилото, той отново съжали за провала с Джак. Сигурно го е цапардосал прекалено силно по главата. Щеше да е прекрасно да го послуша как циври, умолява, крещи, но сега поне нямаше да му се пречка. Нямаше да цъфне ненадейно и да им провали нощта.

Не и този път.

Тони се ухили. Болка прониза устните му. Облиза ги, усети вкуса на кръвта си и се разсмя.

28

Внезапният звън на вратата накара Дани да подскочи. Главата й се удари във вратичката на шкафа. Дани се надигна на колене.

Беше озадачена. Очакваше Тони да проникне в къщата откъм градината, а не просто да позвъни на вратата като обикновен гостенин.

Дали не е Джак?

Но къде може да е бил през цялото време?

Отново се позвъни.

Ако беше Джак, щеше да й извика.

Тони е, никой друг.

Тя се изправи и заобиколи бара. Дръжката на ножа се хлъзгаше в потната й длан. Тя я изтри в халата си и отново я стисна здраво.

Пред вратата се спря. Опря рамо в рамката и пое дълбоко дъх. Това не й помогна особено. Сърцето й сякаш щеше да изскочи от гърдите й.

— Кой е? — попита тя.

— Аз съм.

Силите я напуснаха. Краката й се подкосиха и Дани се сви на кълбо на земята.

— Какво искаш?

— Просто минавам да ви видя.

— Къде е Джак?

— А, няма ли го? Колата му е отпред.

— Моля те, кажи какво си му сторил!

Не й хареса умоляващата нотка в гласа й.

— Щом не е тук, не знам къде може да се е запилял.

— Тони!

— Може да е отишъл на разходка. Защо не ме пуснеш да ти правя компания, докато се върне?

— Стига си си играл с мен! — извика тя. — Знам, че си го наранил.

Последва дълга пауза.

— Не се сърди, Дани. Не съм му сторил нищо лошо. Просто се погрижих да не ни се пречка. Постоянно се навира и застава между нас. Не иска да ни остави на мира. Трябваше да се отърва от него.

— Какво си му направил? — прошепна тя.

— Моля?

— Къде е той? — попита тя, повишавайки с усилие глас.

— Няма да ни пречи. Пусни ме.

— Не.

— Недей така, Дани. Аз те обичам. Дори няма да се опитам да те плаша, обещавам. Не ми е до това, когато съм с теб. Просто искам да те държа в прегръдките си.

— Ако те пусна да влезеш, ще ми кажеш ли къде е Джак?

— Добре.

Дани се изправи. Скри ножа зад гърба си и свали веригата. Направи крачка назад. Посегна с лявата си ръка и завъртя топката на бравата. Дръпна вратата и я отвори широко.

Тони стоеше на стъпалата и гледаше право в нея. Имаше странен вид — памучните панталони и ризата с къс ръкав му придаваха почти човешки облик.

Как се е издокарал.

Сякаш идва на среща.

— Влез — промълви Дани.

Той едва кимна и пристъпи напред. Влезе. Когато затвори вратата след себе си, на Дани й се стори, че гръдният й кош се е свил. Чувстваше се като в капан и се задушаваше. Опита се да поеме дълбоко дъх.

— Не се страхувай — каза Тони.

— Къде е Джак?

— Та ние още дори не сме се целунали.

— Кажи ми.

Тони поклати глава и направи крачка към Дани. Тя извади скрития нож и го размаха пред лицето му.

— Кажи ми къде е Джак! — повтори тя.

Тони въздъхна.

— Защо просто не го забравиш? Сега имаш мен. Забрави за Джак. Той е нищожество.

Тя опря ножа в корема му. Той залитна назад, удари се във вратата и разпери ръце, за да се предпази. Дани замахна. Острието се плъзна по лявата му длан.

— Ох! Дани! Господи, та ти ме поряза!

— Кажи ми къде е Джак?

— Добре, добре! Господи!

Той гледаше ужасено дланта си — кръвта пълнеше шепата му и преливаше от двете страни.

— Господи, ти наистина ме поряза!

— И ще продължа. Говори!

Ръката му подскочи и локвата кръв излетя в лицето на Дани. Шибна я като дрипав червен парцал. Влезе в очите й, стече се по страните й. Заслепена за миг, Дани бясно размаха ножа. В лявата й буза се заби юмрукът му. От удара главата й отхвърча, повлече тялото и Дани падна на пода. Ножът все още бе в ръката й. Подпря се на него и се изправи на колене.

