Кадзуо Ишигуро

Остатъкът от деня

В памет на г-жа Ленор Маршал

Пролог: Юли 1956 г.

Дарлингтън Хол

Изглежда все по-вероятно, че аз наистина ще предприема пътешествието, което през последните няколко дни изпълва мислите ми. Трябва да поясня, че става дума за пътешествие, което ще предприема сам с луксозния форд на мистър Фарадей, и така, както го предвиждам, ще прекося едни от най-красивите части на страната чак до Западното крайбрежие. Вероятно обаче ще се наложи да отсъствам от Дарлингтън Хол поне пет-шест дни. Държа да отбележа, че идеята за такова пътуване дойде след изключително любезното предложение, което лично мистър Фарадей ми направи един следобед преди около две седмици, докато почиствах праха от портретите в библиотеката. Ако трябва да сме точни, много добре си спомням, че се бях покачил на стълбата и почиствах портрета на виконт Уедърби, когато моят господар влезе с няколко книги в ръка, които очевидно искаше да върне на местата им. Като ме видя, той използва възможността да ме уведоми, че току-що е уточнил плановете си да се върне в Съединените щати за около пет седмици между август и септември. След като направи това съобщение, моят господар остави книгите на една от масите, седна в креслото и протегна напред крака. Беше точно тогава. Вдигна очи към мен и каза:

— Предполагам, разбираш, Стивънс, че не очаквам от теб да стоиш заключен в къщата през цялото време, докато отсъствам. Защо не вземеш колата и не заминеш за няколко дни? Имаш вид на човек, на когото малко почивка ще се отрази добре.

Дошло така изневиделица, предложението му ме обърка и аз не знаех какво да отговоря. Спомням си, че му благодарих за грижите, но най-вероятно не съм казал нищо определено, защото моят господар продължи:

— Говоря сериозно, Стивънс. Наистина мисля, че трябва да починеш. Аз ще поема разходите за бензина. Странни хора сте вие, затънали до гуша в работа, никога не напускате тези огромни къщи. Как изобщо успявате да видите прекрасната си страна?

Не за пръв път господарят ми повдигаше въпроса. Очевидно проблемът искрено го вълнуваше. Между другото, този път така, както си стоях на стълбата, аз се сетих как да му отговоря. Беше нещо в смисъл, че ние, от моята професия, независимо че не виждаме Англия, като пътуваме и посещаваме природни забележителности, в действителност я „виждаме“ повече от мнозина други благодарение на службата си в големите имения, където се събират най-личните дами и господа от страната. Разбира се, не бих могъл да изразя подобно мнение пред мистър Фарадей, без това да прозвучи доста самонадеяно. Затова се задоволих със съвсем простичък отговор:

— През дългите години служба съм имал привилегията да видя най-добрата част от Англия между стените на този дом.

Мистър Фарадей обаче очевидно не ме разбра, защото продължи мисълта си:

— Не се шегувам, Стивънс. Не е редно човек да не е видял собствената си страна. Послушай съвета ми, излез от къщата за няколко дни.

Както сигурно сте предположили, аз, естествено, не приех сериозно предложението на мистър Фарадей онзи следобед, смятайки го за поредния пример на американската неосведоменост за онова кое е редно и кое не в Англия. Фактът, че отношението ми към това предложение претърпя промяна през следващите дни и че идеята за пътешествие до Западното крайбрежие все повече завладяваше мислите ми, несъмнено се дължи — и защо трябва да го крия? — на писмото, което пристигна от мис Кентън. Беше първото от седем години насам, ако не броим коледните картички. Искам обаче веднага да поясня. Става дума за това, че писмото на мис Кентън ме наведе на някои идеи, свързани с професионалните ми проблеми тук, в Дарлингтън Хол, и държа да подчертая, че точно тези проблеми ме накараха да преосмисля любезното предложение на моя господар. Но нека ви обясня.

Истината е, че през последните няколко месеца бях допуснал поредица от дребни грешки, изпълнявайки служебните си задължения. Бързам да кажа, че всички те, без изключение, бяха съвсем незначителни. И все пак смятам, че ще ме разберете. За човек, несвикнал да прави грешки, ситуацията бе доста тревожна и аз сериозно бях започнал да си измислям разни обезпокоителни теории за техните причини. И както се случва обикновено, не бях видял очевидното, докато размишленията над писмото на мис Кентън не отвориха очите ми за простата истина: че дребните грешки от последните няколко месеца не се дължаха на нищо толкова зловещо, а единствено на неправилно разпределение на персонала.

Разбира се, основно задължение на всеки иконом е да обръща огромно внимание на разпределението на персонала. Кой знае колко кавги, неверни обвинения, ненужни уволнения, колко съсипани обещаващи кариери се коренят в немарливото отношение към този въпрос. Смея да заявя, че изцяло подкрепям онези, които твърдят, че способността умело да разпределяш работата между подчинените си е едно от най-важните качества на добрия иконом. Аз самият дълги години съм се занимавал с тези проблеми и вярвам, че няма да прозвучи като самохвалство, ако кажа, че много рядко съм грешил. И ако в настоящия случай нещо не е наред, вината за това е единствено моя. От друга страна, справедливостта изисква да напомня, че задачата ми този път беше необикновено трудна.

Ето как стояха нещата. Щом сделката приключи — сделка, според която семейство Дарлингтън изгуби къщата след двувековно притежание, — мистър Фарадей ни уведоми, че няма да се нанесе веднага, а ще остане в Съединените щати още четири месеца, докато окончателно уреди делата си там. Междувременно обаче изрично настоя персоналът на неговия предшественик — персонал, за който бе чувал само високи оценки — да остане в Дарлингтън Хол. Този „персонал“, както той го наричаше, се състоеше само от шестима — основното ядро от прислугата, задържано от семейство Дарлингтън да се грижи за къщата, докато се осъществи сделката. Със съжаление трябва да кажа, че след като продажбата приключи, не беше по силите ми да възпра хората, с изключение на мисис Клемънтс, да си потърсят друга работа. Когато в писмо до новия си господар изказах съжаление за случилото се, получих в отговор указания да набера нов персонал, „достоен за такова славно и древно английско имение“. Незабавно се заех да изпълнявам желанието на мистър Фарадей, но както знаете, в наше време е изключително трудно да се намерят служители на нужната висота. Разбира се, радвах се, че бях наел Розмари и Агнес по препоръка на мисис Клемънтс, ала нямах какво друго да предложа на мистър Фарадей на първата ни делова среща по време на предварителното му посещение в нашата страна през пролетта миналата година. Точно на тази среща, състояла се в необичайно оголения кабинет на Дарлингтън Хол, мистър Фарадей за пръв път стисна ръката ми, макар че и преди това едва ли бихме могли да се наречем непознати. Ако не смятаме проблема с персонала, новият ми господар бе успял неведнъж да се убеди в качествата, които може би имам късмета да притежавам, и смея да твърдя, че бе останал доволен. Предполагам, че това бе и причината веднага да заговори свободно и делово с мен, и преди да се разделим, да ми остави една значителна сума, с която да посрещна немалките разходи по подготовката на неговото преместване. Но мисълта ми беше, че тъкмо по време на разговора аз му споменах за затрудненията, с които се сблъсквах при набирането на подходяща прислуга. Мистър Фарадей помисли и отправи към мен следната молба — да сторя всичко възможно и да организирам работата „на смени“, както се изрази, за да може наличният персонал от четирима — мисис Клемънтс, двете млади момичета и аз — да се справи с поддръжката на къщата. Разбираше, че това би могло да наложи някои сектори да останат „закрити“, ала бих ли употребил всичките си умения и професионален опит, за да сведа техния брой до минимум? Като си помислих за годините, когато имах по седемнайсет подчинени, а не чак толкова отдавна в Дарлингтън Хол стигаха до двайсет и осем, идеята да създам такава организация на работата, че същата къща да бъде поддържана от четирима, ми се стори, меко казано, обезсърчителна. Макар че положих огромни усилия да не се издам, част от скептицизма ми очевидно е проличал, защото мистър Фарадей добави, явно за да ми вдъхне увереност, че при крайна необходимост бих могъл да наема и пети служител. Щял обаче да ми бъде много задължен, повтори той, ако „подкарам работата“ и с четирима.

Съвсем естествено, както повечето от нас, и аз изпитвам неохота, когато трябва да променям старите порядки. Но няма и никакъв смисъл да се вкопчваш в традицията заради самата нея. Във века на електричеството и модерните отоплителни системи изобщо не се налага да се наема толкова много прислуга, колкото беше необходима само едно поколение назад. Дори аз самият бях започнал да се замислям напоследък, че поддържането на ненужен брой служители единствено заради традицията — многото свободно време определено не им се отразяваше здравословно — бе един от основните фактори за резкия спад на стандартите в професията. Освен това мистър Фарадей съвсем ясно ми заяви, че рядко смята да дава такива големи приеми, каквито бяха нещо съвсем обичайно за Дарлингтън Хол в миналото. При това положение аз самоотвержено се заех със задачата. Посветих много часове, обмисляйки организацията на работата, и поне още толкова, докато изпълнявах задълженията си или лежах буден през нощта. Хрумнеше ли ми нещо сполучливо, оглеждах идеята от всички страни, стараех се да избегна всяка недомислица. Най-после разработих план, който дори и да не отговаряше изцяло на желанията на мистър Фарадей, бе най-доброто в рамките на човешките възможности. В това поне бях сигурен. Почти всички привлекателни части на къщата можеха да се запазят действащи: многобройните помещения за прислугата — включително задният коридор, двата килера и старата пералня, както и коридорът за гости на втория етаж — щяха да бъдат консервирани, за да останат всички помещения на първия етаж и немалък брой гостни. Това обаче щеше да е възможно само ако четиричленният ни екип бъдеше подкрепен от няколко приходящи помощници: планът ми включваше градинар — веднъж седмично и два пъти през лятото, и две чистачки, като всяка идва два пъти седмично. Основно трябваше да се променят и обичайните задължения на четиримата постоянни служители. Предполагах, че двете млади момичета щяха да се справят с лекота. Положих обаче огромни усилия, за да може мисис Клемънтс най-малко да почувства промените, до степен, че се нагърбих със задължения, които биха се сторили нетипични и на най-либерално настроения иконом.

Дори сега бих се осмелил да оценя плана си като добър; в крайна сметка той дава възможност на четиричленен персонал да поддържа огромна площ. Несъмнено обаче ще се съгласите, че съвършеният план е онзи, в който са предвидени и неочакваните моменти — примерно, когато някой служител се разболее или по една или друга причина не е във форма. В нашия случай, разбира се, ми бе поставена доста необичайна задача, но въпреки всичко аз пак бях предвидил възможности за справяне с извънредни ситуации. Допусках, че ако възникнеше негодувание от страна на мисис Клемънтс или двете момичета по повод на някакво допълнително натоварване, надхвърлящо привичните им задължения, то щеше да се дължи на факта, че работата им многократно се бе увеличила. Ето защо, докато изготвях работния план, много мислих как да подходя така, че мисис Клемънтс и момичетата бързо да преодолеят отвращението си към новите, „по-еклектични“ роли, които им бях отредил, и не след дълго да започнат да ги възприемат като леки и стимулиращи.

Опасявам се обаче, че в стремежа да спечеля подкрепата на мисис Клемънтс и момичетата не оцених достатъчно трезво собствените си възможности; и макар че опитът и присъщата ми предпазливост не ми позволиха да се натоваря с повече, отколкото в действителност бях в състояние да върша, може би недогледах точно случаите с извънредните ситуации. Няма нищо чудно тогава, че през следващите няколко месеца тъкмо това недоглеждане се прояви в някои дребни, ала показателни моменти. С една дума, смятам, че проблемът се състои единствено във факта, че се бях нагърбил с прекалено много задължения.

Вероятно ще се изненадате, че такъв безспорен недостатък в работния ми план е убягнал от погледа ми, но не може да не се съгласите, че това доста често се случва, ако човек дълго и постоянно мисли за нещо и вижда истината чак след като му се подскаже от някое неочаквано външно събитие. Така беше и в този случай; по-точно, когато получих писмото от мис Кентън, изпълнено, наред с дългите и сравнително сдържани пасажи, и с очевидна носталгия по Дарлингтън Хол и — за това съм съвсем сигурен — категорични намеци за желанието й да се върне тук, аз успях да видя работния си план с нови очи. Едва тогава ми стана ясно, че съществува още една, главна роля, която би трябвало да поеме пети член на персонала; и че именно неговата липса е била в основата на всичките ми досегашни беди. И колкото повече го обмислях, толкова по-силно се убеждавах, че мис Кентън с нейната огромна любов към тази къща и забележителния си професионализъм — какъвто днес е почти невъзможно да срещнем — бе липсващият фактор, който щеше да ми помогне да направя един напълно задоволителен работен план за Дарлингтън Хол.

След този сериозен анализ на ситуацията аз веднага започнах да преосмислям любезното предложение на мистър Фарадей отпреди няколко дни. Беше ми хрумнало, че бих могъл да използвам автомобилното пътешествие и с професионална цел; по-точно, да се разходя до Западното крайбрежие и да посетя мис Кентън пътем, като така проуча от първа ръка желанието й да се върне на работа в Дарлингтън Хол. Искам да поясня, че многократно препрочитах писмото й и няма никаква вероятност просто да съм си въобразил наличието на подобни намеци от нейна страна.

Въпреки това изминаха няколко дни, преди да се престраша да повдигна отново въпроса пред мистър Фарадей. Да не говорим, че имаше много подробности, които предварително трябваше да изясня за себе си. Например разходите. Вярно, че господарят ми щедро беше предложил „да поеме бензина“, но цената на едно такова пътуване можеше да се окаже удивително висока, като се пресметнат разходите за преспиване, храна и дребните неща, с които щях да се подкрепям по време на пътя. Следваше въпросът какво облекло беше подходящо за подобно пътуване и дали си струваше да инвестирам в нови дрехи. Притежавам известен брой чудесни костюми, любезно преотстъпвани ми през годините лично от лорд Дарлингтън и други гости, отсядали в къщата и оставали доволни от стандартите на обслужването. Може би много от тези костюми са прекалено официални за целта на предложеното ми пътешествие или пък вече доста старомодни за нашето време. Имам обаче един дневен костюм, който сър Едуард Блеър ми подари през 1931 или 1932 година. Тогава беше практически нов и ми стоеше отлично. Сметнах, че ще бъде подходящ за вечерите в салоните или трапезариите на хотелите, в които щях да отсядам. Ако наистина нямам нещо обаче, това са подходящи пътни дрехи — тоест дрехи, с които бих могъл удобно да шофирам, — освен ако не сложех костюма, подарен ми от младия лорд Чалмърс по време на войната, който въпреки че ми е твърде тесен, е в идеалната за целта тоналност. Най-после пресметнах, че спестяванията ми щяха да стигнат да покрия всички разходи по пътуването и дори можех да си позволя покупката на нов костюм. Надявам се, няма да ме сметнете за прекалено суетен; просто човек никога не знае кога ще му се наложи да каже, че е от Дарлингтън Хол, а в такива моменти е много важно да бъде облечен подобаващо за поста, който заема. Междувременно се впуснах да разучавам пътния атлас и отново да препрочитам съответните томове от произведението на мисис Джейн Саймънс „Чудесата на Англия“. Ако не сте запознати с книгите на мисис Саймънс — става дума за поредицата от седем тома, всеки от които е посветен на определен район от британските острови, — най-искрено ви ги препоръчвам. Писани са през трийсетте години, но сигурно голяма част от нещата са верни и днес — в края на краищата не мога да си представя, че немските бомби чак толкова са променили пейзажа. Между другото, преди войната мисис Саймънс често посещаваше имението; дори бе една от любимките на персонала, защото никога не пестеше любезните си похвали. Точно тогава, подтикнат от естественото си възхищение към тази дама, аз за пръв път се зачетох в книгите й в библиотеката, когато намирах свободна минутка. Дори си спомням, че скоро след като мис Кентън замина за Корнуол през 1936 г., а аз никога не бях ходил по тези места, често прехвърлях том трети от поредицата на мисис Саймънс, който разкрива на читателите прелестите на Девън и Корнуол. Текстът беше придружен от снимки и — според мен дори още по-въздействащи — художествени скици от двете графства. По този начин бях придобил известна представа за мястото, където мис Кентън живееше със съпруга си. Но както казах, всичко това беше през трийсетте години, когато книгите на мисис Саймънс се четяха с възхищение в благородническите имения из цялата страна. Аз лично не бях ги прелиствал от много време, докато последните събития не ме накараха да сваля от лавицата томчето, посветено на Девън и Корнуол. Отново разучих прекрасните описания и илюстрации и сигурно сте в състояние да си представите нарастващото ми нетърпение при мисълта, че сега можех да предприема реално пътешествие с кола из тази част на страната.

Очевидно не ми оставаше нищо друго, освен пак да повдигна въпроса пред мистър Фарадей. Разбира се, винаги съществуваше възможността предложението му отпреди две седмици да е било само моментна прищявка. Но доколкото мога да съдя от наблюденията си през тези няколко месеца, мистър Фарадей не е от онези господари, притежаващи най-дразнещата черта на характера — непостоянството. Нямаше причини да се съмнявам, че той възторжено ще подкрепи идеята за автомобилното ми пътешествие и дори ще повтори любезното си предложение да „поеме разходите за бензина“.

Въпреки това аз внимателно обмислих кой би бил най-подходящият момент да подхвана темата отново; защото, както споменах, макар че нито за миг не се съмнявах в твърдата дума на мистър Фарадей, не беше много разумно да го заговарям, когато беше зает или разсеян. Един отказ в подобна ситуация можеше да не отразява истинското мнение на господаря, а откажеха ли ми веднъж, щеше да ми е изключително трудно да се върна на темата. Следователно беше повече от ясно, че трябваше много мъдро да подбера мига.

В крайна сметка реших, че най-благоразумно би било да го заговоря, докато сервирам следобедния чай в салона. Тогава мистър Фарадей тъкмо ще се е прибрал от кратката си разходка сред хълмовете и едва ли ще е зает с четене и писане, както вечер обикновено. Всъщност, когато внасям следобедния чай, мистър Фарадей е склонен да затвори книгата или вестника, да се изправи и протегне ръце пред прозореца, сякаш очаква да си побъбрим.

Убеден съм, че отлично бях преценил мига, що се отнася до времето; фактът, че нещата потръгнаха в погрешна насока, изцяло се дължи на един сериозен пропуск от моя страна. По-точно, не бях съобразил, че по това време на деня мистър Фарадей обича да си прави дружелюбни шеги. След като знаех в какво настроение ще го заваря и бях подготвен за обичайните му задявки, щях да постъпя далеч по-мъдро, ако изобщо не бях споменавал за мис Кентън. И все пак смятам, че ще разберете подбудите ми. В края на краищата, след като исках толкова щедра услуга от моя господар, аз се опитвах да намекна, че молбата ми се базира на сериозни професионални мотиви. И така се случи, че посочвайки причините, поради които предпочитах да потегля на запад, вместо да се задоволя с няколко съблазнителни подробности от книгата на мисис Саймънс, аз се изпуснах да спомена, че една от бившите камериерки на Дарлингтън Хол живее по тези места. Предполагам, че съм възнамерявал да обясня на мистър Фарадей как по този начин ще мога да проуча обещаваща възможност за идеалното решение на малките ни проблеми в къщата. Но чак когато изрекох името на мис Кентън, изведнъж осъзнах колко неуместно беше да продължа. Не само че не можех да бъда сигурен в желанието й отново да се върне на работа тук, но дори не бях обсъждал с мистър Фарадей идеята за наемане на пети човек след онази първа предварителна среща преди година. Ако бях продължил да споделям на глас мислите си за бъдещето на Дарлингтън Хол, щеше да бъде, меко казано, нахално. Подозирам, че в този момент съм млъкнал изведнъж и неочаквано съм се озовал в неловко положение. Във всеки случай мистър Фарадей използва възможността да ми се усмихне широко и да възкликне шеговито:

— Виж го ти пустия му Стивънс! Приятелка, и то на тази възраст!

Ситуацията беше безкрайно неудобна и съм сигурен, че лорд Дарлингтън никога не би постъпил така със свой служител. От друга страна, съвсем не се опитвам да уронвам авторитета на мистър Фарадей; той е американец и много често поведението му е съвършено различно. И дума не може да става, че го е казал с лош умисъл, но вярвам, ще разберете колко неловко се почувствах.

— Никога не съм допускал, че си падаш по тънката част, Стивънс — продължи той. — Поддържаш духа млад, а? Само че започвам да се чудя дали е редно да ти помагам за подобни съмнителни срещи.

Естествено, изкушавах се да отрека незабавно и недвусмислено мотивацията, която моят господар ми вменяваше, ала се усетих навреме, че по този начин само щях да налапам въдицата и положението ми щеше да стане още по-конфузно. Ето защо продължавах да стоя, потънал в мълчание, и очаквах мистър Фарадей да ми даде разрешението си да потегля на път.

Колкото и зле да се чувствах в този миг, в никакъв случай не намеквам, че обвинявам мистър Фарадей, който въобще не е груб човек; сигурен съм, че просто му доставя удоволствие да си прави шеги, които навярно в Щатите са знак за разбирателство и добронамереност между господар и прислужник и се упражняват като любимо занимание. И за да сложа нещата на мястото им, трябва да отбележа, че тъкмо тези задявки от страна на новия ми господар характеризираха взаимоотношенията ни през последните месеци — макар че, да си призная, все още недоумявам как точно трябва да реагирам. Дори в първите дни няколко пъти бях напълно поразен от онова, което ми казваше. Веднъж например го попитах дали господинът, когото очаквахме да ни гостува, ще бъде придружаван от съпругата си.

— Господ да ни е на помощ, ако дойде — отвърна мистър Фарадей. — Може би ти ще успееш да ни отървеш от нея, Стивънс. Защо не я заведеш до някоя от конюшните във фермата на мистър Морган? Забавлявай я там в сеното. Току-виж, се окаже точно твоят тип.

В първия миг изобщо не разбрах какво говори господарят ми. После съобразих, че си прави някаква шега, и се помъчих да се усмихна адекватно, макар и да подозирах, че следите от удивлението ми, да не кажа от шока, си останаха изписани на лицето ми.

През следващите дни обаче аз се научих да не се учудвам на подобни забележки и усетех ли закачливия тон в гласа му, отвръщах с подходяща усмивка. Въпреки всичко така и досега не съм успял да прозра какво всъщност се очаква от мен в такива случаи. Може би трябва сърдечно да се разсмея; или да отговоря с някое остроумие. Втората възможност сериозно ме занимаваше напоследък и е нещо, в което все още не съм напълно убеден. Може пък в Америка остроумните забележки на служителите да се приемат като белег за висок професионализъм. Между другото, спомням си, че мистър Симпсън, кръчмарят, веднъж каза, че ако е в Америка, въобще няма да си бъбри с нас така приятелски, а ще ни засипва с груби шеги по адрес на слабостите и недостатъците ни, защото клиентите очаквали от него точно такова поведение. Освен това, когато преди няколко години мистър Рейн пътува със сър Реджиналд Мовис до Америка като негов камериер, после ни разказа, че шофьорът на нюйоркското такси постоянно се обръщал към клиента си по начин, който в Лондон би завършил със сбиване или откарване на шофьора в най-близкия полицейски участък.

Следователно напълно е възможно господарят ми да очаква да отвръщам на шегите му подобаващо и да смята неспособността ми да го направя за недостатък. Както вече казах, проблемът много ме занимава. Само че тази работа с остроумията никога няма да е сред любимите ми задължения. Вярно, че в нашите променливи времена човек трябва бързо да се адаптира и към по-несвойствени за професията му дейности; но остроумието е съвсем друго нещо. Как например мога да бъда сигурен, че в дадения момент остроумната забележка е била подходящата реакция? Едва ли е необходимо да се замисляме над катастрофалните последици от шеговита забележка, оказала се не на място.

И все пак неотдавна и аз събрах кураж и се опитах да отговоря според очакванията. Тъкмо сервирах сутрешното кафе, когато мистър Фарадей се обърна към мен със следните думи:

— Предполагам, че не ти си издавал тези грачещи звуци сутринта, Стивънс?

Съобразих, че господарят ми има предвид двамата цигани, които събираха старо желязо и бяха огласили околността с обичайните си викове. Съвсем случайно същата сутрин бях разсъждавал над дилемата дали от мен се очакваше да отвръщам на шегите с шега и сериозно се бях разтревожил как ли господарят приемаше неумението ми да откликвам адекватно. Ето защо се замислих за някой остроумен отговор, но такъв, който нямаше да засегне никого, в случай че не бях преценил ситуацията правилно. След миг-два мълчание рекох:

— По-скоро лястовички, а не гарги, бих казал, сър. От онези, мигриращите. — И съпроводих думите си с подходяща скромна усмивка, която трябваше недвусмислено да подскаже, че съм изрекъл остроумие, тъй като не желаех мистър Фарадей да сдържа спонтанната си веселост заради ненавременно уважение.

Той обаче само ме изгледа недоумяващо и попита:

— Какво каза, Стивънс?

Едва тогава ми хрумна, че остроумието ми не би могло да се разбере от човек, който не знае, че сутринта са минали цигани. Нямах понятие как да продължа, затова реших, че е най-добре да прекратя темата, престорих се, че имам спешна работа, извиних се и напуснах стаята, като оставих господаря си дълбоко озадачен.

Очевидно доста обезкуражително начало за съвършено новия вид задължение, което се изискваше от мен; толкова обезкуражително, че, да си призная, не повторих опита. В същото време не мога да не забелязвам неудовлетворението на мистър Фарадей от начина, по който се държа при многобройните му шеги. Дори започва да ми се струва, че упорството му в тази насока цели да ме подтикне да му отговарям в същия дух. Каквото и да означава поведението му обаче, след онова първо остроумие по адрес на циганите аз така и не можах да измисля друго достатъчно бързо.

Подобни затруднения днес още повече занимават мислите ми, защото няма как да ги обсъдя и да обменя мнение с колеги от професията, както правех някога. Не беше толкова отдавна, когато човек имаше спокойствието, че възникнеше ли неяснота, свързана с професионалните му ангажименти, много скоро щеше да я сподели с някой колега, чието мнение зачиташе. А по времето на лорд Дарлингтън, когато дамите и господата ни гостуваха за дълго, имахме прекрасна възможност да установим дружески отношения със съпровождащите ги колеги. И трябва да ви кажа, че в онези бурни дни в помещението за прислугата често се събираха едни от най-добрите професионалисти в Англия и до късни нощи сме разговаряли край тлеещата камина. И ако някой влезеше, той нямаше да чуе само клюки, а по-често теми, свързани с проблемите, занимаващи нашите господари, или последните новини от вестниците; и, разбира се, както е характерно за представителите на всички професии, неизменно говорехме и за работата си. Понякога, естествено, се разразяваха остри спорове, ала обикновено преобладаваше дух на взаимно уважение. Може би ще придобиете по-добра представа за атмосферата на тези вечери, ако ви кажа, че редовни посетители бяха личности като мистър Хари Греъм, иконом и личен камериер на сър Джеймс Чеймбърс, както и мистър Джон Доналдс, камериер на мистър Сидни Дикенсън. Имаше и други, не толкова известни може би, но чието присъствие правеше всяко посещение запомнящо се. Един от тях беше мистър Уилкинсън, камериер на мистър Джон Кампбъл, прочут с дарбата си да имитира знатни благородници. Или например мистър Дейвидсън от Ийстърли Хаус, чиято страст при спор можеше да изплаши всеки непознат, така както невероятната му благост умиляваше по всяко друго време. Или да вземем мистър Херман, камериер на мистър Джон Хенри Питърс, чиито крайни виждания бяха нетърпими, но пък и никой не беше в състояние да устои на гърления му смях и йоркширски чар. И още, и още… В онези години съществуваше истинска колегиалност в професията, независимо от дребните различия в подхода на всеки от нас. Всички бяхме от една черга, така да се каже. А не както сега. Ако все пак някой слуга придружава господаря си, който ни гостува, той обикновено е новак и говори само за футбол или предпочита да прекарва вечерите не край камината в помещението за слугите, а на чашка в кръчмата.

Преди малко споменах мистър Греъм, камериер и иконом на сър Джеймс Чеймбърс. Между другото, преди два месеца с огромна радост установих, че сър Джеймс ще посети Дарлингтън Хол. Очаквах с нетърпение визитата му не само защото сега тук много рядко идват гости — кръгът на мистър Фарадей, естествено, е съвсем различен от този на лорд Дарлингтън, — но и защото предполагах, че мистър Греъм ще придружава сър Джеймс, както навремето, и аз ще мога да науча мнението му за остроумията. Представете си какво беше учудването и разочарованието ми, когато ден преди посещението се оказа, че сър Джеймс ще дойде сам. По-късно узнах, че мистър Греъм вече не е на служба при сър Джеймс; дори че сър Джеймс изобщо не държи постоянна прислуга. Много ми се искаше да науча какво е станало с мистър Греъм, тъй като макар и да не бяхме приятели, добре се разбирахме. Ала така и не се появи подходящ случай да получа някаква информация. Трябва да призная, че бях доста разочарован, защото ми се искаше да обсъдя с него проблема с остроумията.

Но да продължа разказа си. Наложи ми се, както вече ви казах, да издържа няколко минути, потънал в неудобство, докато мистър Фарадей продължи да се шегува. Отвръщах както обикновено, с лека усмивка — достатъчна да покаже, че и аз донякъде споделям веселото му настроение, — и чаках да разбера дали господарят ми ще даде благословията си за пътуването. Както и предполагах, не след дълго получих любезното му разрешение. Освен това мистър Фарадей имаше добрината отново да потвърди щедрото си предложение „да поеме бензина“.

И така, вече няма никаква причина да не предприема пътуването до Западния бряг. Ще трябва, разбира се, да пиша на мис Кентън и да я предупредя, че може да се отбия; ще се наложи да реша и проблема с костюма. Освен това остава да се уточнят и различни въпроси, свързани с работата по време на моето отсъствие. Но така или иначе, не виждам сериозен повод да се откажа от пътешествието.

Ден първи — вечерта

Солсбъри

Тази вечер се намирам в един пансион в град Солсбъри. Първият ден от пътешествието ми приключи и като цяло трябва да кажа, че съм доста доволен. Сутринта потеглих почти час по-късно от планираното, въпреки че бях събрал багажа си и натоварил форда с всичко необходимо много преди осем. Мисис Клемънтс и момичетата също бяха заминали и, предполагам, мисълта, че след като и аз тръгнех, Дарлингтън Хол щеше да остане празен за пръв път през този век, а нищо чудно и за пръв път, откакто е бил построен, не ми даваше покой. Усещането бе твърде странно и сигурно то е причина за забавянето ми — многократно обиколих помещенията, докато се убедих, че всичко е наред.

Трудно ми е да ви опиша чувствата си, след като най-сетне потеглих. Първите двайсетина минути не изпитвах никаква радостна тръпка или дори вълнение. Несъмнено това се дължеше на факта, че колкото и да се отдалечавах от имението, аз все още се намирах в местност, която макар и бегло не познавах. Винаги съм смятал, че съм пътувал много малко поради ангажиментите ми в къщата, но през годините на човек все пак му се налага да отиде тук-там по служба. В крайна сметка се оказа, че съм далеч по-добре запознат с околността, отколкото бях предполагал. Та, както казах, докато шофирах в прекрасното слънчево утро към границата на Баркшир, не преставах да се удивлявам колко ми е познато всичко наоколо.

Постепенно обаче нещата се промениха. Осъзнах, че за пръв път виждам заобикалящия ме пейзаж, и разбрах, че съм напуснал предишните граници. Слушал съм разказите на хора за това как са се чувствали, когато са отплавали с кораб и най-после земята изчезвала от погледите им. Предполагам, че смесицата от безпокойство и въодушевление, характерна за този миг, напълно наподобява състоянието ми, докато фордът навлизаше във все по-непозната местност. Това се случи точно след като взех един голям завой и се озовах на път, който лъкатушеше по снагата на някакъв хълм. Усещах дълбоката пропаст от лявата си страна, макар и да не я виждах от дърветата и гъстия храсталак наоколо. Разбрах, че наистина съм напуснал Дарлингтън Хол, и да си призная, бях обладан от известно чувство на паника — чувство, което се подсилваше от хрумването, че може би съм объркал пътя и сега се нося в съвсем грешна посока към някакъв пущинак. Това трая само миг, но за всеки случай намалих скоростта. А дори и след като се убедих, че съм на прав път, се принудих да спра колата за момент, за да направя оглед, така да се каже.

Реших да сляза и да се поразтъпча, след което напълно затвърдих впечатлението си, че съм кацнал на ръба на хълма. От едната страна на пътя гората стръмно се катереше нагоре, а от другата сред листака прозираха далечни поля долу в ниското.

Струва ми се, че бях изминал известно разстояние, като надничах през храстите с надежда да открия по-добър изглед, когато изведнъж чух зад себе си глас. До този миг, разбира се, бях напълно убеден, че наоколо няма никой, затова се обърнах силно изненадан. Малко по-нагоре и от другата страна на пътя се виждаше краят на стръмна пътечка, която изчезваше нейде в гората. Точно там, върху голям камък, седеше слаб беловлас старец с платнен каскет, който пушеше лула. Той ми извика отново и макар че не чувах съвсем ясно думите му, по жестовете долових, че ме подканя да се приближа. За миг го помислих за скитник, но после разбрах, че е местен човек, излязъл да се порадва на свежия въздух и лятното слънце, и не виждах защо да не отида.

— Чудя се, сър — каза той, когато наближих, — достатъчно ли са здрави краката ви.

— Моля?

Човекът посочи пътечката.

— Трябва да имаш силни крака и здрави дробове, за да се изкачиш там. Аз нямам нито едното, нито другото, затова си седя тук. Но ако бях в по-добра форма, щях да седя горе. На върха има прекрасно местенце с пейка и най-красивата гледка в цяла Англия.

— Ако това, което казваш, е вярно — рекох, — мисля, че е по-добре да си остана тук. Смятам да попътувам с колата и вероятно ще срещна много красиви гледки. Да видя най-хубавата още преди да съм тръгнал, би било малко прибързано.

Човекът сякаш не ме разбра и просто повтори:

— Това е най-красивата гледка в цяла Англия. Но ви предупреждавам, трябват силни крака и здрави дробове. — После добави: — Виждам, че сте в добра форма за възрастта си, сър. Мисля, че с лекота ще се изкачите горе. Дори аз мога да се изкатеря, когато се чувствам по-добре.

Погледнах към пътеката, която наистина изглеждаше стръмна и неравна.

— Уверявам ви, сър, ще съжалявате, ако не се изкачите до горе. А и човек никога не знае. Още някоя и друга годинка, и вече може да е твърде късно. — Той се разсмя малко грубичко. — По-добре се качете, докато все още сте в състояние.

Сега ми хрумва, че старецът може да се е опитвал да остроумничи и да го е казал само на шега. Сутринта обаче забележката му ме обиди и може би точно желанието да му докажа колко са глупави намеците му ме накара да се изкатеря по пътеката.

Във всеки случай много съм доволен, че го направих. Действително изкачването си го биваше, макар че не ме затрудни особено. Пътеката се извиваше на зигзаг около стотина метра нагоре по склона, докато излезе на една малка просека — очевидно мястото, което старецът беше имал предвид. Видях пейката и наистина зашеметяваща гледка.

Безкрайни зелени поля се люлееха, докъдето погледът ми стигаше. Те бяха оградени с жив плет и дървета и плавно се издигаха и снишаваха. Тук-там в далечината върху зеления фон бяха пръснати дребни точици, които реших, че са овце. А от дясната страна, почти на хоризонта, ми се стори, че съзирам купола на църковна камбанария.

Наистина човек се чувстваше прекрасно там горе, заобиколен от звуците на лятото и милван от лекия бриз. И като че точно тогава, загледан в този великолепен пейзаж, аз за пръв път започнах да се настройвам на пътешественическа вълна. Усетих, че ме залива здравословната тръпка на очакване на многото интересни неща, които идните дни ми бяха приготвили. Обзе ме и нова решителност да не се притеснявам за професионалната задача, която си бях поставил — става дума за мис Кентън и проблемите около персонала.

Но това беше сутринта. Тази вечер се намирам удобно настанен в приятен пансион, закътан в уличка недалеч от центъра на Солсбъри. Хотелчето е сравнително скромно, ала много чисто и напълно достатъчно за нуждите ми. Собственичката, около четирийсетгодишна жена, очевидно ме смята за доста важен клиент заради форда на мистър Фарадей и скъпия ми костюм. Следобед — пристигнах в Солсбъри към три и половина, — когато се записвах в книгата и в графата „адрес“ попълних „Дарлингтън Хол“, забелязах как жената ме изгледа с трепет. Сигурно ме мислеше за някой господар, свикнал да отсяда в „Риц“ или „Дорчестър“, и реши, че възмутено ще напусна пансиона й, след като ми покаже с какво разполага. Каза ми, че има свободна двойна стая отпред, но с удоволствие ще ми я даде на цената на единична.

После ме заведе в стаята, където в този час от деня слънцето приятно осветяваше флоралните мотиви на тапетите. Имаше двойно легло и два широки прозореца с изглед към улицата. Когато попитах къде е банята, жената ми посочи вратата срещу мен, ала смутено обясни, че топла вода ще има чак след вечеря. Помолих я да ми донесе чай и щом излезе, разгледах стаята по-подробно. Леглата бяха идеално чисти и добре оправени. Умивалникът в ъгъла също блестеше от чистота. През прозореца се виждаше отсрещната страна на улицата. Имаше фурна с голямо разнообразие от печива, аптека и бръснарница. Още по-нататък забелязах как уличката се изкатерва върху едно гърбаво мостче и продължава към покрайнините. Освежих лицето и ръцете си със студена вода и седнах на стола с твърда облегалка край прозореца да изчакам чая си.

Предполагам, че вече минаваше четири часът, когато излязох от пансиона и тръгнах да се поразходя. Широките улици създават усещането за много въздух и простор, така че с удоволствие прекарах няколко часа под меките слънчеви лъчи. Освен това установих, че Солсбъри притежава изключителна атмосфера, и се улових, че отново и отново минавам покрай редиците от стари къщи с дървени фасади и по извитото каменно мостче, прехвърлящо един от многобройните потоци, течащи през града. Естествено, не пропуснах да посетя и известната катедрала, толкова възхвалявана в томчето на мисис Саймънс. Нямах никакъв проблем да открия тази величествена сграда, тъй като забележителната й кула се виждаше от всяка точка на Солсбъри. Дори като се прибирах към пансиона, няколко пъти се извърнах назад и погледът ми винаги попадаше на кулата и залязващото зад нея слънце.

И все пак сега, докато ме обгръща тишината на стаята, установявам, че онова, което трайно остана в мислите ми след моя първи ден, не е катедралата на Солсбъри, нито някое от очарователните кътчета на града, а величествената гледка на безкрайните разлюлени английски поля, които видях сутринта от хълма. Убеден съм, че други страни сигурно притежават далеч по-внушителна природа. Дори съм срещал в енциклопедиите и в „Нешънъл Джеографик“ фотографии, правени в различни точки на земното кълбо, от които направо ти спира дъхът; зашеметяващи каньони и водопади, сурови, островърхи планини. Разбира се, никога не съм имал щастието лично да посетя тези места, но въпреки всичко ще рискувам да споделя мнението си: английският пейзаж в най-добрата му форма — такъв, какъвто го видях тази сутрин — притежава едно качество, което пейзажите на други страни, колкото и да са ефектно драматични, определено не притежават. Това е качество, което, сигурен съм, всеки обективен наблюдател ще определи като най-дълбоко затрогващото в света и което най-добре бих охарактеризирал с думата „величие“. Защото истина е, че когато стоях на онзи хълм сутринта и наблюдавах тази земя, съвсем определено усетих, че ме обзема рядкото, но неповторимо чувство — чувството, че пред мен има нещо велико. Наричаме страната си Великобритания и сигурно ще се намерят и такива, които ще го сметнат за нескромно. Аз обаче се осмелявам да твърдя, че единствено нашият пейзаж оправдава употребата на подобно приповдигнато прилагателно.