Тони изби с ритник ръката, на която се подпираше. Дани падна и ножът излетя от безчувствените й пръсти.

Той я сграбчи за глезените. Вдигна краката й и ги кръстоса. Дани се опита да се вкопчи в килима. Напразно. Само за миг той я обърна по гръб. Опита се да рита, но Тони я държеше здраво. Тя започна да се мята и гърчи на пода, но и това не й помогна. Най-сетне, напълно изтощена, Дани се отказа и се отпусна, за да си поеме дъх.

Тони не помръдваше. Пронизваше я с поглед.

По време на борбата коланът на халата й се беше развързал. Гърдите й се виждаха. Дани понечи да ги прикрие.

— Недей — каза Тони с дрезгав глас.

Тя се загърна плътно с халата, изгледа го с пълни с ярост и предизвикателство очи и притисна длан между краката си.

— Не се държиш достатъчно мило.

— Майната ти! — изръмжа тя.

— Това не е начинът, по който трябваше да се държиш. Трябваше да си мила и нежна. Не трябваше да ме нападаш.

— Защото не ми каза.

— Моля? — сви объркано вежди той.

— Щях да бъда мила и нежна… но ти не ми каза къде е Джак.

— Наистина ли?

— Наистина. Кажи ми сега. Това е всичко, което искам. И тогава… няма да съм лоша.

— И ще бъдеш мила с мен?

— Ще бъда прекрасна.

Тя плъзна ръка и разтвори халата.

— Кажи ми!

— Той е ковчегът ми. Заровен е на едно място.

— О, Боже! — възкликна Дани.

Тони се ухили и от сцепените му устни прокапа кръв.

— Къде?

Той поклати глава.

— Ще ти кажа по-късно.

— Добре.

— Искам ти да ме съблечеш, както съблече Джак при басейна в събота вечерта.

— Ти си ни наблюдавал?

— О, да! Беше толкова красива! Но бяхте много далече. Не успях да видя всичко така, както ми се искаше. Но ти го събличаше толкова бавно и така го докосваше…

Тони пусна краката й на земята.

— А после така се любихте във водата…

— Това възбуди ли те?

— О, да! Но направо побеснях. Трябваше аз да съм на неговото място.

— Тази вечер ще бъдеш ти.

Дани пристъпи към него и смъкна халата от раменете си. Стоеше неподвижно, докато очите му шареха по тялото й. Той облиза кръвта от разранените си устни. И тогава вдигна ръцете си. Сториха й се като буци лед, когато се допряха до раменете й. Порязаната му длан лепнеше. Докато я галеше, пръстите му трепереха. Дишаше тежко.

Дани бавно разкопча копчетата на ризата му. Разтвори я. Гърдите му бяха бледи и голи, кожата му сякаш беше опъната върху скелет. Дани вдигна ръце и свали ризата от раменете му. Той отпусна ръце и тя падна на пода.

Когато дръпна колана на панталона му, ръцете му се плъзнаха към гърдите й. Тя се вкамени и затвори очи.

Не се бой, каза си тя. Не се опитвай да го спреш.

Пръстите му запълзяха като змии по гърдите й.

Тя разкопча токата на колана и тутакси я изпусна, защото Тони се наведе, плъзна ръце по ханша й и целуна лявата й гръд. Тя погледна надолу. Той близна зърното й и го засмука така, сякаш искаше да погълне цялата й гръд. Тя усети болезненото теглене, остротата на зъбите му, напористия му език.

— Причиняваш ми болка — каза тя.

Той послушно пусна гърдата й.

— Извинявай.

Погледна я с пълни със съжаление очи и прехвърли лице върху другата й гърда. Тя беше изцапана с кръвта от ръката му. Той я облиза, впи пръсти в ханша й и потри буза в гърдата. Наболата му брада и бакенбарди стържеха неприятно. Тони приближи око до зърното и Дани усети трепкащите му мигли. Той завъртя глава и я погъделичка и с другото си око. След това захапа зърното й.

Дани го погали по главата.

— Сега — прошепна тя. — Искам те сега.

Той се изправи. Не пускаше гърдите й, докато разкопчаваше панталона му.

— Това е… — той преглътна. — По-хубаво е, отколкото си мечтаех.

— Така е.

Дани смъкна ципа. Членът му изскочи. Дани клекна и издърпа панталона в коленете му. Плъзна ръка по бедрото му.