И все пак какво точно е това „величие“? Къде се намира, или в какво се изразява? Съзнавам, че е необходима далеч по-мъдра глава от моята, за да отговори на този въпрос, но ако трябва да рискувам, бих казал, че точно липсата на очевиден драматизъм или пищност отличава красотата на нашата страна от другите. Нейни постоянни качества са спокойствието и усещането за сдържаност. И сякаш земята съзнава собствената си красота и величие и не чувства нужда да парадира с тях. В сравнение подобни природни гледки в Африка или Америка, макар и несъмнено много внушителни, не могат да не поразят обективния наблюдател като по-посредствени тъкмо поради непристойната им демонстративност.

Този въпрос е в пряка връзка с въпроса, предизвиквал безкрайни спорове сред колегите ми през годините: какво е „велик“ иконом? Спомням си колко часове сме прекарали в приятни разисквания на тази тема, събрани около камината в помещението на слугите. Сигурно сте забелязали, че казах „какво“, а не „кой“ е велик иконом; защото на практика нямаше сериозни разногласия относно личността на мъжете, които определяха стандартите сред колегите от моето поколение. Говоря за такива като мистър Маршал от Чарливил Хаус или мистър Лейн от Брайдууд. Ако някога сте имали щастието да срещнете подобни хора, несъмнено знаете за кое тяхно качество става дума. Но положително ще се съгласите с мен, че е безкрайно трудно да се определи точно какво е то.

Всъщност, като се замисля, сякаш не е съвсем вярно, че не сме спорили кои са великите икономи. По-скоро би трябвало да кажа, че не е имало сериозни спорове сред професионалистите от класа. Разбира се, помещението за слугите в Дарлингтън Хол, както и във всяко друго имение, подслоняваше хора с различен интелект и разбирания. И сега си спомням колко пъти съм хапал устни, докато някой служител — дори понякога член на собствения ми екип — възбудено е възхвалявал личности от рода на мистър Джак Нейбърс.

Нямам нищо против мистър Джак Нейбърс, за когото с прискърбие научих, че е бил убит във войната. Споменавам го само защото неговият случай беше типичен. За две-три години в средата на трийсетте името му постоянно се цитираше в разговорите на слугите из цялата страна. Дарлингтън Хол също не правеше изключение. Почти всеки приходящ носеше новини за последните му подвизи, така че аз и хора като мистър Греъм бяхме принудени да изслушваме анекдот след анекдот, свързани с неговата личност. Ала най-тъжното беше, че на края на всеки анекдот трябваше да наблюдаваме как иначе свестни служители клатеха глави с удивление и шептяха: „Пустият му мистър Нейбърс, наистина е най-добрият!“

Аз лично не се съмнявам, че мистър Нейбърс е притежавал организационни способности; чувал съм, че е ръководил многобройни големи приеми със забележителен стил. Но в нито един миг, нито в една фаза той не успя да достигне статуса на велик иконом. Бих могъл да ви кажа същото и когато беше на върха на славата си, точно както можех да предвидя и падението му след няколко кратки години в светлината на прожекторите.

Колко често се е случвало икономът, обявяван от всички за най-великия на своето поколение, само след няколко години драматично да се срути от пиедестала си? И същите тези служители, които преди са го обсипвали с похвали, вече са го забравили и боготворят новопоявила се звезда на небосклона. Обектът на новата им страст неизменно е иконом, блеснал неочаквано след препоръката на някоя от големите къщи, където вероятно е успял успешно да организира два-три пищни приема. Тогава сред прислугата от цялата страна плъзваха слухове и се понасяха трескави приказки, че е бил канен от тази или онази личност или че няколко от най-известните къщи се борят за него и му предлагат космически заплати. И какво се случва само след броени години? Същата тази неотразима фигура вече е обвинена за някой гаф или по друга причина е загубила благоразположението на господарите си, напуска къщата, където е постъпила така триумфално, и повече нищо не се чува за нея. Междувременно същите клюкари ще са си намерили поредния нов фаворит, когото да величаят. И трябва да ви кажа, че гостуващите камериери са най-голямото зло в това отношение в стремежа си бързо да се издигнат до ранга на иконом. Точно те постоянно величаят някого или непрекъснато цитират мнението му по професионални въпроси.

Бързам обаче да добавя, че има много камериери, които не биха си и помислили да се занимават с подобни неща и които са професионалисти от най-висок стандарт. Когато двама-трима от такъв калибър се събираха край нашата камина — личности като например мистър Греъм, с когото за съжаление очевидно днес съм загубил всякаква връзка, — се провеждаха едни от най-съдържателните и интелигентни разговори по всички проблеми на професията. Дори сега тези вечерни разисквания са сред най-добрите ми спомени от онова време.

Но нека се върна към въпроса, който най-много ни интересуваше и върху който най-дълго сме спорили, когато вечерите ни не са били проваляни от бърборенето на хора без елементарно разбиране на професията: въпросът „какво е велик иконом“.

Доколкото ми е известно, независимо от безкрайните разговори на тази тема през годините, в професионалните ни среди са правени твърде малко опити за формулиране на някакво официално становище. Единственият пример, който ми идва наум, е опитът на дружество „Хейс“ да си изработи критерий за членство. Може би не сте чували за това дружество, защото почти никой не го споменава в наше време. Но през двайсетте и началото на трийсетте години то имаше огромно влияние върху по-голямата част от Лондон и околните графства. Дори мнозина считаха това влияние за прекомерно и се зарадваха, когато дружеството бе принудено да разпусне своите членове през 1932 или 1933 година.

Дружество „Хейс“ претендираше, че приема за членове „само първокласни икономи“. Голяма част от влиянието и престижа му, спечелени с времето, се дължеше на факта, че за разлика от други подобни организации, които постоянно се появяваха и изчезваха, в дружеството членуваха малко хора и това донякъде оправдаваше претенциите му. По устав никога и по никакъв повод броят им не биваше да надвишава трийсет, а обикновено се придържаше към девет или десет. Това и фактът, че дружество „Хейс“ бе склонно към тайнственост, за известно време обгръщаше организацията със своеобразна мистика и обясняваше защо периодичните им изказвания по професионални въпроси се приемаха като природни закони.

По един въпрос обаче в началото те упорито мълчаха — и това беше собственият им критерий за членство. Но натискът да го обявят ставаше все по-силен, докато най-после, в отговор на цяла серия писма, появили се в професионалния ни вестник, дружеството призна, че приоритетно изискване за кандидата е „той да служи в известно имение“. Макар че, добавяха, „това само по себе си изобщо не е достатъчно“. По-нататък ставаше ясно, че дружеството не смята именията на бизнесмените или „новите богаташи“ за „известни“, и според мен подобно старомодно виждане драстично намали шансовете му да се превърне в арбитър за нашата професия. В друго писмо дружеството защитава позициите си, като казва, че наистина приема твърдението на своите опоненти, че в домовете на някои бизнесмени могат да се открият отлични икономи, но според тях „къщите на истинските дами и господа никога не остават дълго без услугите на такива личности“. Човек трябва да вярва в преценката на „истинските дами и господа“ или „по-добре да прегърнем идеите на болшевишка Русия“. Това предизвика още по-силно негодувание и в писмата все повече се настояваше за по-ясно определяне на критериите за членство. Най-после в кратко послание до вестника бе заявено — ще се опитам да цитирам точно, макар и по памет: „Най-важният критерий е кандидатът да притежава професионално достойнство. Никой няма да бъде приет за член, независимо от всичките си други качества и умения, ако не отговаря на това условие.“

Въпреки всичките ми резерви по адрес на дружеството, мое твърдо убеждение е, че специално това изискване отразява истината. Да вземем личностите, за които сме единодушни, че са „велики“ икономи, примерно мистър Маршал или мистър Лейн. Действително излиза, че качеството, което ги отличава от всички изключително компетентни икономи, най-добре се характеризира с думата „достойнство“.

Разбира се, оттук веднага следва другият въпрос: от какво се определя достойнството? Точно на тази тема с колеги от ранга на мистър Греъм водехме най-плодотворните разговори. Мистър Греъм смяташе, че този вид „достойнство“ е нещо като женската красота и следователно всички опити да го дефинираме са абсолютно безсмислени. Аз от своя страна държах на мнението, че да се прави подобен паралел би означавало да се омаловажи „достойнството“ на колеги като мистър Маршал. Освен това основното ми възражение срещу тази аналогия бе логично следващият извод, че това „достойнство“ е дар божи и човек или го притежава, или не; и ако го няма, да се стреми към него е точно толкова безсмислено, колкото и опитите на грозната жена да стане красива. И докато приемам факта, че мнозинството икономи вероятно успяват да разберат, че не носят необходимия капацитет за него, аз съм твърдо убеден, че този вид „достойнство“ е нещо, към което съзнателно можеш да се стремиш по целия си професионален път. И съм сигурен, че „великите“ икономи, които го притежават, са го придобили след много години на обучение и задълбочено натрупване на опит. Следователно от професионална гледна точка да приемем мнението на мистър Греъм, би било твърде пораженческо.

И все пак, въпреки скептицизма на мистър Греъм, спомням си колко вечери сме прекарвали двамата, опитвайки се да вникнем в същината на това „достойнство“. Така и не постигнахме споразумение, но аз за себе си мога да кажа, че по време на тези спорове избистрих собствените си идеи по въпроса и тях до голяма степен твърдо споделям и днес. Затова, ако ми позволите, бих желал да се опитам да ви обясня какво означава това „достойнство“.

Уверен съм, няма да спорим, че мистър Маршал от Чарливил Хаус и мистър Лейн от Брайдууд са двамата най-велики икономи на нашето време. Вие може би смятате, че и мистър Хендерсън от Бранбъри Касъл също спада към тази категория. От друга страна, може да ме сметнете за пристрастен, ако ви кажа, че собственият ми баща в много отношения би могъл да се равнява по тези мъже и че винаги съм търсил примери за „достойнство“ в неговата кариера. И съм твърдо убеден, че в най-добрите си години в Логбъро Хаус той беше истинско олицетворение на „достойнството“.

Разбирам, че ако се погледне по-обективно, възможно е да се сметне, че баща ми не притежава различни качества, обикновено приписвани на великите икономи. Аз обаче съм готов да споря, че точно тези качества са по-скоро изкуствени и се използват предимно за ефект — на пръв поглед са привлекателни, като глазурата върху тортата, но нямат нищо общо със същината. Имам предвид подробности като добро произношение и богат речник, разнообразни познания по въпроси, засягащи лова със соколи, или, да речем, размножаването на тритоните — все качества, с които баща ми не би могъл да се похвали. Освен това не бива да забравяме, че той беше иконом от друго поколение, започнал кариерата си по време, в което подобни познания не са се смятали за редни, камо ли предпочитани при един иконом. Манията за красноречие и широки познания се появи с моето поколение, вероятно по примера на мистър Маршал, когато някои по-посредствени личности, в опитите си да копират неговото величие, бъркаха външната показност с дълбоката същина. Моето мнение е, че нашето поколение прекалено много се увличаше по „украшенията“; един бог знае колко ценно време е било похабено в практикуване на произношението и езикови упражнения, колко часове са отишли в разучаване на енциклопедията и „Провери знанията си“, вместо да бъдат използвани за овладяване същността на занаята.

И макар че не бива да бягаме от отговорност, длъжен съм да спомена, че някои господари носят сериозна вина, защото насърчаваха подобни тенденции. Неприятно ми е да го казвам, но напоследък има много имения, някои с най-древен произход, които са склонни да се съревновават помежду си и да падат дотам, че да се „фукат“ пред гостите си с иконом, овладял тези тривиални номера. Чувал съм най-различни истории за служители, демонстрирани като циркови маймуни по време на приеми. Аз лично също съм бил свидетел на такъв позорен случай. В този дом за гостите бе станало нещо като задължителен спорт да звънят на иконома и да му задават най-разнообразни въпроси от рода на кой е спечелил Дербито в еди-коя си година, все едно беше Човекът Памет в някоя вариететна програма.

Моят баща, както вече казах, беше от поколение, на което милостиво му беше спестено това позорно объркване на професионалните стойности. Затова отново твърдя, че въпреки неспособността му за езикови еквилибристики и ограничените му познания той не само знаеше всичко под слънцето за това как се ръководи една къща, но когато беше в апогея си, определено притежаваше онова „професионално достойнство“, за което говорят в дружество „Хейс“. Затова, ако се опитам да ви опиша какво правеше баща ми толкова изключителен, може би ще успея да ви внуша идеята си за „достойнство“.

Имаше една история, която той винаги с удоволствие разказваше. Спомням си, че съм го чувал да я разправя на гостите, докато бях дете, и по-късно, когато започнах да работя като лакей под негово ръководство. Разказваше я отново и първия път, когато се върнах да го видя, след като бях получил първия си пост на иконом — при мисис и мистър Мъгеридж в сравнително скромната им къща в Алшот, Оксфордшир. Очевидно тази история означаваше много за него. Хората от предишното поколение не бяха свикнали да обсъждат и анализират нещата като нас и според мен многократното разказване на историята беше неговият начин да разсъждава критично за професията, която упражняваше.

Очевидно ставаше въпрос за истински случай, свързан с един иконом, заминал с господаря си за Индия и служил там в продължение на много години, постигайки с местния персонал същия висок стандарт, какъвто му бил присъщ в Англия. Един следобед икономът влязъл в трапезарията, навярно с намерение да провери дали всичко е наред за вечерята, и в миг забелязал, че под масата се е изтегнал тигър. Излязъл тихо от стаята, като внимателно затворил вратата след себе си, и спокойно се отправил към салона, където господарят му пиел чай с гостите си. Той привлякъл вниманието му с дискретно покашляне и прошепнал в ухото му: „Съжалявам, сър, но изглежда, в трапезарията има тигър. Може би ще позволите да използвам двуцевката?“

И според легендата няколко минути по-късно господарят и гостите му чули три пушечни изстрела. Когато след известно време икономът отново се появил в салона да долее чая им, господарят попитал дали всичко е наред.

— Отлично, благодаря ви, сър — бил отговорът. — Вечерята ще бъде сервирана в обичайното време и аз със задоволство мога да ви уведомя, че дотогава няма да има никакви видими следи от скорошното събитие.

Последната фраза — „никакви видими следи от скорошното събитие“ — баща ми повтаряше с усмивка и с възхищение поклащаше глава. Той не твърдеше, че познава иконома, нито пък някого, който го е виждал, но винаги настояваше, че случката е станала точно така, както я разказваше. Всъщност няма никакво значение дали тази история е истинска; по-важно е онова, което ни разкрива за идеалите на баща ми. Защото днес, като се взирам в кариерата му назад в годините, осъзнавам, че през цялото време се е стремил някак си да стане икономът от своя разказ. И по мое мнение, когато беше на върха на кариерата си, той беше постигнал своята амбиция. И макар че никога не бе имал случай да види тигър под масата, като се замисля за всичко, което знам или съм чувал за него, се сещам поне за няколко ситуации, в които баща ми недвусмислено бе демонстрирал точно това качество, от което толкова се възхищаваше в онази история.

Един такъв случай ми беше разказан от мистър Дейвид Чарлс от компанията „Чарлс и Рединг“, който понякога посещаваше Дарлингтън Хол по времето на лорд Дарлингтън. Една вечер се наложи да бъда и негов камериер и мистър Чарлс ми каза, че преди няколко години е срещнал баща ми, когато е гостувал в Логбъро Хаус — дома на мистър Джон Силвърс, индустриалеца, където баща ми служи петнайсет години, най-добрите в кариерата му. Мистър Чарлс ми довери, че след инцидента, станал по време на гостуването му, той никога не може да забрави баща ми.

Един следобед за свой срам мистър Чарлс допуснал да се напие в компанията на други двама посетители — които ще нарека мистър Смит и мистър Джоунс, тъй като в някои среди все още може би си спомнят за тях. След като пили час, та и повече, тези господа решили, че искат да се поразходят с кола из околните селища. Автомобилът тогава все още беше новост. Те убедили мистър Чарлс да ги придружи и тъй като шофьорът отсъствал в момента, наложило се баща ми да кара колата.

Щом потеглили, мистър Смит и мистър Джоунс, макар и на средна възраст, започнали да се държат като ученици. Пеели неприлични песни и правели още по-неприлични забележки по адрес на всичко, което виждали през прозореца. Освен това господата забелязали на картата, че три от селата в околността се наричали Морфи, Солташ и Бригуун. Не съм съвсем сигурен, че точно така се казвали, но идеята била, че те напомняли на мистър Смит и мистър Джоунс за трима вариететни герои — Мърфи, Солтмън и Бриджит Котаната, за които и вие може да сте чували. И господата се амбицирали да посетят трите села в чест на вариететните артисти, така да се каже. Според мистър Чарлс баща ми ги бил превел през едното и тъкмо щял да влезе във второто, когато или мистър Смит, или мистър Джоунс забелязал, че селото е Бригуун — ще рече третото, а не второто име в поредицата. Те гневно настояли баща ми незабавно да обърне колата, за да обиколят селата в „правилния ред“. Това означавало да изминат два пъти по-дълъг път, но мистър Чарлс ме увери, че баща ми приел заповедта като най-разумното нещо на света и не престанал да се отнася към тях с безукорна учтивост.

Мистър Смит и мистър Джоунс обаче сега насочили вниманието си към баща ми. Очевидно отегчени от гледката навън, те продължили да се забавляват, като подхвърляли обидни забележки по повод неговата „грешка“. Мистър Чарлс си спомняше как се възхищавал на баща ми, който с нищо не показвал, че му е неприятно или обидно, и шофирал с изражение, идеално съчетаващо лично достойнство и готовност да бъде полезен. Но на невъзмутимостта му не й било писано да трае дълго. Когато им омръзнало да подхвърлят обиди зад гърба му, двамата господа започнали да обсъждат своя домакин — тоест господаря на баща ми, мистър Джон Силвърс. Подмятанията ставали все по-долнопробни и дори мистър Чарлс — поне така твърдеше — бил принуден да се намеси и да им каже, че подобни приказки говорели за лошо възпитание.

Реакцията срещу думите му била толкова бурна, че той, като оставим настрана факта, че се виждал като следващия обект на подигравките им, започнал да се опасява и от физическо насилие. Миг по-късно обаче, след една особено гнусна забележка по адрес на господаря му, баща ми рязко спрял колата. Всъщност това, което се случило после, беше оставило у мистър Чарлс такова неизличимо впечатление.

Задната врата на колата се отворила и те видели баща ми, който стоял до нея, на няколко крачки встрани от автомобила, и мрачно се взирал във вътрешността му. По думите на мистър Чарлс и тримата пасажери сякаш едновременно осъзнали каква внушителна физическа сила притежавал шофьорът им. И действително той беше висок метър и осемдесет и пет, а изражението му, макар да вдъхваше увереност, когато бе готов да услужи, в други ситуации можеше да бъде изключително зловещо. Според мистър Чарлс той не проявявал никакви признаци на гняв. По всичко изглеждало, че просто бил отворил вратата. В същото време обаче фигурата, която се извисявала над тях, внушавала толкова силно порицание и такава непристъпност, че двамата пияници се свили навътре като малки момченца, заловени от стопанина, че му крадат ябълките.

Известно време баща ми стоял така, без да казва нищо. Само държал вратата отворена. В един миг или мистър Смит, или мистър Джоунс се обадил: „Няма ли да продължим пътя си?“

Баща ми не отговорил, стоял все така мълчаливо, като нито ги карал да слязат, нито с нещо им подсказвал какви са желанията или намеренията му. Чудесно мога да си го представя, очертан в рамката на вратата, и мрачното му сурово присъствие, напълно унищожаващо въздействието на мекия хертфордширски пейзаж зад гърба му. По думите на мистър Чарлс тези няколко минути просто ги смазали и дори и той, който не бил участвал в подигравките, изпитвал огромно чувство за вина. Сторило му се, че мълчанието сякаш продължило с часове, докато най-после мистър Смит или мистър Джоунс намерил сили в себе си и промърморил: „Допускам, че преди малко не си мерехме приказките. Това няма да се повтори.“

Баща ми помислил за миг, после внимателно затворил вратата, върнал се зад кормилото и продължил обиколката на трите села — преминала, по думите на мистър Чарлс, в пълно безмълвие.

Докато разказвам този епизод, наум ми идва и друг случай, станал горе-долу по същото време, който може би още по-добре илюстрира това впечатляващо негово качество. Тук трябва да поясня, че аз имах и по-голям брат, Леонард, който беше убит във войната с Южна Африка, когато бях малък. Естествено, баща ми много тежко е преживял загубата; ала за да бъде трагедията още по-страшна, обичайната бащина утеха в подобни случаи — съзнанието, че синът е загинал геройски, жертвайки живота си за крал и родина — беше опетнена от факта, че брат ми бе загинал в една покрита с изключително позорна слава операция. Не само че сражението беше признато за най-антибританското нападение над мирно бурско селище, но наяве излязоха и ужасяващи доказателства, че е било безотговорно командвано, без елементарна грижа за войниците, така че загиналите — сред които и брат ми — бяха загубили живота си съвсем безсмислено. Заради случката, която ще разкажа, смятам, че няма да е разумно да описвам споменатата операция по-подробно, макар че вие може и да се досетите за какво става дума, ако вметна, че около нея се вдигна голям шум, който наля допълнително масло в огъня на принципните спорове около този конфликт. Чуха се гласове за уволнение, дори военен съд за съответния генерал, но армията го беше защитила и той успя да се изплъзне. Не толкова известно обаче е, че след края на южноафриканския конфликт същият генерал беше дискретно пенсиониран и се захвана с бизнес — превозване на товари от Южна Африка. Разказвам ви това, защото десетина години по-късно, когато раните от тежката загуба бяха само външно заздравели, един ден мистър Джон Силвърс извикал баща ми в кабинета си. Казал му, че същата тази личност — ще го наричам просто „Генерала“ — щяла да му гостува за няколко дни, за да участва в приема, на който той се надявал да положи основите на много изгодна сделка. Мистър Силвърс обаче знаел как подобно посещение би се отразило на баща ми, затова го повикал да му предложи няколко дни отпуска, докато траел престоят на Генерала.

Чувствата, които баща ми изпитвал към този човек, меко мога да определя като най-силна ненавист, но от друга страна, му било ясно, че надеждите за успеха на сделката господарят му до голяма степен крепял и върху перфектната организация на приема — доста сериозна задача при очакваните осемнайсет души. Ето защо баща ми горещо благодарил, че личните му чувства са взети под внимание, ала уверил мистър Силвърс, че обслужването ще бъде на обичайното ниво.

Изпитанието, което го очаквало обаче, било далеч по-сурово от предвижданото. Всякакви надежди, че личността на Генерала ще събуди у него уважение или състрадание, които да притъпят старата омраза, се оказали напразни. Генерала бил дебел и грозен, с груби обноски и стремеж да прилага военни стандарти към широк кръг цивилни проблеми. Още по-лошо станало, когато се разбрало, че не си водел и камериер, понеже неговият бил болен. Проблемът се оказал доста деликатен, тъй като още един от гостите нямал камериер и се поставял въпросът кой от двамата щял да бъде обслужван от иконома и кой от лакея. Баща ми, който прекрасно осъзнавал деликатното положение на господаря си, веднага пожелал да поеме Генерала и така бил принуден да прекара четири денонощия в непосредствена близост с човека, когото ненавиждал. Междувременно Генерала, който нищо не подозирал за чувствата му, използвал най-пълноценно присъствието му, за да разказва анекдоти за военните си подвизи — нещо, което е характерно за бившите военни, когато останат насаме с камериерите си. И въпреки всичко баща ми така умело прикривал чувствата си и така професионално изпълнявал задълженията си, че като си тръгнал, Генерала поздравил мистър Силвърс за отличния му иконом и в знак на благодарност оставил необичайно висок бакшиш — а баща ми помолил господаря си да използва парите за благотворителни цели.

Надявам се, ще се съгласите, че в тези два примера от кариерата му — и за двата съм направил най-стриктни проверки и съм убеден в достоверността им — баща ми не само демонстрира, но се доближава и до самото олицетворение на термина, употребен от дружество „Хейс“ — „професионално достойнство“. Ако се замислим над разликата между моя баща в такива моменти и фигури от рода на мистър Джак Нейбърс, дори на върха на техническото им съвършенство, сигурен съм, че ще започнем да осъзнаваме какво отличава „великия“ иконом от просто компетентния негов колега. Можем и по-добре да разберем защо баща ми толкова обичаше историята за иконома, който не изпаднал в паника, когато открил тигъра под масата; защото инстинктивно е усещал, че някъде в тази история се крие естеството на истинското „достойнство“. И нека го кажа ясно: „достойнството“ е неразривно свързано със способността на иконома никога да не изневерява на професионалната си същност. По-слабият иконом и при най-дребната провокация се превръща в обикновен човек, изоставя професионалния си образ. За него да бъде иконом, означава да играе ролята на мим; малко побутване, леко препъване и фасадата пада, за да се покаже актьорът отдолу. Великите икономи са велики заради способността им да се вживеят в професионалните си роли, да се вживеят така, че да ги превърнат в своя природа. Тях външни събития не могат да ги смутят, независимо колко са неочаквани, ужасяващи или досадни. Те носят своя професионализъм така, както истинският благородник носи костюма си: той никога не би позволил на някакви грубияни или на обстоятелствата да му го свалят пред хорските очи; ще го съблече само и единствено ако пожелае и това непременно ще стане, когато е съвършено сам. То е, както казах, въпрос на „достойнство“.

Понякога се твърди, че истински икономи съществуват само в Англия. В другите страни, без значение как ги наричат, имат само мъжка прислуга. Склонен съм да вярвам, че е истина. Европейците от континента не могат да бъдат икономи, защото вроденият им темперамент изключва онази емоционална сдържаност, характерна единствено за англичаните. Другите европейци — а най-вече келтите, с което несъмнено ще се съгласите — по принцип са неспособни да се контролират в състояние на силно вълнение и затова не могат да поддържат необходимото професионално поведение освен в най-обикновени ситуации. Или ако отново използвам същата метафора — ще ме извините за грубостта, — те са като човек, който при най-малкия повод е готов да хвърли костюма и ризата си и с писъци да хукне да бяга. С една дума, „достойнството“ е непонятна категория за такива хора. В това отношение ние, англичаните, имаме огромно предимство пред чужденците и затова, сетите ли се за някой велик иконом, той непременно, почти по дефиниция ще е англичанин.

Разбира се, вие може да ми възразите, както правеше мистър Греъм, когато развивах теорията си в онези прекрасни вечери край камината. Той твърдеше, че ако наистина съм прав, то тогава можем да познаем великия иконом само ако сме го наблюдавали как се държи по време на сериозно изпитание. Ние обаче заявяваме, че мистър Маршал или мистър Лейн са велики, макар че почти никой не ги е виждал как действат в подобни условия. Трябва да призная, че тук мистър Греъм донякъде има право, но все пак съм сигурен, че след като си бил в професията толкова дълго, колкото мен, можеш интуитивно да прецениш дълбочината на нечий професионализъм, без да е нужно да го наблюдаваш, когато е под напрежение. И действително, ако човек има този късмет да срещне велик иконом, и през ум не би му минало да го подлага на специални изпитания. Той просто не би могъл да си представи ситуация, способна да разклати професионализъм, упражняван с толкова авторитет. Между другото сигурен съм, че някакво подобно прозрение е пронизало дори гъстата алкохолна мъгла и е накарало пътниците на баща ми засрамено да млъкнат в онзи неделен следобед преди много години. С тези хора е като с хубавия английски пейзаж — такъв, какъвто го видях сутринта: просто знаеш, че пред теб е величието.

Не се съмнявам, че ще се намерят такива, според които всички опити да се анализира величието така, както аз го направих, са безсмислени. „Винаги знаеш кога някой го има и кога го няма — твърдеше мистър Греъм. — Повече от това надали можеш да кажеш.“ Аз обаче вярвам, че наш дълг е да не се поддаваме на поражението така лесно. Наша професионална отговорност е сериозно да мислим по тези проблеми, за да знаем как да се стремим и ние да постигнем това „достойнство“.

Ден втори — сутринта

Солсбъри

Почти никога не съм успявал да се наспя в чуждо легло, така че след кратка и неспокойна дрямка преди около час вече бях съвсем буден. Все още беше тъмно и като знаех, че ме очаква цял ден зад волана, направих опит да заспя отново. Той, разбира се, се оказа безуспешен и когато най-после реших да стана, беше толкова тъмно, че се наложи да запаля лампата, за да се избръсна на мивката в ъгъла. Но след като приключих и я изгасих, денят вече прозираше през пердетата.

Дръпнах ги. Светлината беше съвсем бледа и дори имаше мъгла, която скриваше фурната и аптеката отсреща. Насочих поглед надолу по улицата към гърбавото мостче и видях, че мъглата се издига от реката и дори напълно скрива едната колона на мостчето. Никъде не се мяркаше жива душа и като изключим ехото от далечен ковашки чук и кашлицата, която периодично долиташе някъде от задните стаи, цареше пълна тишина. Очевидно съдържателката все още не беше станала, което означаваше, че няма никаква вероятност да сервира закуската по-рано от обявения час, в седем и половина.

Сега, в тези спокойни мигове, докато чакам светът около мен да се разбуди, аз се улавям, че отново прехвърлям наум откъси от писмото на мис Кентън. Междувременно отдавна трябваше да съм обяснил защо я наричам „мис Кентън“. За да сме точни, „мис Кентън“ всъщност е „мисис Бен“, каквато е от двайсет години. Аз обаче я познавах по-отблизо в моминските й години и откакто замина да живее на Западното крайбрежие като „мисис Бен“, не съм я виждал нито веднъж. Ето защо, надявам се, ще извините волността ми да се обръщам към нея така, както я познавах и както през всичките тези години съм я наричал в мислите си. Разбира се, писмото й ми даде допълнително основание да продължавам да мисля за нея като за „мис Кентън“, тъй като за жалост по всичко личи, че бракът й най-после се е провалил. Там няма подробности по въпроса, а и не бих могъл да очаквам подобно нещо, но мис Кентън недвусмислено заявява, че се е изнесла от къщата на мистър Бен в Хелстън и временно живее при една позната в близкото селище Литъл Комптън.

Естествено, тъжно е, че бракът й е завършил с провал. Точно в този момент тя несъмнено със съжаление си спомня за минали решения, в резултат на които сега, вече на средна възраст, остава самотна и нещастна. При тези обстоятелства е съвършено разбираемо, че мисълта да се завърне в Дарлингтън Хол би й донесла огромно утешение. Вярно, нито веднъж не назовава желанието си открито, но безспорно това е посланието, което чета между редовете, пропити с дълбока носталгия по Дарлингтън Хол. Разбира се, мис Кентън не би могла да се надява, че ако се върне сега, ще може да върне и онези загубени години и мой дълг ще бъде веднага да й го внуша още щом я видя. Ще се наложи да й обясня колко са различни нещата днес, че дните, в които командвахме огромен персонал, вероятно никога вече няма да се върнат. Но мис Кентън е интелигентна жена и сигурно сама е осъзнала всичко това. А в края на краищата и не виждам защо възможността да се върне в Дарлингтън Хол и да доизкара там годините си за пенсия да не е истинска утеха за живот, доминиран от чувството за пропиляност.

Лично от моя, професионална гледна точка е съвсем ясно, че дори и след толкова дълго прекъсване мис Кентън ще бъде идеалното решение на проблема, явил се напоследък в Дарлингтън Хол. Разбира се, като го наричам „проблем“, аз определено пресилвам нещата. В крайна сметка става дума за поредица от много дребни пропуски от моя страна и целта, която преследвам в момента, е всъщност начин за предотвратяване на подобни проблеми, преди те да са се появили. Вярно е, че точно тези дреболии отначало действително ме разтревожиха, ала един път диагностицирал ги правилно като симптоми на недостиг на персонал, аз престанах да се занимавам с тях. Появата на мис Кентън, както казах, ще ги ликвидира окончателно.

Но да се върна на писмото й. То наистина в отделни моменти изразява отчаяние от настоящото й положение — факт, който е доста тревожен. Едно изречение например започва така: „Въпреки че нямам представа с какво бих могла да запълня дните до края на живота си…“ На друго място пък чета: „Остатъкът от живота ми се простира като пустиня пред мен.“ В по-голямата си част обаче тонът му е носталгичен. Тя пише например:

„Този случай ми напомня за Алис Уайт. Спомняш ли си я? Всъщност кой би могъл да я забрави. Мен лично и досега ме преследва кошмарът на ужасното й произношение и уникално грешните й изречения, които само тя можеше да сътвори! Имаш ли представа какво е станало с нея?“

Между другото, нямам, макар че трябва да си призная, споменът за тази влудяваща прислужница ме развесели. Да не говорим, че накрая се оказа една от най-преданите. По-нататък мис Кентън пише:

„Толкова обичах изгледа от прозорците на спалнята на втория етаж. Виждаше се цялата морава и хълмовете в далечината. Все още ли е толкова красиво? През летните вечери в тази гледка имаше някакво вълшебство и сега вече мога да ти призная, че губех много безценни минути, докато стоях омаяна край един от онези прозорци.“

И продължава:

„Ако това ти навява мъчителни спомени, прости ми. Но аз никога няма да забравя как веднъж двамата наблюдавахме баща ти оттам, който крачеше напред-назад край лятната беседка и се взираше в земята, сякаш се надяваше да открие рядко съкровище, което беше изпуснал.“

Наистина е удивително, че и мис Кентън бе съхранила в паметта си този спомен отпреди трийсет години, също както и аз. Сигурно е било точно в една такава лятна вечер, за каквато споменава, защото ясно си спомням, че като се изкачих на втората площадка, забелязах как оранжевите отблясъци на залеза пронизваха здрача на коридора. Вратите на всички спални бяха леко открехнати и в една от тях, до прозореца, се очертаваше силуетът на мис Кентън. Тя каза тихо: „Мистър Стивънс, ако имате една минутка.“ Когато влязох, беше се обърнала към прозореца. Долу сенките на тополите разсичаха моравата. Отдясно, там, където беше лятната беседка, теренът едва забележимо се извисяваше, а край нея съсредоточено крачеше баща ми, „сякаш се надяваше да открие рядко съкровище, което беше изпуснал“, както много точно го описва мис Кентън.

Има някои доста сериозни причини, които обясняват защо до ден-днешен съм запазил този спомен. Освен това, като се замисля, може би не е толкова странно, че същата случка така дълбоко бе впечатлила и мис Кентън, особено ако се вземат под внимание някои аспекти от взаимоотношенията й с баща ми в началото на престоя й в Дарлингтън Хол.

Мис Кентън и баща ми бяха дошли в имението горе-долу по едно и също време — пролетта на 1922 — в резултат на обстоятелството, че тогава наведнъж бях загубил и камериерката, и помощник-иконома си. Тези две личности бяха решили да се оженят един за друг и да напуснат професията. Винаги съм смятал, че подобни връзки са сериозна заплаха за реда в къщата. Оттогава съм губил още много служители поради същите причини. Естествено, човек трябва да е подготвен, че такива неща винаги могат да се случат между слугините и лакеите, и добрият иконом задължително следва да го има предвид при планирането на работата. Но подобни женитби сред по-старшия персонал се отразяват пагубно на организацията. Разбира се, ако двама души се влюбят и решат да се оженят, би било проява на грубост да им вменяваме вина. Мен лично ме дразнят онези личности — и тук камериерките имат особен грях, — които не са истински отдадени на професията, а само се местят от място на място в търсене на приключения. Такива хора са проклятие за добрия професионализъм.

Веднага искам да поясня, че като казвам това, нямам предвид мис Кентън. Разбира се, тя също след известно време ни напусна, за да се омъжи, ала мога да се закълна, че докато работеше като камериерка под мое ръководство, бе изцяло посветена на задълженията си и нито за миг не позволи други помисли да попречат на професионалните й ангажименти.

Но аз се отклонявам от темата. Обяснявах ви, че се нуждаехме от камериерка и помощник-иконом по едно и също време и мис Кентън беше дошла — спомням си, с необичайно добри препоръки — да заеме първото място. Така се случи, че точно тогава беше приключила и славната служба на баща ми в Логбъро Хаус вследствие кончината на господаря му мистър Джон Силвърс и той бе в процес на търсене на работа и подслон. И макар че все още беше професионалист от най-висока класа, вече бе навършил седемдесетте и артритът и други старчески болести сериозно го мъчеха. При това положение изобщо не беше сигурно, че ще може да се пребори с конкуренцията на добре обучените и напиращи за служба млади икономи. Предвид тези обстоятелства сметнах, че ще бъде разумно решение, ако помоля баща ми да внесе в Дарлингтън Хол своя огромен опит и изисканост.

Спомням си за една сутрин скоро след като мис Кентън и баща ми вече работеха при нас. Седях на масата в стаичката си и преглеждах някаква документация, когато на вратата се почука. Малко се изненадах, защото мис Кентън отвори и влезе вътре, преди да съм я поканил. В ръцете си държеше голяма ваза с цветя. Усмихна ми се и каза:

— Мистър Стивънс, реших, че цветята ще поосвежат стаичката ви.

— Не ви разбрах, мис Кентън?

— Стори ми се тъжно, че в този прекрасен слънчев ден вашата стая е толкова мрачна и студена, мистър Стивънс. Затова сметнах, че цветята ще я оживят малко.

— Много любезно от ваша страна, мис Кентън.

— Срамота е, че тук не прониква повече слънце. Дори стените са леко влажни, не е ли така, мистър Стивънс?

Отново се върнах към сметките и промърморих:

— Обикновен конденз, мис Кентън.

Тя постави вазата на масата пред мен, после огледа стаичката ми и каза отново:

— Мистър Стивънс, ако искате, мога да ви донеса малко изрезки за стените.

— Мис Кентън, оценявам любезността ви. Това обаче не е стая за забавления. Щастлив съм, че всичко, което отвлича вниманието, е сведено до минимум.

— Но, мистър Стивънс, не виждам никакъв смисъл да държите стаята си толкова тъмна и лишена от цвят.

— Досега ми е служила отлично точно такава, каквато е, мис Кентън, макар че оценявам загрижеността ви. Между другото, тъй като и без това сте тук, искам да ви направя една забележка.

— О, така ли, мистър Стивънс?

— Да, мис Кентън, съвсем дребна забележка. Вчера случайно минавах покрай кухнята, когато ви чух, че наричате някого „Уилям“.

— Наистина ли, мистър Стивънс?

— Наистина, мис Кентън. Съвсем ясно чух как няколко пъти повторихте „Уилям“. Мога ли да ви попитам към кого се обръщахте с това име?

— Сигурно е било към баща ви, мистър Стивънс. Доколкото знам, в тази къща само той се казва така.

— Лесно е да се допусне подобна грешка — отвърнах с лека усмивка. — Мога ли да ви помоля за в бъдеще, мис Кентън, да наричате баща ми „мистър Стивънс“? Ако говорите за него пред трето лице, тогава бихте могли да го наричате „мистър Стивънс-старши“, за да го разграничите от мен. Много съм ви благодарен, мис Кентън.

С тези думи аз отново се обърнах към документите на масата. За моя изненада обаче мис Кентън не си тръгна.

— Извинете, мистър Стивънс — обади се тя след миг.

— Да, мис Кентън.

— Опасявам се, че не разбрах какво точно ми казахте. Навсякъде досега съм се обръщала към подчинените си с малките им имена и не виждам причина да променям стила си в тази къща.

— Съвсем понятна заблуда, мис Кентън. Ако за миг се замислите обаче, може би ще прозрете колко нередно е някой като вас да говори така „отвисоко“ с човек като баща ми.

— Продължавам да не разбирам накъде биете, мистър Стивънс. Казвате някой като мен, но доколкото знам, аз съм камериерката в тази къща, а баща ви е помощник-иконом.

— Разбира се, длъжността му е на помощник-иконом, както казахте. Ала аз съм удивен, че с вашата наблюдателност все още не сте проумели, че той в действителност е нещо повече. Нещо много повече.

— Несъмнено съм проявила удивителна ненаблюдателност, мистър Стивънс. Единственото, което забелязах, е, че баща ви е един способен помощник-иконом, и се обръщах към него, както е редно. Наистина сигурно му е било безкрайно оскърбително да го заговарят такива като мен.

— Мис Кентън, от тона ви става ясно, че вие просто не сте забелязали баща ми. Защото, ако бяхте, щяхте да сте съвсем наясно защо не е редно човек на вашата възраст и с вашия пост да се обръща към него с „Уилям“.

— Мистър Стивънс, аз може и да не съм била камериерка много дълго, но смея да кажа, че и през този кратък период способностите ми са били доста високо оценени.

— Нито за миг не се съмнявам в компетентността ви, мис Кентън. Ала стотици неща би трябвало да ви подскажат, че баща ми е необикновена личност, от когото бихте научили изключително много, стига да бяхте по-наблюдателна.

— Безкрайно съм ви задължена за съвета, мистър Стивънс. Затова най-смирено ви моля да ми кажете какви са тези забележителни неща, които бих могла да науча, ако наблюдавам баща ви.

— Според мен те са очевидни за всеки, който не е сляп, мис Кентън.

— Но ние с вас вече установихме, че аз съм с особен недъг в това отношение, нали, мистър Стивънс?

— Мис Кентън, ако смятате, че на вашата възраст вече сте постигнали съвършенството, никога няма да се издигнете до нивото, за което определено имате способности. Още сега мога да ви дам пример, че все още не сте напълно сигурна кое къде е и какво е.

Това като че малко поохлади чувствата й. За момент тя дори изглеждаше разстроена. После каза:

— Имах известни затруднения, след като пристигнах, но смятам, че това е съвсем нормално.

— А, виждате ли, мис Кентън. Ако бяхте наблюдавали баща ми, който пристигна една седмица след вас, щяхте да забележите, че познанията му за къщата са отлични и са такива още от мига, в който кракът му стъпи в Дарлингтън Хол. — Мис Кентън се позамисли и после рече малко навъсено:

— Сигурна съм, че мистър Стивънс-старши е много добър в работата си, но ви уверявам, мистър Стивънс, че и аз съм много добра в моята. За в бъдеще няма да забравям да се обръщам към баща ви с цялото му име. А сега се надявам, че ще ме извините.

След тази случка мис Кентън не повтори опита си да носи цветя в стаята ми и като цяло с удоволствие наблюдавах, че навлиза в работата с впечатляваща бързина. Освен това беше ясно, че е камериерка, която много държи на работата си, и въпреки младостта си без проблем спечели уважението на подчинените си.

Забелязах също, че вече винаги наричаше баща ми „мистър Стивънс“. Един следобед обаче, може би две седмици след разговора ни в моята стая, аз правех нещо в библиотеката, когато мис Кентън влезе и каза:

— Извинете, мистър Стивънс. Но ако си търсите кошчето за боклук, то е навън в преддверието.

— Не ви разбрах, мис Кентън?

— Кошчето ви, мистър Стивънс. Оставили сте го навън. Да ви го донеса ли?

— Мис Кентън, не съм използвал никакво кошче.

— О, тогава трябва да ме извините, мистър Стивънс. Естествено беше да предположа, че сте използвали кошчето за боклук и сте го оставили в преддверието. Извинявайте, че ви обезпокоих.

Тя тръгна да излиза, ала на прага се обърна и добави:

— О, мистър Стивънс. И аз бих го занесла на мястото му, но сега трябва да се кача горе. Надявам се, че няма да го забравите.

— Разбира се, мис Кентън. Благодаря ви, че ми казахте.

— Няма нищо, мистър Стивънс.

Ослушах се да чуя, че стъпките й заглъхват нагоре по главното стълбище, и бързо надникнах навън. От вратата на библиотеката се вижда цялото входно преддверие и всички основни врати на къщата. Буквално в центъра на иначе празното и безукорно излъскано преддверие биеше на очи кошчето, за което мис Кентън беше споменала.

Грешката беше дребна, но дразнеща. Кошчето можеше да се забележи не само от петте врати на долния етаж, също и от стълбището и площадката на първия етаж. Прекосих преддверието и на практика бях вдигнал позорния предмет, когато съобразих истинското му послание; спомних си, че преди около половин час баща ми беше мел там. Отначало ми беше трудно да му припиша подобна грешка, но после си казах, че всеки от време на време е подвластен на някой дребен пропуск, и гневът ми се обърна към мис Кентън, която се опитваше да създава дрязги от случилото се.

Близо седмица по-късно бях излязъл от кухнята и вървях по задния коридор, когато мис Кентън отвори вратата на стаята си и произнесе реч, която очевидно беше репетирала. Смисълът й бе горе-долу следният: въпреки че се чувствала ужасно неудобно да ми заостря вниманието върху грешки, допускани от моите подчинени, ние двамата трябвало да работим в екип и се надявала, че аз също няма да се двоумя да й посочвам недоглежданията на нейните момичета. После ме уведоми, че няколко от сребърните съдове, приготвени да бъдат сервирани на масата, имали очевидни следи от паста за полиране. А краят на една вилица бил на практика черен. Благодарих й и тя се оттегли в стаята си. Естествено, не беше необходимо да ми казва, че лъскането на сребърните прибори беше едно от основните задължения на баща ми, с което той особено се гордееше.

Много е възможно да е имало и други подобни случаи, за които вече съм забравил. Нещата обаче достигнаха своя апогей в един сив дъждовен следобед. Бях в билярдната и почиствах спортните трофеи на лорд Дарлингтън. Мис Кентън почука и започна още от вратата:

— Мистър Стивънс, току-що забелязах нещо отвън, което ме озадачи.

— Какво е то, мис Кентън?

— Чудех се дали негово благородие е пожелал статуята на китаеца от горната площадка да бъде заменена с онази, която стои пред тази врата.

— Китаеца ли, мис Кентън?

— Да, мистър Стивънс. Китаецът, чието място обикновено е на площадката, сега е пред тази врата.

— Мис Кентън, боя се, че сте се заблудили.

— Изобщо не мисля, че съм се заблудила, мистър Стивънс. Винаги си поставям за цел да науча къде е мястото на всеки предмет в къщата. Предполагам, че китайците са били почиствани от някого и след това разместени. Ако не вярвате, мистър Стивънс, може би ще си направите труда да надникнете и да се убедите сам.

— Мис Кентън, в момента съм зает.

— Но, мистър Стивънс, имам чувството, че не ми вярвате. Затова излезте, ако обичате, за да видите с очите си.

— Мис Кентън, точно сега съм зает, но скоро ще се занимая с въпроса. Едва ли е толкова спешен.

— Значи приемате, че казвам истината, мистър Стивънс?

— Не приемам нищо, докато не проверя лично, мис Кентън. В момента обаче ми е невъзможно.

Обърнах се и продължих да си върша работата, ала мис Кентън остана на прага да ме наблюдава. След малко отново се обади:

— Виждам, че ще свършите много скоро, мистър Стивънс. Ще ви изчакам отвън, за да може заедно да изясним въпроса.

— Мис Кентън, според мен придавате на този въпрос значение, каквото той едва ли заслужава.

Но мис Кентън беше излязла и докато лъсках трофеите, до слуха ми периодично долитаха стъпки или друг някакъв шум, който ми напомняше, че все още е пред вратата. Реших да продължавам да си намирам работа в билярдната, като си мислех, че скоро тя сама ще се убеди колко абсурдно е поведението й и ще си тръгне. След известно време изчерпах всичките си възможности за дейност с подръчните средства, с които разполагах, а мис Кентън очевидно все още беше отвън. Решен да не губя повече време с тези детинщини, започнах да обмислям как да се оттегля през френските прозорци. Този план обаче имаше един недостатък — времето. Това означаваше няколко големи локви и кални следи по пода, както и необходимостта отново да се върна в билярдната, за да затворя прозорците от вътрешната страна. Най-после реших, че най-добрата стратегия ще бъде просто неочаквано да изляза от стаята и начаса да се отдалеча. Тихичко заех позиция, откъдето най-успешно бих могъл да изхвърча от билярдната, стиснах здраво четките и парцалите, с които работех, и дори съумях да се измъкна през вратата и да направя няколко крачки по коридора, преди изненаданата мис Кентън да дойде на себе си. Тя обаче бързо се окопити, настигна ме и в следващия миг вече беше препречила пътя ми.

— Мистър Стивънс, съгласен ли сте, че китайците са разменени?

— Мис Кентън, много съм зает. Удивен съм, че вие нямате друга работа освен цял ден да се мотаете по коридорите.

— Мистър Стивънс, разменени ли са китайците или не?

— Мис Кентън, бих ви замолил да говорите по-тихо.

— А аз, мистър Стивънс, бих ви замолила да се обърнете и да погледнете китаеца.

— Мис Кентън, моля ви, говорете по-тихо. Какво ще си помисли прислугата, като ни чуе, че крещим с цяло гърло дали някакъв си китаец е разменен с друг или не?

— Истината, мистър Стивънс, е, че от известно време всички китайци в къщата бяха мръсни! А сега местата им са разменени!

— Мис Кентън, поведението ви е направо нелепо. А сега, ако обичате, пуснете ме да мина.

— Мистър Стивънс, ще бъдете ли така добър да погледнете китаеца пред вратата?

— Щом това е толкова важно за вас, мис Кентън, ще допусна, че местата на китайците са били разменени. Ала трябва да призная, че недоумявам защо сте толкова загрижена от тази дребна грешка.

— Грешките сами по себе си може и да са дребни, мистър Стивънс, но вие сам сигурно осъзнавате тяхното огромно значение.

— Мис Кентън, не ви разбирам. А сега ще бъдете ли така любезна да се отстраните от пътя ми?

— Истината, мистър Стивънс, е, че баща ви е натоварен с много повече, отколкото може да върши на неговата възраст.

— Мис Кентън, вие очевидно не си давате сметка какво приказвате.

— Независимо колко добър е бил някога баща ви, сега силите му са доста по-малко. Това е истинското значение на тези „дребни грешки“, както ги наричате вие, и ако не им обърнете внимание, скоро ще последва нещо далеч по-сериозно.

— Мис Кентън, вие просто говорите глупости.

— Съжалявам, мистър Стивънс, но се налага да продължа. Смятам, че баща ви трябва да бъде освободен от голяма част от задълженията си. Например в никакъв случай не бива да носи тежките отрупани подноси. Начинът, по който ръцете му треперят, докато обикаля с тях масата, е просто ужасяващ. И не е далеч моментът, когато ще изпусне таблата в скута на някоя дама или господин. Освен това, мистър Стивънс, безкрайно съжалявам, че го казвам, ала съм забелязала и носа му.

— Наистина ли, мис Кентън?

— Никак не ми е приятно, че го споменавам, но е така, мистър Стивънс. Предната вечер го наблюдавах как бавно пристъпва към трапезарията с тежката табла в ръце и боя се, че ясно видях една едра капка на върха на носа му, която се клатушкаше над супниците. Не смятам, че подобен стил на сервиране е стимулиращ за апетита.

Сега обаче, като се замисля по-сериозно, не съм убеден, че мис Кентън ми е говорила чак толкова смело по време на онзи случай. Разбира се, в процеса на дългогодишната ни съвместна работа ние сме си разменяли някои откровени забележки, но в онзи следобед взаимоотношенията ни все още бяха в твърде начален стадий и не мога да допусна, че дори и мис Кентън е била така директна. Не съм сигурен, че си е позволила да стигне толкова далеч, та да каже нещо от рода на „грешките сами по себе си може и да са дребни, но вие сам сигурно осъзнавате тяхното огромно значение“. Всъщност все повече започва да ми се струва, че лично лорд Дарлингтън направи тази забележка, когато ме извика в кабинета си около два месеца след разговора ми с мис Кентън пред билярдната. Междувременно положението на баща ми, особено след падането му, доста се беше променило.

Когато човек слиза по главното стълбище, първото нещо, което вижда срещу себе си, е вратата на кабинета. Сега пред нея има стъклена витрина, където са изложени отличията на мистър Фарадей, но по времето на лорд Дарлингтън на това място стоеше библиотечен шкаф, пълен с най-различни енциклопедии, включително и пълното издание на „Енциклопедия Британика“. Моят господар си беше изработил много интересна тактика. Заставаше срещу този шкаф и изучаваше гърбовете на книгите, докато аз слизах по стълбите, а понякога, за да засили впечатлението, че срещата е случайна, изваждаше някой том и се преструваше на потънал в четене. После, когато минавах покрай него, измърморваше: „О, Стивънс, мисля, че исках да ти кажа нещо.“ След тези думи той тръгваше към кабинета, като все още се преструваше на изцяло зает с четивото, което държеше отворено в ръцете си. Винаги щом лорд Дарлингтън прибегнеше до този подход, явно изпитваше неудобство от онова, което се канеше да ми съобщи. Дори и след като вратата на кабинета се затвореше зад нас, той често заставаше до прозореца и по време на целия ни разговор се правеше, че преглежда енциклопедията.

Между другото това, което сега ви разказвам, е един от многобройните случаи, подчертаващи стеснителния и скромен характер на лорд Дарлингтън. В последните години бяха изписани куп глупости по адрес на негова светлост и важната роля, която изигра в някои паметни събития. Да не говорим как абсолютно невежи репортери твърдяха, че основните му мотиви били егоцентричност и арогантност. Тук най-отговорно искам да заявя, че нищо не може да бъде по-далеч от истината. Подобно обществено поведение бе в пълно противоречие с характера на лорд Дарлингтън и аз съм твърдо убеден, че негова светлост полагаше усилия да преодолее вродената си стеснителност, ръководен единствено от дълбоко чувство за морален дълг. Каквото и да се говори за негова светлост в наше време — а по-голямата част, както казах, са пълни глупости, — мога да се закълна, че той беше човек с истински добро сърце и джентълмен от главата до петите. Гордея се, че му служих през най-силните години от живота си.

По време на случката, която ви разказвам, негова светлост трябва да е бил на не повече от петдесет и пет, но доколкото си спомням, косата му беше напълно посивяла и високата му елегантна фигура вече носеше следите на онова прегърбване, което така видимо се задълбочи през последните му години. Той почти не вдигна очи от книгата, когато ме попита:

— Баща ти вече по-добре ли се чувства, Стивънс?

— Радвам се да ви съобщя, че се възстанови напълно, сър.

— Много съм доволен да го чуя. Много.

— Благодаря ви, сър.

— Виж, Стивънс, имало ли е изобщо някакви… признаци? Признаци, които да ни подскажат, че може би е необходимо да намалим задълженията му? Освен случая с падането, искам да кажа.

— Баща ми очевидно се е възстановил напълно, сър, и аз съм сигурен, че на него все още може да се разчита. Вярно е, че напоследък допусна някои недоглеждания, докато изпълняваше задълженията си, ала те сами по себе си са абсолютно незначителни.

— Но никой от нас не желае отново да стане свидетел на подобно нещо, нали? Имам предвид припадъка на баща ти и всичко останало.

— В никакъв случай, сър.

— И, разбира се, ако подобно нещо може да се случи вън на поляната, то би могло да се случи навсякъде. И по всяко време.

— Да, сър.

— Включително и, да речем, по време на вечеря, докато сервира.

— Напълно е възможно, сър.

— Виж, Стивънс, първите делегати ще бъдат тук след по-малко от две седмици.

— Вече сме подготвени, сър.

— Това, което се случва в тази къща, по-късно може да има сериозни последици.

— Да, сър.

— Искам да кажа, сериозни последици. Върху цялото бъдещо развитие на Европа. Имайки предвид хората, които ще присъстват, мисля, че изобщо не преувеличавам.

— Не, сър.

— Едва ли това е моментът за рискове, които могат да бъдат избегнати.

— Наистина е така, сър.

— Виж, Стивънс, не става дума баща ти да ни напуска. Просто те моля да преосмислиш задълженията му.

И ако не се лъжа, точно тогава негова светлост каза, докато неловко се взираше в книгата и премяташе страниците:

— Грешките сами по себе си може и да са дребни, Стивънс, но ти самият трябва да разбереш огромното им значение. На баща ти вече не може изцяло да се разчита. В никакъв случай не бива да изпълнява каквито и да било задачи на места, където и най-малката грешчица би могла да застраши успеха на бъдещата конференция.

— Наистина не бива, сър. Разбирам.

— Добре. Тогава те оставям да помислиш по въпроса, Стивънс.

Трябва да кажа, че лорд Дарлингтън лично беше видял как баща ми е паднал някъде преди около седмица. Негова светлост забавлявал своите гости — млада дама и господин — в лятната беседка и наблюдавал как баща ми се приближава през тревата, понесъл таблата с дългоочакваните закуски. Тъкмо там теренът започва да се издига и тогава, както и сега, четири каменни стъпала, вкопани в тревата, улесняваха достъпа до беседката. Точно в основата на тези стъпала баща ми паднал и разпилял съдържанието на таблата — чайник, чаши, чинии, сандвичи, сладкиши — по поляната наоколо. Докато ми съобщят новината и успея да изляза, негова светлост и гостите му бяха вече положили баща ми да легне настрани, завит с одеяло, на възглавница, пъхната под главата му. Той беше в безсъзнание, а лицето му изглеждаше странно сиво. Бяха изпратили да повикат д-р Мередит, но негова светлост смяташе, че баща ми не бива да остава на слънце, докато дойде лекарят. Веднага докараха количка за инвалиди и макар и с много усилия го преместиха в къщата. Когато лекарят дойде, той вече беше значително по-добре и д-р Мередит скоро си тръгна, като неясно спомена нещо за „преумора“.

След тази случка баща ми очевидно се чувстваше крайно неудобно и когато ние с лорд Дарлингтън провеждахме онзи разговор в кабинета, той отдавна изпълняваше всичките си предишни задължения. Следователно никак не беше лесно да му се съобщи, че част от ангажиментите му ще трябва да отпаднат. Задачата ми ставаше още по-трудна и от факта, че от няколко години, не знам защо, но ние с баща ми разговаряхме все по-малко и по-малко. Дори тази тенденция така се беше задълбочила, че след пристигането му в Дарлингтън Хол и кратките реплики във връзка с работата, които си разменяхме, двамата изричахме с безкрайно неудобство.

Най-после реших, че най-добре ще е да разговаряме в усамотението на неговата стая, като по този начин му дам възможност, след като изляза, да обмисли новото си положение на спокойствие. Единственото време, когато баща ми можеше да бъде открит в стаята си, беше много рано сутрин и много късно вечер. Аз избрах първото. Рано една сутрин се изкачих до малкото му таванче в крилото на прислугата и тихо почуках.

Преди този случай рядко ми се беше налагало да влизам в стаята на баща ми и сега отново бях поразен колко тясна и гола бе тя. Дори си спомням как първата ми мисъл беше, че съм попаднал в затворническа килия, но за това може би беше виновна и бледата утринна светлина, не само размерът на помещението и голотата на стените. Защото баща ми беше дръпнал пердетата и вече избръснат и в пълна униформа, седеше на ръба на леглото, откъдето очевидно наблюдаваше как просветлява небето. Поне предполагах, че гледа небето, тъй като от прозорчето не се виждаше нищо друго освен керемиди и олуци. Газената лампа беше изгасена и когато забелязах с какво неодобрение се взря в лампата, която носех, за да осветява пътя ми по разнебитеното стълбище, бързо намалих фитила. След това ефектът от бледата утринна светлина още повече се засили и някак подчерта грубите, набръчкани и все още страховити черти на лицето му.

— А — възкликнах аз и нервно се изсмях, — трябваше да се досетя, че татко вече е станал и се е приготвил да започне деня.

— Станал съм преди три часа — отвърна той и студено ме изгледа отгоре до долу.

— Надявам се, че не артритът е причина за това ранно ставане на татко.

— Спя толкова, колкото ми е необходимо.

Баща ми посегна към единствения малък дървен стол в стаята, подпря се на облегалката с две ръце и се изправи на крака. Когато го видях така приведен, не можах да реша дали тази прегърбеност се дължи на състоянието му, или на навика да се съобразява със стръмно скосения покрив на стаята.

— Дошъл съм да ти предам нещо, татко.

— Тогава го предавай бързо и сбито. Нямам цяла сутрин на разположение да слушам дърдоренето ти.

— В такъв случай, татко, пристъпвам направо към въпроса.

— Пристъпвай и свършвай по-бързо. Някои от нас имат работа за вършене.

— Много добре. Щом искаш да бъда кратък, ще се постарая да изпълня желанието ти. Истината е, че татко е загубил доста от предишните си способности. Дотолкова, че вече дори задълженията на помощник-иконом са пряко силите му. Негова светлост смята, както всъщност и аз самият, че докато татко продължава да изпълнява досегашните си задължения, той представлява постоянна заплаха за безпогрешното обслужване в този дом и особено за важната международна среща, която ще се състои тук идната седмица.

В полумрака забелязах, че лицето на баща ми не издаваше никакви чувства.

— По принцип — продължих аз — беше решено татко вече да не бъде молен да сервира, независимо дали има гости или не.

— Сервирал съм всеки ден през последните петдесет и четири години — отбеляза баща ми с абсолютно спокоен глас.

— Освен това татко няма повече да носи никакви табли дори и на най-краткото разстояние. Във връзка с тези ограничения и познавайки слабостта на татко към сбитата форма, аз съм му написал на този лист новите задължения, които отсега нататък ще очакваме той да изпълнява.

Не изпитвах никакво желание да му подам лично листчето, което държах, затова се наведох и го оставих на края на леглото му. Баща ми го погледна, после отново обърна очи към мен. Лицето му все още не издаваше и следа от вълнение, а ръцете му върху облегалката на стола не потрепваха. Прегърбен или не, но самото му физическо присъствие бе впечатляващо — същото онова присъствие, което някога бе накарало двама пияни господа да изтрезнеят на задната седалка на колата. След малко каза:

— Онзи път паднах заради стъпалата. Изметнали са се. Трябва да се каже на Симъс да ги оправи, преди някой друг да се спъне.

— Наистина. Във всеки случай мога ли да получа уверението на татко, че ще разучи този списък?

— Трябва да се каже на Симъс да оправи стъпалата. И то преди пристигането на господата от Европа.

— Наистина. Е, татко, приятен ден.

Онази лятна вечер, за която мис Кентън споменава в писмото си, бе много скоро след този разговор — всъщност може да е било и същия ден. Не си спомням каква причина ме бе отвела на втория етаж на къщата, където е коридорът със стаите за гости. Но както, струва ми се, вече споделих, съвсем ясно си спомням как последните слънчеви лъчи нахлуваха през всяка една от отворените врати и изпъстряха коридора с оранжеви ивици. И докато минавах покрай тези празни стаи, зърнах фигурата на мис Кентън — силует край прозореца в една от тях — и тя ме повика.

Сега, като обмислям нещата, като се сещам как мис Кентън постоянно ми говореше за баща ми в първите месеци от присъствието й в Дарлингтън Хол, никак не е чудно, че толкова много години бе съхранявала в паметта си спомена за онази вечер. Несъмнено тя изпитваше известно чувство за вина, докато двамата наблюдавахме баща ми от прозореца. Сенките на тополите се бяха проточили почти през цялата морава, но слънцето все още осветяваше най-отдалечения ъгъл, където теренът се издигаше към беседката. Баща ми стоеше до четирите каменни стъпала, потънал в дълбок размисъл. Ветрецът лекичко рошеше косата му. Видяхме го как бавно заизкачва стъпалата. Горе се обърна и заслиза обратно, този път малко по-бързо. Обърна се отново, взря се в стъпалата и помисли още няколко секунди. После ги изкачи втори път, много решително. Сега обаче продължи по тревата, докато почти достигна беседката, обърна се и бавно тръгна назад, като нито за миг не отделяше очи от земята. И наистина поведението му в този момент не би могло да се опише по-добре от начина, по който мис Кентън го окачествява в писмото си: „сякаш се надяваше да открие рядко съкровище, което беше изпуснал“…

Както е тръгнало, спомените започват да ме заливат и това ми се струва глупаво. В крайна сметка настоящото ми пътешествие е една рядка възможност да се насладя изцяло на великолепието на английския пейзаж и знам, че ако сега неоправдано се разсейвам, после горчиво ще съжалявам. Дори се сещам, че съм пропуснал да разкажа за нещо, което ми се случи по пътя — освен онова кратко спиране на хълма, за което вече говорих. И това наистина е пропуск, като се има предвид какво удоволствие ми достави вчерашният ден.

Бях планирал пътешествието до Солзбъри много старателно, като почти изцяло избягвах главните пътища. Ненужно обикаляне, ще кажат някои, но по този начин можех да видя почти всички забележителности, описани от мисис Дж. Саймънс в прекрасните й книги, и определено мога да заявя, че не съжалявам. Почти през цялото време шофирах сред нивя или вдъхвах прелестното ухание на ливадите; често се улавях, че съвсем съм намалил скоростта, за да се насладя на някой поток или долина, покрай които минавах. Ала в действителност не слязох от колата нито веднъж, преди съвсем да наближа Солзбъри.

Движех се по дълга права отсечка, а от двете ми страни се простираха безкрайни ливади. Всъщност теренът бе станал открит и равен, което позволяваше да виждам далеч във всички посоки. На хоризонта пред мен се очертаваше и острият връх на катедралата в Солзбъри. Бях изпаднал в спокойно и съзерцателно настроение и може би затова отново карах много бавно — надали е повече от 25 км/ч. И добре, че беше така, защото навреме успях да забележа една кокошка, която съвършено лениво пресичаше пътя. Рязко спрях форда на трийсет-четирийсет сантиметра от пернатото, което на свой ред прекрати разходката си и застана точно пред колата. Аз натиснах клаксона, но единственият резултат беше, че птицата се наведе и започна да си кълве нещо по земята. Доста раздразнен, тъкмо понечих да сляза и единият ми крак бе все още вътре, когато чух женски глас:

— О, много моля да ме извините, сър.

Огледах се и забелязах, че току-що бях подминал малка ферма. Явно стресната от клаксона, беше дотичала млада жена, запасана с престилка. Тя мина покрай мен, грабна кокошката, притисна я до гърдите си и ми се извини още веднъж. След като я уверих, че нищо особено не се е случило, жената каза:

— Безкрайно съм ви благодарна, че не прегазихте клетата Нели. Тя е добро момиче и ни снася най-едрите яйца, които някога сте виждали. Голяма добрина ни направихте, като спряхте. А сигурно много бързате.

— О, изобщо не бързам — отвърнах с усмивка. — За пръв път от дълги години имам тази възможност и трябва да ви призная, че ми е доста приятно. Сега пътувам просто за удоволствие.

— О, това е чудесно, сър. И сте се запътили към Солзбъри, предполагам.

— Всъщност да. Между другото това, което виждаме отсреща в далечината, е катедралата, нали? Чувал съм, че е великолепна сграда.

— О, да, сър, много е хубава. Е, аз самата така и не съм ходила до Солзбъри, затова не бих могла да ви кажа как точно изглежда отблизо. Оттук обаче всеки ден виждаме острия й връх. Понякога е доста мъгливо и съвсем се изгубва, но сам можете да се убедите, че в ясен ден като днешния гледката е прекрасна.

— Забележителна.

— Толкова съм ви благодарна, че не прегазихте нашата Нели, сър. Преди три години горе-долу на същото място така ни загина костенурката. Всички бяхме дълбоко разстроени.

— О, колко тъжно — казах печално.

— Наистина беше, сър. Хората мислят, че ние, фермерите, сме свикнали да гледаме как животните ги нараняват или убиват, ала това изобщо не е вярно. Синчето ми плака дни наред. Толкова бяхте добър, че спряхте заради Нели, сър. Сега, след като вече сте слезли от колата, защо не дойдете да изпиете чаша чай с нас? Ще ни бъде приятно. А и ще ви освежи за пътя.

— Много сте любезна, но наистина трябва да тръгвам. Искам да стигна в Солзбъри навреме, за да мога да разгледам многобройните му забележителности.

— Така е, сър. Е, благодаря ви още веднъж.

Потеглих отново, ала по някаква причина карах бавно — може би защото очаквах, че и други домашни животни могат да пресекат пътя ми. Трябва да ви кажа, че след тази среща се почувствах в чудесно настроение. Малката добринка, за която ми бяха благодарили, и неподправената добрина, която ми бяха предложили в замяна, ме изпълниха с приятно очакване, свързано с предстоящото ми пътуване през следващите няколко дни. Та ето в какво настроение пристигнах в Солзбъри.

Струва ми се обаче, че трябва да направя още някои пояснения във връзка с баща ми, тъй като сигурно съм ви оставил с впечатление, че съм се отнесъл с него доста рязко по повод все по-напускащите го способности. Работата е там, че не можех да подходя по никакъв друг начин освен така, както го направих. Убеден съм, ще се съгласите с мен, след като подробно ви обясня как стояха нещата в онези дни. Имам предвид, че важната международна конференция, която щеше да се проведе в Дарлингтън Хол, приближаваше застрашително и не ни даваше големи възможности за проява на снизхождение или „приказки със заобикалки“. Освен това трябва да напомня, че макар и през следващите петнайсетина години Дарлингтън Хол да беше свидетел на още много събития с подобна значимост, тази конференция през март 1923 беше първата. Може да се каже, че все още нямах достатъчно опит и не бях склонен да оставям нищо на случайността. Всъщност в мислите си често се връщам към онази конференция и по много причини смятам, че тя бележи повратен момент в живота ми. Убеден съм например, че точно в този период истински възмъжах като иконом. Това не означава, че непременно съм станал „велик“ иконом; най-малкото не съм аз, който ще дава оценки. Но ако случайно някой някога реши да изкаже мнение, че по време на кариерата си съм развил поне донякъде това решаващо качество — „достойнството“, този човек може би ще пожелае да бъде насочен към конференцията от март 1923. Тогава аз наистина доказах, че може би имам данни за това качество. Тя бе едно от онези събития, които се явяват във върхови моменти от развитието ти, за да те предизвикат и доведат до ръба на възможностите ти, че и отвъд него, така че по-късно да започнеш да се преценяваш по нови стандарти. Конференцията, разбира се, остана паметна и по други, съвсем различни причини, за които сега ще ви разкажа.

Конференцията през 1923 бе резултат на дълго планиране от страна на лорд Дарлингтън. И наистина, като се замисля, виждам как негова светлост логично се беше движил към този момент в продължение на цели три години. Доколкото си спомням, в началото той въобще не се интересуваше толкова от мирния договор, когато го подписаха след края на световната война, и според мен интересът му не бе продиктуван от задълбочен анализ на документа, а от дружбата му с хер Карл-Хайнц Бреман.

Хер Бреман за пръв път посети Дарлингтън Хол много скоро след войната, докато все още носеше военната си униформа. Тогава за всеки наблюдател беше ясно, че двамата с лорд Дарлингтън ги свързва топла дружба. Това не ме изненада, тъй като веднага се разбираше, че хер Бреман е изключително изискан благородник. През следващите две години, след като напусна немската армия, той ни гостуваше сравнително редовно и аз не можех да не забележа деградацията на този човек, която с всяко посещение все повече се засилваше и будеше истинско безпокойство. Дрехите му ставаха все поизносени, тялото — все по-слабо; очите му започнаха да гледат тревожно, а последния път дълго време оставаше втренчен в пространството, без да забелязва присъствието на своя домакин или дори че се обръщат към него. Бих си помислил, че хер Бреман страда от сериозно заболяване, но някои забележки на негова светлост ме убедиха, че случаят е съвсем друг.

Трябва да е било някъде към края на 1920, когато лорд Дарлингтън направи първото от своите няколко посещения в Берлин, и аз си спомням неизличимото въздействие, което то оказа върху него. Мрачните мисли не го напускаха дълго след завръщането му, а един път, като го попитах дали е доволен от пътуването, той отвърна: „Разтревожен съм, Стивънс. Дълбоко съм разтревожен. Подобно отношение към победения неприятел силно ни злепоставя. Тотално незачитане на вековните ни традиции.“

По същия повод в паметта ми е останал още един ярък спомен. Днес в старата банкетна зала вече няма маса и това внушително помещение с високите си великолепни тавани служи на мистър Фарадей за нещо като галерия. По времето на негова светлост обаче залата постоянно се използваше, както и огромната маса в нея, която събираше трийсет, че и повече гости за вечеря. Всъщност банкетната зала е толкова просторна, че когато се налагаше, внасяхме допълнителни маси, за да могат да седнат петдесетина човека. При нормални обстоятелства, разбира се, лорд Дарлингтън, както и мистър Фарадей днес, се хранеше в далеч по-уютната трапезария, идеална за десет-дванайсет души. Специално в онази зимна вечер, за която си спомням, трапезарията по някаква причина беше неизползваема и лорд Дарлингтън вечеряше с единствения си гост — мисля, че беше сър Ричард Фокс, колега на негова светлост от годините, когато е бил на служба във Външно министерство — в огромната банкетна зала. Несъмнено ще се съгласите с мен, че е най-трудно да обслужваш двама души, които вечерят. Аз лично бих предпочел да сервирам само на един човек, пък бил той и напълно непознат. Но когато вечерящите са двама, та дори единият от тях да е собственият ти господар, за обслужващия става изключително трудно да бъде винаги на тяхно разположение и в същото време да поддържа илюзията, че го няма — основно изискване за професионално отношение. В подобна ситуация човек постоянно има подозрения, че присъствието му пречи на разговора.

Онази вечер по-голямата част от залата тънеше в мрак, а двамата господа седяха един до друг по средата на масата, тъй като тя бе прекалено широка, за да се настанят един срещу друг. Единствената светлина идваше от свещите на масата и пращящия огън в камината. Реших да сведа присъствието си до минимум, като стоя в тъмния ъгъл на залата, много по-далече от масата, отколкото обикновено бих стоял. Естествено, тази стратегия имаше едно огромно неудобство. Всеки път когато излизах на светло да сервирам на господата, стъпките ми отекваха дълго и силно, преди да стигна до масата, и това привличаше вниманието им към неизбежното ми приближаване по най-натрапчивия възможен начин. Огромното й предимство обаче беше, че стоейки на едно място, аз на практика оставах почти невидим. Та докато си стоях така в тъмното, доста отдалечен от двамата господа, седнали сред редицата празни столове, чух как лорд Дарлингтън заговори за хер Бреман. Гласът му, спокоен и благ както обикновено, звучеше някак напрегнато сред тези високи стени.

— Той беше мой враг — чух го да казва, — но винаги се е държал като истински джентълмен. Шест месеца се обстрелвахме, ала се отнасяхме с уважение един към друг. Беше джентълмен, който изпълняваше дълга си, и аз не го мразех. Уверявах го: „Виж, сега сме врагове и аз ще се бия с теб с всички средства, с които разполагам. Но когато тази отвратителна история приключи, вече няма да сме врагове и ще седнем да пийнем заедно.“ Най-ужасното е, че този договор ме превръща в лъжец. Аз му казах, че след като всичко свърши, вече няма да бъдем врагове. Как бих могъл сега да го погледна в очите и да му заявя, че това не е вярно?

По-късно същата вечер негова светлост поклати глава и мрачно продума:

— Бих се във войната, за да опазя справедливостта в този свят. Така и не бях разбрал, че участвам във вендета срещу немския народ.

Та когато днес чуя да говорят за негова светлост, когато чуя глупавите им теории за мотивите му, с които ни заливат, със задоволство се връщам към спомена за онази вечер, в която думите излязоха от дълбочината на сърцето му и отекнаха в полупразната банкетна зала. Каквито и пречки да се изправяха по пътя на негова светлост през следващите години, аз лично нито за миг не съм се съмнявал, че в основата на цялата му дейност лежеше стремежът „да опази справедливостта в този свят“.

Скоро след това научихме тъжната новина, че хер Бреман се е застрелял във влака между Хамбург и Берлин. Естествено, негова светлост бе много разстроен и веднага реши да изпрати помощи и съболезнования на фрау Бреман. Въпреки многобройните опити обаче, в които аз също помагах с каквото мога, не успя да открие нито един член от семейството на хер Бреман. Най-вероятно от известно време той е бил бездомен, а семейството му се беше разпиляло.

Твърдо съм убеден, че дори и без тази трагична вест лорд Дарлингтън щеше да предприеме същите действия. Стремежът да види края на страданието и несправедливостта бе твърде дълбоко всаден в характера му, за да постъпи другояче. Сега, в седмиците след смъртта на хер Бреман, негова светлост започна да отделя все повече и повече от времето си на кризата в Германия. Влиятелни и известни личности станаха редовни посетители на къщата, включително и фигури като лорд Даниелс, мистър Джон Мейнард Кейнс и мистър Х. Дж. Уелс, прочутия писател, а също и други, но те идваха „инкогнито“ и затова не би трябвало да споменавам имената им. И все по-често негова светлост часове наред задълбочено разговаряше с тях.

Някои от посетителите ни бяха толкова „инкогнито“, че аз бях инструктиран прислугата в никакъв случай да не научава имената им, а имаше и такива, които не биваше дори да зърва. С известна гордост и благодарност обаче искам да заявя, че лорд Дарлингтън никога не направи опит да скрие нещо от моите очи и уши. Спомням си за много случаи, когато някой от гостите млъкваше насред изречението и ме поглеждаше подозрително, но лорд Дарлингтън винаги казваше: „О, всичко е наред. Уверявам ви, че пред Стивънс можете да говорите абсолютно свободно.“

И така, методично, в двете години, последвали смъртта на хер Бреман, негова светлост и сър Дейвид Кардинал, който стана най-близкият му съратник, успяха да съберат голяма група от видни личности, споделящи убеждението, че не бива да се допуска това положение в Германия да продължава. Тези хора не бяха само немци и англичани. Имаше и белгийци, французи, италианци, швейцарци; дипломати и политици от висок ранг, духовни лица, пенсионирани военни, писатели и философи. Някои, също като негова светлост, болезнено преживяваха факта, че във Версай са постъпили нечестно и че не е морално една нация да продължава да бъде наказвана, след като войната вече е свършила. Други, видимо по-малко загрижени за Германия или нейното население, смятаха, че ако икономическият хаос там не бъде прекратен, той може да завладее целия свят със застрашителна скорост.

Към края на 1922 негова светлост вече работеше за ясно определена цел. А тя беше да събере под покрива на Дарлингтън Хол най-авторитетните личности, чиято подкрепа беше спечелил, на „неофициална“ международна конференция, на която щяха да обсъждат как да бъдат ревизирани най-суровите клаузи на Версайския договор. За да си заслужава труда, подобна конференция трябваше да притежава достатъчно тежест, та да окаже решаващо влияние върху „официалните“ международни конференции. Няколко вече се бяха състояли с цел да преразгледат договора, но бяха довели само до още по-голямо объркване и горчивина. Нашият министър-председател по това време, мистър Лойд Джордж, бе предвидил поредния подобен форум за пролетта на 1922 в Италия. Първоначално целта на негова светлост беше да направи своето събиране в Дарлингтън Хол, за да подсигури задоволителния изход от голямото събитие. За съжаление въпреки огромните усилия, които двамата със сър Дейвид положиха, сроковете се оказаха твърде кратки. Конференцията на мистър Джордж обаче отново не успя да вземе никакво решение и тогава негова светлост насочи поглед към следващата, насрочена за идната година в Швейцария.