Тони простена.

Измуча, когато юмрукът й се вряза в тестисите му. Политна назад. Спъна се в панталона, рухна на пода и се сви на кълбо.

Дани се хвърли към ножа. Беше под масичката за кафе. Тя коленичи, протегна ръка и го сграбчи. Върна се тичешком при Тони.

Той все още се превиваше, стенеше и мучеше.

Знаеше, че може да се измъкне, докато Тони е това безпомощно състояние. Защото само след няколко минути…

Дани се втурна към кухнята, дръпна вратата на работилницата и запали лампата. На кука край прозореца висеше въжето, което бяха използвали, за да вържат манекена на Сандра Блейн от филма „Леш“. Хвърли се към него. Ръбът на масата се заби в бедрото й. Лицето й се сви в болезнена гримаса. Дани стисна зъби, дръпна въжето и го свали от куката.

Изтича обратно в кухнята. Потните й нозе шляпаха по линолеума. Залитна, но намери опора в килима на трапезарията и хукна към всекидневната.

Тони не беше там.

29

Дани стоеше на килима, където само преди минута се валяше гърчещото се от болка тяло на младежа. Сега за присъствието му напомняха само захвърлените му панталони и няколкото кървави петна на пода.

Дани нахлузи въжето през главата си, за да са й свободни ръцете, и бавно обходи с поглед всекидневната. Единствената светлина идваше от фоайето. Достигаше мястото, на което беше застанала Дани и хвърляше сянката й на бледия килим, след което се разсейваше и останалата част от помещението тънеше в мрак.

Тони трябва да е някъде тук. Може да се е скрил зад пердето, което закрива плъзгащата се врата и панорамния прозорец. Или се е свил зад дивана или зад някой от фотьойлите. Или пък е клекнал зад масичката с видеото и телевизора. Дебне я. Всеки миг ще се хвърли върху нея.

Тя отстъпи заднишком. Спря се в осветеното фоайе и огледа дългия коридор.

Може да е и тук някъде. Да се спотайва в банята или в спалнята й.

Хладната дръжка на бравата се опря в бедрото й. Само за броени секунди можеше да избяга навън и да се втурне към къщата на съседите. Ала това нямаше да помогне на Джак. Погребан жив.

Господи, погребан жив!

Колко ли време ще успее да издържи?

Дани се отблъсна от вратата и тръгна смело напред. Сянката й подскачаше пред нея и все повече изтъняваше, отдалечавайки се от източника на светлина. Дани обиколи стаята, като постоянно се обръщаше назад и надничаше във всички кътчета, където би могъл да се скрие Тони. В единия от ъглите ритна фотьойла и той се удари в стената. Клекна и надникна под малката масичка с нощната лампа. Покатери се на дивана и мина по цялата му дължина. Краката й затъваха в меките възглавници, докато опипваше с ръка празното пространство зад завесите. Щом достигна края му, Дани стъпи върху масичката за кафе и оттам се прехвърли върху един тежък стол. Надникна зад облегалката. И тук нямаше никой. Тя скочи на пода. Притисна гръб в стената и дръпна шнура на завесата. Тя се плъзна бавно, разкривайки прозореца и блестящата синя повърхност на осветения басейн.

Дани огледа стаята.

— Тони!

Никакъв отговор.

Тя тръгна обратно, като продължаваше да се върти, навежда и наднича в сенките зад мебелите. Клекна и погледна под масата в трапезарията, но видя само тъмнина и гора от дървени крака. Изправи се и се обърна. Пристъпи към дългия плот на бара, остави ножа на възглавничката на една от табуретките и се покатери върху плота. Протегна шия, за да надникне от другата му страна, и тогава го видя.

Навитото около врата й въже спря да се люлее.

Тони силно го дръпна.

Дани изкрещя и вкопчи ръце в плота. Сякаш я бяха шибнали с камшик зад врата. Главата й увисна надолу. Въжето одра ушите й, опърли като огън тила й и се изхлузи през главата й. Преди да успее да се опомни, Тони я шибна през лицето. Дани политна назад, стиснала очи от болка. Изплющя втори удар. Лявото й коляно се свлече от плота. Твърдият му ръб се вряза в бедрото й, смаза ребрата й, после гърдите, впи се под мишницата й. Коляното й се удари в табуретката и я преобърна. Гръдният й кош блъсна втора табуретка и я катурна на пода. Дани се стовари върху нея и се търкулна на пода, замаяна от болка.

Надигна се на четири крака. Ножът го нямаше. Дани запълзя по килима, като отчаяно риташе и драскаше с ръце пода, за да се изправи. Въжето отново изплющя и я шибна през хълбоците. В този миг тя скочи на крака и побягна.

Бързите му крачки и тежкото му дишане бяха точно зад гърба й. Пляс! Въжето се стовари върху раменете й.

Дани профуча край входната врата и се втурна по коридора. Ръката му силно я блъсна в гърба. Тя политна напред и направи отчаян опит да се задържи на крака. Напразно. Гърдите й се удариха в пода, тя се плъзна по корем напред и спря.

— Сега си моя — изрева Тони. — Трябваше да бъдеш мила с мен.

Стъпи върху нея.

Изправи се на два крака върху хълбоците й.

— Обичах те, Дани. — Той подскочи и тежестта му смаза таза й. — Никога не съм обичал друга. Мисля, че ще ти одера кожата. Ще я режа парче по парче. Не, не. Ще я разкъсам със зъби. Ще ти бъде ли приятно?

Той подскочи отново.

Дани се надигна. Краката на Тони се подкосиха. Жената се хвърли пълзешком напред по килима. Погледна назад и видя как Тони се блъсна с рамо в стената и падна по гръб с разперени ръце.

Тя се втурна презглава по коридора, вкопчи се в рамката на вратата и се шмугна в спалнята си. Тръшна вратата и натисна ръчката за заключване.

— Не можеш да ми избягаш! — крещеше Тони и риташе по вратата. — Ще ми паднеш! Ще те одера жива!

Той отстъпи назад, затича се към вратата и я блъсна с рамо. От удара политна назад.

— Ще ми паднеш! — дереше се той.

Той се втурна към банята. Запали лампата и дръпна чекмеджето под мивката. Намери пила за нокти. Беше метална и остра. Върна се тичешком пред спалнята. Ръката му силно трепереше. Върхът на пилата най-сетне уцели ключалката. Тони я завъртя и бравата изщрака с тих звън.

Той блъсна вратата, влезе и затвори след себе си.

Единствената светлина в спалнята идваше от двете догарящи свещи на тоалетката.

— Къде си? — пропя той. — Падна ли ми в ръчичките?

Погледна към леглото — покривката беше изритана в долния му край, горният чаршаф беше отгърнат, възглавниците бяха смачкани. Неотдавна е била тук с Джак. Любили са се. На светлината на свещите.

Тони се спусна към леглото, клекна и се взря в тъмнината под леглото.

Нямаше я.

Изправи се и се обърна. Вратата на банята беше затворена.

— Ехо! Дани!

Пристъпи към вратата и в този миг чу силен плясък.

Завъртя се на пети, изтича покрай леглото и дръпна завесите. Стъклената врата беше отворена. Водата в осветения басейн все още се пенеше.

Той се втурна към басейна.

Погледна във водата.

Тялото се поклащаше с лицето нагоре в дълбокия край на басейна, близо до трамплина. Беше вкочанено като труп и бавно потъваше към дъното.

— Дани!

Очите й се взираха в една точка на водната повърхност, сякаш очаровани от гледката. Устата й зееше.

Тони запристъпва около басейна.

Господи, колко е красива? Светлината играе по голото й тяло, косите й се веят като понесени от призрачен вятър.

Тони я пожела като никога досега.

Но не смееше да влезе във водата. Не би го направил дори заради Дани. Ами ако е номер, ако го сграбчи за краката и го повлече надолу…

Номер е, ей сега ще изплува, за да си поеме въздух.

Но Дани не изплува.

Потъна на дъното.

Бликналите сълзи в очите му размиха образа й.

— О, Дани! — прошепна той.

Болката разцепи мозъка му на две.

Тони трепна от болка. Главата му пулсираше. Опита се да я хване с ръце, но те отказаха да се помръднат. Отвори очи.

Беше в градината на Дани, с лице към къщата, вързан с въже за алуминиевата рамка на един шезлонг.

Завъртя глава и болката отново го прониза. Отначало не видя нищо в тъмнината. След това съзря бледа сянка зад грила.

Тя бавно тръгна към него.

Беше гола жена. Кожата й матово отразяваше бледата лунна светлина.

В едната й ръка имаше мачете, в другата — някаква кутия.