Спомням си как една сутрин, горе-долу по същото време, влязох в трапезарията да поднеса кафето на лорд Дарлингтън. Той сгъна вестник „Таймс“ с отвращение и рече:

— Французи. Наистина съм възмутен, Стивънс. Французи.

— Да, сър.

— И като си помислиш, че цял свят ни вижда под ръчичка с тях. Направо ти идва да се изкъпеш след това.

— Да, сър.

— Последния път, когато бях в Берлин, Стивънс, барон Оверат, стар приятел на баща ми, се приближи до мен и ми каза: „Защо правите това с нас? Не виждате ли, че не можем да продължаваме така?“ Страшно се изкушавах да му отвърна, че вината е на проклетите французи. Това не е в стила на англичаните, исках да кажа. Само че така не се постъпва. Не трябва да се злослови зад гърба на скъпите съюзници.

Но самият факт, че французите бяха най-безкомпромисни, що се отнася да се освободи Германия от жестоките клаузи на Версайския договор, правеше още по-належащо на събирането в Дарлингтън Хол да присъства поне един французин със сериозно влияние върху външната политика на страната си. И наистина чух как лорд Дарлингтън няколко пъти изрази мнение, че без участието на подобна личност всякакви дискусии, свързани с Германия, биха били само губене на време. Съответно двамата със сър Дейвид се заеха с този последен, но най-съществен елемент от подготовката и като ги наблюдавах с каква непоклатима решителност се изправяха срещу постоянните неудачи, аз искрено им се възхищавах. Безброй писма и телеграми бяха написани и изпратени, а негова светлост лично предприе три пътувания до Париж в рамките на два месеца. Най-после, след като подсигуриха съгласието на някакъв изключително влиятелен французин — ще го наричам просто „мосю Дюпон“ — да присъства на конференцията съвършено „инкогнито“, датата на събитието беше определена. Става дума за паметния месец март 1923.

Колкото повече денят наближаваше, напрежението върху мен, макар и от далеч по-скромен характер от онова, което трябваше да понася негова светлост, съвсем не беше незначително. Твърде добре осъзнавах факта, че ако, не дай си боже, някой от гостите ни почувстваше и най-малкото неудобство в Дарлингтън Хол, това можеше да има невъобразими последици. Освен това безкрайно ме затрудняваше липсата на яснота по въпроса за броя на бъдещите гости. Тъй като конференцията беше на много високо ниво, участниците в нея бяха само осемнайсет видни господа и две дами — една германска графиня и страховитата мисис Елеонор Остин, която по това време все още живееше в Берлин. Всеки от тях обаче можеше да доведе със себе си секретари, камериери и преводачи и нямаше никакъв начин да се установи точният брой на хората, които трябваше да очакваме. Оказа се и че някои от участниците щяха да дойдат по-рано от предвидените за конференцията три дни, за да могат да се подготвят и преценят настроението на колегите си, макар че точните дати на пристигането им отново бяха несигурни. Следователно ставаше ясно, че персоналът не само трябваше да дава всичко от себе си и да бъде в постоянна готовност, но се налагаше да проявява и невероятна гъвкавост. Дори в един период бях твърдо убеден, че няма да успеем да преодолеем това огромно предизвикателство, ако не доведа допълнителен външен персонал. Този вариант обаче, като оставим настрана опасенията на господаря, че ще плъзнат клюки, щеше да ме принуди да разчитам на непознати тъкмо когато всяка грешка можеше да се окаже фатална. Ето защо се заех с подготовката на идващите дни, както може би само генералът се подготвя за битката. Съвършено прецизно съставих план за действията на персонала, като предвидих всички случайности. Анализирах най-слабите звена и разработих резервни варианти, за да мога веднага да реагирам в случай на нужда. Дори произнесох пред персонала реч в стил „военна агитация“. Внуших им, че макар и да им се налага да работят до пълно изтощение, те трябва да се чувстват безкрайно горди, че ще изпълняват задълженията си през следващите няколко дни. „Нищо чудно под този покрив да се твори история“, казах им. А те, понеже знаеха, че не е в стила ми да преувеличавам, отлично разбраха, че ни предстои нещо от изключително естество.

Предполагам, че поне донякъде сте доловили каква атмосфера витаеше във въздуха около Дарлингтън Хол по времето, когато баща ми падна пред беседката — точно две седмици преди първите гости да започнат да пристигат, — и какво имам предвид, като казах, че не мога да си позволя да говоря със „заобикалки“. Във всеки случай баща ми много бързо откри начин да заобиколи ограниченията, които му бяха наложени от разпоредбата ми да не носи тежки табли. Скоро всички свикнаха да го виждат как бута из къщата количка, отрупана със средства за почистване — препарати, четки и парцали, — подредени абсолютно несъвместимо, макар и винаги прилежно, около чайници, чашки и чинийки. Често приликата с амбулантен търговец беше поразителна. Очевидно той все още не можеше да се раздели напълно със задълженията си в трапезарията, но пък количката му позволяваше да пренася удивителни количества. В действителност колкото повече голямото предизвикателство на конференцията наближаваше, толкова по-удивителни промени се наблюдаваха у баща ми. Имах чувството, че го е обсебила някаква свръхестествена сила и го бе подмладила поне с двайсет години. Лицето му загуби досегашния си начумерен израз и той вършеше работата си с такъв младежки ентусиазъм, та на външния наблюдател би се сторило, че не един, а няколко души бутат колички из коридорите на Дарлингтън Хол.

Колкото до мис Кентън, мисля си, че нарастващото напрежение от тези дни видимо й се отразяваше. Спомням си например как веднъж, горе-долу по същото време, случайно я срещнах в задния коридор. Този дълъг коридор е нещо като гръбнак на крилото за слугите в Дарлингтън Хол и винаги е много мрачен поради липсата на всякаква дневна светлина в него. Дори и в слънчев ден там е тъмно и човек остава с впечатлението, че се движи през тунел. Та в случая, за който говоря, ако не бях разпознал приближаващите се стъпки на мис Кентън, щях да се досетя, че е тя единствено по очертанията на фигурата. Спрях се на едно от малкото места, където лъч дневна светлина падаше върху дъските, и когато наближи, казах:

— А, мис Кентън.

— Да, мистър Стивънс?

— Мис Кентън, чудех се дали да не насоча вниманието ви към факта, че спалното бельо за горния етаж ще трябва да бъде готово до вдругиден.

— Всичко е под пълен контрол, мистър Стивънс.

— А, радвам се да го чуя. Просто ми мина през ума да ви го напомня, това е всичко.

Канех се да продължа пътя си, но мис Кентън не се отмести. Пристъпи една крачка към мен, така че лъч светлина се плъзна по лицето й и аз видях гневното й изражение.

— За съжаление, мистър Стивънс, сега съм изключително заета и не мога да ви отделя нито миг. Ако имах свободното време, с което вие очевидно разполагате, с радост щях като вас да се мотая из къщата и да ви напомням за вашите задачи.

— Хайде, хайде, мис Кентън, не е нужно чак толкова да се гневите. Просто почувствах необходимост да се успокоя, че не е убегнало от вниманието ви…

— Мистър Стивънс, това е четвъртият или петият път през последните два дни, когато чувствате подобна необходимост. Безкрайно ми е странно, че разполагате с толкова свободно време, та можете просто да се мотаете из къщата и да притеснявате останалите с неоснователните си забележки.

— Мис Кентън, ако само за миг сте си помислили, че имам свободно време, това повече от всякога показва колко сте неопитна. Надявам се, че през следващите години ще придобиете по-ясна представа какво точно се прави в къща като тази.

— Постоянно говорите за „голямата ми неопитност“, мистър Стивънс, но досега не сте успели да ми посочите нито една грешка. В противен случай, сигурна съм, щяхте да го сторите отдавна и подчертано изчерпателно. А сега, понеже имам твърде много работа, ще ви бъда благодарна, ако престанете да ходите по петите ми и да ми пречите. Щом имате толкова свободно време, мисля, че ще ви бъде по-полезно да го прекарате на чист въздух.

Тя профуча покрай мен и закрачи надолу по коридора. Реших, че е по-добре да не усложнявам нещата, и продължих по пътя си. Почти бях стигнал до вратата на кухнята, когато чух, че ядосаните й стъпки отново се връщаха назад.

— Между другото, мистър Стивънс — извика, — бих ви помолила отсега нататък изобщо да не разговаряте с мен.

— Мис Кентън, какви ги приказвате?

— Ако е необходимо да ми предадете нещо, бих ви помолила да използвате посредник. Или пък ми напишете бележка и я изпратете по някой. Убедена съм, че по този начин професионалните ни взаимоотношения значително ще се облекчат.

— Мис Кентън…

— Изключително заета съм, мистър Стивънс. Напишете ми бележка, ако това, което искате да ми кажете, е прекалено сложно. В противен случай можете да го предадете на Марта или Дороти или на който и да било от мъжете, стига да сметнете, че е достатъчно благонадежден. Сега трябва да се заемам с работата си и да ви оставя да се мотаете.

Макар че поведението на мис Кентън силно ме раздразни, не бих могъл да си позволя лукса да мисля и за това, защото междувременно първите гости бяха вече пристигнали. Представителите от чужбина щяха да дойдат след два-три дни, но тримата господа, наричани от негова светлост „домашния отбор“ — двама висши служители на Форин Офис, присъстващи почти „инкогнито“, и сър Дейвид Кардинал, — бяха пристигнали по-рано, за да подготвят терена. Както винаги, от мен нищо не се криеше и когато влизах и излизах от стаите, където господата седяха, потънали в сериозни разговори, нямаше как да не придобия известно впечатление за настроението им на този етап. Разбира се, негова светлост и колегите му се опитваха колкото се може по-точно взаимно да се информират за всеки от очакваните гости, но тревогите им се концентрираха върху една-единствена фигура — французина, мосю Дюпон, и неговите вероятни симпатии и антипатии. Струва ми се дори, че веднъж, като влязох в пушалнята, чух единият от господата да казва: „Нищо чудно съдбата на цяла Европа да зависи от това дали ще успеем да убедим Дюпон по този въпрос.“

Точно по време на тези предварителни разговори негова светлост ми повери една толкова необичайна задача, че съм я запомнил до днес покрай всички останали далеч по-значими събития, които щяха да се случат през паметната седмица. Лорд Дарлингтън ме извика в кабинета си и аз веднага разбрах, че е доста смутен. Той седна зад бюрото си и както обикновено, прибягна до помощта на отворената книга — този път беше „Кой кой е“, — чиито страници прехвърляше насам-натам.

— О, Стивънс… — подхвана с престорено безгрижие, но така и не се сети как да продължи. Аз стоях в готовност да го избавя от неудобството му при първия възможен случай. Негова светлост продължи да разлиства страниците още известно време, после се наведе, взря се в текста и най-сетне каза:

— Стивънс, разбирам, че това, което ще те помоля да направиш, е доста необичайно.

— Сър?

— Просто в момента съзнанието ми е заето с толкова по-важни работи.

— Много ще се радвам, ако мога да помогна, сър.

— Съжалявам, че те занимавам с подобно нещо, Стивънс. Знам, че и ти сигурно си ужасно зает. Но не виждам как иначе бих могъл да се справя.

Почаках известно време, тъй като негова светлост отново насочи вниманието си към справочника. След малко изрече, без да ме поглежда:

— Допускам, че си запознат с нещата от живота.

— Сър?

— Нещата от живота, Стивънс. Птички, пчелички. Запознат си, нали?

— Опасявам се, че не ми е много ясно, сър.

— Ще сваля картите, Стивънс. Сър Дейвид ми е стар приятел. Освен това ми оказа безценна помощ при организирането на конференцията. Смея да заявя, че без него никога нямаше да убедим мистър Дюпон да присъства.

— Наистина, сър.

— Обаче, Стивънс, сър Дейвид си има някои странности. Може би и ти си ги забелязал. Довел е сина си Реджиналд в качеството на свой секретар. Работата е там, че той е сгоден и ще се жени. Младият Реджиналд, искам да кажа.

— Да, сър.

— Сър Дейвид вече пета година се опитва да разкаже на сина си за нещата от живота. Сега младежът е на двайсет и три.

— Разбирам, сър.

— Ще стигна и до същината, Стивънс. Аз съм кръстник на момчето. Ето защо сър Дейвид ме помоли аз да разкажа на младия Реджиналд за нещата от живота.

— Разбирам, сър.

— Самият сър Дейвид е явно поуплашен от тази задача и смята, че няма да успее да я изпълни преди сватбата на сина си.

— Разбирам, сър.

— Работата е там, Стивънс, че аз съм прекалено зает. Сър Дейвид би трябвало да го знае, но въпреки това отправи молбата си. — Негова светлост замълча и продължи да изучава страницата.

— Трябва ли да разбирам, сър, че желанието ви е аз да предам съответната информация на младия човек?

— Ако не възразяваш, Стивънс. Ще ме отървеш от огромно бреме. Сър Дейвид през два часа ме пита дали вече съм го направил.

— Разбирам, сър. Несъмнено е безкрайно мъчително при цялото напрежение.

— Естествено, това няма нищо общо със задълженията ти, Стивънс.

— Ще направя всичко, което е по силите ми, сър. Опасявам се обаче, че ще имам известни затруднения да уцеля подходящ момент за подобен разговор.

— Ще ти бъда безкрайно благодарен дори само ако се опиташ, Стивънс. Високо оценявам доблестния ти жест. И, виж, няма нужда да се увличаш в подробности. Нахвърляй му само основни факти. Простичкият подход е най-добрият, това е моят съвет, Стивънс.

— Да, сър. Ще сторя всичко, каквото мога.

— Страшно съм ти признателен, Стивънс. Дръж ме в течение как се справяш.

Сигурно се досещате, че бях малко смутен от тази молба и в друг момент бих отделил повече време да обмисля поведението си. Но дошла така изневиделица, свръх цялата ми заетост, не можех да си позволя да ангажирам съзнанието си с излишни неща и затова реших да отхвърля задачата още при първата удала ми се възможност. Доколкото си спомням, не беше изминал и час, след като ми бяха поверили деликатната мисия, и аз забелязах младия мистър Кардинал сам в библиотеката. Седеше на една от масите, потънал в някаква документация. При по-подробно вглеждане в младежа човек би могъл, меко казано, да оцени затрудненията, които изпитваше негова светлост, а и собственият му баща. Кръщелникът на господаря изглеждаше старателен, ученолюбив младеж с много приятни черти на лицето; и все пак предвид темата, която се канех да засегна, определено ми се искаше насреща си да имах по-несериозен, дори по-лекомислен господин. Така или иначе, твърдо решен колкото се може по-бързо да доведа цялата работа до задоволителен край, аз лекичко се изкашлях.

— Извинете, сър, но трябва да ви предам съобщение.

— Така ли? — пламенно откликна той и вдигна очи от документите. — От татко ли е?

— Да, сър. Тоест като резултат.

— Една минутка.

Младият господин извади от куфарчето, което стоеше в краката му, молив и бележник.

— Давай, Стивънс.

Изкашлях се отново и придадох на гласа си възможно най-безразлична интонация.

— Сър Дейвид желае да ви уведомя, сър, че дамите и господата се различават по няколко основни показателя.

Сигурно съм замълчал малко, за да оформя следващото си изречение, защото мистър Кардинал въздъхна и каза:

— Това ми е съвсем ясно, Стивънс. Ще бъдеш ли така добър да говориш по същество?

— Ясно ли ви е, сър?

— Татко постоянно ме подценява. Правил съм много проучвания и съм изчел куп литература по въпроса.

— Нима, сър?

— През последния месец на практика не съм мислил за нищо друго.

— Наистина ли, сър? В такъв случай вероятно това, което искам да ви кажа, ще бъде излишно.

— Можеш да увериш татко, че съм чудесно информиран. Това куфарче — той го побутна с крак — е претъпкано със записки за всички възможни подробности, които ти дойдат наум.

— Нима, сър?

— Наистина съм премислил всяка приумица, на която е способен човешкият мозък. Държа да убедиш татко в това.

— Непременно, сър.

Мистър Кардинал видимо се поотпусна. После отново побутна с крак куфарчето, от което бях склонен да извърна поглед, и рече:

— Сигурно си се чудил защо никога не се разделям с него. Е, сега вече знаеш. Я си представи, че го отвори някой, който не трябва.

— Би било крайно неудобно, сър.

— Това, разбира се — разтревожено додаде той, като внезапно се изправи, — е в случай, че татко не е измислил нещо съвършено ново, с което иска да се запозная.

— Не бих могъл да си го представя, сър.

— Така ли? Нищо ново за личността Дюпон?

— Опасявам се, че не, сър.

Положих огромни усилия да не издам обзелото ме отчаяние. Излизаше, че така и не съм подхващал задачата, която вече бях сметнал за загърбена. Предполагам, че съм събирал мислите си, за да подновя усилията, когато младежът изведнъж скочи на крака, здраво притиснал куфарчето до гърдите си, и каза:

— Е, мисля да глътна малко чист въздух. Благодаря ти за помощта, Стивънс.

Възнамерявах без никакво отлагане да направя опит за втори разговор с мистър Кардинал, но това се оказа невъзможно преди всичко заради пристигането на американския сенатор мистър Луис, който дойде два дни по-рано от очакваното. Бях в стаята си и преглеждах списъците с провизиите, когато безпогрешно различих шума на паркиращи в двора автомобили. Бързо тръгнах нагоре и срещнах мис Кентън в задния коридор — сцена на последното ни спречкване — и може би точно това нещастно съвпадение я импулсира да продължи с детинщините, които бе измислила предния път. Защото, като я попитах кой е пристигнал, мис Кентън профуча покрай мен и подвикна: „Бележка, ако е нещо спешно, мистър Стивънс.“ Това ужасно ме раздразни, ала нямах избор, освен да преглътна.

Помня мистър Луис като човек с внушителни размери и сияйна усмивка, която рядко слизаше от лицето му. Ранната му поява определено създаде неудобство за негова светлост и колегите му, които разчитаха на още ден-два, за да могат спокойно да приключат с подготовката си. Мистър Луис обаче със своята заразителна непринуденост и изявлението по време на вечерята, че Съединените щати „винаги ще бъдат на страната на справедливостта и не се срамуват да признаят, че във Версай са били допуснати грешки“, очевидно до голяма степен спечели доверието на „домашния отбор“. С напредването на вечерта разговорът бавно, но сигурно се пренасочи от предимствата на родната за мистър Луис Пенсилвания към предстоящата конференция, а когато господата палеха пурите си, някои от споделените мнения звучаха не по-малко откровено, отколкото и преди пристигането на американеца. В един момент той се обърна към компанията:

— Съгласен съм с вас, господа, че нашият мистър Дюпон може да бъде крайно непредсказуем. Ала за едно нещо трябва да сме абсолютно сигурни до степен, че можем да се обзаложим. — Наведе се напред и размаха пурата си за по-голяма изразителност. — Дюпон мрази германците. Мразил ги е преди войната, мрази ги и сега със сила, която вие, господа, трудно бихте били в състояние да разберете. — След тези думи мистър Луис отново се облегна назад и сияйната усмивка се върна на лицето му. — Но кажете, господа, нима можем да виним един французин, че мрази германците? В крайна сметка той има всички основания за това, нали?

За кратко на масата се възцари неловко мълчание, докато мистър Луис оглеждаше присъстващите. После лорд Дарлингтън отбеляза:

— Естествено, наличието на известна горчивина е неизбежно. Но ние, англичаните, също сме водили с немците дълги и свирепи битки.

— Само че разликата е, че вие вече не мразите немците. Според французите обаче те са разрушили европейската цивилизация и никакво наказание не е достатъчно сурово за тях. Разбира се, на нас в Щатите тази позиция ни се струва твърде непрактична, ала това, което винаги ме е удивлявало, е как така вие, англичаните, не споделяте възгледите на французите? Както споменахте, Англия също е загубила много в тази война.

Отново настъпи неловко мълчание, преди сър Дейвид да каже колебливо:

— Ние, англичаните, често гледаме по-различно на нещата от французите, мистър Луис.

— А! Може би заради разликата в темперамента.

Стори ми се, че докато изговаряше тези думи, усмивката на мистър Луис стана още по-широка. Той кимна, сякаш много неща най-после му се бяха изяснили, и дръпна от пурата си. Възможно е закъсняла преценка на събитието да оцветява паметта ми, но все мисля, че в този момент аз за пръв път усетих нещо нередно, може би нещо лицемерно в очарователния на вид американец. Ако моите подозрения обаче се бяха събудили, то лорд Дарлингтън очевидно не ги споделяше, защото след още една-две секунди мълчание негова светлост явно взе решение.

— Мистър Луис — каза той, — ще бъда откровен е вас. Мнозинството от англичаните в момента дълбоко презират сегашното поведение на французите. Вие може и да го наричате разлика в темперамента, но аз бих се осмелил да ви подскажа, че става дума за нещо повече. Недостойно е да продължаваш да мразиш врага си така, след като конфликтът е приключил. Щом си съборил противника на тепиха, борбата трябва да свърши, а не да продължиш да го риташ, нали? За нас позицията на французите придобива все по-варварски измерения.

Тези думи сякаш удовлетвориха донякъде мистър Луис. Той промърмори нещо съчувствено и доволно се усмихна на останалите през гъстите кълба дим, които се носеха над масата.

На другата сутрин дойдоха още подранили гости — двете дами от Германия, които бяха пътували заедно въпреки огромната разлика в произхода им. Естествено, водеха със себе си цяла армия от придворни дами и лакеи и носеха невероятно количество багаж. Същия следобед пристигна и един италианец, придружаван от камериер, секретар, някакъв „експерт“ и двама телохранители. Кой знае къде си е мислил, че отива този господин, за да води охрана. Във всеки случай беше доста странно, че в Дарлингтън Хол можеха да се видят подобни мълчаливи мъжаги, които гледаха подозрително във всички посоки само на няколко метра от италианския си господар. Постепенно през следващите няколко дни стана ясно, че работната схема на телохранителите изисква единият или другият да си ляга по най-необичайно време, за да има винаги дежурен през нощта. Когато обаче за пръв път чух за този режим и се опитах да уведомя мис Кентън, тя отново отказа да разговаря с мен и за да уредя нещата колкото се може по-скоро, аз в действителност бях принуден да й напиша бележка и да я пъхна под вратата на стаята й.

На другия ден пристигнаха още гости, а през следващите два, преди началото на конференцията, Дарлингтън Хол се изпълни с хора от всякакви националности, които разговаряха по стаите или безцелно обикаляха из вестибюла, коридорите и площадките и разглеждаха картините и предметите. Гостите се отнасяха изключително любезно един към друг, но въпреки всичко на този етап в атмосферата витаеше напрежение, заредено с недоверие. Всичко това неизбежно рефлектираше и върху гостуващите камериери и лакеи, които се гледаха с видима студенина, и моите служители бяха доволни, че са прекалено заети, за да прекарват повече време в компанията им.

Някъде по това време, разкъсван между безкрайните изисквания, на които трябваше да откликвам, случайно погледнах през прозореца и зърнах фигурата на младия мистър Кардинал, който беше излязъл да глътне свеж въздух в градината. Както винаги, здраво стискаше куфарчето си и бавно се разхождаше по най-отдалечената пътека, дълбоко вглъбен в мисли. Аз, разбира се, веднага се сетих за мисията си, а и че естественият декор на природата и особено примерът на гъските, които пасяха наблизо, биха осигурили доста подходяща обстановка за деликатното послание. Освен това ми хрумна, че ако бързо изтичам навън и се скрия зад големия рододендрон край пътеката, много скоро и мистър Кардинал ще мине оттам. Тогава щях да изскоча и да го заговоря. Стратегията не беше от най-изтънчените, ала, предполагам, ще се съгласите, че точно тази задача, макар и сама по себе си не маловажна, едва ли бе приоритетна в момента.

Тънък слой скреж покриваше земята и околната растителност, но денят беше мек за това време на годината. Прекосих моравата и се прислоних зад храста. Скоро чух приближаващите се стъпки на мистър Кардинал. За съжаление не прецених добре момента на появяването си. Намеренията ми бяха да изляза иззад храста още докато младежът беше сравнително далеч, за да ме види навреме и да предположи, че съм се упътил към беседката или може би към къщичката на градинаря. Тогава можех да се престоря, че го забелязвам едва сега, и небрежно да го въвлека в разговор. Аз обаче закъснях и се опасявам, че сериозно уплаших младия господин, който незабавно прегърна куфарчето и силно го притисна към гърдите си с две ръце.

— Много съжалявам, сър.

— Господи, Стивънс. Здравата ме стресна. Помислих си, че обстановката е започнала да се нажежава.

— Действително съжалявам, сър, но се налага да ви предам нещо.

— Да, разбира се, само че добре ме уплаши, няма що.

— Ако може, ще говоря направо, сър. Сигурно сте забелязали онези гъски там.

— Гъски? — Той се огледа, леко озадачен. — О, да. Ето ги къде са.

— А също така храстите и цветята. Всъщност това не е най-подходящото време от годината да ги видите в цялата им прелест, ала не може да не се съгласите, сър, че с пукването на пролетта се наблюдава промяна — много специална промяна — наоколо.

— Да, сигурен съм, че паркът не е в най-добрата си форма точно сега, но, честно казано, Стивънс, в момента не ме вълнуват особено тайнствата на природата. Нещата са доста тревожни. Този мосю Дюпон пристигна във възможно най-отвратително настроение. Последното, на което се бяхме надявали.

— Мосю Дюпон е пристигнал тук, в тази къща, сър?

— Преди около половин час. И е в ужасно настроение.

— Извинете ме, сър, трябва незабавно да му обърна нужното внимание.

— Разбира се, Стивънс. Все пак много мило, че излезе да си поприказваме.

— Моля да ме извините, сър. Имах да ви казвам още една-две думи по въпроса за — както вие се изразихте — тайнствата на природата. Ако благоволите да ме изслушате, ще ви бъда безкрайно благодарен. Опасявам се обаче, че това ще трябва да стане някой друг път.

— Ами ще чакам разговора с нетърпение, Стивънс. Макар че лично аз повече си падам по рибите. Знам всичко за рибите, бистрата вода и солта.

— Всички живи същества са подходящи за бъдещата ни дискусия, сър. Сега обаче се налага да ме извините. Въобще нямах представа, че мосю Дюпон е дошъл.

Бързо се отправих към къщата, където още на вратата бях посрещнат от главния лакей, който каза:

— Търсихме ви навсякъде, сър. Господинът от Франция е тук.

Мосю Дюпон бе висок елегантен мъж с посивяла брада и монокъл. Беше пристигнал с дрехи, които европейците често носят през свободното си време, и наистина през целия си престой той старателно поддържаше представата, че е дошъл в Дарлингтън Хол единствено воден от приятелски чувства и желание за развлечение. Но както мистър Кардинал беше споменал, мосю Дюпон не бе в добро настроение; не мога да си спомня многобройните нещастия, които го бяха сполетели в Англия, най-силно обаче го мъчеха болезнените мехури на краката, получени, докато разглеждал Лондон, и сега се опасяваше, че са се инфектирали. Препратих камериера му към мис Кентън, но това не пречеше на мосю Дюпон през час-два да щрака насреща ми с пръсти и да се провиква: „Иконом! Нужни са ми още превръзки.“

Настроението му видимо се подобри, когато съзря мистър Луис. Двамата с американския сенатор се поздравиха като стари колеги и до вечерта почти не спряха да си приказват и да се смеят над общи спомени. Всъщност ставаше ясно, че почти непрестанното общуване между мистър Луис и мосю Дюпон беше сериозно неудобство за лорд Дарлингтън, който, естествено, желаеше да установи близък личен контакт с този изтъкнат господин преди началото на дискусиите. Няколко пъти станах свидетел как негова светлост направи опити да се оттегли с мосю Дюпон, за да си поговорят насаме, но сияйно усмихнатият мистър Луис веднага им се натрапваше с някоя забележка от сорта: „Извинете ме, господа, ала има нещо, което безкрайно ме озадачава.“ След което лорд Дарлингтън трябваше да изслуша поредния жизнерадостен анекдот на американеца. Като изключим мистър Луис обаче, останалите гости, може би от страхопочитание, може би от чувство на антагонизъм, се държаха на почтително разстояние от мосю Дюпон — факт, който биеше на очи дори сред преобладаващата атмосфера на всеобща подозрителност и който още повече засилваше чувството, че точно французинът държи ключа за изхода на предстоящото значимо събитие.

Конференцията започна в една дъждовна сутрин от последната седмица на март 1923 г. в малко необичайната обстановка на салона — място, избрано да подчертае „неофициалното“ присъствие на мнозина от участниците. Аз лично смятах, че идеята за неофициалност бе придобила доста абсурдни размери. Не стига, че тази сравнително женска стая бе претъпкана със сериозни, облечени в тъмни костюми господа, които седяха притиснати един до друг по канапетата, ами дори някои от тях в желанието си да създадат впечатление за едно обикновено светско събиране бяха стигнали дотам, че държаха на коленете си отворени вестници и списания.

Тази първа сутрин бях принуден постоянно да влизам и излизам от стаята и не успях отблизо да следя събитието. Спомням си обаче, че лорд Дарлингтън официално откри разискванията, като първо приветства гостите с „добре дошли“, а после, наблягайки на моралната страна на въпроса, подчерта необходимостта от смекчаване клаузите на Версайския договор и спомена за огромните страдания, които лично той е наблюдавал при посещението си в Германия. Разбира се, многократно бях чувал негова светлост да излага тези доводи по най-различни поводи, но той така вълнуващо и убедено говори пред това височайше събрание, че не можех да не се трогна отново. След него думата взе сър Дейвид Кардинал и макар че пропуснах по-голямата част от речта му, тя ми се стори по-формална и, честно казано, дори неразбираема. Все пак същината й не се отличаваше особено от идеята на негова светлост и призоваваше към замразяване плащането на репарациите от страна на Германия и оттегляне на френските войски от Рурската област. После заговори немската графиня, ала в този момент, вече съм забравил по какъв повод, ми се наложи да напусна салона за по-дълго. Когато се върнах, разискванията бяха започнали и се въртяха все около търговия и лихвени проценти — неща, които определено не разбирах. Мосю Дюпон, доколкото успявах да видя, не участваше в дискусията и по киселата му физиономия трудно можеше да се отгатне дали слушаше внимателно, или пък бе дълбоко потънал в други мисли. По едно време — тъкмо се изказваше един господин от Германия — трябваше да изляза и мосю Дюпон най-неочаквано стана и ме последва.

— Иконом — каза той, когато вече бяхме в преддверието, — чудех се дали някой не може да ми смени превръзките. В момента чувствам толкова силни болки, че почти не мога да слушам за какво се говори.

Доколкото си спомням, изпратих на мис Кентън молба за помощ — чрез куриер, естествено, — и оставих мосю Дюпон да чака в билярдната. В този миг главният лакей тичешком слезе по стълбите и развълнувано ми съобщи, че на баща ми му е прилошало на горния етаж.

Бързо се заизкачвах и още щом завих на площадката, съзрях странна гледка. В най-отдалечения край на коридора, почти пред големите прозорци, в момента изпълнени със сива светлина и дъжд, се виждаше фигурата на баща ми, замръзнала в поза, предполагаща участие в някакъв церемониален ритуал. Беше се отпуснал на едното си коляно и с наведена глава сякаш се опитваше да избута количката пред себе си, която по неизвестни причини упорито не му се подчиняваше. Две камериерки стояха на разстояние и наблюдаваха усилията му със страхопочитание. Приближих се до баща ми, освободих ръцете му от ръба на количката и внимателно го положих на килима. Очите му бяха затворени, лицето — пепелявосиво, а по челото му бяха избили капки пот. Извикахме още хора на помощ, скоро докараха и инвалидната количка и го качихме в стаята му.

Щом го настанихме в леглото, аз започнах да се двоумя как да постъпя. От една страна, очевидно не беше редно да оставям баща си в такова състояние, а от друга — нямах нито миг за губене. Докато стоях нерешително до вратата, мис Кентън се приближи и рече:

— Мистър Стивънс, в момента аз имам малко повече време от вас, затова, ако желаете, ще се погрижа за баща ви. Ще доведа доктор Мередит и ще ви уведомя, ако е казал нещо важно.

— Благодаря ви, мис Кентън — отвърнах аз и бързо заслизах надолу.

Като се върнах в салона, един свещеник разказваше колко е труден животът на децата в Берлин. Веднага се оказах безкрайно зает, защото постоянно трябваше да доливам на гостите чай и кафе. Забелязах, че неколцина от мъжете пиеха алкохол, а един-двама, въпреки присъствието на дамите бяха започнали и да пушат. Спомням си, че излизах от салона с празен чайник в ръка, когато мис Кентън се зададе насреща ми и каза:

— Мистър Стивънс, доктор Мередит тъкмо си тръгва.

В този момент видях, че лекарят облича шлифера си в преддверието, и отидох при него все още с чайник в ръка. Той ме изгледа с кисела физиономия.

— Баща ви не е много добре — промърмори. — Ако се влоши, повикайте ме незабавно.

— Да, сър. Благодаря ви, сър.

— На колко години е баща ви, Стивънс?

— На седемдесет и две, сър.

Доктор Мередит се позамисли и повтори отново:

— Ако се влоши, повикайте ме незабавно.

Благодарих му още веднъж и го изпратих до вратата.

Същия ден, малко след вечеря, неволно дочух разговора между мистър Луис и мосю Дюпон. Бях се качил за нещо до стаята на французина и се готвех да почукам, но преди това, както винаги, се ослушах пред вратата. Вие може и да не сте свикнали да взимате тази дребна предпазна мярка, която спестява почукването в най-неудобни мигове, но аз винаги го правя и трябва да ви кажа, че това е разпространена практика сред доста професионалисти. Тоест не се влага някакъв заден умисъл и изобщо не възнамерявах да чуя толкова много онази вечер. Съдбата беше решила друго обаче. Когато доближих ухо до вратата на мосю Дюпон, най-неочаквано разпознах гласа на мистър Луис и макар че сега не си спомням какви бяха първите думи, които долових, знам, че по-скоро тонът на гласа му породи съмненията ми. Слушах същия топъл и бавен глас, с който американецът бе запленил много от присъстващите, но сега интонацията му несъмнено издаваше и някаква потайност. Именно това заедно с факта, че той всъщност беше в стаята на мосю Дюпон и разговаряше с тази най-важна личност, възпря ръката ми и аз продължих да слушам.

Спалните в къщата са с доста дебели врати, поради което в никакъв случай не можех да чуя целите фрази. Ето защо ми е трудно да ви предам точния текст, както не можах да го кажа и на лорд Дарлингтън, когато му докладвах за случилото се същата вечер. Това обаче не означава, че не бях успял да схвана същината на онова, което се вършеше в стаята. Най-общо, американецът изказваше мнението си, че мосю Дюпон е жертва на манипулации от страна на негова светлост и други участници в конференцията; че съзнателно са го поканили по-късно, за да могат останалите да вземат важни решения в негово отсъствие; че дори и след идването му можело да се забележи, че негова светлост провежда тайни разговори с най-видните делегати, без да кани мосю Дюпон. После мистър Луис започна да докладва какво били казали господарят ми и гостите му на онази първа вечеря след неговото пристигане в Дарлингтън Хол.

— Съвсем откровено, сър — сподели американецът, — бях потресен от отношението им към вашите сънародници. Те направо употребяваха думи като „варварски“ и „презрени“. Дори си ги записах в дневника само няколко часа по-късно.

Мосю Дюпон изрече нещо кратко, което не успях да разбера, след което мистър Луис продължи:

— Наистина бях потресен, сър. Нима така трябва да окачествяваме съюзника, с когото само допреди няколко години сме се били рамо до рамо?

Вече не си спомням дали изобщо съм почукал на вратата; напълно възможно е с оглед тревожното естество на чутото да съм решил да се оттегля веднага. Във всеки случай не се забавих достатъчно — както се наложи да обясня на негова светлост по-късно, — за да доловя нещичко, което би могло да ме ориентира за отношението на мосю Дюпон към казаното от мистър Луис.

На следващия ден разискванията в салона станаха още по-разгорещени, а по обяд репликите, които се разменяха, придобиха съвсем откровен характер. Моето лично мнение беше, че все повече и по-смели обвинения се отправяха към фотьойла, в който мосю Дюпон седеше, попипваше брадата си и почти през цялото време мълчеше. И аз, и негова светлост обаче не без известно притеснение забелязахме, че щом дискусиите приключеха, мистър Луис веднага отмъкваше мосю Дюпон в някой ъгъл и двамата потъваха в тих разговор. Дори веднъж си спомням как налетях на тези господа, които бяха застанали точно при вратата вътре в библиотеката и доверително си шептяха. Щом ме видяха, те веднага прекратиха разговора си.

Междувременно състоянието на баща ми нито се подобряваше, нито се влошаваше. Доколкото разбирах, почти непрекъснато спеше и действително, колкото пъти успявах да открадна по някоя минутка и да се изкатеря в таванската му стаичка, винаги го намирах заспал. На практика се оказваше, че откакто се беше разболял, аз нито веднъж не бях разговарял с него.

На втората вечер, когато влязох в стаята му, той отново спеше. Но момичето, което мис Кентън беше оставила да бди край леглото му, веднага скочи на крака и го разтърси за рамото.

— Какво правиш, глупачке! — извиках аз.

— Мистър Стивънс каза да го събудим, ако дойдете, сър.

— Остави го да спи. Той в момента боледува от пълно изтощение.

— Заръча ми непременно да го събудя, сър — упорито отвърна тя и пак го раздруса за рамото.

Баща ми отвори очи, извърна леко главата си върху възглавницата и ме погледна.

— Надявам се, че татко сега се чувства по-добре — казах. Той продължи да ме гледа още известно време, след това попита:

— Всичко ли е под контрол долу?

— Положението е доста критично. Вече минава шест, така че татко може да си представи каква е атмосферата в кухнята.

Нетърпелива гримаса пробяга по лицето на баща ми.

— Но всичко ли е под контрол? — попита отново.

— Да, смея да твърдя, че за това можете да бъдете спокоен. Много се радвам, че татко се чувства по-добре.

С известна решителност той измъкна ръцете си изпод завивките и уморено започна да ги разглежда. Аз пак се обадих:

— Много се радвам, че татко се чувства по-добре. Ала аз наистина трябва да слизам долу. Както казах, обстановката е доста критична.

Той продължи да гледа ръцете си, а след малко бавно промълви:

— Надявам се, че съм ти бил добър баща.

Засмях се и отвърнах:

— Толкова се радвам, че вече се чувствате по-добре.

— Гордея се с теб. Добър син. Надявам се, че и аз съм бил добър баща. Но ми се струва, че не съм.

— Опасявам се, че сега сме изключително заети, можем да си поговорим утре сутринта.

Баща ми все още гледаше ръцете си, сякаш го дразнеха.

— Толкова се радвам, че се чувствате добре — казах отново и излязох.