— Коя си ти? — изумено отвори уста Тони.

— Познаваш ме.

Вече беше достатъчно близо и светлината от басейна озари лицето й.

— Махай се!

Тя поклати глава. Захвърли мачетето на пода и острието му звънна на цимента.

— Бих го използвала — каза тя. — С най-голямо удоволствие, но първо искам да те питам нещо.

Тя разклати кутията. Чу се бълбукане на някаква течност.

Течността за разпалване на въглищата!

Тя дръпна пластмасовото капаче. Безмълвно започна да го полива с течността. Тя се стичаше на тънка струйка по обръснатото му теме и се разливаше по лицето му. Беше студена, но при досега с раните му пареше като огън.

— Не можеш да направиш такова нещо!

Тя мълчеше. За миг струята секна. После отново се чу бълбукане и струята започна да рисува кръстове по гърдите и корема му.

— Какво искаш?

Кутията отново избълбука. Течността се разля между краката му. Намокри окосмението му, плисна по отпуснатия му член и се стече по тестисите му.

Тя се отдалечи.

— Къде отиваш?

— Да взема кибрита.

— Не! Моля те! О, Божичко, недей! Съжалявам! Само се пошегувах, че ще те одера жива! Честна дума! Прости ми! Ще те оставя на мира, обещавам! Ще направя каквото поискаш! МОЛЯ ТЕ!

Тя спря и се обърна.

— Кажи ми къде да намеря Джак.

30

Остави Тони завързан за шезлонга. Втурна се в спалнята и хвърли мачетето на земята. Грабна чантата си от тоалетката и духна свещите.

Изтича във всекидневната и вдигна халата си от пода. Пъхна ръце в ръкавите и отиде в работилницата. До една от стените бяха опрени гребло и лопата. Дани грабна лопатата.

След миг беше навън и тичаше по мократа трева, а халатът се вееше след нея като пелерина. Стигна до колата и отвори чантата си. Затършува, но не откри ключовете и изсипа съдържанието й на алеята. Взе само ключовете и портмонето си. Стисна портмонето под мишница и отвори ключодържателя. Намери ключа на колата. Треперещата й ръка не можеше да уцели ключалката. Накрая тя я хвана с другата си ръка и мушна ключа.

Завъртя го, отвори и хвърли лопатата на задната седалка. Скочи зад кормилото и този път веднага вкара ключа. Моторът забръмча. Тя превключи на задна скорост, сети се да затвори вратата, но забрави за ръчната спирачка. Когато пусна амбреажа, колата подскочи и моторът угасна.

Дани проплака.

Освободи ръчната спирачка. Колата бавно потегли назад. Тя завъртя ключа, запали и най-сетне тръгна.

Тони все още хлипаше от преживяното изпитание и се гърчеше на шезлонга. Въжето се впиваше в ръцете и глезените му. Ръцете му изглеждаха здраво вързани, но в краката въжето сякаш се бе поразхлабило. Дръпна го рязко и започна да рита. Май се отпусна още повече. Той притисна десния си глезен алуминиевата тръба на шезлонга и започна да дърпа крака си. Петата му се изхлузи от въжето! Сви коляно и кракът му изскочи. Използва свободния си крак, за да измъкне и втория. Не беше трудно.

Стъпи на земята и надигна тяло. Шезлонгът се катурна на предните си крака. Тони се изправи, приведен под тежестта на шезлонга. Направи несигурна крачка напред.

Само да успее да стигне до къщата, да вземе ножа или мачетето… Ако му стигне времето, ще успее да пререже въжето.

Направи още една крачка към къщата. По тялото му се стичаше пот и течността за запалване на въглища.

Дани чакаше на кръстовището с булевард „Лоръл Каниън“. Потокът от коли не секваше и тя вече стенеше от нетърпение.

— Хайде, хайде — мърмореше тя и удряше длан в кормилото. Най-сетне намери пролука. Потегли рязко и гумите й изсвистяха на завоя. Натисна докрай педала на газта.

Слава Богу, че поляната, където Тони беше заровил Джак, не беше далече. На не повече от пет минути.

Пет минути.

В ковчега сигурно всяка секунда трае цяла вечност.

За колко ли време ще му стигне въздухът? Не за дълго. Джак може вече да е…

— Потърпи още малко — каза тя. — Моля те. Светофарът на „Мълхоланд“ светна червено. Колите пред Дани намалиха и спряха. Тя допълзя почти до бронята на ролс-ройса пред нея, натисна спирачката, удари чело във волана и зарида.

Тони беше успял да направи само няколко крачки към плъзгащата се врата на спалнята на Дани, когато чу глас зад гърба си.

— Здравей.

Той рязко обърна глава.

Някакво момиче влизаше през портата в градината. Беше със светла рокля.

— Помогнете ми! — извика Тони.

— Разбира се — отвърна тя. — Ще ти помогна.

Нещо в гласа й го накара да настръхне. Помъчи се да се изправи. Шезлонгът го удари зад коленете. Краката му се подкосиха и той падна. Стовари се върху стола, който се люшна назад, наклони се върху задните си крака, но не успя да се преобърне.

Момичето стигна до скарата и спря. Клекна и отново се изправи.

— Наблюдавах ви — каза тя, приближавайки се бавно. — Размина ти се на косъм.

— Тази жена е побъркана. Щеше да ме убие.

— Радвам се, че не го направи.

— Ще ме развържеш ли?

— Съмнявам се.

— Моля те!

Тя поклати глава. В проблясващата светлина от басейна лицето й му се стори познато.

— Коя си ти?

— Не ме ли помниш? А къщата на Фриман?

Сърцето запрепуска в гърдите му. Дъхът му секна, но той успя да промълви:

— Линда?

— Значи си спомняш.

— Какво… какво правиш тук?

Тя не отговори.

— Откъде изникна?

— От катафалката ти.

Той надигна глава, доколкото можа, и я видя да взима течността за разпалване на въглищата.

— Линда!

Тя се изправи пред него. Разклати кутията. В лявата й ръка имаше кибрит.

— О, Господи, недей!

Той се опита да я ритне, но тя просто се отмести настрана.

Течността започна да се излива върху главата му.

— Недей! Аз не те нараних! Моля те! Господи, Линда, недей! Аз не те нараних! Не съм наранил никого през живота си!

Колата подскачаше под Дани по обраслата с трева поляна. Мина между две дървета, зави рязко, за да избегне трето, и изведнъж фаровете й осветиха ковчега.

Изобщо не е бил заровен!

Тя изскочи от колата и се втурна към него. Пръстта израняваше босите й нозе, тревите я шибаха по краката. Препъна се в неголям корен и падна. Скочи отново и се свлече на колене пред ковчега. Зарови пръсти в пръстта върху капака. Размаха ръце, за да я изчисти. Опръска я в лицето и Дани изплю няколко прашинки. Капакът лъсна.

Тя заблъска по него.

— Джак! Джак!

Отговор не последва.

Капакът беше закрепен с шест болта с ушати гайки. Тя хвана първата гайка и започна да я развива.

Клечката пламна и хвърли зловещи сенки върху лицето на Линда.

— Не! Моля те, недей!

Тони заблъска с крака по цимента и отскочи около педя назад заедно с шезлонга.

Линда духна клечката.

— Умолявам те! Не исках да ти причиня зло!

Тя запали втора клечка. Пристъпи към него. Тони изхлипа и отскочи още педя назад със стола. Линда хвърли клечката. Пламъкът й изрисува огнен зигзаг във въздуха, угасна и клечката се приземи в краката му.

Той се отдръпна назад.

Пламна нова клечка.

— Моля те!

— Страх ли те е? — попита Линда, приближавайки клечката към лицето му.

— Ще направя каквото поискаш!

— Вече направи достатъчно. — Пламъкът пълзеше към пръстите й. — Кажи, че те е страх.

— Страх ме е!

Тя тръсна клечката и запали нова.

— Мен толкова ме беше страх, че се напиках.

— Добре!

Изглеждаше прекалено напрегнат.

Линда драсна още една клечка.

— Опитвам се! — В този миг горещата струя бликна и се стече по краката му. — Ето! Виждаш ли?

— Забавно е, нали? — попита Линда и хвърли клечката. Огнената опашка на пламъчето изписа дъга към него. Тони зарови крака в цимента. Шезлонгът отскочи назад.

Клечката падна върху скута му и Тони почти се усмихна, защото пламъчето угасна миг преди да го докосне.

Ала не се усмихна.

Изкрещя.

Падаше сякаш цяла вечност, крещейки и ритайки към небето. Най-сетне водата запуши устата му.