Когато отидох в кухнята, там беше истински ад, а сред персонала на всички нива цареше изключително напрегната атмосфера. С огромно задоволство обаче си спомням, че докато се сервираше вечерята около един час по-късно, моят екип демонстрираше единствено умения и висок професионализъм. Винаги е вълнуващо да видиш великолепната банкетна зала, изпълнена до краен предел, и тази вечер не правеше изключение. Разбира се, ефектът от дългите редици господа във вечерно облекло, многократно превишаващи броя на дамите, внушаваше известна строгост. Но в онези дни двата огромни полилея над масата все още светеха с газ — излъчваха приглушена мека светлина и не заслепяваха така ярко както сега, след като ги електрифицираха. На тази втора и последна за конференцията вечеря — очакваше се мнозинството от гостите да си тръгнат на другия ден след обяд — компанията се беше отърсила от сковаващата я през целия преден ден резервираност. Не само че се разговаряше по-свободно и на по-висок глас, но забелязахме, че трябваше да доливаме чашите много по-често. Към края на вечерята, която от професионална гледна точка премина без съществени затруднения, негова светлост се изправи да произнесе реч.

В началото изрази благодарността си към всички присъстващи, че дискусиите през изминалите два дни, „макар и понякога стимулиращо откровени“, са се провели в дух на разбирателство и всеобщо желание да възтържествува доброто. Царящото през това време единство далеч превишавало всичките му надежди, затова вярвал, че на утрешната „заключителна“ сесия участниците ще изразят готовността си да предприемат необходимите действия преди предстоящата важна международна конференция в Швейцария. Някъде на това място — нямам представа дали изобщо предварително го беше планирал — негова светлост се впусна в спомени за мъртвия си приятел хер Карл-Хайнц Бреман. Тази му идея обаче не се оказа особено сполучлива. Темата беше прекалено близка на сърцето му и той затъна в многословие. Освен това лорд Дарлингтън явно никога не е бил роден оратор и скоро всички тези дребни шумове, които недвусмислено говорят за една отегчена аудитория, изпълниха залата. И действително, след като най-после негова светлост се накани да призове гостите си да пият за „мира и справедливостта в Европа“, силата на тези шумове — може би и поради огромното количество изпито вино — определено прехвърляше границите на вежливостта.

Всички отново бяха седнали и разговорите пак се възобновиха, когато някой авторитетно почука по масата и мосю Дюпон се изправи на крака. Изведнъж в залата се възцари тишина. Видният французин огледа присъстващите почти сурово. После заговори: „Надявам се, че не отнемам нечие задължение, но не чух никой да предлага тост на благодарност към нашия домакин, многоуважаемия и безкрайно любезен лорд Дарлингтън.“ Разнесе се одобрителен шепот. Мосю Дюпон продължи: „Много интересни неща се казаха в тази къща през последните няколко дни. Важни неща.“ Той замълча. В залата вече цареше гробна тишина.

„Изразиха се доста мнения, които индиректно или направо критикуваха — думата е прекалено мека, — критикуваха външната политика на моята страна.“ Французинът замълча отново. На лицето му бе изписано сурово изражение. Дори човек можеше да си помисли, че с ядосан. „През тези два дни чухме няколко изчерпателни и много интелигентни анализа на сегашната безкрайно сложна ситуация в Европа. Ала нито в един от тях, държа да подчертая, не се долавяше разбиране на причината, поради която Франция е възприела подобно отношение към своята съседка. Обаче — той вдигна пръст — сега не е моментът за тези дебати. Между другото, аз съзнателно се въздържах от тях и през изминалите два дни, защото бях дошъл предимно да слушам. И нека да ви кажа, че някои от аргументите, които чух, ми направиха дълбоко впечатление. Но колко дълбоко, може би ще попитате.“ Погледът на мистър Дюпон почти лениво обходи лицата, вперени в него. Най-после той заговори отново: „Господа… и дами, моля за извинение, много мислих по тези въпроси и сега искам откровено да споделя с вас, че въпреки оставащите различия между мен и мнозина от тук присъстващите, засягащи интерпретацията на онова, което действително се случва в Европа в момента, въпреки тях, що се отнася до основните въпроси, повдигнати в тази къща, аз съм убеден, господа, убеден съм в тяхната справедливост и практичност.“ Шепот на облекчение и ликуване обиколи масата, ала този път мосю Дюпон леко повиши глас и го заглуши с думите си: „Щастлив съм, че мога да уверя всички тук, че ще дам моя, макар и скромен, принос и ще съдействам за известна промяна във френската политика в духа на всичко онова, което се каза. И ще положа сериозни усилия това да стане преди конференцията в Швейцария.“

Последва взрив от аплодисменти и видях как лорд Дарлингтън и сър Дейвид се спогледаха. Мосю Дюпон вдигна ръка, въпреки че не беше ясно дали по този начин благодареше за аплодисментите, или се опитваше да ги прекрати.

„Но преди да продължа с благодарностите към нашия домакин, лорд Дарлингтън, има една дреболия, от която искам да облекча съвестта си. Някои може би ще кажат, че не е възпитано така да се облекчаваме точно на масата. — Последва бурен смях. — Аз обаче държа да съм откровен в тези неща. Както е наложително публично и най-официално да изразя признателността си към лорд Дарлингтън, който ни събра и безкрайно много допринесе за царящия в момента дух на единство и добра воля, така, убеден съм, се налага открито да заклеймя всеки, който е дошъл тук да злоупотребява с гостоприемството на нашия домакин и да влага енергията си единствено в опити да сее недоволство и подозрителност. Такива хора са не само обществено несъвместими, в духа на днешния ден те са и изключително опасни.“ Залата отново потъна в гробна тишина. Мосю Дюпон продължи спокойно, ала решително. „Единственият въпрос, който искам да задам на мистър Луис, е следният. До каква степен неговото противно поведение илюстрира отношението на сегашната американска администрация? Дами и господа, нека сам се постарая да дам отговора, защото не бива да се разчита на верен отговор от страна на човек, показал такъв висш пилотаж в измамата през последните няколко дни. И така, ще се опитам да се досетя. Разбира се, Америка не е безразлична дали ще й бъде изплатен дългът, в случай че се замразят германските репарации. Аз обаче имах възможност през последните шест месеца да обсъждам този въпрос с няколко изключително високопоставени американски администратори и съм останал с впечатлението, че мисленето в тази страна е много по-далновидно от това на техния тук присъстващ сънародник. Всички ние, които болеем за бъдещото добруване на Европа, трябва да сме спокойни от факта, че сега мистър Луис — как да се изразя? — едва ли е факторът, какъвто е бил някога. Може би ще ме сметнете за твърде груб, че изричам тези неща открито. Истината, дами и господа, е, че съм прекалено жалостив. Защото ще се въздържа да споделя какво този господин ми говореше — за всички вас. Без да споменавам за нетактичността и безочието, с които го правеше. Но стига укори. Дойде време да благодарим. Нека всички ние, дами и господа, вдигнем чаши за лорд Дарлингтън.“

Докато говореше, мосю Дюпон нито веднъж не погледна към мистър Луис, а и всички останали, когато седнаха след наздравицата за домакина, прилежно отбягваха да извръщат очи в неговата посока. Известно време цареше неловко мълчание, най-после американецът се изправи на крака. По устните му играеше обичайната приятна усмивка.

— Ами, след като всички произнасят речи, не виждам защо и аз да не го направя — започна той и от гласа му веднага пролича, че здраво си е пийнал. — Няма да коментирам глупостите, изречени от нашия френски приятел. Просто смятам да ги игнорирам напълно. Досега много хора са се опитвали да ме натопят, ала държа да ви уведомя, дами и господа, че малцина са успелите. Наистина малцина. — Мистър Луис замълча и сякаш се чудеше как да продължи. След малко обаче отново се усмихна и каза: — Както вече споменах, нямам намерение да си хабя приказките по адрес на нашия френски приятел. И все пак държа да ви заявя нещо. След като всички сме толкова откровени, аз също ще бъда откровен. Ще ме прощавате, господа, но вие сте едни наивни мечтатели. И ако не настоявахте да се бъркате в големите световни проблеми, дори щяхте да бъдете симпатични. Да вземем за пример нашия прекрасен домакин. Какъв е той? Той е джентълмен. Вярвам, че никой от вас не би се осмелил да го оспори. Класически английски джентълмен. Благопристоен, честен, добронамерен. Негова светлост обаче е аматьор. — След тази дума американецът спря и огледа присъстващите. — Той е аматьор, а международното положение днес вече не е за джентълмени аматьори. И колкото по-скоро вие, европейците, осъзнаете това, толкова по-добре. Мога ли да попитам всички вас, все благопристойни и добронамерени джентълмени, имате ли изобщо представа в какво се е превърнал светът? Времето, когато можехте да решавате проблемите с благородните си пориви, безвъзвратно отмина. Само че вие в Европа очевидно не сте го схванали. Джентълмени от рода на нашия любезен домакин все още смятат, че могат да се бъркат в неща, от които нищо не разбират. Толкова глупости се наговориха тук през изминалите два дни. Добронамерени, наивни глупости. Вие, европейците, явно се нуждаете от професионалисти, които да ви вършат работата. Не го ли осъзнаете скоро, провалът ви е сигурен. Тост, господа. Искам да вдигна тост. За професионализма.

Всички зашеметени мълчаха и никой не помръдваше. Мистър Луис сви рамене, вдигна чаша към цялата компания, отпи и седна на мястото си. Веднага след това се изправи лорд Дарлингтън.

— Нямам намерение — започна негова светлост — да се впускам в разправии на тази наша последна вечер заедно, която всички заслужаваме да изживеем като едно щастливо и победоносно събитие. Но от уважение към вашите възгледи, мистър Луис, които не бих желал просто да отхвърля подобно ексцентрично хрумване на площаден оратор, позволете ми да ви кажа следното. Онова, което вие току-що описахте като „аматьорщина“, сър, мнозинството от присъстващите тук предпочитаме да наричаме „чест“.

Това предизвика бурен шепот на одобрение и дори аплодисменти.

— Също така, сър — продължи негова светлост, — мисля, че много добре знам какво разбирате под „професионализъм“. Това очевидно означава да постигаш целите си с измами и машинации и да решаваш приоритетите си, воден единствено от алчността и личната изгода, а не от желание да допринесеш за тържеството на правдата и справедливостта. Ако такъв е „професионализмът“, който ни препоръчвате, сър, аз лично не се интересувам от него и не възнамерявам да го придобивам.

Думите му бяха изпратени с още по-мощно одобрение, последвано от топло и сдържано ръкопляскане. Видях как мистър Луис досадено се усмихваше на чашата си. В миг забелязах, че главният лакей се е доближил до мен, и ми прошепна:

— Мис Кентън желае да говори с вас, сър. Тя е отвън пред вратата.

Излязох от залата колкото се може по-незабелязано точно когато негова светлост подхващаше нова тема.

Мис Кентън изглеждаше доста разтревожена.

— Състоянието на баща ви силно се влоши, мистър Стивънс — каза тя. — Извиках доктор Мередит, но доколкото разбрах, щял малко да закъснее.

Сигурно съм изглеждал объркан, защото мис Кентън продължи:

— Мистър Стивънс, той наистина е много зле. Елате да го видите.

— Разполагам само с няколко минути. Господата ще се оттеглят в пушалнята всеки момент.

— Разбирам. Само че трябва да дойдете сега, мистър Стивънс, в противен случай по-късно може дълбоко да съжалявате.

Мис Кентън вече вървеше напред. Двамата бързо прекосихме преддверието и се качихме в таванската стаичка на баща ми. До леглото му, все още по престилка, стоеше мисис Мортимър, готвачката.

— О, мистър Стивънс — продума тя, щом влязохме, — той е много зле.

И наистина лицето на баща ми беше придобило мътночервен цвят, какъвто не бях виждал при нито едно живо същество. Чух как мис Кентън прошепна зад мен: „Пулсът му едва се долавя.“ Гледах го известно време, после леко докоснах челото му и се отдръпнах.

— Мисля, че е получил удар — обади се мисис Мортимър. — Два случая съм виждала през живота си и смятам, че е удар. — След тези думи тя заплака. От нея се носеше задушлива миризма на мазнина и печено месо. Обърнах се и казах на мис Кентън:

— Моментът е много печален. Въпреки всичко аз веднага трябва да сляза долу.

— Разбира се, мистър Стивънс. Ще ви уведомя, когато лекарят пристигне. Или пък ако настъпят някои промени.

— Благодаря, мис Кентън.

Бързо се спуснах по стълбите и стигнах навреме, за да видя как господата се насочват към пушалнята. Лакеите ме погледнаха с облекчение и аз незабавно им дадох знак да заемат местата си.

Каквото и да е ставало в банкетната зала, след като съм излязъл, сега цареше истински празнична атмосфера. Всички стояха на групи, смееха се и се потупваха по гърбовете. Мистър Луис, доколкото успях да разбера, вече се беше оттеглил в стаята си. Проправях си път сред гостите със стъкленица портвайн на таблата. Тъкмо доливах чашата на един господин, когато някой се обади зад гърба ми:

— А, Стивънс, значи се интересуваш от риби, така ли?

Обърнах се и видях младия мистър Кардинал, който щастливо сияеше насреща ми. Аз също му се усмихнах и казах:

— Риби ли, сър?

— Като малък имах най-различни тропически риби в един аквариум. Беше си доста сериозна колекция. Ей, Стивънс, добре ли си?

— Много добре, благодаря, сър — отвърнах и отново му се усмихнах.

— Както правилно забеляза, май наистина ще трябва да се върна тук през пролетта. Сигурно имението е страхотно красиво тогава. Последния път, когато идвах, мисля, че пак беше зима. Стивънс, наистина ли си добре?

— Да, сър, много съм добре, благодаря.

— Да не би да си болен?

— Не, разбира се. Моля да ме извините, сър.

Продължих да сервирам портвайн на гостите. Зад гърба ми избухна силен смях, след което чух гласа на свещеника от Белгия: „Това си е чиста ерес! Стопроцентова ерес!“ Усетих как някой ме докосна по лакътя и като се обърнах, видях лорд Дарлингтън.

— Стивънс, добре ли си?

— Да, сър. Чувствам се отлично.

— Приличаш на човек, който плаче.

Засмях се, извадих кърпичка и бързо избърсах лицето си.

— Много съжалявам, сър. Напрежението от тежкия ден, изглежда, си е казало думата.

— Да, наистина здравата поработихме.

В този момент някой заговори негова светлост. Канех се да продължа да обикалям стаята, но забелязах, че мис Кентън ми дава знаци през отворената врата. Запътих се натам, ала преди да успея да стигна, мосю Дюпон ме дръпна за ръката.

— Иконом — рече той, — би ли уредил да ми сменят превръзките? Отново изпитвам нетърпими болки.

— Да, сър.

Закрачих към вратата, но забелязах, че мосю Дюпон ме следва. Обърнах се и казах:

— Ще се върна и ще ви намеря, сър, веднага щом подсигуря необходимото.

— И моля те, побързай. Много ме боли.

— Да, сър. Съжалявам, сър.

Мис Кентън все още стоеше на прага на пушалнята. Когато се появих, тя се запъти към стълбището. С учудване установих, че вече не бързаше. Обърна се и отрони:

— Мистър Стивънс, много съжалявам. Баща ви почина преди около четири минути.

— Разбирам.

Тя погледна ръцете си, после вдигна очи към лицето ми.

— Мистър Стивънс, моите съболезнования — промълви. — Ще ми се да можех да кажа нещо.

— Не е необходимо, мис Кентън.

— Доктор Мередит все още не е пристигнал. — Тя за миг наведе глава и изхлипа. Почти веднага обаче възвърна самообладанието си и ме попита с овладян глас: — Ще се качите ли да го видите?

— Точно сега съм много зает, мис Кентън. Може би след малко.

— В такъв случай, мистър Стивънс, ще ми позволите ли да му затворя очите?

— Ще ви бъда безкрайно благодарен, ако го сторите, мис Кентън.

Тя се отправи към стълбите, но аз я спрях.

— Мис Кентън, моля ви, не си мислете, че постъпвам непристойно, като не се качвам да видя починалия си баща. Той самият би предпочел първо да изпълня задълженията си.

— Разбира се, мистър Стивънс.

— Ако постъпя по друг начин, чувствам, че ще го предам.

— Разбира се, мистър Стивънс.

Обърнах се, все още с портвайна върху подноса, и отново влязох в пушалнята. Сравнително тясното помещение приличаше на гора от черни фракове, посивели коси и дим от пури. Проправях си път между господата и се оглеждах за празни чаши, които да долея. Мосю Дюпон ме потупа по рамото и попита:

— Иконом, погрижи ли се за моите превръзки?

— Много съжалявам, сър, но точно в този момент не можем да ви бъдем полезни.

— Какво? Нима искаш да кажеш, че сте привършили запасите си за първа помощ?

— В интерес на истината, сър, лекарят идва насам.

— А, много добре! Ти си извикал доктор.

— Да, сър.

— Добре, добре.

Мосю Дюпон продължи разговора си, а аз обикалях стаята още няколко минути. Немската графиня току изскочи измежду мъжете и преди да успея да й сервирам, сама си наля портвайн от стъкленицата.

— Поздрави готвачката от мое име, Стивънс — каза тя.

— Разбира се, госпожо. Благодаря, госпожо.

— А и ти и твоят екип се справихте прекрасно.

— Безкрайно съм ви благодарен, госпожо.

— В един момент по време на вечерята можех да се закълна, че си най-малко трима души — рече и се разсмя.

Аз бързо се усмихнах и отвърнах:

— Щастлив съм, че мога да бъда полезен, госпожо.

Миг по-късно забелязах младия мистър Кардинал. Стоеше недалеч от мен и все още сам. Помислих си, че младежът може би се чувства леко притеснен в тази компания. Във всеки случай чашата му беше празна и аз се запътих към него. Той видимо се ободри при появата ми и ми подаде чашата си.

— Толкова е хубаво, че си любител на природата, Стивънс — каза, докато му наливах. — Лорд Дарлингтън е извадил голям късмет, че има такъв специалист, който да наблюдава работата на градинаря.

— Не ви разбрах, сър?

— Природата, Стивънс. Онзи ден с теб разговаряхме за чудесата на природата. И съм напълно съгласен, че гледаме прекалено самодоволно на това велико тайнство, което ни заобикаля.

— Да, сър.

— Имам предвид всичко онова, за което говорихме. Договори, граници, репарации и окупации. А майката природа си е все така мила и прекрасна. Много странно, че ми хрумват такива неща, не смяташ ли?

— Наистина, сър.

— Мисля си дали нямаше да е по-добре, ако всевишният ни беше създал като… ами като растения например. Нали разбираш, здраво сраснати със земята. Тогава всичките тези безумици от рода на войните и границите нямаше да съществуват.

Тази идея явно го развесели. Той се засмя, помисли малко и се разсмя още повече. Аз също се разсмях. Младежът ме смушка с лакът и каза:

— Представяш ли си, Стивънс? — И пак прихна.

— Да, сър — отвърнах през смях. — Би била безкрайно любопитна алтернатива.

— Но и тогава щеше да има такива като теб, които да разнасят съобщения насам-натам, да сервират чая и други подобни. Иначе как изобщо бихме се справили? Можеш ли да си представиш, Стивънс? Всички вкоренени в земята? Само си го представи!

Точно в този миг се появи един от лакеите.

— Мис Кентън желае да говори с вас, сър — каза той.

Извиних се на мистър Кардинал и се запътих към вратата. Забелязах мосю Дюпон, който очевидно стоеше на пост наоколо, защото веднага ме пресрещна:

— Иконом, дойде ли лекарят?

— Тъкмо отивах да проверя, сър. Ще се върна веднага.

— Много ме боли.

— Ужасно съжалявам, сър. Предполагам, че скоро ще ви помогнат.

Този път мосю Дюпон ме последва вън от стаята. Мис Кентън отново стоеше в преддверието.

— Мистър Стивънс — каза тя, — доктор Мередит пристигна и се качи горе.

Беше го изрекла тихо, но мосю Дюпон зад гърба ми незабавно възкликна:

— О, чудесно!

Обърнах се към него с думите:

— Ще бъдете ли така любезен да ме последвате, сър?

Заведох го в билярдната и разпалих огъня, а той седна на един от кожените столове и започна да си събува обувките.

— Съжалявам, че тук е малко студено, сър. Лекарят ще дойде всеки момент.

— Благодаря ти, иконом. Справи се много добре.

Мис Кентън ме чакаше в преддверието. Двамата мълчаливо се заизкачвахме. В стаята на баща ми доктор Мередит пишеше нещо, а мисис Мортимър безутешно плачеше. Тя все още носеше престилката, която очевидно бе използвала да бърше сълзите си. В резултат цялото й лице лъщеше от мазнина и й придаваше вид на участник в карнавално шествие. Очаквах стаята да мирише на смърт, ала поради присъствието на мисис Мортимър — или по-точно на престилката й — преобладаваше миризмата на печено.

Доктор Мередит се изправи и каза:

— Моите съболезнования, Стивънс. Получил е силен удар. Ако това може да е някаква утеха, знай, че не е изпитал голяма болка. Нищо на света не би могло да го спаси.

— Благодаря ви, сър.

— Сега си тръгвам. Надявам се, ще се погрижиш за формалностите?

— Да, сър. Само че искам да ви помоля за нещо. Долу има един изключително изтъкнат господин, който се нуждае от помощта ви.

— Спешно?

— Настоява да ви види, сър.

Слязохме с доктор Мередит, въведох го в билярдната, а после бързо се върнах в пушалнята, където атмосферата, ако не друго, поне бе станала още по-дружелюбна.

Разбира се, не съм аз този, който ще решава дали съм достоен да застана до „великите“ икономи от моето поколение, като мистър Маршал или мистър Лейн. И все пак съществуват хора, които вероятно от криворазбрано великодушие са склонни да го допуснат. Искам да поясня: когато заявявам, че конференцията от 1923 г. и специално тази вечер представляват повратна точка в професионалното ми развитие, аз говоря от позицията на собствените си скромни стандарти. И все пак, ако вземем под внимание напрежението, на което бях подложен, навярно не се заблуждавам прекомерно, като отивам толкова далеч в предположенията си, че може би наистина съм демонстрирал въпреки всичко поне в известна степен „достойнството“, подхождащо на някой като мистър Маршал — или, в тази връзка, на собствения ми баща. И действително защо трябва да отричам? Въпреки тъжните асоциации, замисля ли се за онази вечер днес, улавям се, че го правя с чувството на истински победител.

Ден втори — следобед

Мортимърс Понд, Дорсет

Излиза, че до този момент не съм взимал под внимание един важен аспект от въпроса: „Какво е велик иконом?“ Трябва да призная, че подобен пропуск доста ме смути особено като се има предвид колко близка на сърцето ми е темата и колко много съм размишлявал по въпроса през всичките тези години. Учудва ме например, че доста прибързано съм отхвърлил някои аспекти от критериите за членство в дружество „Хейс“. Веднага искам да поясня, че нямам намерение да отстъпвам от схващанията си за „достойнството“ и пряката му връзка с „величието“. Ала напоследък все по-сериозно се замислям върху онази част от изискванията на дружеството, че кандидатът „трябва да е на служба в някое видно семейство“. И сега, не по-малко отпреди, продължавам да съм твърдо убеден, че това си е чиста проба снобизъм. Мисля си обаче, че може би възраженията ми се отнасят по-скоро до старомодното разбиране за „видно семейство“, а не до идеята по принцип. Защото самият аз непоколебимо вярвам, че задължителна предпоставка за величие е „да си на служба в някое видно семейство“ — стига, естествено, думата „видно“ да има далеч по-дълбок смисъл от този, който дружество „Хейс“ влага в нея.

Всъщност разликата между моята интерпретация на „видно семейство“ и тълкуването на дружеството илюстрира основните различия в стойностите на нашето поколение икономи и тези на предишната генерация. Като казвам това, аз не само насочвам вниманието ви към факта, че моето поколение гледаше съвсем не толкова снобски на въпроса кой работодател е наследствен благородник и кой бизнесмен. Онова, което се опитвам да внуша — и, струва ми се, определението е съвършено точно, — е, че ние бяхме много по-големи идеалисти. Докато нашите предшественици се интересуваха единствено дали работодателят им е титулувана особа, или другояче казано, дали е от „старите“ семейства, ние по-скоро бяхме склонни да се вълнуваме от неговия морален статус. Тук, естествено, нямам предвид личното му поведение. Мисълта ми е, че хранехме амбицията, която би била крайно необичайна за по-възрастното поколение, да служим на господа, допринасящи за възхода на човечеството, така да се каже. Смяташе се например за далеч по-достойно да си на служба при господин като мистър Джордж Кетъридж, който, макар и със скромно потекло, има неоспорим принос за развитието на империята, отколкото при някой потомствен аристократ, пропиляващ времето си по клубовете и игрищата за голф.

На практика много представители на най-благородните фамилии са посвещавали живота си на големите проблеми на деня, така че на пръв поглед би могло да ви се стори, че тежненията на моето поколение не се различават особено от тези на нашите предшественици. Аз обаче съм готов да се обзаложа, че съществуваше основна разлика както в отношението към нещата, които колегите споделяха помежду си, така и в критериите, по които най-способните представители на професията избираха къде да работят. Тези решения вече не бяха въпрос само на заплата, брой на подчинените или семейна титла на господаря; за моето поколение професионалният престиж се съдържаше преди всичко в моралните достойнства на работодателя.

Струва ми се, че най-добре ще илюстрирам разликата между поколенията, ако се изразя фигуративно. Икономите от генерацията на баща ми бяха склонни да си представят света като стълба — къщите на кралските особи, херцозите и графовете от най-старите семейства се намираха най-отгоре, тези с „новите пари“ по-надолу и т.н., докато се стигнеше нивото, където йерархията се определяше единствено от богатството или липсата му. Всеки иконом с амбиции просто правеше всичко, което беше по силите му, за да се издигне колкото се може повече по тази стълба. В крайна сметка, колкото по-високо се намираше, толкова по-голям бе и професионалният му престиж. Точно това са и стойностите, заложени в идеята на дружество „Хейс“ за „видно семейство“, и фактът, че през 1929 г. самонадеяно се правеха подобни изявления, обяснява защо кончината им беше неизбежна, да не кажа твърде закъсняла. Защото подобно мислене отдавна се смяташе за архаизъм сред най-видните представители на нашите среди. Моето поколение вече не възприемаше света като стълба, а по-скоро като колело. Надявам се, ще ми позволите да развия тезата си по-подробно.

Имам усещането, че моето поколение първо разбра нещо, което бе убягнало от вниманието на по-старите икономи — факта, че съдбоносните решения за бъдещето на света не се взимаха просто в тази или онази камара или през няколкото дни, отделени на международна конференция пред очите на цялото общество и преса. Точно обратното — разискванията се провеждаха и големите решения се взимаха в уединението и покоя на престижните английски имения. Онова, което се случва пред хорските очи с толкова много церемониалност и разкош, често е само заключението или ратификацията на нещо, подготвяно седмици и дори месеци наред в тези имения. Следователно за нас светът беше колело, с престижните имения в центъра, откъдето се излъчваха съдбоносните решения и достигаха до всички останали, бедни и богати, които се въртяха около тях. И всеки от нас, който имаше някакви професионални амбиции, се стремеше да се доближи до този център. Защото, както казах, ние бяхме поколение от идеалисти, за които въпросът не беше само доколко успешно упражнявахме способностите си, а за каква кауза го правехме. У всекиго се таеше желанието да даде своя скромен принос за добруването на света и като истински професионалист го постигаше, служейки на великите личности на нашето време, в чиито ръце бе поверена съдбата на цивилизацията.

Разбира се, в момента правя много големи обобщения и с готовност ще се съглася, че доста хора и от нашето поколение изобщо не се ръководеха от толкова възвишени принципи. И обратно, сигурен съм, че сериозните представители от поколението на баща ми инстинктивно са усещали моралните измерения на професията. Но в общи линии вярвам, че заключението ми е точно. Що се отнася до моята кариера, подобни „идеалистични“ мотивации винаги са играли огромна роля. В началото например често сменях господарите си — очевидно съм чувствал, че на тези места не мога да получа никакво професионално удовлетворение, — докато най-после бях възнаграден с възможността да служа на лорд Дарлингтън.

Интересно, че до днес никога не съм мислил за нещата по този начин. И наистина през всичките часове, прекарани в спорове на тема „величие“ край камината в помещението за слугите, нито аз, нито мистър Греъм и другите колеги сме се сещали за подобно измерение на въпроса. И макар че не бих се отказал от нищо заявено дотук по отношение същината на „достойнството“, трябва да призная, че има нещо вярно в твърдението, че независимо до каква степен един иконом е овладял това качество, ако не успее да му намери подходящо поле за изява, не би могъл да очаква колегите му да го смятат за „велик“. И ако се замисли човек, не може да не забележи, че фигури като мистър Маршал и мистър Лейн служеха само при господа с неоспорим морален статус — лорд Уейклинг, лорд Камбърли, сър Ленард Грей — и просто не биха предложили таланта си на личности от по-дребен калибър. И колкото повече го мисля, толкова по-очевидно ми се струва: връзката с истински престижно семейство действително е предпоставка за „величие“. „Велик“ иконом е само онзи, който може да погледне назад в годините и да заяви, че е отдал своята дарба в служба на велик господар — и чрез него в служба на човечеството.

Както споменах, никога не бях гледал на нещата точно по този начин. Но може би самото естество на пътешествието ми подсказа учудващо новите аспекти на въпроси, които отдавна смятах, че съм решил. Несъмнено и случката отпреди час също насочи мислите ми натам и, трябва да призная, внесе известен смут в душата ми.

Цялата сутрин бях шофирал в прекрасно време, обядвах добре в една селска странноприемница и вече бях прекосил границата с Дорсет. Неочаквано усетих миризма на изгоряло откъм двигателя. Мисълта, че съм повредил форда на господаря си, естествено, беше ужасяваща и аз незабавно спрях колата.

Намирах се на тесен път, обрамчен от двете страни с плътна зеленина, така че нямах никаква представа какво има наоколо. Напред също не виждах кой знае колко, тъй като след около двайсетина метра пътят правеше остър завой. Хрумна ми, че не биваше да оставам дълго на това място, понеже от завоя можеше да изскочи друго превозно средство и да се блъсне във форда на господаря. Отново запалих мотора и с облекчение установих, че миризмата вече не беше толкова силна.

Най-разумно бе да потърся гараж или някоя по-заможна къща, където имаше вероятност да намеря шофьор, който да разбере какъв е проблемът. Пътят обаче продължаваше да се вие, живият плет от двете ми страни не секваше и макар че зърнах няколко отклонения, къщи така и не видях. Шофирах още около половин миля, а смущаващата миризма се усилваше с всяка секунда. Най-после излязох на по-права отсечка и можех да виждам по-надалеч. И действително отляво съзрях висока постройка във викториански стил с просторна морава отпред и бивш коларски път, видимо превърнат в алея за автомобили. Тръгнах по нея и скоро със задоволство забелязах едно бентли в отворения гараж.

Портата също беше оставена отворена, затова придвижих форда още малко напред, слязох и се запътих към задната врата на къщата. Показа се мъж по риза и без вратовръзка, но когато го попитах за шофьора, бодро отговори, че съм „уцелил в десетката от първия път“. След като изслуша проблема ми, човекът, без да се двоуми, отиде при форда, отвори капака, погледна и само след секунди ме уведоми: „Вода, началник. Нямаш вода в радиатора.“ Изглеждаше доста развеселен от цялата история, ала все пак се оказа услужлив. Влезе обратно в къщата и след малко се появи с една кана вода и фуния. Докато пълнеше радиатора, навел глава над мотора, той дружелюбно се разбърбори. Щом разбра, че просто пътешествам из тези места, веднага ми препоръча да посетя местната забележителност — някакво красиво езеро на около половин миля разстояние.

Аз пък междувременно бях успял да разгледам по-добре постройката. Беше по-висока, отколкото широка, имаше четири етажа и цялата й предна фасада, почти до покрива, бе обвита с бръшлян. По прозорците обаче си личеше, че поне половината беше неизползваема. Отбелязах този факт пред шофьора, след като вече беше напълнил радиатора и затворил капака.

— Срамота наистина — съгласи се мъжът. — Толкова красива стара къща. Всъщност полковникът се опитва да я продаде. За него тя вече определено е много голяма.

Тогава не можах да се въздържа и попитах за броя на персонала и да си призная, никак не се учудих, като разбрах, че единствените служители са той и една готвачка, която идва само вечер. Явно човекът беше и иконом, и камериер, и шофьор, и главен чистач. Обясни ми, че през войната бил ординарец на полковника. Били заедно в Белгия по време на германското нашествие, заедно били и когато съюзниците дебаркирали. После ме изгледа внимателно и каза:

— Сега схванах. Отначало не ми бяхте съвсем ясен, но вече схванах. Вие сте от онези първокласни икономи, които служат в големите шикозни имения.

Когато потвърдих, че не е далече от истината, той продължи:

— Сега ми е ясно. Отначало не можах много да ви наместя, защото говорите почти като джентълмен. А и с този стар красавец, който карате — мъжът посочи форда, — направо си помислих, че идва някое тузарско старче. Пък и вие сте си истински тузар. Аз така и не го научих този занаят. Останах си един прост, вече цивилен, ординарец.

Попита ме къде работя. Като му казах, човекът наклони глава и се взря изпитателно в лицето ми.

— Дарлингтън Хол — промърмори. — Дарлингтън Хол. Трябва да е наистина нещо страшно шикозно, защото звучи познато дори и на идиот като мене. Дарлингтън Хол. Я чакай, да не искаш да кажеш Дарлингтън Хол, имението на лорд Дарлингтън?

— Било е на лорд Дарлингтън допреди три години, когато е починал — информирах го. — Къщата в момента е собственост на един американец, мистър Джон Фарадей.

— Ама и ти трябва да си суперкласа, щом работиш на такова място. Надали са останали много като теб, а? — После ме попита с променен глас: — Действително ли си работил за онзи лорд Дарлингтън?

Човекът отново ме наблюдаваше внимателно. Аз отвърнах:

— О, не, работя за мистър Джон Фарадей, американеца, който купи къщата от семейство Дарлингтън.

— Тогава не познаваш онзи лорд Дарлингтън. Просто се чудех що за тип е бил.

Казах му, че трябва да тръгвам, и горещо му благодарих за помощта. В крайна сметка той беше един дружелюбен човек, който си направи труда да ме насочва, докато обръщах, и преди да се разделим, се наведе и още веднъж ми препоръча да посетя местното езеро, като отново ми обясни как да стигна дотам.

Фордът пак беше в отлична форма и тъй като въпросното езеро представляваше съвсем малко отклонение от моя маршрут, реших да послушам съвета на ординареца. Указанията му ми се бяха сторили ясни, ала когато свърнах от главния път, в желанието си да ги следвам, моментално се изгубих сред разни тесни и криви пътчета, досущ като това, на което бях усетил миризмата на изгоряло. На места зелената завеса наоколо ставаше толкова плътна, че дори закриваше слънцето и очите ми с мъка се адаптираха, преминавайки от ярката светлина в дълбоката сянка. Най-после обаче след дълго взиране открих табелка „Мортимърс Понд“ и ето че вече от половин час съм тук.

Сега се чувствам безкрайно задължен на ординареца не само че ми помогна за форда, но и че ме насочи към това очарователно място, което иначе никога нямаше да посетя. Езерото не е голямо, може би около четвърт миля в периметър, така че от всяка по-издадена точка може да се наблюдава цялото. Тук цари безмерно спокойствие. Край водата са посадени дървета, достатъчно близо, че да хвърлят приятна сянка върху бреговете, а групички тръстика и папур нарушават водната повърхност и неподвижното отражение на небето. Обувките ми не са подходящи за разходки наоколо. Дори откъдето съм седнал, виждам, че пътеката изчезва в доста кални участъци, ала толкова силно е очарованието на езерцето, че в мига, в който го зърнах, едва се сдържах да не го обиколя. Единствено мисълта за катастрофата, която може да сполети пътния ми костюм след подобна експедиция, ме задържа на тази пейка. И вече половин час седя и наблюдавам фигурите на рибарите, застанали неподвижно с въдиците си край водата. В момента виждам около дузина мъже, разположили се на различни места около езерото, но дълбоките сенки, образувани от ниско сведените клони, не ми позволяват да разграничавам чертите им. Ето защо се наложи да се откажа от малката игра, която си бях намислил — да се досетя кой от тези рибари е полковникът, в чиято къща току-що ми бяха оказали толкова полезна помощ.

Несъмнено заобикалящото ме спокойствие спомогна да се задълбоча в мислите, които ме навестиха преди около половин час. И наистина, ако не беше този безмълвен покой край езерото, може би никога нямаше толкова да разсъждавам върху поведението си по време на разговора ми с ординареца. Тоест надали щях да се опитам да си обясня защо бях дал твърдо да се разбере, че никога не съм служил при лорд Дарлингтън. Тъй като в действителност точно това се беше случило. Той ме бе попитал: „Искаш да кажеш, че си работил за онзи лорд Дарлингтън?“ А отговорът ми трудно можеше да означава друго, освен че не съм. Лесно бих могъл да се измъкна с версията за невинна, моментна прищявка, но това едва ли е убедително обяснение за подобно очебийно странно поведение. Във всеки случай пред себе си признах, че преживелицата с ординареца съвсем не беше първата от такова естество и несъмнено има някаква връзка — макар и да не съм наясно каква — със случилото се преди няколко месеца, по време на посещението на семейство Уейкфилд.

Мистър и мисис Уейкфилд са американци, заселили се в Англия — някъде в Кент, доколкото разбрах — преди двайсет години. И тъй като с мистър Фарадей имали многобройни общи познати из бостънското общество, един ден ни гостуваха за кратко в Дарлингтън Хол. Останаха на обяд и си тръгнаха малко преди следобедния чай. Бяха изминали само няколко седмици, откакто мистър Фарадей бе пристигнал в къщата, и ентусиазмът му от придобивката все още беше огромен. В резултат през по-голямата част от гостуването на семейството господарят ги развеждаше из къщата — ненужно дълга обиколка по мое мнение, включваща дори и всички затворени крила. Мистър и мисис Уейкфилд обаче проявяваха не по-малък интерес и докато си вършех работата, до ушите ми често долитаха най-различни американски възклицания на задоволство от видяното. Мистър Фарадей беше започнал да ги развежда от горе на долу. Когато най-после доведе гостите си да се насладят и на великолепието на първия етаж, той беше в силно приповдигнато настроение. Посочваше детайли от корнизите и рамките на прозорците и с доста цветисти изрази обясняваше „какво са правили английските благородници“ във всяка стая. Макар че въобще не съм полагал съзнателни усилия да чуя думите му, не можех да не доловя същината на разговора и бях удивен от дълбоките познания на господаря си. И ако не се смята някой несполучливо използван израз, разказът му издаваше истински възторг от английските традиции. Освен това беше повече от ясно, че и семейство Уейкфилд — и особено мисис Уейкфилд — бяха добре запознати със спецификата на нашата страна, и от многобройните забележки, които чувах, останах с впечатлението, че и те притежават някаква богаташка английска къща.

Та по време на тази обиколка — тъкмо прекосявах преддверието, като си мислех, че групата е излязла в парка, — видях, че мисис Уейкфилд е изостанала и внимателно разглежда каменната арка над входа на трапезарията. Когато минах покрай нея с думите „извинете, госпожо“, тя се обърна и каза:

— О, Стивънс, може би точно ти би могъл да ми дадеш сведение. Тази арка изглежда от седемнайсети век, но не е ли била построена сравнително наскоро? Може би по времето на лорд Дарлингтън?

— Възможно е, госпожо.

— Много е красива. Ала е навярно само една сполучлива имитация, изградена преди няколко години. Не съм ли права?

— Не съм сигурен, госпожо, но е напълно възможно.

После, като сниши глас, мисис Уейкфилд ми прошепна:

— Кажи ми, Стивънс, що за човек беше този лорд Дарлингтън? Предполагам, че си работил за него.

— Не съм, госпожо.

— О, аз пък бях решила, че си. Интересно откъде ми е хрумнало.

Мисис Уейкфилд се взря отново в арката и като я погали с ръка, каза:

— Значи не можем да сме сигурни. И все пак ми се струва, че е имитация. Много сполучлива, но имитация.

Бих могъл бързо да забравя този разговор, ала след като гостите си заминаха и аз занесох следобедния чай на мистър Фарадей в дневната, той ми се видя замислен. Помълча малко, после се обърна към мен:

— Знаеш ли, Стивънс, мисис Уейкфилд не беше чак толкова впечатлена от къщата, колкото очаквах.

— Наистина ли, сър?

— Изглежда, си мисли, че силно преувеличавам, когато разказвам за историята й; и си съчинявам, че всичко това е ставало преди толкова векове.

— Нима, сър?

— Постоянно повтаряше това е „имитация“, онова е „имитация“. Дори смята, че и ти си „имитация“, Стивънс.

— Действително ли, сър?

— Действително, Стивънс. Бях й казал, че си нещо изключително. Истински стар английски иконом. Че си работил в тази къща повече от трийсет години за истински английски лорд. Но мисис Уейкфилд ме опроверга. И между другото го направи напълно убедена в правотата си.

— Нима, сър?

— Мисис Уейкфилд, Стивънс, е абсолютно сигурна, че ти никога не си работил тук, преди аз да те наема. Дори е останала с впечатлението, че го е чула от собствената ти уста. Накара ме да се почувствам пълен глупак, както можеш да си представиш.

— Много неприятно, сър.

— Мисълта ми, Стивънс, е, че това действително е истинска английска къща на стара благородническа фамилия, нали? Поне за това съм платил. И ти си истински, старомоден английски иконом, а не някой келнер, който се представя за такъв. Ти действително си първа класа, нали? Точно това исках да имам, нима не съм го получил?

— Смея да твърдя, че го имате, сър.

— Тогава можеш ли да ми обясниш какви ги приказва мисис Уейкфилд? Защото за мен е огромна загадка.

— Възможно е малко да съм подвел госпожата, що се отнася до кариерата ми, сър. Много се извинявам, ако това е предизвикало някакво неудобство.

— Бих казал, че е предизвикало, Стивънс. За тези хора аз вече съм самохвалко и лъжец. А и какво означава „малко съм подвел госпожата“?

— Ужасно съжалявам, сър. Нямах представа, че мога да ви причиня неудобство.

— По дяволите, Стивънс, защо й наговори тези лъжи?

Помислих за момент, после отвърнах:

— Много съжалявам, сър, но това е свързано с обичаите в тази страна.

— Не те разбирам, човече…

— Искам да кажа, сър, че в Англия не е прието един служител да обсъжда бившия си работодател.

— Окей, Стивънс, значи не искаш да разгласяваш стари тайни. Нима обаче ще стигнеш дотам да отричаш, че си работил при всеки друг освен при мен?

— Така формулирано, наистина изглежда малко пресилено, сър. Но на служителите често се налага да създават такова впечатление. Ако мога да използвам примера, сър, подобен обичай имаме и при разводите. Щом една разведена дама е в компанията на втория си съпруг, желателно е изобщо да не се споменава за първия й брак. Същото е и в нашата професия, сър.

— Е, не би било зле да бях научил за вашия обичай по-рано, Стивънс — рече господарят ми и се облегна назад в стола. — Защото преди малко наистина приличах на пълен глупак.

Мисля, дори тогава много добре разбирах, че обяснението, което дадох на мистър Фарадей — макар и не съвсем лишено от истина, — беше печално незадоволително. Но когато човек се занимава с толкова други проблеми, нормално е да не обръща голямо внимание на подобни неща. Което всъщност и направих — за известно време изцяло изключих епизода от съзнанието си. Сега обаче, като си го припомням сред заобикалящия ме покой на езерото, без всякакво съмнение се убеждавам, че поведението ми към мисис Уейкфилд тогава е тясно свързано със случилото се този следобед.

Разбира се, в наше време има много хора, способни да наговорят куп глупости за лорд Дарлингтън. Следователно може да останете с впечатлението, че се притеснявам или дори срамувам от връзките си с негова светлост и това обяснява реакциите ми в описаните случаи. Ако е така, искам съвсем ясно да заявя, че нищо не би могло да бъде по-далече от истината. Повечето от нещата, които се разправят за моя господар днес, във всеки случай са абсолютни небивалици, основаващи се на почти пълно непознаване на фактите. И наистина, струва ми се, че това е доста правдоподобно обяснение за странното ми поведение — опит да предотвратя и най-малката възможност да чуя още нелепости по адрес на негова светлост. С други думи, и в двата случая съм предпочел да изрека благородна лъжа като най-простия начин да избегна неприятностите. И колкото повече мисля, толкова по-правдоподобно ми звучи това обяснение. Защото, ако има нещо, което най-много ме дразни днес, то е да чувам как непрестанно се повтарят едни и същи глупости. Искам най-отговорно да заявя — лорд Дарлингтън беше джентълмен с изключително извисен морал — толкова извисен, че всички тези, които постоянно сипят обвинения по негов адрес, направо изглеждат нищожни. И съм готов да се закълна, че си остана такъв до края на дните си. Нищо не може да е по-невярно от предположението, че съжалявам за близостта си с подобен джентълмен. И наистина не може да не оцените факта, че служейки на негова светлост в Дарлингтън Хол дълги години, успях да се приближа до центъра на световното колело — възможност, за която не бих могъл и да мечтая. Посветих трийсет и пет години от живота си в служба на лорд Дарлингтън; и определено смятам, че имам основание да твърдя, че през това време съм работил в истински „престижно семейство“. И днес, когато се връщам назад в кариерата си, най-голямото ми удовлетворение се базира върху онова, което постигнах през този период, и мога да изпитвам единствено гордост и благодарност, че съм бил толкова привилегирован.

Ден трети — сутринта

Тонтън, Съмърсет

Прекарах нощта в една странноприемница, наречена „Карета и коне“, близо до град Тонтън, графство Съмърсет. Сламеният покрив край пътя ми се беше видял изключително привлекателен, когато на свечеряване наближавах мястото с форда. Съдържателят ме заведе по дървена стълба в малка стаичка, доста скромна, но напълно прилична. Попита ме дали съм вечерял и аз го помолих да ми донесе един сандвич в стаята, който се оказа съвсем задоволителна порция за това време на деня. С напредването на вечерта обаче започна да не ме свърта и най-после реших да сляза в бара и да опитам от местния сайдер.

Имаше пет-шест души, всичките скупчени около бара — по вида им личеше, че се занимават със селскостопански труд, — иначе помещението беше празно. Получих халба сайдер и седнах на по-отдалечена маса с намерение да отдъхна и да преосмисля изминалия ден. Скоро обаче стана ясно, че местните хора са силно развълнувани от присъствието ми и явно изпитваха необходимост да покажат гостоприемство. При всяка пауза в разговора им някой от тях скришно ми хвърляше поглед, сякаш се опитваше да събере смелост да ме заговори. Най-после един повиши глас и се обърна към мен:

— Изглежда, сте отседнали тук за през нощта, сър.

Когато му казах, че е така, той със съмнение поклати глава и отбеляза:

— Надали ще успеете да се наспите, сър. Освен ако не ви допада шумотевицата на стария Боб — посочи към съдържателя, — който върти кръчмата с гръм и трясък цяла нощ. Накрая ще ви събуди и госпожата му, която започва да го хока от ранни зори.

Въпреки протестите на съдържателя тези думи предизвикаха бурен смях сред околните.

— Сериозно ли говорите? — запитах и още преди да съм го изрекъл, се сетих за нещо, което напоследък много пъти ми бе хрумвало в присъствието на мистър Фарадей — че от мен се очаква остроумен отговор. И наистина хората учтиво мълчаха и очакваха следващата ми реплика. Понапрегнах се и най-сетне заявих:

— Местната версия на първи петли, а?

Отначало никой не продума, сякаш ме чакаха да продължа, но след като забелязаха развеселената ми физиономия, се разсмяха, макар че ми се сториха някак смутени. После възстановиха предишния си разговор, в който не взех повече участие. Едва когато си тръгнах, си пожелахме „лека нощ“.

Бях много доволен от находчивия отговор, който така бързо ми беше хрумнал, ала трябва да призная, че бях и леко разочарован, задето не бе приет според очакванията ми. Предполагам обаче, разочарованието ми се дължеше най-вече на факта, че през последните месеци съзнателно отделях време и сили да се усъвършенствам в тази насока. Искам да кажа, че се опитвах да добавя и това умение към професионалния си реквизит, за да мога да отговоря на очакванията на мистър Фарадей.

Така например напоследък, щом можех да отделя по малко време, свикнах да пускам радиото в стаята си. Това обикновено ставаше, когато мистър Фарадей отсъстваше вечерно време. Програмата, която слушам, се нарича „Два пъти седмично или повече“ и всъщност се излъчва три пъти всяка седмица. Участват двама души, които поднасят хумористични коментари на различни теми, повдигнати в писма на слушателите. Спрял съм се точно на нея, защото духовитостите никога не нарушават добрия тон и според мен като идея не се отличават много от това, което, смятам, мистър Фарадей очаква от мен. Заимствах хрумвания от програмата и си измислих едно просто упражнение, което се стремя да правя поне по веднъж на ден: удаде ли ми се подходящ повод, съчинявам три остроумни забележки, като се базирам на заобикалящата ме в момента обстановка. Или като вариация на същото упражнение може да се опитам да измисля три остроумия въз основа на събитията от последния един час.

В такъв случай положително ще разберете разочарованието ми, свързано със снощния духовит отговор. Отначало си помислих, че скромният му успех се дължи на факта, че не бях го казал достатъчно ясно. След като си легнах обаче, изведнъж ми хрумна, че може и да съм обидил хората. Шегата ми лесно би могла да се изтълкува и по този начин — сравнявам жената на съдържателя с петел — нещо, за което изобщо не се бях сетил. Мисълта продължи да ме измъчва и дори реших на сутринта да се извиня на човека. Отношението му към мен, докато ми сервираше закуската обаче, беше безкрайно дружелюбно и в крайна сметка прецених, че не бива да засягам темата.

Но този дребен епизод прекрасно доказва колко рискува човек, когато се шегува. Самата същност на остроумния отговор е такава, че често нямаш време да претеглиш всички последици, и ако не притежаваш достатъчно опит и умение, има опасност да наговориш безброй неподходящи неща. Нямам основание да се притеснявам, че това е област, в която не бих напреднал, стига да разполагам с време да се упражнявам. Ала тъй като риск определено съществува, реших, че е най-добре поне засега да не правя подобни експерименти пред мистър Фарадей, преди достатъчно да съм овладял и тези тънкости.

Все пак с известно съжаление мога да ви уведомя, че онова, което местните хора бяха предсказали под формата на шега — че шумът отдолу няма да ме остави да спя, — се оказа самата истина. Действително ханджийката не крещеше, но пък не спираше да говори до късно през нощта, докато двамата с мъжа й шетаха из кръчмата, и отново от ранна утрин. Аз обаче бях готов да простя на работливото семейство, защото явно и двамата бяха хора със здрави трудови навици и шумът се дължеше именно на това. Да не говорим, че съществуваше и проблемът с несполучливото ми остроумие. Така че с нищо не дадох да се разбере, че сънят ми е бил смущаван, благодарих на ханджията и потеглих към известния с пазара си град Тонтън.

Може би щеше да е по-добре, ако бях дошъл да преспя тук, където седя тази сутрин и се наслаждавам на чаша хубав чай. Защото табелката отвън съобщава, че заведението предлага не само „чай, закуски и сладкиши“, но и „чисти, тихи и удобни стаи“. Намира се на главната улица на Тонтън, близо до пазарния площад, и представлява малко хлътнала назад сграда, цялата външна фасада на която е обкована с тъмни, тежки дървени греди. В момента седя в просторната чайна, облицована с дъбова ламперия и с достатъчно маси да се настанят поне две дузини гости, без да се създаде усещане за претъпканост. Две дружелюбни момичета стоят зад тезгяха, на който са изложени разнообразни торти и сладкиши. С една дума, това е прекрасно място да изпиеш сутрешния си чай, ала за мое учудване много малко от жителите на Тонтън са пожелали да се възползват. В момента компания ми правят само две възрастни дами, избрали маса до отсрещната стена, и мъж — може би пенсиониран фермер, — седнал край един от големите еркерни прозорци. Не мога да го разгледам подробно, защото яркото утринно слънце го превръща само в силует. Забелязвам обаче, че си чете вестника, като постоянно вдига глава и поглежда навън. Отначало помислих, че очаква някого, но после реших, че просто желае да поздрави познатите си, които минават покрай прозореца.

Аз самият съм се настанил почти в дъното на помещението, ала дори и оттук виждам добре ярко сгряната от слънцето улица и пътепоказалеца на отсрещния тротоар. На него има няколко табели, които сочат към околни селища. Едно от тях е Мърздън. Може би „Мърздън“ ще ви прозвучи познато, както се случи и с мен, когато вчера го забелязах в атласа. Дори трябва да си призная, че изпитах желание да се отклоня от пътя си само за да го видя. Мърздън, Съмърсет, бе мястото, където някога се намираше фирмата „Гифън и Ко.“. Точно до Мърздън изпращахме поръчките си за тъмното лустро на „Гифън“, което трябваше да се „настърже, да се размеси с восък и да се прилага ръчно“. Дълго време това лустро за сребро беше без конкуренция и чак когато малко преди войната се наложиха новите химически препарати, търсенето на този впечатляващ продукт намаля.

Доколкото си спомням, лустрото на „Гифън“ се появи в началото на двайсетте и съм сигурен, че не само аз го свързвам с новите тенденции в нашата професия — тенденции, които изтласкаха лъскането на сребърните съдове до онази позиция, която то заема и днес. Тази новост, както, убеден съм, и толкова други, изникнали горе-долу по същото време, бяха в резултат на подмяната на генерациите. Точно през тези години нашето поколение икономи „израсна“ и фигури като мистър Маршал по-специално издигнаха лъскането на сребърните съдове в такова значимо занимание. Това, разбира се, съвсем не означава, че лъскането на съдовете и особено на онези, които се появяваха на масата, не беше винаги възприемано като изключително сериозно задължение. Но ще бъде вярно и ако кажа, че много икономи от поколението на баща ми например съвсем не гледаха на въпроса така сериозно. Доказателство за това е фактът, че в онези години икономът рядко е ръководел лъскането лично, а се е задоволявал да го оставя на прищевките на помощника си и само от време на време е инспектирал процеса. Всеобщо е мнението, че именно мистър Маршал беше човекът, който пръв осъзна огромното значение на среброто — главно защото никакви други предмети от къщата не са обект на такава близост с гостите, както приборите по време на хранене, и следователно те се превръщат в публичен индикатор за стандартите на дома. Мистър Маршал беше този, който пръв накара дамите и господата, гостуващи в Чарлевил Хаус, да занемеят пред сребърните съдове, излъскани до несънуван дотогава блясък. Естествено, скоро икономите от цялата страна, под натиска на своите господари, започнаха да се замислят по въпроса. И, разбира се, веднага се появиха такива, които твърдяха, че са открили методи, за да засенчат мистър Маршал — методи, чието укриване превръщаха в истинско шоу, сякаш бяха френски готвачи, които си криеха рецептите. Убеден съм обаче — както бях и тогава, — че всички безкрайно сложни и тайнствени процедури, прилагани от някой като мистър Джак Нейбърс например, са имали много малък или почти незабележим ефект върху крайния резултат. Аз лично смятах въпроса за съвършено прост: употребяваш качествено лустро и строго инспектираш. Лустрото на „Гифън“ се поръчваше от всички разумни икономи по онова време и ако този продукт се използваше правилно, човек можеше да е сигурен, че среброто му ще блести като най-добрите образци.

И днес със задоволство си спомням многобройните случаи, когато среброто в Дарлингтън Хол предизвикваше възхищението на гостите ни. Сещам се как лейди Астор не без известна горчивина казваше, че нашето сребро „вероятно няма съперници“. Помня и как веднъж по време на вечеря наблюдавах прочутия драматург сър Бърнард Шоу, който внимателно се взираше в лъжичката за десерта, повдигаше я нагоре към светлината, а после сравняваше нейната повърхност с тази на чинията в съседство, напълно забравил за компанията около себе си. И все пак случаят, към който се връщам с най-голямо удовлетворение, се отнася за онази вечер, когато една много видна личност — министър от кабинета и скоро след това външен министър — ни посети „инкогнито“. Всъщност сега, след като резултатите от тези визити са подробно документирани, не виждам защо да не поясня, че става дума за лорд Халифакс.

Както се оказа, това посещение беше първото от цяла серия подобни „неофициални“ срещи между лорд Халифакс и посланика на Германия по това време хер Рибентроп. Но през онази вечер лорд Халифакс беше пристигнал в много лошо настроение. И първите му думи буквално бяха: „Честна дума, Дарлингтън, не знам в какво ме забъркваш. Сигурен съм, че по-късно ще съжалявам.“

И тъй като очакваха хер Рибентроп след около час, негова светлост предложи на госта си да го разведе из Дарлингтън Хол — стратегия, която беше помагала на доста изнервени гости да се отпуснат. В случая обаче, докато си вършех работата, постоянно чувах лорд Халифакс, чийто глас долиташе от различни части на къщата, да продължава да изразява съмненията си за изхода на вечерта, а лорд Дарлингтън се опитваше да го успокои. Ала в един момент гостът възкликна: „Господи, Дарлингтън, среброто в тази къща просто е възхитително.“ Естествено, думите ми доставиха огромно удоволствие, но истинското удовлетворение, свързано с този епизод, дойде два-три дни по-късно, когато господарят ми подметна: „Между другото, Стивънс, лорд Халифакс здравата се впечатли от среброто. Настроението му се подобри.“ Съвсем ясно си спомням, че негова светлост каза точно това. Следователно изобщо не си измислям, че видът на среброто бе направил дребен и все пак значителен принос към намаляване на напрежението между хер Рибентроп и лорд Халифакс тогава.

Може би тук е мястото да спомена нещо и по адрес на хер Рибентроп. Днес, разбира се, всеобщо възприетото мнение е, че той е бил голям измамник: че Хитлер е държал по онова време Англия да бъде заблуждавана колкото се може по-дълго за истинските му намерения и че основната мисия на хер Рибентроп в нашата страна е била да поддържа тази измама. Както казах, това е разпространеното мнение и аз не желая да се разграничавам от него. Само че страшно се дразня, когато трябва да слушам хората, които говорят така, сякаш те самите никога не са били заблудени от хер Рибентроп — сякаш единствено лорд Дарлингтън е вярвал, че немецът е почтен джентълмен, и е влизал в работни взаимоотношения с него. Истината е, че през трийсетте години хер Рибентроп беше една много добре приета, дори привлекателна фигура в най-известните английски къщи. Особено през 1936–1937 г. разговорите в помещението за слугите постоянно се въртяха около „немския посланик“ и от това, което гостуващите слуги разказваха, беше съвсем ясно, че доста от най-видните дами и господа в страната буквално са били запленени от него. Затова днес толкова се дразня, като чувам същите хора да говорят за онези времена и да сипят какво ли не по адрес на негова светлост. Само хвърлете един поглед на списъците с гостите им и огромното им двуличие веднага ще лъсне. Ще се види не само колко пъти хер Рибентроп е вечерял и на техните маси, но и колко често е бил почетният гост на подобни събирания.

Освен това ще чуете тези личности да говорят така, сякаш лорд Дарлингтън е правил нещо необичайно, като е приемал гостоприемство от нацистите по време на няколкото му посещения в Германия. Убеден съм, че няма да са чак толкова словоохотливи, ако „Таймс“ например публикува дори само един от списъците с гостите на банкетите, които немците даваха по време на Нюрнбергското рали. Истината е, че най-висшестоящите и уважавани англичани се възползваха от гостоприемството на германските лидери, и аз лично мога да свидетелствам, че мнозинството от тях се завръщаха, изпълнени с възхищение, и не можеха да се нахвалят от домакините. И всеки, който се опитва да ни внуши, че лорд Дарлингтън е влизал в тайна връзка с известен неприятел, просто практично забравя какъв беше действителният климат в онова време.

Държа да кажа още и какви мръсни лъжи са твърденията, че господарят ми е бил антисемит или пък че е поддържал тесни контакти с организации от рода на Британския фашистки съюз. Подобни приказки могат да излязат от устата единствено на хора, които нямат никаква представа що за човек беше негова светлост. Лорд Дарлингтън се отвращаваше от антисемитизма. Лично аз няколко пъти съм го чувал да изразява възмущението си по повод нечии антисемитски изказвания. А изявленията, че никога не е допускал евреи да гостуват в къщата му или пък да бъдат наемани като служители, са напълно неоснователни. Изключение прави един много дребен епизод, станал през трийсетте, който беше раздухан до невероятни размери. А що се отнася до Британския фашистки съюз, ще заявя, че всички приказки, свързващи негова светлост с такива хора, са пълна нелепица. Сър Осуалд Мозли, лидерът на „черноризците“, е посещавал Дарлингтън Хол най-много три пъти, и то в зората на организацията, преди да се прояви истинската й същност. Веднага щом отблъскващата страна на черноризкото движение стана ясна — и държа да подчертая, че негова светлост я забеляза много по-рано от някои други, — лорд Дарлингтън прекъсна всякакви контакти с него.

Във всеки случай подобни организации бяха в пълно несъответствие със сърцевината на английския политически живот. Лорд Дарлингтън, предполагам сте разбрали, беше човек, който се захващаше единствено с неща от истинския център на събитията, и фигурите, които полагаше усилия да събере около себе си през тези години, бяха безкрайно далече от такива отцепнически групировки. Не само че се открояваха като почтени във висша степен, това бяха личности, които имаха реално влияние върху живота на страната: политици, дипломати, военни и духовни лица. Да не говорим, че някои от тях бяха и евреи, и само този факт е достатъчен да илюстрира глупостта и безсмислието на голяма част от приказките, изговорени по адрес на негова светлост.

Аз обаче се отклоних. Всъщност ставаше дума за среброто и колко навреме лорд Халифакс се бе впечатлил от него преди срещата си с хер Рибентроп в Дарлингтън Хол. Нека бъдем наясно, нито за миг не намеквам, че вечерта, която заплашваше да се превърне в пълен провал за господаря ми, в крайна сметка бе истински триумф благодарение единствено на среброто. Но пък и лорд Дарлингтън заяви, че то определено е допринесло за повдигане настроението на госта му, и може би няма да е толкова абсурдно, ако си припомням подобни епизоди с удовлетворение и задоволство.

Някои представители на нашата професия твърдят, че няма никакво значение на какъв господар служиш; че идеализмът, характерен за моето поколение, и най-вече схващането, че ние, икономите, трябва да се стремим към служба при такива забележителни личности, които работят за каузата на човечеството — са само високопарни приказки без никакво реално покритие. Разбира се, веднага може да се отбележи, че хората, които изразяват скептицизъм, винаги се оказват най-посредствените в професията — онези, които знаят, че не притежават способности да се издигнат до по-престижно място, и се опитват да принизят до своето равнище останалите колеги, — затова едва ли мнението им би могло да се приеме за меродавно. И все пак, когато си в състояние да сразиш такива хора с примери от собствената си кариера, изпитваш истинско удовлетворение. Действително човек посвещава на господаря си постоянна и непрекъсната служба, чиято стойност никога не може да се сведе до няколко избрани примера — като този, свързан с лорд Халифакс. Но пък след време точно тези примери се превръщат в символи на един неопровержим факт — а именно, че съм имал привилегията да упражнявам професията си в самото сърце на великите събития. И може би притежавам правото да изпитвам удовлетворението, което служилите при посредствени господари никога няма да изпитат — да мога да кажа, че с усилията си, макар и съвсем скромни, съм допринесъл мъничко за хода на историята.

Но надали трябва постоянно да се връщам към миналото. В края на краищата ме очакват още дълги години служба. И не само защото мистър Фарадей е един прекрасен господар. Той е американец и мое специално задължение е да му покажа всичко най-добро от обслужването в Англия. Много е важно да държа вниманието си здраво приковано в настоящето и да не разрешавам да ме завладее тихото самодоволство от онова, което може би съм постигнал до момента. Тъй като трябва да си призная, че през последните няколко месеца нещата в Дарлингтън Хол не бяха точно такива, каквито биха могли да бъдат. Допуснати бяха няколко дребни грешки, включително и онзи инцидент с приборите от миналия април. За късмет точно тогава мистър Фарадей нямаше гости, ала все пак ситуацията беше безкрайно конфузна.

Случи се една сутрин на закуска. Самият мистър Фарадей дали от добрина, или защото е американец и не осъзна значимостта на простъпката, но не ме укори нито с една дума по време на целия епизод. Когато седна на масата, той само взе вилицата, огледа я за миг, докосна зъбците й с върха на пръста си, а после отново насочи вниманието си към сутрешните заглавия. Всичко това бе извършено някак разсеяно, ала аз, разбира се, го бях забелязал и бързо се приближих, за да отнеса дразнещия предмет. Може би поради смущението си съм посегнал малко по-рязко, защото мистър Фарадей се стресна и промърмори: „А, Стивънс.“

Веднага излязох от стаята и без да се бавя, се върнах с новата вилица. Като се приближих до масата — сега мистър Фарадей беше изцяло погълнат от вестника, — ми хрумна, че мога незабелязано да поставя прибора, без да смущавам четенето му. В този миг обаче се досетих, че мистър Фарадей може би се преструва на толкова задълбочен само за да ми спести неудобството. Тогава подобен потаен жест би могъл да се изтълкува като безразличие към грешката или още по-лошо — като опит да я прикрия. Ето защо сметнах, че е редно да сложа вилицата на масата малко демонстративно, с което за втори път стреснах мистър Фарадей, който вдигна поглед и промърмори: „А, Стивънс.“

Подобни грешки, които станаха през последните няколко месеца, съвсем естествено нараняват самоуважението ми. Не виждам обаче основателна причина да ги приемам за нещо по-сериозно освен като резултат от недостиг на персонал. Не че недостигът на персонал не говори сам за себе си. Но ако мис Кентън наистина се върне в Дарлингтън Хол, дребните пропуски ще останат само спомен от миналото. Не бива да се забравя обаче, че в писмото й не се споменава нищо конкретно — случайно го препрочетох снощи в стаята си, — което категорично да дава да се разбере, че желае да заеме предишната си служба. Всъщност би трябвало да се допусне и съвсем реалната възможност, че може би първоначално — вероятно подведен от някакво професионално самозалъгване — силно съм преувеличил евентуалните доказателства за подобно намерение от нейна страна. Защото снощи, трябва да призная, с известна изненада установих колко ми е трудно да намеря пасаж, който недвусмислено заявява желанието й да се върне.

Но пък и едва ли си струва да се задълбочавам толкова в този проблем, след като знам, че навярно след четирийсет и осем часа ще разговарям очи в очи с мис Кентън. И все пак не крия, че предната вечер още дълго прехвърлях писмото й в ума си, лежейки в тъмнината и слушайки шума, който ханджията и жена му вдигаха долу, докато си вършеха работата.

Ден трети — вечерта

Москомб до Тависток, Девън

Чувствам, че може би трябва да се върна за малко към въпроса, свързан с отношението на негова светлост към евреите, тъй като в наши дни всички са доста чувствителни на тема „антисемитизъм“. По-специално държа да изясня историята с предполагаемата забрана евреи да бъдат наемани на работа в Дарлингтън Хол. И тъй като тези камъни падат съвсем директно в моя двор, готов съм с целия си авторитет да опровергая подобни твърдения. През всичките ми години служба при лорд Дарлингтън в персонала е имало много евреи и искам да заявя, че отношението към тях никога не е било по-различно, отколкото към останалите. Аз действително не мога да разбера причината за тези абсурдни становища — освен ако, колкото и да е нелепо, те не водят началото си от онези кратки, абсолютно незначителни няколко седмици в зората на трийсетте, когато мисис Каролин Барнет започна необичайно силно да влияе на негова светлост.

Мисис Барнет, вдовицата на мистър Чарлз Барнет, тогава бе някъде около четирийсетте и много голяма, дори ослепителна красавица. Беше си извоювала репутация на страховито интелигентна дама, за която постоянно се чуваше как на някоя вечеря е унизила този или онзи учен мъж в спор по важен съвременен проблем. Почти през цялото лято на 1932 г. тя беше постоянен гост в Дарлингтън Хол и двамата с негова светлост прекарваха дълги часове, потънали в разговори на социални или политически теми. Доколкото си спомням, точно тя беше тази, която заведе лорд Дарлингтън на „разузнавателните инспекции“ из най-бедните квартали на лондонския Ийст Енд. Тогава негова светлост за първи път посети домовете на много семейства, които изпитваха на гърбовете си ужасната мизерия на онези години. Следователно мисис Барнет до някаква степен спомогна моят господар да развие положителното си отношение към страданията на бедните и заради това влиянието й не може да се нарече изцяло отрицателно. Но тя беше и член на „черноризката“ организация на сър Осуалд Мозли и краткотрайният контакт на негова светлост с него се осъществи точно през няколкото седмици на онова лято. По същото време в Дарлингтън Хол се разиграха и абсолютно нетипичните събития, които най-вероятно са дали повод за вече споменатите абсурдни твърдения.

Наричам ги „събития“, макар че някои от тях бяха съвсем незначителни. Така например помня как веднъж на вечеря някой спомена името на някакъв вестник и лорд Дарлингтън подхвърли: „А, еврейската пропагандна хартийка ли имаш предвид?“ Пак по това време помня, че ме инструктира да не давам повече дарения за една от местните благотворителни организации, понеже „организационният комитет се състоял предимно от евреи“. Запомнил съм тези забележки, защото тогава те искрено са ме изненадали, тъй като негова светлост никога преди не беше проявявал и най-малкия антагонизъм към еврейския народ.

После, разбира се, дойде и онзи следобед, когато лорд Дарлингтън ме извика в кабинета си. Отначало разговорът беше съвсем общ, интересуваше се дали всичко е наред в къщата и т.н. Най-накрая каза:

— Напоследък много размишлявах, Стивънс. Много размишлявах. И взех своето решение. В персонала на Дарлингтън Хол не може да има евреи.

— Сър?

— За доброто на дома е, Стивънс. И в интерес на хората, които ни гостуват. Обмислил съм всичко внимателно, Стивънс, и те уведомявам за решението си.

— Много добре, сър.

— Кажи, Стивънс, в момента нали имаме няколко? Искам да кажа, евреи.

— Мисля, че двама души от персонала попадат в тази категория, сър.

— А! — Негова светлост замълча за момент, загледан през прозореца. — Ти, естествено, ще трябва да ги освободиш.

— Извинете, но не разбрах, сър?

— Много съжалявам, Стивънс, нямаме друг избор. Трябва да мислим за сигурността и благополучието на нашите гости. Искам да те уверя, че съм вникнал във въпроса и съм го обмислил най-подробно.

Всъщност евреите, за които ставаше дума, бяха две камериерки. Сметнах, че ще бъде във висша степен нередно да предприема някакви действия, без първо да уведомя мис Кентън за положението. Реших да го направя още същата вечер, докато си пиехме какаото в нейната стая. Може би тук трябва да спомена за нашите редовни срещи. Духът им беше предимно професионален, макар че се случваше понякога да говорим и за по-обикновени неща. Причината за тях беше съвсем проста: бяхме установили, че и двамата сме толкова ангажирани, че минаваха по няколко дни, без да можем да обменим дори най-важната информация. Стигнахме до извода, че това положение може сериозно да застраши плавния ритъм на живота в къщата, и затова решихме, че най-простият изход е всяка вечер да прекарваме по петнайсетина минути на спокойствие в нейната стая. Отново искам да повторя, че срещите ни бяха изключително професионални по характер. Това ще рече, че обсъждахме плановете за някое предстоящо събитие или пък коментирахме как се справя новоназначен член от персонала.

Но да се върна към мисълта си. Сигурно разбирате, че никак не бях спокоен пред перспективата да съобщя на мис Кентън, че се каня да освободя две от нейните служителки. Да не говорим, че те бяха отлични работнички и — мога да го заявя, тъй като еврейската тема е толкова деликатна напоследък — цялото ми същество се бунтуваше срещу този акт. Въпреки това дългът повеляваше друго и смятах, че нищо няма да спечелим, ако безотговорно изразяваме личните си съмнения. Задачата беше трудна, ала точно затова изискваше да бъде изпълнена с достойнство. Така че, когато към края на срещата ни най-после повдигнах въпроса, сторих го максимално сбито и делово и завърших с думите:

— Аз ще разговарям с двете служителки утре сутринта в десет и половина в моята стая. Затова, мис Кентън, ще ви бъда много благодарен, ако ми ги изпратите. Оставям на вас решението дали да ги информирате предварително за естеството на нашия разговор.

Тук очевидно мис Кентън нямаше какво да ми отговори. Ето защо продължих:

— Е, мис Кентън, благодаря за какаото. Крайно време е да си тръгвам. Утре ни чака още един тежък ден.

И тогава тя проговори:

— Мистър Стивънс, не мога да повярвам на ушите си. Рут и Сара работят при мен вече шеста година. Аз им имам пълно доверие, както и те на мен. Службата им в тази къща винаги е била отлична.

— Сигурен съм, че е така, мис Кентън. За съжаление не бива да позволяваме на емоциите да пречат на решенията ни. А сега наистина трябва да ви пожелая „лека нощ“…

— Мистър Стивънс, потресена съм, че можете да седите и да говорите такива неща, сякаш правите заявка за продукти. Просто не мога да го повярвам. Вие казвате, че Рут и Сара ще бъдат уволнени само защото са еврейки?

— Мис Кентън, току-що подробно ви обясних положението. Негова светлост е взел своето решение и ние с вас просто няма какво да обсъждаме.

— А не ви ли минава през ума, мистър Стивънс, че да се уволнят Рут и Сара единствено на това основание би било просто неморално? Аз отказвам да участвам в подобни неща. И няма да работя в къща, където те могат да се случат.

— Мис Кентън, ще ви помоля да не се гневите толкова и да се държите достойно за мястото, което заемате. Въпросът е много ясен. Щом негова светлост желае точно тези два договора да бъдат прекратени, не виждам какво повече може да се каже.

— Предупреждавам ви, мистър Стивънс, че няма да продължа да работя в такава къща. Ако момичетата ми бъдат уволнени, аз също ще напусна.

— Мис Кентън, учудвам се, че реагирате така. Мислех, че няма нужда да ви напомням, че професионалните ни задължения не се ръководят от нашите лични слабости и чувства, а от желанията на онзи, който ни е наел.

— Заявявам ви, мистър Стивънс, че ако утре уволните момичетата ми, това ще бъде неморално, ще бъде грях и аз отказвам да работя повече тук.

— Мис Кентън, позволете да ви напомня, че едва ли заемате необходимата позиция, от която да отправяте такива сурови присъди. Истината е, че светът днес е безкрайно сложно и измамно място. Има много неща, които ние с вас просто не можем да разберем, свързани например със същината на еврейството. Смея да твърдя, че негова светлост е с доста по-високо обществено положение, за да прецени кое е по-добро. А сега, мис Кентън, аз наистина трябва да вървя. Още веднъж ви благодаря за какаото. Утре в десет и трийсет. Моля ви, изпратете ми двете въпросни служителки.

На другата сутрин още в мига, в който камериерките пристъпиха прага на стаята ми, стана ясно, че мис Кентън вече беше говорила с тях, защото и двете хлипаха. Обясних им положението накратко и подчертах, че работата им е била задоволителна и съответно ще получат добри препоръки. Доколкото си спомням, нито една от тях не каза нещо съществено през време на целия разговор, който продължи три-четири минути. Излязоха от стаята хлипайки, както бяха и влезли.

В дните, последвали уволнението на момичетата, мис Кентън се държеше изключително студено с мен. Понякога бе доста груба дори и в присъствието на други членове от персонала. И макар че продължавахме всяка вечер да се виждаме на чаша какао, срещите ни бяха кратки и враждебни. След като минаха две седмици, а в поведението й нямаше и намек за промяна, това определено започна да ми омръзва. Ето защо на една от срещите ни й подхвърлих иронично:

— Мис Кентън, очаквах досега да си подадете оставката. — И придружих думите си с лек смях. Надявах се, че най-после ще поомекне и ще отговори примиренчески, за да се сдобрим и веднъж завинаги да загърбим този епизод. Тя обаче само ме изгледа сурово и отвърна:

— Все още имам сериозни намерения да подам оставката си, мистър Стивънс. Просто напоследък бях толкова заета, че не съм намерила време да се заема с този въпрос.

Трябва да призная, че това наистина ме разтревожи, но седмиците се нижеха една след друга и накрая се оказа, че и дума не може да става за напускане на Дарлингтън Хол. Отношенията ни се позатоплиха и аз си позволявах да я дразня от време на време, като й напомнях заплахите й за оставка. Така например, ако обсъждахме някое бъдещо голямо събитие, което щеше да се проведе в къщата, обикновено подмятах: „Това е при положение, че тогава все още сте при нас, мис Кентън.“ Дори месеци по-късно подобни забележки я караха да се умисли — макар че, предполагам, на този етап причината беше по-скоро неудобство, отколкото гняв.

Постепенно историята в най-общи линии беше забравена. Но повече от година след уволнението на двете камериерки тя още веднъж ни беше напомнена.

Пръв повдигна въпроса негова светлост, когато един следобед му сервирах чая в салона. Междувременно мисис Каролин Барнет беше престанала да оказва влияние върху него — всъщност дамата вече изобщо не се появяваше в Дарлингтън Хол. Освен това трябва да спомена, че господарят ми беше прекратил всякакви връзки с „черноризците“, след като се сблъска с истинската грозна същност на тази организация.

— О, Стивънс — каза той. — Исках да поговоря с теб. За онази история от миналата година. С двете еврейски момичета. Помниш я, нали?

— Да, сър.

— Предполагам, че вече няма начин да разберем къде са отишли, нали? Това, което се случи, не беше редно, затова бих желал да ги компенсирам някак си.

— Веднага ще се заема с въпроса, сър, но изобщо не съм сигурен, че ще бъде възможно да установим местонахождението им.

— Виж какво можеш да направиш. Онова, което се случи, никак не беше редно.

Допусках, че разговорът ми с негова светлост ще представлява интерес за мис Кентън, затова реших, че е правилно да я уведомя, дори рискувайки да я разгневя отново. Реакцията й обаче в онзи мъглив следобед, когато я срещнах и заговорих в беседката, беше съвсем неочаквана.