Дани хвърли последната гайка и задърпа капака на ковчега. Успя лекичко да го повдигне. Но той се плъзна в пръстите й и отново се захлупи. Тя пак вкопчи пръсти и затегли нагоре. Този път беше необичайно лек. Хлъзна се на земята и тогава Дани видя защо се е отворил толкова лесно.

Джак й беше помогнал.

Той седна в ковчега.

Дани обгърна главата му, притисна я към гърдите си и — зарида.

— Не мога да дишам! — промълви той едва чуто.

Дани го пусна. Хвана го за ръката и му помогна да излезе от ковчега.

— Защо не ми отговори?

Той сви рамене.

— Стори ми се, че сънувам. Беше прекрасен сън, който ти прекъсна, когато свали капака.

— Извинявай.

— Ще ти простя.

Джак я грабна в прегръдката си. Силното му тяло се разтърси и тя чу, че и той плаче.

Дълго време останаха притиснати един в друг.

31

— Сигурно изобщо не е имал намерение да ме убива — каза Джак. — Иначе не би пробил дупка за въздух в капака. Явно я е оставил непокрита, когато е хвърлял пръстта отгоре.

— Постъпил е мъдро — промърмори Дани, намали и зави по „Ашър Лейн“. — Какво ще правим с него?

— За това ще се погрижат ченгетата. Опит за физическо насилие и изнасилване — това би трябвало да е достатъчно, за да го бутнат зад ре…

— О, Боже!

Тя гледаше изумено пустия тротоар пред къщата си.

Катафалката беше изчезнала.

Джак стисна ръката й.

— Не се бой. Ще го хванат.

— Аз… просто… надявах се това да е краят.

— Няма страшно.

Тя паркира в алеята до мустанга на Джак. Слезе от колата и настъпи червилото и пудриерата си. Клекна и започна да пълни чантата си. Джак коленичи до нея, за да й помогне. После я прегърна и двамата тръгнаха заедно към входната врата.

Къщата тънеше в мрак и тишина. Светеше само лампата в коридора.

Дани смръщи вежди и посочи нещо с пръст.

Сините памучни панталони на Тони бяха метнати на облегалката на един стол. Измъкнатите джобове висяха като бледи езици.

— Очевидно доста е бързал — отбеляза Джак.

Отправиха се към бара. Докато Джак звънеше на полицията, Дани вдигна двете преобърнати на пода табуретки. Приготви нещо за пиене.

Джак приключи разговора.

Дани сложи в ръката му чаша с водка и тоник.

— Искам да вдигна тост — тържествено произнесе той. — За Ингрид!

— За Ингрид! Най-хубавият подарък, който съм получавала. И определено най-полезният.

Чукнаха чаши и отпиха.

— Ти така и не успя да ми се отблагодариш — каза Джак.

— Ще трябва да благодаря и на Брус. Чувствам се ужасно, задето така му се накарах. Излезе, че не си разбира от работата.

— Той е мъжко момче. Държа се хладнокръвно и не ме издаде.

Дани кимна.

— Хайде да я измъкнем от водата.

Излязоха в градината. Тръгнаха към басейна и изведнъж Дани впи пръсти в ръката му.

Никой от двамата не проговори.

Взираха се безмълвно във водата.

От дъното на басейна в очите им се взираше Тони. Ръцете му все още бяха завързани за шезлонга. До него лежеше Ингрид, захлупила лице към дъното. Едната й ръка беше протегната встрани, макар Дани да бе сигурна, че я беше хвърлила във водата с прибрани ръце.

Дланта на протегнатата ръка, явно отнесена от струята на филтриращата тръба, лежеше върху гърлото на Тони.

— Да влезем в къщата — прошепна Джак.

Обърнаха се и тръгнаха към къщата, здраво хванати ръка за ръка.

32

— Здравей, мамо… Да, аз съм… Разбира се, че съм добре… Заминах със самолета за Чикаго… Да, идвам си у дома. Разбрах, че е глупаво да бягам по този начин. Защо реших, че убиецът ще поиска точно мен? Да, за също те обичам. Поздрави татко и Боб… Ще се видим утре.

Информация за текста

Richard Laymon

Night Show, 1984

Издание:

Ричард Леймън. Нощно шоу

Американска. Първо издание

ИК Аполо прес, София, 1995

ISBN: 954–825-126–4

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36362

Последна корекция: 2 април 2016 в 10:20

Content

Ричард Леймън
Нощно шоу

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Информация за текста