Спомням си, че докато прекосявах моравата, забелязах как започва да се спуска мъгла. Бях се запътил към беседката с намерение да прибера масата, тъй като негова светлост и гостите му бяха пили чая си там. Още отдалече съзрях — много преди да стигна стъпалата, където беше паднал баща ми — фигурата на мис Кентън, която се движеше из беседката. Когато влязох, тя беше седнала на един от плетените столове и шиеше нещо. Приближих се и видях, че поправя една разпорена възглавница. Аз се заех да събирам съдовете, разпръснати по плетените масички сред растенията, и междувременно си разменихме по някоя любезност, сигурно сме обсъдили и някой служебен въпрос. Няма да крия, след толкова дни, прекарани в голямата сграда, беше изключително приятно да поседим на свеж въздух, затова никой от нас не бързаше да се връща към основните си задължения. И макар че падналата мъгла пречеше на гледката, а и дневната светлина отслабваше, което караше мис Кентън съвсем да приближава ръкоделието до очите си, спомням си, че и двамата често вдигахме глави просто за да се насладим на заобикалящата ни природа. Аз се бях загледал далеч напред, там, където мъглата се сгъстяваше около тополите, засадени край коларския път, когато най-после подхванах темата за миналогодишните уволнения, но без да проявя голяма оригиналност:

— Знаете ли, мис Кентън, малко ми е смешно, като се сещам сега, ала точно по това време миналата година вие все още твърдяхте, че ще напуснете. Искрено се забавлявах, като ви слушах. — Засмях се, а зад мен мис Кентън остана безмълвна. Когато се обърнах да я погледна, тя бе насочила очи към стъклената преграда и сякаш се взираше в безкрайната мъглива маса отвън.

— Вие, мистър Стивънс, вероятно не можете да си представите — обади се най-после — колко сериозно обмислях да си тръгна. Толкова дълбоко преживях случилото се. И ако бях човек, който заслужава някакво уважение, смея да твърдя, че отдавна да бях напуснала Дарлингтън Хол. — Тя замълча и аз отново обърнах взор към тополите в далечината. След малко продължи с уморен глас: — Страхувах се, мистър Стивънс. Просто се страхувах. Къде можех да отида? Нямам семейство. Само леля ми. Много я обичам, но не мога да живея при нея и един ден, без да чувствам, че пропилявам живота си. Естествено, казвах си, че скоро ще си намеря нова работа. Ала толкова се страхувах, мистър Стивънс. Щом си помислех да напусна, и веднага си представях как се скитам сама и никой не ме познава, и няма кой да ми помогне. Ето до това се свеждат висшите ми принципи. Толкова се срамувам от себе си. Но просто не бях в състояние да напусна, мистър Стивънс, не можах да събера смелост да го сторя.

И мис Кентън сякаш потъна в мисли. Реших, че сега ще бъде уместно да й разкажа с подробности какво се бе случило между мен и лорд Дарлингтън по-рано същия ден. Направих го и завърших с думите:

— Злото няма как да бъде поправено. Ала все пак човек изпитва голямо удовлетворение, щом и лорд Дарлингтън най-недвусмислено заявява, че е допуснал ужасна грешка. Реших, че трябва да научите, мис Кентън, тъй като помня, че и вие тогава бяхте не по-малко разстроена от мен.

— Извинявайте, мистър Стивънс — продума мис Кентън зад гърба ми със съвършено различен глас, сякаш току-що я бяха изтръгнали от дълбок сън, — но не ви разбирам. — Обърнах се към нея, а тя продължи: — Аз пък си спомням, че според вас беше съвсем нормално и правилно да изпратим Рут и Сара да си събират багажа. Вие определено бяхте доволен.

— Това, което говорите, мис Кентън, е некоректно и нечестно. Цялата история ме разстрои. Наистина много ме разстрои. И е последното нещо, което бих желал да се случва в тази къща.

— Щом е така, защо не ми го казахте тогава, мистър Стивънс?

Аз се засмях, но в този момент действително не знаех какво да й отвърна. И преди да успея да се окопитя, мис Кентън остави възглавницата и рече:

— Разбирате ли, мистър Стивънс, колко много би означавало за мен, ако бяхте споделили чувствата си миналата година? Знаехте как се разстроих, когато момичетата ми бяха уволнени. Съзнавате ли колко щяхте да ми помогнете? Защо, мистър Стивънс, защо, защо, защо винаги трябва да се преструвате?

Отново се засмях на нелепия обрат, който най-неочаквано беше приел разговорът.

— Ама вижте, мис Кентън — подхванах. — Не съм убеден, че разбирам за какво говорите. Да се преструвам? Ама наистина…

— Толкова много страдах, че Рут и Сара ни напуснаха. И страдах още повече, защото мислех, че съм сама.

— Но, мис Кентън… — Аз вдигнах таблата, върху която бях събрал чашите и чинийките. — Естествено е човек да не одобрява уволненията. Смятах, че това се разбира от само себе си.

Тя не отговори. На излизане още веднъж се обърнах да я погледна. Мис Кентън отново беше вперила очи навън, ала междувременно в беседката бе станало толкова тъмно, че виждах единствено профила й, очертан на блед и празен фон. Извиних се и си тръгнах.

Сега, докато разказвах епизода, си припомних и за една интересна последица от цялата история: пристигането на камериерката Лиза. Трябваше да намерим заместнички на уволнените момичета и тази Лиза се оказа една от тях.

Младата жена кандидатстваше за мястото с толкова противоречиви препоръки, че всеки по-опитен иконом веднага би се досетил, че е напуснала предишната си работа при мъгляви обстоятелства. На всичкото отгоре, когато с мис Кентън я поразпитахме, излезе, че никъде не се е задържала повече от няколко седмици. С една дума, от всичко ставаше ясно, че кандидатурата й е абсолютно неподходяща за Дарлингтън Хол. За моя изненада обаче, щом привършихме разговора с момичето, мис Кентън започна да настоява да я вземем. „Виждам огромен потенциал у нея — противопоставяше се тя на всичките ми протести. — Ще я поема под мое лично наблюдение и ще се погрижа да покаже какво може.“

Спомням си, че дълго спорихме и може би единствено поради факта, че случката с уволнените момичета бе толкова прясна, аз не възразих съвсем категорично на мис Кентън. В крайна сметка вдигнах ръце, но заявих:

— Мис Кентън, надявам се, разбирате, че отговорността за това момиче пада изцяло върху вас. За мен специално няма никакво съмнение, че в момента тя е абсолютно неподходяща да стане наш служител. Съгласявам се да я вземем на работа единствено с уговорката, че вие лично ще наблюдавате развитието й.

— Момичето ще се справи добре, мистър Стивънс. Ще видите.

И за мое учудване през следващите седмици Лиза наистина показа удивителен напредък. Стойката й се променяше с всеки изминал ден и дори походката, когато трябваше да изпълни някоя задача — толкова провлачена и ленива през първите дни, че се налагаше да извръщам поглед, — невероятно се подобри.

Седмиците минаваха, младата жена като по чудо се превръщаше във все по-полезен член от персонала и мис Кентън видимо тържествуваше. Тя очевидно изпитваше особено задоволство да даде на Лиза задача, която изисква по-голяма отговорност, и ако се случех наблизо, винаги се стремеше да улови погледа ми с леко подигравателното си изражение. И репликите, които си разменихме вечерта в стаята й, докато си пиехме какаото, бяха съвсем типични за разговорите, които двамата обикновено водехме по адрес на новата служителка.

— Не се съмнявам, мистър Стивънс, че ще бъдете безкрайно разочарован, като научите, че Лиза все още не е направила нито една грешка, за която си струва да се говори.

— Изобщо не съм разочарован, мис Кентън. Много се радвам за вас и за всички нас. Ще призная, че дотук постигнахте известен скромен успех по отношение на упоменатата личност.

— Скромен успех! Само да видите усмивчицата си, мистър Стивънс. Винаги се появява на лицето ви, щом спомена за Лиза. Човек би могъл да си направи някои изводи. Да, много интересни изводи.

— Нима, мис Кентън? И мога ли да попитам какви точно?

— Ами много интересни, мистър Стивънс. Например, че бяхте толкова песимистично настроен спрямо нея. Защото Лиза несъмнено е хубаво момиче. А съм забелязала, че отношението ви към хубавите момичета от персонала е крайно отрицателно.

— Знаете чудесно, че говорите глупости, мис Кентън.

— Да, но съм го забелязала, мистър Стивънс. Не обичате сред персонала да има хубави момичета. Да не би пък нашият мистър Стивънс да се бои от отвличане на вниманието? Възможно ли е нашият мистър Стивънс в крайна сметка да се окаже човек от плът и кръв, който не е съвсем сигурен в себе си?

— Честна дума, мис Кентън, ако смятах, че има поне частица разум в думите ви, можех да си направя труда да поспорим. В случая обаче просто ще си мисля за други работи, докато вие си дрънкате безсмислици.

— Аха, а защо е тази виновна усмивка на лицето ви, мистър Стивънс?

— Това изобщо не е виновна усмивка, мис Кентън. А съм леко развеселен от удивителната ви способност да говорите глупости, нищо друго.

— Напротив! Усмивчицата ви наистина е виновна, мистър Стивънс. Освен това съм забелязала колко ви е трудно да гледате Лиза. Сега ми става съвсем ясно защо толкова се противопоставяхте да я вземем на работа.

— Възраженията ми бяха съвсем основателни, мис Кентън, и вие много добре го знаете. Когато дойде при нас, момичето беше абсолютно неподходящо.

Естествено, трябва да знаете, че никога не си говорехме с такъв тон пред подчинените. Но някъде по това време нашите вечерни срещи на чаша какао, макар че си оставаха строго професионални по характер, бяха започнали да се разнообразяват и с подобни невинни шеги, които ни помагаха да се освободим от натрупаното през дългия ден напрежение.

Лиза беше при нас вече осем или девет месеца и аз почти бях забравил за съществуването й, когато един ден тя и вторият лакей заедно изчезнаха от къщата. Разбира се, такива неща са част от всекидневието на всеки иконом на голямо домакинство. Вярно, че са досадни, ала човек просто се научава да ги приема. Между другото от всички „лунни забежки“ тази беше една от най-цивилизованите. Като изключим малкото храна, двойката не беше взела нищо от къщата. Да не говорим, че и двамата бяха оставили писма. Вторият лакей, чието име вече не си спомням, ми беше написал кратка бележка горе-долу със следното съдържание: „Моля ви, не ни съдете прекалено строго. Обичаме се и смятаме да се оженим.“ Лиза беше написала по-дълго писмо, адресирано до „домакинката“, и точно него мис Кентън донесе в стаята ми сутринта, след като двойката изчезна. Доколкото си спомням, имаше много грешно съставени и написани изречения за това колко двамата се обичали, какъв прекрасен човек бил вторият лакей и какво чудесно бъдеще ги очаквало. Един от пасажите, за който се сещам, звучеше приблизително така: „Нямаме пари, но кой го е грижа имаме любов а кой иска нещо друго имаме се един друг а това е всичко което човек може да желае.“ Независимо че писмото беше цели три страници, никъде не се споменаваше и дума на благодарност към мис Кентън за огромните грижи, които беше положила за момичето, нито пък се прокрадваше нотка на съжаление, че са ни измамили.

Мис Кентън явно беше разстроена. През цялото време, докато четях писмото, седеше на масата, забила поглед в ръцете си. Всъщност — и това определено ми направи впечатление — не си спомням да съм я виждал някога по-съкрушена. Като оставих писмото на масата, тя каза:

— И така, мистър Стивънс, излиза, че вие бяхте прав, а аз отново сгреших.

— Мис Кентън, това не бива да ви разстройва — отвърнах. — Такива неща се случват. И наистина хора като нас почти нищо не могат да сторят, за да ги предотвратят.

— Аз сгреших, мистър Стивънс. Признавам. Както винаги, вие през цялото време бяхте прав, а аз не.

— В никакъв случай не съм съгласен с вас, мис Кентън. Вие направихте чудеса с това момиче. Онова, което извършихте, многократно доказа, че всъщност аз не бях правият. В края на краищата подобно нещо би могло да се случи с всеки служител. Вие постигнахте забележителни успехи с нея. Може и да имате основание да се чувствате измамена, но нямате никаква причина да се смятате отговорна за постъпката й.

Мис Кентън продължаваше да изглежда безутешна. Тя тихо продума:

— Много сте мил, че ми го казвате, мистър Стивънс. Безкрайно съм ви благодарна. — После въздъхна уморено и продължи: — Каква глупачка. Би могла да направи истинска кариера. Имаше способности. Толкова много млади жени като нея проиграват шансовете си и за какво?

И двамата погледнахме писмото върху масата помежду ни, след което мис Кентън раздразнено извърна очи.

— Наистина — рекох. — Голяма загуба.

— Каква глупачка. И със сигурност ще се разочарова. А я очакваше добър живот, само да беше постоянствала. След година-две щях да я подготвя до степен, че да постъпи като камериерка в някое по-скромно имение. Може би ви се струва, че твърде много се изхвърлям, мистър Стивънс, но вижте колко напреднахме с нея само за няколко месеца. А сега тя захвърли всичко на вятъра. Всичко за нищо.

— Действително изключително глупава постъпка.

Бях започнал да събирам листата, като си мислех, че по-късно може да ми потрябват за препоръка, ала ми хрумна, че сигурно мис Кентън предпочита да задържи писмото, затова ги върнах обратно на масата. Във всеки случай тя изглеждаше някъде много далече.

— Със сигурност ще се разочарова — промълви отново. — Каква глупачка.

Виждам, че се поувлякох в стари спомени. Не съм имал подобни намерения, но пък това може би ми помогна да не се обвързвам толкова със събитията от тази вечер, които, вярвам, най-после приключиха. Защото трябва да си призная, че последните няколко часа бях подложен на доста сериозно изпитание.

В момента се намирам в таванската стая на къщичката, собственост на мистър и мисис Тейлър. Искам да кажа, че това е частна къща и стаята, която така любезно ми беше предоставена за тази вечер от семейство Тейлър, някога е принадлежала на най-големия им син — вече отдавна пораснал и сега живеещ в Екзетър. Тук доминират тежките греди и мертеци, дъските на пода не са покрити с килим или черга, ала атмосферата е удивително уютна. И по всичко изглежда, че мисис Тейлър не само ми е оправила леглото, а специално е чистила и подреждала, защото, като изключим няколкото паяжини около гредите, по нищо не си личи, че стаята не е била обитавана от години. Оказа се, че двамата съпрузи са държали местния магазин за плодове и зеленчуци от двайсетте до пенсионирането си преди три години. Много са любезни и макар че няколко пъти предложих да им платя за гостоприемството, те не искаха и да чуят.

Фактът, че съм тук, че почти изцяло разчитам на милостта и добрината на мистър и мисис Тейлър, се дължи на едно глупаво, влудяващо простичко недоглеждане: допуснах фордът да остане без бензин. Като прибави и този пропуск към вчерашния инцидент с празния радиатор, човек логично би могъл да заключи, че подобна липса на организация е типична за характера ми. Естествено, бих контрирал, че по отношение на шофирането на дълги разстояния съм абсолютен новак и подобни елементарни пропуски могат да се очакват. И въпреки всичко, като се сетя, че предвидливостта и добрата организация са качества, заложени в основата на нашата професия, много ми е трудно да повярвам, че отново не съм изневерил на себе си.

Макар че и другото е вярно. Последния час и нещо, преди да свърша бензина, шофирах, но вниманието ми беше съсредоточено в съвсем различна посока. По план трябваше да прекарам нощта в Тависток, където пристигнах малко преди осем. В най-голямата им странноприемница обаче ме уведомиха, че всички стаи са заети поради местния селскостопански панаир. Насочиха ме към още няколко места, ала навсякъде, където попитах, ми поднасяха все същото извинение. Най-после съдържателката на пансиона в самия край на града ми предложи да опитам в една по-далечна странноприемница, стопанисвана от нейна роднина, където със сигурност щяло да има свободни стаи, тъй като все пак било извън Тависток.

Жената най-подробно ме упъти и тогава всичко ми се стори съвсем ясно, така че не знам по чия вина по-късно не успях да открия и следа от странноприемницата. Вместо това след петнайсетминутно шофиране се озовах на някакъв безкраен път, който криволичеше из мрачна и пуста мочурлива местност. От двете ми страни се простираха необятни пространства, покрити с блатни треви, по които се влачеше парцалива мъгла. Отляво виждах последните отблясъци на залеза. Тук-там на хоризонта се мяркаха очертанията на някоя къща или хамбар, но иначе имах чувството, че съм напуснал обсега на цивилизацията.

Спомням си, че някъде по това време обърнах форда и подкарах обратно с цел да намеря отбивката, която бях зърнал и подминал. Когато я открих обаче, новият път се оказа още по-запустял от предишния. Известно време карах в почти пълен мрак между висок жив плет и от двете страни, после пътят стръмно започна да се изкачва. Междувременно ме бе напуснала всякаква надежда, че ще намеря въпросната странноприемница, и бях решил да карам, докато стигна до някой град или село, където да потърся подслон. На сутринта, разсъждавах, лесно щях да се върна към планирания си маршрут. Точно тогава, насред най-стръмния участък, моторът се задави и аз за първи път забелязах, че бензинът се е свършил.

Колата продължи още няколко метра, след което спря. Като слязох, за да видя къде съм, установих, че разполагам само с още няколко минути дневна светлина. Намирах се на стръмен път, заобиколен от дървета и високи храсталаци, а доста по-напред в живия плет имаше просека, затворена от широка дървена преграда. Запътих се към нея с надеждата, че един поглед оттам ще ме ориентира в обстановката; може би дори съм очаквал да зърна и някоя къща, където веднага биха могли да ми помогнат. Сигурно затова изпитах силно разочарование от гледката, която съзрях. От другата страна на преградата склонът се спускаше толкова стръмно, че само след двайсетина метра вече го губех от погледа си. Някъде далеч, може би на повече от миля по въздуха, имаше малко селце. В мъглата, която го обгръщаше, успях да различа острието на църковна кула и скупчени около нея покриви, покрити с тъмни плочи. От няколко коминчета се издигаха тънки струйки дим. Трябва да призная, че в този момент се почувствах леко обезсърчен. Разбира се, положението в никакъв случай не беше безнадеждно. Фордът не бе повреден, просто нямаше бензин. За около половин час можех да се спусна до селото, където положително щях да намеря подслон и туба с бензин. И все пак не се чувствах много щастлив, закъсал на самотен хълм, загледан през някаква ограда в светлинките на далечно село в изчезващия ден и все по-сгъстяващата се мъгла.

С униние обаче нищо нямаше да спечеля. Най-малкото, глупаво беше да пропилявам кратките минути дневна светлина, които ми оставаха. Върнах се при колата и взех една чанта с най-необходимото. После, въоръжен с велосипедна лампа, която хвърляше неочаквано силна светлина, тръгнах да търся пътека, за да се спусна до селото. За съжаление нищо подобно не открих, въпреки че доста се отдалечих от дървената преграда. Щом усетих, че пътят вече не се изкачва, а бавно започва да слиза и да завива обратно на селото — чиито светлинки постоянно ми се мяркаха през листата, — отново взех да се обезсърчавам. Дори си помислих дали няма да е по-добре, ако се върна при форда и просто изчакам в него, докато мине някоя кола. Междувременно обаче почти се беше стъмнило и се досетих, че ако се опитах да спра някого при тези обстоятелства, спокойно можеха да ме вземат за разбойник или нещо подобно. Да не говорим, че до момента не беше минало нито едно превозно средство и май не си спомнях да съм видял някое, откакто напуснах Тависток. При това положение реших да отида отново при оградата и оттам да поема надолу, колкото се може по-пряко към светлинките на селото, независимо дали има пътека, или не.

Спускането не се оказа чак толкова трудно. Поредица от пасища ме водеше право към селото и като се придържах в края на ливадите, се придвижвах, общо взето, нормално. Само веднъж, вече съвсем близо, не можах да намеря пролуката, през която да премина в следващата ливада. Наложи се известно време да шаря с велосипедната лампа из храсталаците, които ми преграждаха пътя. Най-после открих един тесен процеп, запровирах се и в крайна сметка успях, макар и с цената на разкъсано в рамото сако и маншети. Следващите няколко ливади ставаха все по-кални и аз съзнателно не осветявах с лампата обувките и маншетите си от страх съвсем да не падна духом.

И ето че се озовах на павирана уличка, която се спускаше право в селото, и докато вървях по нея, срещнах моя любезен домакин за тази вечер, мистър Тейлър. Той се появи от завоя на няколко метра пред мен и любезно ме изчака да го настигна. После докосна шапката си и ме попита дали може с нещо да ми помогне. Възможно най-стегнато му обясних положението, в което бях изпаднал, и добавих, че ще му бъда безкрайно благодарен, ако ме упъти към някоя добра странноприемница. Тук мистър Тейлър поклати глава и каза: „Боя се, че в селце като нашето няма странноприемница, сър. Джон Хъмфриз обикновено води пътниците в «Кръстосаните ключове», но в момента там поправят покрива.“ Още преди да успея да асимилирам напълно тази отчайваща новина обаче, мистър Тейлър добави: „Ако не държите много на лукса, сър, ние можем да ви предложим стая и легло за през нощта. Не е нищо особено, но жената ще се погрижи всичко да е чисто и да имате най-необходимото.“

Сигурно съм промърморил нещо с половин уста, в смисъл че не мога да ги притесня чак до такава степен, на което мистър Тейлър отговори: „Напротив, сър, за нас ще бъде чест да ви приемем. Хора като вас не се отбиват често в Москомб. А и, честно казано, сър, не виждам какво друго можете да направите по това време. Жената никога няма да ми прости, ако ви пусна да си тръгнете посред нощ.“

Така приех любезното гостоприемство на мистър и мисис Тейлър. Ала когато по-рано споменах, че вечерта съм бил подложен на „доста сериозно изпитание“, нямах предвид единствено факта, че съм свършил бензина или че е трябвало да слизам до селото по такъв примитивен начин. Защото онова, което се случи впоследствие — по-точно, когато седнах да вечерям с мистър и мисис Тейлър и техните съседи, — се оказа далеч по-голямо изпитание за нервната ми система от физическите несгоди, които бях преживял току-що. И смея да ви уверя, че изпитвам истинско облекчение, че мога най-после да се прибера в стаята си и да прекарам известно време, отдавайки се на спомените от Дарлингтън Хол.

Факт е, че напоследък все по-често ми се иска да потъвам в спомените си. И откакто преди няколко седмици се появи възможността отново да видя мис Кентън, започнах да прекарвам много време, размишлявайки защо стана така, че отношенията ни претърпяха такава промяна. А те наистина се промениха някъде около 1935–1936 г. след дълъг период на прекрасно професионално разбирателство. Дори накрая прекратихме обичайните си вечерни срещи на чаша какао. Но каква беше истинската причина за тези промени, коя поредица от събития в крайна сметка обърна колата, така и не успях да разбера.

Колкото повече си мисля за това, толкова по-вероятно ми изглежда, че онзи странен случай, когато една вечер мис Кентън дойде непоканена в стаята ми, може би се е оказал повратната точка в нашите взаимоотношения. Защо дойде, така и не мога точно да си спомня. Имам чувството, че отново е носела ваза с цветя „да разведри обстановката“, а може и да бъркам с първия й опит да стори същото много години по-рано, още в началото на запознанството ни. Знам със сигурност, че е правила поне три опита да внесе цветя в стаята ми, но в този конкретен случай може би поводът да влезе при мен е бил съвсем друг. Държа обаче да подчертая, че независимо от дългогодишните ни отлични служебни контакти никога не допуснах нещата да се изплъзнат от контрол и домакинката да влиза и излиза от стаята ми по цял ден. Смятам, че стаята на иконома е централен офис, сърцето на дейността в къщата, нещо като генералска щабквартира по време на битка, и е задължително всичко вътре да бъде подредено — и да остава подредено точно по начина, по който желая да бъде. Никога не съм разбирал онези колеги, които позволяват всякакви хора да се точат с техните въпроси и проблеми. Ако искаме работата да върви гладко и координирано, съвършено очевидно е, че стаята на иконома трябва да бъде онова място, където усамотението и спокойствието са му гарантирани.

Така се случи, че когато мис Кентън влезе в стаята ми онази вечер, не бях ангажиран служебно. Една спокойна седмица вече изтичаше и аз се наслаждавах на рядката възможност за един-два часа да нямам никакви задължения. Както споменах, не съм сигурен дали мис Кентън дойде с ваза цветя, но много добре си спомням какво каза:

— Мистър Стивънс, вечер стаята ви изглежда дори още по-неприветлива, отколкото денем. А и крушката ви е твърде слаба за четене.

— Напълно подходяща е, благодаря, мис Кентън.

— Ама наистина, мистър Стивънс, тази стая прилича на затворническа килия. Нужно е само едно тясно легло в ъгъла и картината на обречения затворник, очакващ последния си час, става пълна.

Може би съм отговорил нещо, не знам. Във всеки случай не откъсвах очи от книгата. Изминаха няколко минути, през които очаквах мис Кентън да се извини и да излезе. Вместо това я чух да казва:

— Интересно какво четете така задълбочено, мистър Стивънс.

— Просто книга, мис Кентън.

— Виждам, мистър Стивънс. Мен обаче ме интересува каква е тя.

Вдигнах поглед и осъзнах, че мис Кентън се приближава към мен. Бързо затворих книгата, притиснах я до гърдите си и се изправих.

— Мис Кентън, длъжен съм да ви помоля да уважавате правото ми на уединение.

— Но защо се стеснявате толкова, мистър Стивънс? Да ви кажа, подозирам ви, че четете нещо пикантно.

— Мис Кентън, нима допускате, че в библиотеката на негова светлост може да се намери нещо „пикантно“, както вие се изразихте.

— Чувала съм, че много учени книги съдържат безкрайно пикантни пасажи, ала никога не съм се осмелявала да погледна. Хайде, мистър Стивънс, позволете ми да зърна какво четете.

— Мис Кентън, моля ви, оставете ме на мира. Не е редно да продължавате да ме тормозите така през безценно оскъдното свободно време, с което разполагам.

Но мис Кентън се приближаваше и трябва да призная, че ми беше малко трудно да реша какво да предприема. Изкушавах се да пъхна книгата в чекмеджето на бюрото и бързо да го заключа, това обаче ми се стори някак абсурдно пресилено. Отстъпих няколко крачки назад, като все още притисках книгата до гърдите си.

— Моля ви, покажете ми томчето, което държите, мистър Стивънс — настояваше мис Кентън, като продължаваше да напредва, — и няма повече да ви отнемам удоволствието от четенето. Какво чак толкова може да бъде, та така ревностно го криете?

— Мис Кентън, дали ще разберете заглавието, или не, изобщо не ме интересува. Но по принцип възразявам да нахлувате така в стаята ми и да смущавате уединението ми.

— Чудя се дали книгата е съвсем почтена, мистър Стивънс, или се опитвате да ме предпазите от шокиращото й влияние?

А после тя вече стоеше пред мен и изведнъж се случи нещо странно — сякаш внезапно и двамата преминахме в съвсем друго ниво на съществуване. Опасявам се, че не съм в състояние да опиша какво имам предвид. Единственото, което мога да кажа, е, че внезапно всичко наоколо ни като че застина в пълна неподвижност; стори ми се, че и поведението на мис Кентън рязко се промени. Изражението й стана необичайно сериозно, дори леко уплашено.

— Моля ви, мистър Стивънс, позволете ми да видя книгата.

Пресегна се и внимателно започна да освобождава томчето от ръката ми. Реших, че ще бъде най-добре да не я гледам, докато го прави, но тя беше толкова близко, че за да успея, трябваше да изкривя врата си под доста необичаен ъгъл. Мис Кентън продължаваше много нежно да се бори за книгата, като практически разтваряше пръст по пръст. Стори ми се, че процесът продължи безкрайно дълго, ала през цялото време съумях да запазя достойнството си. Най-после я чух да изрича:

— Господи, мистър Стивънс, че това не е нищо скандално. Най-обикновена сантиментална любовна история.

В този момент реших, че е крайно време да престана да толерирам поведението й. Не си спомням точно какво казах, но във всеки случай твърдо отпратих мис Кентън от стаята си и приключих епизода.

Предполагам, трябва да спомена няколко думи за книгата, заради която се разигра тази дребна случка. Вярно е, че спокойно би могла да се характеризира като „сантиментален романс“ — един от многото, които се намираха в библиотеката и в стаите за гости за развлечение на дамите. А причината да се занимавам с подобни произведения бе проста — с тяхна помощ човек ефикасно можеше да поддържа и обогатява познанията си по езика. Мое лично мнение е — не знам дали ще се съгласите, — че що се отнася до нашето поколение, твърде голямо внимание се обръщаше ние, професионалистите, да имаме добро произношение и да владеем литературния език. Тоест на тези неща понякога се наблягаше повече, за сметка на по-важни професионални умения. И все пак никога не съм смятал, че хубавото произношение и изкусното владеене на езика не са привлекателни качества, и винаги съм се стремял да ги развивам и у себе си. Един от най-лесните начини е просто когато имаш малко свободно време, да прочиташ по няколко страници от добре написана книга. Тъкмо това правех от няколко години и често избирах романи от типа на този, който мис Кентън ме завари да чета, просто защото подобни книги обикновено са написани на чудесен английски с много елегантен диалог — все неща, от които имам голяма практическа полза. По-сериозната книга — да речем, научно изследване, — макар и като цяло далеч по-образователна, е претъпкана с термини с по-ограничена употреба в нормалното ми общуване с дамите и господата.

Рядко имах възможността или желанието да изчета някой от тези романи от кора до кора, но определено мога да заявя, че съдържанието на всичките е еднакво нелепо — и прекалено сантиментално — и не бих им отделил и минута от свободното си време, ако не притежаваха споменатите по-горе качества. След всичко споделено дотук обаче не се свеня да си призная — и не виждам защо трябва да се срамувам, — че понякога тези истории ми доставяха удоволствие. Може би тогава не съм го признавал и пред себе си, ала както вече казах, не съзирам причина да се срамувам. Защо на човек да не му е забавно да чете за мъже и жени, които се влюбват и изразяват взаимните си чувства с най-елегантни фрази?

Като заявявам това, нямам никакви намерения да се оправдавам, че позицията, която заех във връзка с инцидента с книгата онази вечер, е била неправилна. Трябва да разберете, че в случая ставаше дума за много важен принцип. Работата е там, че когато мис Кентън, връхлетя в стаята ми, аз бях „свободен“. А естествено е всеки иконом, който се гордее с призванието си, който се стреми да достигне онова „достойнство, характерно за професията“ — както го бяха формулирали в дружество „Хейс“, — никога да не допуска да изглежда „свободен“ в присъствието на други хора. И наистина нямаше никакво значение дали в стаята бе влязла мис Кентън или някой напълно непознат. Всеки иконом трябва да бъде виждан, че живее с ролята си, пълно и всеотдайно. Не може да го гледат как в даден момент я отхвърля, за да я нахлузи като сценичен костюм в следващия. Съществува една ситуация и тя е единствена, в която икономът, държащ на достойнството си, би могъл да си позволи да се разтовари от ролята си — и това е, когато е абсолютно сам. Тогава сигурно ще ме разберете, че щом мис Кентън нахлу в момент, в който не без основание смятах, че трябва да бъда сам, вече беше въпрос на принцип, на достойнство да не ме вижда в друга светлина, а единствено в светлината на ролята ми.

Както и да е, във всеки случай нямах намерение да анализирам този дребен, толкова отдавнашен епизод от всичките му страни. Най-важното беше сигналът, че отношенията между мен и мис Кентън бяха достигнали — естествено, постепенно и в продължение на много месеци — едно неуместно ниво. Самият факт, че тя можеше да се държи по начина, който демонстрира онази вечер, беше доста смущаващ, затова, след като я отпратих от стаята и успях да поподредя мислите си, взех твърдо решение да поставя професионалните ни контакти на по-строга основа. Но до каква степен точно този случай допринесе за рязката промяна, която по-късно претърпяха взаимоотношенията ни, сега не мога да преценя. Може да е имало и други, по-сериозни причини, като например историята с нейните свободни дни.

Още откакто пристигна в Дарлингтън Хол, та чак до месец преди случката в стаята ми, мис Кентън взимаше свободните си дни по точно определена схема. На всеки шест седмици използваше по два свободни дни, през които отиваше да види леля си в Саутхамптън. Иначе следваше моя пример. Не взимаше свободните си дни, а само в някой изключително спокоен период можеше да прекара деня в разходки из имението или пък в четене на книги. Но изведнъж схемата се промени. Тя започна до последната минута да използва полагащите й се по договор свободни дни и да изчезва редовно от къщата още в ранна утрин, без да оставя никаква информация, освен в колко ще се прибере вечерта. Разбира се, никога не превишаваше полагащото й се време, затова смятах, че не е редно да се интересувам повече от тези излизания. И все пак настъпилата промяна сигурно ме е разтревожила, защото си спомням, че споменах за нея пред мистър Греъм — иконом и камериер на сър Джеймс Чеймбърс, добър колега, с когото вече съм загубил връзка, — докато разговаряхме край огъня при едно от честите му посещения в Дарлингтън Хол.

Всъщност единственото, което отбелязах, беше нещо в смисъл, че домакинката ми е „малко потисната напоследък“, и затова бях силно изненадан, когато мистър Греъм кимна, наведе се към мен и каза с разбиране:

— Интересно още колко време ще продължи.

Като го попитах какво има предвид, рече:

— Вашата мис Кентън. Мисля, че сега е на колко? Трийсет и три? Трийсет и четири? Изпуснала е най-хубавите си години за майчинство, но все още не е прекалено късно.

— Мис Кентън — уверих го — е всеотдаен професионалист. Знам със сигурност, че не желае да създава семейство.

Мистър Греъм се усмихна, поклати глава и отвърна:

— Никога не вярвай на домакинка, която твърди, че не иска семейство. И наистина, мистър Стивънс, мисля, че двамата още сега можем да се сетим най-малко за дузина, които са ни уверявали в същото, а после са се омъжвали и са зарязвали професията.

Спомням си, че онази вечер доста самоуверено отхвърлих теорията на мистър Греъм. По-късно обаче, трябва да призная, сериозно започнах да се замислям върху възможността тези тайнствени излизания на мис Кентън да имат за цел среща с някой ухажор. Тази вероятност определено ме притесни, защото не беше трудно да се предвиди, че заминаването на мис Кентън щеше да бъде професионална загуба, от която Дарлингтън Хол щеше много трудно да се възстанови. Освен това не можех да не забележа и някои други признаци, които сякаш подкрепяха теорията на мистър Греъм. Така например, след като едно от задълженията ми беше да получавам пощата, ща не ща установих, че мис Кентън бе започнала да получава писма на редовни интервали — около веднъж седмично — от един и същи човек и че клеймото им беше от местната поща. Тук може би трябва да поясня, че би било невъзможно да пропусна тези неща, при положение че за целия си досегашен престой в къщата тя беше получила само няколко писма.

После се появиха и други, макар и не толкова ясни симптоми, които доказваха правотата на мистър Греъм. Така например, въпреки че продължаваше да изпълнява професионалните си задължения с обичайната прецизност, настроението й започна да се променя по начин, какъвто никога дотогава не бях наблюдавал. И между другото случаите, когато дни наред беше необичайно весела, за мен бяха не по-малко смущаващи от неочакваните, често доста продължителни мрачни периоди. Както вече казах, тя неизменно си оставаше отличен професионалист, но в края на краищата мое задължение беше да мисля за бъдещия порядък в къщата и ако действително тези признаци подкрепяха предположението на мистър Греъм, че мис Кентън обмисля да ни напусне по романтични причини, чувствах, че на мен се пада отговорността да проуча въпроса в подробности. И така, една вечер, докато си пиехме какаото, аз се осмелих да я запитам:

— Ще излизате ли отново в четвъртък, мис Кентън? В свободния ви ден, имам предвид.

Боях се, че ще се ядоса на въпроса ми, ала, напротив, дори ми се стори, че отдавна бе очаквала подходяща възможност, за да подхване темата, защото каза някак облекчено:

— О, мистър Стивънс, това просто е мой познат от времето, когато бях в Гранчестър Лодж. Тогава той беше иконом в къщата, сега е напуснал и се занимава с бизнес недалеч оттук. По някакъв начин е разбрал адреса ми и започна да ми пише с предложение да възстановим познанството си. Ето това, мистър Стивънс, с две думи, е цялата история.

— Разбирам, мис Кентън. Несъмнено е много стимулиращо човек да излезе от къщата от време на време.

— И аз така мисля, мистър Стивънс.

И двамата замълчахме. После мис Кентън като че ли взе някакво решение, защото продължи:

— Та за този мой познат. Спомням си, че когато беше иконом в Гранчестър Лодж, имаше големи амбиции. Дори си мисля, че заветната му мечта беше да стане иконом в къща като тази. Но само като се сетя за някои от методите му! Честно казано, мистър Стивънс, представям си каква физиономия бихте направили. Нищо чудно, че амбицията му остана неосъществена.

Аз се позасмях и отвърнах:

— От опит знам, че твърде много хора смятат, че са способни да работят на тези по-високи нива, без да имат ни най-малка представа какви умения се изискват. Това наистина не е работа, подходяща за всеки.

— Толкова сте прав. Действително, мистър Стивънс, какво ли бихте казали, ако го бяхте видели тогава!

— На тези нива, мис Кентън, професията не е за всекиго. Лесно е да има големи амбиции, но ако не притежава известни качества, икономът просто не може да продължи от определено ниво нагоре.

Мис Кентън като че обмисли думите ми, после рече:

— Вие трябва да сте много доволен човек, мистър Стивънс. В крайна сметка сте постигнали върха на професията и държите под пълен контрол и най-малката дреболия във владението си. Не мога да си представя какво повече бихте желали от този живот.

На това не успях веднага да отговоря. Настана неловко мълчание и мис Кентън заби поглед в дъното на чашата си, сякаш беше погълната от нещо, което бе забелязала там. Най-сетне, след известен размисъл, аз се обадих:

— Що се отнася до мен, мис Кентън, мисията ми няма да бъде завършена, докато не направя всичко, каквото мога, за да постигне моят господар големите цели, които си е поставил. Денят, в който работата на негова светлост е завършена, денят, в който той може да почива на лаврите си, спокоен, че е сторил всичко, което някой изобщо би могъл да иска от него, само в този ден, мис Кентън, аз ще мога да се нарека според определението ви доволен човек.

Навярно думите ми леко я озадачиха; а възможно е по някаква причина и да не й харесаха. Във всеки случай настроението й рязко се промени и разговорът ни бързо изгуби личния оттенък, който беше започнал да придобива.

Скоро след това престанахме да се срещаме на чаша какао в стаята й. Дори съвсем ясно си спомням последния път, в който се видяхме там. Исках да обсъдим заедно подробностите около една предстояща среща — на видни шотландски първенци през уикенда. Вярно е, че дотогава имаше цял месец, но ние винаги отрано разговаряхме за такива събития. Та тази вечер специално бях започнал да изброявам различни моменти, които биха могли да представляват проблем за нас, когато усетих, че мис Кентън почти не участва в разговора, и след малко вече бях съвсем сигурен, че мислите й са другаде. Няколко пъти дори подметнах: „Къде сте, мис Кентън?“, особено ако подхващах по-сериозна задача. В тези случаи успяваше да се съсредоточи за малко, ала само след секунди долавях, че вниманието й отново се е отклонило. След като известно време говорех само аз, а тя периодично отронваше по някое „Разбира се, мистър Стивънс“ или „Напълно съм съгласна, мистър Стивънс“, най-после казах:

— Съжалявам, мис Кентън, но не виждам смисъл да продължаваме. Вие очевидно не дооценявате сериозността на разговора ни.

— Извинявайте, мистър Стивънс — отвърна тя и леко се поизправи на стола. — Просто малко съм уморена тази вечер.

— Напоследък постоянно сте изморена, мис Кентън. По-рано нямахте навика да прибягвате до подобно извинение.

За моя изненада след тези думи изведнъж избухна:

— Мистър Стивънс, имах изключително напрегната седмица. Крайно съм изморена. Истината е, че вече от три-четири часа копнея да си легна. Аз съм много, много изморена, мистър Стивънс, толкова ли не можете да го проумеете?

Не че бях очаквал някакво извинение, но трябва да призная, че този рязък отговор ме смути донякъде. Все пак реших да не навлизаме в ненужни спорове, затова отвърнах спокойно:

— Щом се чувствате така, мис Кентън, не виждам смисъл да продължаваме с тези вечерни срещи. Съжалявам, че през цялото време не съм имал представа какво огромно неудобство съм ви създавал.

— Мистър Стивънс, единственото, което казах, е, че тази вечер съм изморена…

— Не, не, мис Кентън, напълно ви разбирам. Вие водите активен живот и тези срещи са абсолютно ненужно допълнение към товара ви. Има толкова други начини да осъществяваме необходимия професионален контакт.

— Мистър Стивънс, аз просто казах…

— Говоря съвсем сериозно, мис Кентън. Дори напоследък сам бях започнал да се питам дали не е време да прекратим с тези срещи, като се има предвид колко много удължават и без това дългите ни работни дни. Фактът, че сме се срещали тук години наред, не е причина да не потърсим друг, по-удобен начин за в бъдеще.

— Мистър Стивънс, моля ви, аз съм твърдо убедена, че срещите ни са изключително полезни…

— Но не са удобни за вас, мис Кентън. Те ви изморяват. Предлагам ви отсега нататък да си споделяме важната информация по време на нормалния работен ден. Ако не успеем да се намерим, можем да си оставяме писмени съобщения на вратите. Това ми се струва идеалното решение. А сега, мис Кентън, приемете извиненията ми, че ви задържах толкова дълго. Много благодаря за какаото.

Естествено — а и защо да не си го призная? — често съм си мислел как ли щяха да се подредят нещата впоследствие, ако не бях действал толкова категорично. Искам да кажа, ако бях склонил да възстановим вечерните си срещи, както на няколко пъти по-късно мис Кентън ми беше предлагала. Сега разсъждавам по този въпрос, защото в светлината на последвалите събития би могло да се допусне, че решавайки завинаги да прекратя тези срещи, може би не съм съзнавал напълно какво правя. Дори не е изключено това дребно мое решение да се е оказало повратната точка и да е тласнало нещата в посоката, която се оказа необратима.

От друга страна обаче, ако човек вземе да преравя миналото за такива „повратни точки“, току-виж започне да ги съзира навсякъде. Защото не само случката с вечерните срещи, ами и епизодът в моята стая би могъл да се нарече „повратна точка“. Какво можеше да произлезе, питам се, ако бях реагирал по-различно, когато нахлу с вазата с цветята? А нищо чудно — особено след като се случи горе-долу по същото време — срещата ми с мис Кентън в трапезарията онзи следобед, в който получи вестта за кончината на леля си, да се изтълкува и тя като поредната „повратна точка“.

Всъщност новината за смъртта бе пристигнала няколко часа по-рано и аз лично почуках на вратата на стаята й и й подадох писмото. Влязох за малко да обсъдим някакъв професионален проблем. Спомням си, че седяхме на масата и насред разговора мис Кентън отвори писмото. За миг застина неподвижна, но за нейна чест запази спокойствие и прочете съобщението поне два пъти. После внимателно прибра листа в плика и ме погледна.

— От мисис Джонсън е, приятелка на леля ми. Пише, че леля е починала онзи ден. — След кратка пауза добави: — Погребението ще бъде утре, така че дали ще може да си взема свободния ден?

— Сигурен съм, че би могло да се уреди, мис Кентън.

— Благодаря, мистър Стивънс. Сега простете, ала ще ви замоля да ме оставите за няколко минути сама.

— Разбира се, мис Кентън.

Излязох от стаята и чак тогава ми хрумна, че не бях изказал съболезнованията си. Представях си какъв удар е за нея новината, след като тази леля й е била като майка. Спрях се отвън в коридора и се замислих дали да не се върна, да почукам и да поправя грешката си. После обаче си казах, че по този начин бих могъл да нахлуя в личната й мъка. И наистина имаше голяма вероятност в мига, само на няколко крачки от мен мис Кентън да плаче. Тази мисъл надигна някакво странно чувство в гърдите ми и ме накара известно време безпомощно да снова по коридора. Все пак след малко реших да изчакам по-удобен момент, за да изразя съчувствието си, и продължих по пътя си.

Така се случи, че я видях чак следобед, когато, както вече отбелязах, се натъкнах на нея в трапезарията. Мис Кентън подреждаше сервизите в бюфета. До този момент няколко часа поред бях мислил за скръбта й и най-вече какво да направя или кажа, за да облекча поне малко болката. И щом чух стъпките й в трапезарията — бях зает с нещо в преддверието, — изчаках около минута, после изоставих работата си и я последвах.

— А, мис Кентън — рекох. — Как се чувствате този следобед?

— Много добре, благодаря, мистър Стивънс.

— Всичко наред ли е?

— Да, благодаря.

— Все се каня да ви попитам дали срещате някакви трудности с новите момичета. — Позасмях се. — Когато толкова нови служители пристигнат едновременно, е съвършено нормално да възникнат разни дребни проблеми. Смея да твърдя, че в подобни случаи и най-добрите от нас биха имали полза от професионален съвет.

— Благодаря, мистър Стивънс, но новите момичета напълно ме удовлетворяват.

— И не смятате, че заради тях са необходими промени в работния ни план?

— Не мисля, мистър Стивънс. И все пак, ако случайно променя мнението си, веднага ще ви уведомя.

Тя отново насочи вниманието си към бюфета, а аз се наканих да си тръгна. Дори направих няколко крачки към вратата, ала после се обърнах и казах:

— Значи, мис Кентън, твърдите, че новите момичета се справят добре.

— Много добре, уверявам ви.

— О, това е чудесна новина. — Пак се позасмях. — Просто се чудех, защото бяхме установили, че нито една от тях досега не е работила в такава голяма къща.

— Наистина, мистър Стивънс.

Наблюдавах я как подрежда бюфета и чаках да видя дали ще добави още нещо. Когато след малко стана ясно, че няма, аз се обадих:

— Между другото, мис Кентън, трябва да ви кажа следното. Забелязах, че едно-две неща не са направени както подобава. Струва ми се, бихте могли да не сте чак толкова добродушна с новите служители.

— Какво имате предвид, мистър Стивънс?

— Когато назнача нови служители, мис Кентън, аз лично обичам да им правя двойна проверка. Инспектирам работата им от всички ъгли и се опитвам да преценя как се държат с останалите си колеги. Много е важно да си съставя точно мнение както за техническите им умения, така и за въздействието, което оказват върху общия дух на персонала. Съжалявам, че го казвам, мис Кентън, но напоследък сте малко небрежна в това отношение.

За миг изглеждаше объркана. После се обърна към мен, а на лицето й беше изписано напрежение.

— Не ви разбрах, мистър Стивънс?

— Например, мис Кентън, въпреки че съдовете се мият не по-зле от друг път, забелязах, че са поставени върху лавиците по начин, който, макар и на пръв поглед да не изглежда опасен, след време може да доведе до повече счупвания от необходимото.

— Нима, мистър Стивънс?

— Да, мис Кентън. Освен това малката ниша пред трапезарията не е била почиствана скоро. Ще ме извините, но има още някои дреболии, които бих могъл да изброя.

— Не е нужно, мистър Стивънс. Както ме посъветвахте, отново ще проверя работата на новите момичета.

— Подобно недоглеждане не е в стила ви, мис Кентън.

Тя погледна встрани и на лицето й се появи същото изражение — сякаш се опитваше да разбере нещо, което съвсем я е объркало. Ала вече не изглеждаше толкова разстроена, по-скоро изтощена. После затвори бюфета, промърмори: „Извинете, мистър Стивънс“, и излезе.

Какъв е смисълът от тези безконечни размишления какво би могло да се случи, ако в еди-коя си ситуация съм действал еди-как си? Така човек направо може да се побърка. Лесно е да се говори за „повратни моменти“, само че от позицията на отминалото време. И естествено, когато днес се обръщам назад, подобни мигове наистина могат да ми се сторят повратни и безкрайно ценни за живота ми, но, разбира се, тогава не съм разсъждавал така. Сякаш съм имал на разположение безброй дни, месеци и години, в които да изглаждам недоразуменията с мис Кентън; цял наниз от бъдещи възможности да поправя последиците от някое спречкване. Определено нищо не ми подсказваше, че такива на пръв поглед дребни случки ще направят мечтите ми безнадеждно неосъществими.

Май прекалено започнах да се самоанализирам и да разглеждам нещата все от мрачната им страна. Сигурно защото вече е много късно, а и изпитанията, на които бях подложен тази вечер, си казват думата. Да не говорим, че сегашното ми настроение навярно е свързано и с факта, че утре — стига да си осигуря бензин от местния гараж, което Тейлърови ме уверяват, че ще стане — някъде около обяд трябва да пристигна в Литъл Комптън и по всяка вероятност да видя отново мис Кентън след толкова години. Разбира се, няма никаква причина да предполагам, че тонът на срещата ни ще излезе от рамките на обичайната приветливост. Дори очаквам разговорът ни — като изключим краткия обмен на информация от личен характер, напълно в реда на нещата при подобни обстоятелства — да бъде с предимно професионална насоченост. Искам да кажа, че аз ще трябва да разбера дали сега, щом по всичко личи, че бракът на мис Кентън така трагично се е разпаднал и е останала без дом, тя проявява желание да се върне на старата си служба в Дарлингтън Хол. Може би тук е мястото да спомена, че след като тази вечер отново препрочетох писмото й, започна да ми се струва, че съм вложил по-дълбок смисъл в някои нейни редове, отколкото би било разумно. Но продължавам да твърдя, че отделни пасажи съдържат нещо повече от носталгичен копнеж, особено в изречения като: „Толкова обичах гледката от спалнята на втория етаж, откъдето се виждаха моравата и хълмовете в далечината.“

Ала за пореден път се питам какъв е смисълът от тези догадки за настоящите желания на мис Кентън, когато още утре ще мога да ги разбера лично от нея самата. Да не говорим, че доста се отклоних от тазвечершните събития. А последните няколко часа се оказаха доста изтощителни. Човек би си помислил, че след като се наложи да изоставя форда на самотен хълм и да се спусна до селото почти в пълен мрак без никакъв път, съм се преборил с достатъчно неудобства за една вечер. И сигурен съм, че любезните ми домакини, мистър и мисис Тейлър, никога съзнателно не биха ме подложили на подобно изпитание. Но факт е, че щом седнах да вечерям на масата им и неколцина техни съседи минаха да ги навестят, пред мен се зареди безкраен низ от неприятности.

Стаята в предната част от долния етаж очевидно служеше на мистър и мисис Тейлър едновременно за трапезария и дневна. Помещението бе уютно и почти изцяло заето от голяма, грубо издялана маса, каквато човек очаква да види в къщата на някой фермер. Повърхността й не беше лакирана и носеше следи от най-различни ножове. Виждах ги съвсем ясно, въпреки че седяхме на слабата жълтеникава светлина от газената лампа на полицата в ъгъла.

— Не че нямаме електричество в селото, сър — отбеляза мистър Тейлър и кимна към лампата. — Но стана някаква авария и вече два месеца сме без ток. Да ви кажа честно, не ни липсва много. Тук има няколко къщи, които никога не са били електрифицирани. Газта дава по-топла светлина.

Мисис Тейлър ни бе нагостила с хубава супа и хрупкав хляб и в този момент нищо не подсказваше, че ме очаква нещо различно от около час, прекаран в приятни разговори преди лягане. Обаче тъкмо бяхме привършили вечерята и мистър Тейлър ми наливаше чаша бира, варена от негов съсед, отвън по чакъла се чуха приближаващи се стъпки. На мен лично в тази тъмнина и в тази отдалечена къща те ми прозвучаха малко зловещо, ала моите домакини видимо не чувстваха никаква заплаха. И когато мистър Тейлър каза: „Интересно кой ли може да бъде?“, гласът му издаваше само любопитство.

Беше го произнесъл едва ли не на себе си, но сякаш в отговор отвън се чу глас: „Аз съм Джордж Андрюз. Случайно минавах оттук.“

В следващия момент мисис Тейлър вече беше отворила вратата на един добре сложен мъж около петдесетте, който, ако съдех по дрехите му, беше прекарал деня на полето. С фамилиарност, подсказваща, че е чест гостенин в къщата, той седна на малко столче до вратата и с известно усилие си събу ботушите, като междувременно размени няколко непринудени реплики с мисис Тейлър. После се приближи към масата, спря, застана мирно и ми докладва, като че бях офицер в армията:

— Именувам се Андрюз, сър, и ви желая добра вечер. Много съжалявам за сполетялата ви злополука, но се надявам, че нощта, прекарана в Москомб, няма да обърка особено плановете ви.

Бях леко озадачен как този мистър Андрюз е успял да научи за „злополуката“ ми, както се изрази. Във всеки случай отвърнах с усмивка, че плановете ми изобщо не са се объркали и съм безкрайно задължен за гостоприемството. С това, естествено, имах предвид мистър и мисис Тейлър, ала мистър Андрюз явно се почувства съпричастен към изказаната благодарност, защото отвърна незабавно, като вдигна отбранително едрите си ръце нагоре.

— О, не, сър, добре сте ни дошъл. Щастливи сме, че ни гостувате. Толкова рядко хора като вас се отбиват насам. Всички сме много доволни, че можахте да останете.

От начина, по който го каза, останах с впечатлението, че цялото село знае за моята „злополука“ и съответно за настаняването ми в тази къща. Всъщност съвсем скоро се убедих, че това беше близо до истината. Само мога да си представя как през няколкото минути, докато си измия ръцете и пооправя повредените си сако и маншети, мистър и мисис Тейлър са съобщавали новината за пристигането ми на минувачите. Подир малко станахме свидетели на появяването на следващия посетител, мъж, който много приличаше на мистър Андрюз — едър, с вид на земеделец и кални ботуши, които събу до вратата горе-долу по същия начин, както и мистър Андрюз. Приликата им беше толкова голяма, че ги взех за братя, докато новодошлият не ми се представи като: „Морган, сър. Тревър Морган.“

Мистър Морган изрази съжаление за сполетялото ме „нещастие“, но ме увери, че нещата ще се оправят още на сутринта, след което ме уведоми, че всички са невероятно щастливи от пристигането ми в селото. Само броени минути по-рано бях изслушал почти същите уверения, ала точните думи на мистър Морган бяха: „За нас е чест, че в Москомб можем да посрещнем джентълмен като вас, сър.“

Преди да успея да измисля някакъв отговор, отвън пак се дочуха стъпки. Скоро в стаята влезе двойка на средна възраст, които ми бяха представени като мистър и мисис Хари Смит. Тези хора изобщо не приличаха на земеделци. Тя беше едра матрона и ми напомняше мисис Мортимър, готвачката в Дарлингтън Хол през двайсетте и по-голямата част от трийсетте години. За разлика от нея мистър Хари Смит бе дребно човече с напрегнато изражение, което набръчкваше челото му. Когато заеха местата си край масата, той се обърна към мен: „Сигурно колата ви е онзи ретро модел форд горе на Торили Буш Хил, сър?“

— Ако така се нарича хълмът над селото — рекох. — Удивен съм, че вече сте я видели.

— Аз не съм я видял лично, сър. Но Дейв Торнтън минал покрай нея с трактора си преди малко, като се прибирал към къщи. И толкова се учудил, та чак спрял и слязъл да я огледа. — Мистър Хари Смит се обърна към останалите. — Абсолютна красавица. Разправя, че такова нещо никога не бил виждал. Колата на мистър Линдси ряпа да яде!

Това предизвика смях сред слушателите, а мистър Тейлър ми обясни:

— Става дума за джентълмена, който живееше в голямата къща недалеч оттук. Имаше някои странни прояви и хората не го възприеха много добре.

Последва всеобщ шепот на одобрение. После някой се обади: „За ваше здраве, сър“, и посегна към една от халбите, които мисис Тейлър току-що беше раздала. В следващия миг цялата компания вече вдигаше наздравици за мен.

Аз се усмихнах и казах:

— Привилегията е изцяло моя.

— Много сте любезен, сър — отбеляза мисис Смит. — Това е отношение на истински джентълмен. Този мистър Линдси не беше джентълмен. Може и да е имал купища пари, но никога не е бил джентълмен.

Отново всички се съгласиха с нея. Мисис Тейлър прошепна нещо в ухото на мисис Смит, която отвърна: „Каза, че ще дойде веднага щом се освободи.“ И двете ме погледнаха малко смутено, а мисис Смит обясни: „Съобщихме на доктор Карлайл, че сте тук, сър. Той ще се радва да се запознаете.“

— Предполагам, че преглежда пациенти — с извинителен тон добави мисис Тейлър. — Опасявам се, че едва ли ще успее да дойде, преди да сте си легнали, сър.

Тогава мистър Хари Смит, човечето със сбръчканото чело, отново се наведе напред и рече:

— Та онзи мистър Линдси нищо не правеше като хората. Цялото му поведение беше сбъркано. Мислеше се за голяма работа, а нас ни взимаше за глупаци. Но повярвайте ми, сър, скоро му натрихме носа. Хората тук сериозно мислят и разговарят и за всичко имат собствено мнение, което не се срамуват да изкажат. Това мистър Линдси много бързо го разбра.

— Той не беше джентълмен — тихо продума мистър Тейлър. — Изобщо не беше джентълмен.

— Точно така, сър — продължи мистър Хари Смит. — Само като го погледнеш, и ти става ясно, че не е джентълмен. Вярно, имаше голяма къща и носеше скъпи костюми, но тези работи някак си се разбират. И съвсем скоро точно така се и оказа.

Всички закимаха в знак на съгласие и като че обмисляха дали е редно да ме запознаят с историята на тази местна персона. Най-после мистър Тейлър наруши тишината с думите:

— Това, което казва Хари, е вярно. Веднага можеш да различиш истинския джентълмен от лъжливия, та бил той и с най-скъпите дрехи. Например вие, сър. Не са само елегантната кройка на костюма и начинът на говорене. Има още нещо, което ви прави джентълмен. Не мога да го определя, но всеки, който има очи, го вижда.

Мнението му отново предизвика масово одобрение от страна на седящите около масата.

— Доктор Карлайл сигурно вече ще дойде, сър — обади се мисис Тейлър. — Ще ви е приятно да си поговорите с него.

— Доктор Карлайл също го има — рече мистър Тейлър. — Несъмнено го има. Този човек е истински джентълмен.

Мистър Морган, който почти не се беше обаждал от пристигането си, се наведе напред и ме попита:

— Вие какво мислите, че е това, сър? Може би този, който го притежава, по-лесно ще го определи. Тук всички седим и обсъждаме кой го има и кой го няма, но така и не знаем за какво говорим. Може би вие ще ни го кажете, сър.

Възцари се тишина. Почувствах, че всички лица са обърнати към мен. Прокашлях се и подех:

— Едва ли аз съм човекът, който трябва да говори за качества, които може да притежава, може и да не притежава. И все пак, що се отнася точно до този въпрос, допускам, че качеството, за което става дума, би могло най-точно да се определи с термина „достойнство“.

Не виждах смисъл да се впускам в по-подробни обяснения. Просто бях изрекъл гласно онова, което си мислех през цялото време на техния разговор, и едва ли изобщо щях да се намеся, ако ситуацията не го бе наложила. Отговорът ми обаче предизвика огромно удовлетворение.

— Има много истина в това, което казвате, сър — обади се мистър Андрюз и закима. Още няколко гласа го подкрепиха.

— На този мистър Линдси никак нямаше да му е излишно малко достойнство — рече мисис Тейлър. — Бедата на такива като него обаче е, че бъркат арогантността и високомерието с достойнството.

— При всичкото уважение към думите ви, сър — намеси се мистър Хари Смит, — държа да се изясним. Достойнството не е качество, което само джентълмените притежават. То е нещо, към което могат да се стремят и да постигнат всеки мъж и всяка жена в страната ни. Ще ме прощавате, сър, но както казах и преди, когато изразяваме мнението си, ние тук много не се церемоним. И това в случая е моето мнение. Достойнството не е привилегия само за джентълмени.

Естествено, допусках, че двамата с мистър Хари Смит имаме разминаване във вижданията си по въпроса и че ще бъде прекалено сложно, ако започна да обяснявам идеите си на тези хора. Затова реших, че ще е най-добре да се усмихна и да отговоря: „Разбира се, вие сте съвсем прав.“

Това незабавно разпръсна лекото напрежение, което беше надвиснало, докато мистър Хари Смит говореше. Самият той сякаш се отърси от всички задръжки и доразви мисълта си:

— В крайна сметка нали затова воювахме с Хитлер. Ако беше спечелил, сега щяхме да сме роби. Целият свят щеше да се състои от малко господари и милиони, милиони роби. И няма защо да напомням на никого тук, че робът не притежава достойнство. Точно за това воювахме и точно това спечелихме. Спечелихме правото да бъдем свободни граждани. И това е една от привилегиите да си се родил англичанин. Независимо кой си, независимо дали си богат, или беден, ти си роден свободен, можеш да изразяваш мнението си свободно, да избереш някого за член на парламента или да не го избереш. Ето това аз наричам достойнство, с ваше позволение, сър.

— Хайде, хайде, Хари — обади се мистър Тейлър. — Май започваш да загряваш за поредната си политическа реч.

Забележката му предизвика всеобщ смях. Мистър Хари Смит също се усмихна свенливо, но продължи:

— Сега не говоря за политика. Просто си казвам мнението. Не може да имаш достойнство, ако си роб. И стига да пожелае, всеки англичанин би могъл да го разбере. Нали за това свое право воювахме.

— Селцето ни може да ви се вижда малко и изолирано, сър — вметна жена му, — ала ние дадохме повече от необходимото във войната. Повече от необходимото.

След тези думи присъстващите станаха много сериозни, докато най-после мистър Тейлър се обърна към мен:

— Хари върши огромна организационна работа за нашия депутат. Само му дай думата и той веднага ще ти обясни всички грешки в управлението.

— Да, но този път казвах само какво е правилно в тази страна.

— Вие занимавали ли сте се с политика, сър? — попита ме мистър Андрюз.

— Не пряко — отвърнах. — И не в наше време. Може би малко повече преди войната.

— Просто се сещам за един мистър Стивънс, който преди година-две беше член на парламента. Слушал съм го няколко пъти по радиото. Говореше доста разумни неща за жилищното строителство. Но това не сте вие, сър?

— О, не — засмях се аз. Сега изобщо не съм сигурен какво ме накара да изрека следващите думи; единственото обяснение е, че сякаш бяха предизвикани от обстоятелствата, в които се намирах. Във всеки случай заявих: „Всъщност занимавах се по-скоро с външни, отколкото с вътрешни работи. Външна политика, така да се каже.“

Бях малко смутен от ефекта върху слушателите ми. Като че всички бяха завладени от силно чувство на страхопочитание. Затова добавих бързо: „Искам да ме разберете правилно. Никога не съм заемал висок пост. Ако изобщо съм оказвал някакво влияние, то е било по абсолютно неофициален път.“ Въпреки всичко възцарилата се тишина продължи още известно време.

— Извинете, сър — най-после продума мисис Тейлър, — но срещали ли сте някога мистър Чърчил?

— Мистър Чърчил ли? Наистина е идвал в къщата няколко пъти. За да бъда откровен, мисис Тейлър, ще ви кажа, че когато аз участвах в големите събития, мистър Чърчил не беше такава ключова фигура, а и не се очакваше да стане. Хора като мистър Идън и лорд Халифакс бяха по-чести посетители по онова време.

— Вие все пак сте познавали мистър Чърчил, сър? Каква чест е това!

— Аз не съм съгласен с доста от нещата, които казва мистър Чърчил — обади се мистър Хари Смит, — но няма съмнение, че той е велик човек. Сигурно е невероятно усещане да обсъждаш проблемите с такива хора.

— Вижте, трябва да повторя — рекох, — не съм контактувал много с мистър Чърчил. Както правилно забелязахте обаче, човек изпитва гордост, че е общувал с него. Като цяло, имах голям късмет и аз съм първият, който ще го признае. Добрият ми късмет спомогна да се докосна не само до мистър Чърчил, но и до други изтъкнати водачи и влиятелни личности от Америка и Европа. И като се замисля, че съм успявал да ги накарам да ме изслушват благосклонно по толкова сериозни проблеми от действителността, да, като се замисля, действително се чувствам благодарен. В края на краищата огромна привилегия е, че ми е била отредена определена роля на световната сцена, колкото и малка да е била тя.

— Извинете, че ви питам, сър — обърна се към мен мистър Андрюз, — що за човек е мистър Идън? Имам предвид, на лично ниво. Винаги съм оставал с впечатлението, че е много свестен. Човек, който умее да разговаря с всекиго, благородник и селянин, беден и богат. Прав ли съм, сър?

— Бих казал, че в най-общи линии картината е точна. Но, разбира се, не съм виждал мистър Идън отдавна, така че може да се е променил. Нещо, на което дълго време съм бил свидетел, е, че общественият живот само за броени години би могъл да промени човека до неузнаваемост.

— В това не се съмнявам, сър. Ами дори нашият Хари. Преди няколко години се обвърза с политиката и оттогава не е същият.

Отново се разнесе смях, а мистър Хари Смит повдигна рамене и позволи на усмивката да трепне върху лицето му. После каза:

— Наистина вложих много от себе си в предизборната кампания. Всичко, разбира се, е на местно ниво и никога не се срещам с хора и наполовина толкова велики, колкото онези, с които вие контактувате, сър, но вярвам, че дори и по този мой незабележим начин допринасям с нещо за каузата. Според мен Англия е демократична държава и хората от нашето малко село са изстрадали колкото и всички останали, воювайки да я запазят такава. Сега само от нас зависи да упражняваме правата си, от всеки от нас. Няколко прекрасни младежи от селото дадоха живота си, за да ни осигурят тази привилегия, и според мен днес ние сме им длъжници и трябва да изпълним ролята си. Тук хората имат собствено мнение и смятам, че е наша отговорност то да бъде чуто. Встрани от пътя сме, вярно, малко селце сме, което става все по-малко, защото жителите му застаряват. Ала така, както го разбирам, длъжни сме на момчетата, които загубихме. Затова, сър, отделям толкова много от времето си, за да съм сигурен, че гласовете ни ще бъдат чути по високите места. И ако това ме промени или преждевременно ме изпрати в гроба, все ми е едно.

— Нали ви предупредих, сър — обади се с усмивка мистър Тейлър. — Нямаше начин Хари да допусне влиятелен човек като вас да мине през селото и да не му наговори обичайните си приказки.

Всички отново се разсмяха, но аз отвърнах почти веднага:

— Мисля, че добре разбирам позицията ви, мистър Смит. Разбирам, че желаете светът да стане по-добър, и вие, и вашите съселяни би трябвало да имате по-големи възможности да допринесете за това. Подобна позиция е достойна за възхищение. Смея да твърдя, че ръководен от същите стремежи, и аз се обвързах със значимите събития преди войната. И тогава, както и сега, мирът на планетата изглеждаше съвсем крехък и уязвим и аз жадувах да дам своя дял.

— Извинете, сър — не се сдържа мистър Хари Смит, — но аз говорех за нещо по-различно. На хора като вас винаги е било лесно да упражняват влиянието си. Вие и вашите приятели сте най-силните в страната. Ала за хората като нас, сър, могат да изминат години, без дори да зърнем някой истински джентълмен — освен може би доктор Карлайл. Той е първокласен лекар, при всичките ми уважения обаче няма необходимите връзки. Когато живеем на такова място, много лесно можем да забравим своите граждански отговорности. Затова хвърлям толкова усилия в предизборните кампании. Дали останалите са съгласни, или не — а аз знам, че нито един в тази стая не е съгласен с всичко, което казвам, — но поне ще ги накарам да се замислят. Поне ще им напомня за техния дълг. Ние живеем в демократична страна. Воювали сме за нея. И до един трябва да изпълним ролята си.

— Интересно какво ли се е случило с доктор Карлайл — сети се мисис Смит. — Сигурна съм, че господинът би могъл вече да послуша и някой по-образован.

Това отново породи смях.

— Всъщност — рекох, — колкото и да ми е приятно да разговарям с вас, признавам, че умората започва да ме наляга…

— Разбира се, сър — отзова се мисис Тейлър. — Вероятно сте много уморен. Може би трябва да ви донеса още едно одеяло. Тук нощите са доста студени.

— Не, уверявам ви, мисис Тейлър, и така ще се чувствам чудесно.

Но преди да успея да се изправя, мистър Морган попита:

— Знаете ли, сър, има един човек, когото обичаме да слушаме по радиото, казва се Лесли Мандрейк. Случайно да го познавате?

Отговорих отрицателно и се готвех да направя втори опит да се оттегля, ала бях буквално засипан със запитвания дали познавам тази или онази личност. Така че все още седях до масата, когато мисис Смит възкликна:

— А, някой идва. Предполагам, че най-после е докторът.

— Наистина трябва да си лягам — рекох. — Чувствам се безкрайно изморен.

— Но това е докторът, сигурна съм — настоя мисис Смит. — Изчакайте поне няколко минутки.

В този момент на вратата се почука и някой каза:

— Аз съм, мисис Тейлър.

Господинът, който влезе, беше все още сравнително млад — може би около четирийсетте, — висок и слаб. Във всеки случай достатъчно висок, че да се наложи да се наведе, за да мине през вратата. Щом ни поздрави, мисис Тейлър се обърна към него.

— Ето това е нашият джентълмен, докторе. Колата му е закъсала горе на Торили Буш и в резултат е принуден да понася речите на Хари.

Лекарят се приближи и ми протегна ръка.

— Ричард Карлайл — произнесе с весела усмивка, когато се изправих и се здрависахме. — Малък невървеж с колата, но вярвам, че тук добре се грижат за вас. Бих казал, дори прекалено добре.

— Благодаря — отвърнах. — Всички са изключително любезни.

— Е, радвам се, че сте сред нас. — Доктор Карлайл седна почти точно срещу мен. — От кой край сте?

— Оксфордшир — отговорих и едва успях да потисна инстинкта и да не добавя „сър“.

— Много хубав край. Един мой чичо живее съвсем близо до Оксфорд. Великолепен край.

— Господинът тъкмо ни разправяше, докторе — намеси се мисис Смит, — че познава мистър Чърчил.

— Наистина ли? Аз познавах един от племенниците му, ала отдавна сме загубили връзка. Обаче така и нямах късмет да се запозная с този велик човек.

— И не само мистър Чърчил — продължи мисис Смит. — Той познава мистър Идън и лорд Халифакс.

— Така ли?

Усетих как очите на доктора внимателно ме разучаваха. Тъкмо се канех да отговоря нещо подходящо и мистър Андрюз ме изпревари:

— Господинът ни обясняваше, че по негово време се е занимавал с външна политика.

— О, действително ли?

Стори ми се, че докторът ме гледа безкрайно дълго. Най-сетне възвърна веселия си тон и попита:

— За удоволствие ли пътувате?

— Общо взето — отвърнах и се позасмях.

— Тук наоколо има много красиви места. О, между другото, мистър Андрюз, съжалявам, че още не съм ви върнал онзи трион.

— Не се притеснявай, докторе.

За известно време всеобщото внимание се отклони от мен и аз успях да помълча. После, като се възползвах от един удобен момент, станах и казах:

— Моля да ме извините. Вечерта беше изключително приятна, но аз наистина трябва да си лягам.

— Колко жалко, сър — промълви мисис Смит. — Та докторът току-що пристигна.

Мистър Хари Смит се обърна към доктор Карлайл:

— Надявах се, че господинът ще каже една-две думи относно идеите ти за Империята, докторе. — Погледна към мен и продължи: — Нашият доктор смята, че всички малки държавички трябва да получат независимост. Не съм толкова учен, та да му докажа, че греши, макар да съм убеден в това. С интерес бих изслушал какво би му казал човек като вас, сър.

Отново усетих изпитателния поглед на доктор Карлайл. Той рече:

— Жалко, ала трябва да пуснем господина да си ляга. Предполагам, че денят ви е бил доста изтощителен.

— Така е — потвърдих с усмивка и тръгнах да заобикалям масата. Всички обаче, включително и доктор Карлайл, се изправиха на крака и ме накараха да се почувствам ужасно неудобно.

— Много благодаря на всички ви — казах, като им се усмихвах. — Мисис Тейлър, вечерята беше прекрасна. Пожелавам ви лека нощ.

В отговор долетя дружното „Лека нощ, сър“. Почти бях излязъл от стаята, когато гласът на доктора ме застави да се спра до вратата.

— Слушайте, друже — рече той и като се обърнах, видях, че е останал прав. — Утре рано сутринта имам едно посещение в Станбъри. С удоволствие ще ви закарам до колата ви. Ще ви спестя изкачването. Освен това по пътя ще вземем туба бензин от гаража на Тед Хардейкър.

— Много мило — отвърнах, — но не искам да ви затруднявам.

— Изобщо не ме затруднявате. Седем и половина добре ли е?

— Наистина много ще ми помогнете.

— Чудесно. Тогава в седем и половина. Гледайте гостът ви да е станал и закусил дотогава, мисис Тейлър. — И като се взря в мен, додаде: — Значи в крайна сметка пак ще си проведем разговора. Макар че Хари няма да изпита удоволствието да се наслади на поражението ми.

Отново имаше смях и пожелания за лека нощ, докато най-после бях допуснат да се кача до убежището си.

Едва ли трябва да описвам огромното неудобство, което изживях тази вечер поради нещастното недоразумение във връзка със собствената ми личност. Единственото, което мога да кажа, е, че съвсем откровено не виждам как бих могъл да предотвратя станалото при така стеклите се обстоятелства. Когато осъзнах какво всъщност се случва, нещата вече бяха стигнали толкова далеч, че не можех да призная истината пред слушателите си, без да предизвикам огромен смут. Колкото и да съжалявам, все пак нищо лошо не съм направил. На сутринта щях да се сбогувам с хората и по всяка вероятност никога нямаше да ги срещна отново. Не намирам смисъл да се задълбочавам повече в тази история.

Като оставим настрана това нещастно недоразумение, има може би един-два момента в тазвечершните събития, които изискват известен размисъл — та било то и само за да не се връщам към тях през следващите дни. Например мнението, изразено от мистър Хари Смит по въпроса за „достойнството“. Разбира се, много малко от казаното заслужава сериозно внимание, макар и да признавам, че той използваше думата „достойнство“ в съвсем различен смисъл от този, който аз влагам в нея. Но дори и така, дори взети само в собствения си контекст, твърденията му бяха прекалено идеалистични и теоретични, за да извикат уважение. Донякъде несъмнено в думите му има известна истина: в страна като нашата хората действително може и да са длъжни да участват в големите събития и да изграждат собствено мнение. Ала при положение че животът е такъв, какъвто е, как би могло от обикновените хора да се очаква „категорично мнение“ по всички въпроси — както мистър Хари Смит доста произволно заявява, че стоят нещата в селото. Подобни очаквания не само че са нереални, аз се съмнявам дали изобщо са желателни. В крайна сметка съществува един реален предел на онова, което обикновените хора могат да научат и узнаят, и да се иска всеки от тях да изказва „категорично мнение“ по значимите проблеми на нацията въобще не е разумно. При всички случаи да се определя думата „достойнство“ с тези параметри е пълен абсурд.

Всъщност наум ми идва дори пример, с който вярвам, че ще илюстрирам доколко вижданията на мистър Хари Смит са ограничени. Примерът е от собствения ми живот — случка, която стана преди войната, някъде около 1935.

Помня, че звънецът ме призова късно една вечер — беше след полунощ — в гостната, където негова светлост забавляваше трима посетители още от вечеря. Естествено, вече ме бяха викали да поднасям напитки и всеки път заварвах господата потънали в задълбочен разговор върху много сериозни теми. Когато влязох в гостната обаче, всички изведнъж замлъкнаха и се втренчиха в мен. После негова светлост се обади:

— Стивънс, приближи се, ако обичаш, за момент. Мистър Спенсър желае да поговори с теб.

Въпросният господин продължи да ме гледа още известно време, без да променя отпуснатата поза, която беше заел в креслото. Най-сетне каза:

— Драги човече, искам да ти задам един въпрос. Нуждаем се от помощта ти по проблем, който обсъждаме. Смяташ ли, че дългът ни към Америка е значим фактор при настоящите ниски нива на търговията? Или че това е само претекст, а истинската причина е в изоставянето на златния стандарт?

Несъмнено бях малко изненадан, ала бързо се ориентирах в ситуацията; съвсем ясно беше, че всички очакваха да се объркам. И действително през няколкото секунди, които ми бяха необходими да се усетя и да формулирам подходящ отговор, може и да съм оставил впечатление за човек, който се опитва да разбере въпроса, защото забелязах как господата си размениха весели усмивки.

— Много съжалявам, сър — рекох, — но по този проблем не мога да ви бъда в помощ.

Вярвах, че съм отбелязал точка в моя полза, господата обаче продължаваха прикрито да се усмихват. Мистър Спенсър пак се обади:

— Тогава може би ще ни помогнеш по един друг въпрос. Смяташ ли, че валутният проблем в Европа ще се повлияе положително или отрицателно, ако французите и болшевиките постигнат някакво споразумение за броя на оръжията си?

— Много съжалявам, сър, но не мога да ви бъда от полза.

— О, боже — възкликна мистър Спенсър. — Значи и тук не можеш да ни помогнеш.

Отново дочух сподавен кикот, преди негова светлост да заяви:

— Чудесно, Стивънс. Това е всичко.

— Моля те, Дарлингтън, държа да попитам нашия човек още нещо — настоя мистър Спенсър. — Много искам да ни помогне по един въпрос, който затруднява болшинството от нас и който, даваме си сметка, е възлов за външната ни политика. Добри ми човече, моля те да ни помогнеш. Какви бяха истинските намерения на М. Лавал в последната му реч за положението в Северна Африка? И ти ли мислиш, че е било само хитър ход, с който се е стремял да обърка националистическата групировка в собствената си партия?

— Съжалявам, сър, но по този въпрос не мога да ви бъда от полза.

— Виждате ли, господа — заключи мистър Спенсър, като се обърна към останалите, — той не може да ни е от полза по тези въпроси.

Това предизвика нов изблик на вече едва сдържан смях.

— И все пак — рече мистър Спенсър — ние продължаваме упорито да твърдим, че решенията за бъдещето на страната ни трябва да бъдат в ръцете на този човек тук и на няколкото милиона като него. Какво чудно има тогава, че след като сме препънати със сегашната парламентарна система, не можем да намерим решение за много от проблемите ни? То е все едно да накарате Съюза на майките да организира военна кампания.

След тази забележка всички дружно избухнаха в неприкрит смях, а негова светлост ми прошепна: „Благодаря ти, Стивънс“, и аз най-после успях да изляза.

Макар и ситуацията да ми създаде известни неудобства, едва ли може да се нарече най-трудната или дори най-необичайната, в която бях изпадал, изпълнявайки задълженията си. Затова сигурно ще се съгласите, че всеки професионалист би трябвало да очаква подобни неща в кариерата си. Така че до сутринта вече бях забравил за случката, когато лорд Дарлингтън влезе в билярдната, където, покачен на стълба, почиствах от прах портретите, и каза:

— Наистина, Стивънс, беше ужасно. Изпитанието, на което те подложихме снощи.

Аз прекратих работата си и отвърнах:

— Нищо подобно, сър. Бях щастлив, че мога да услужа.

— Беше направо ужасно. Предполагам, че твърде добре си бяхме хапнали на вечеря. Моля те, приеми извиненията ми.

— Благодаря, сър. Но съм щастлив да ви уверя, че изобщо не сте ме притеснили.

Някак уморено негова светлост се приближи до един от кожените фотьойли, седна и въздъхна. От височината на стълбата наблюдавах издължената му фигура, огряна от зимното слънце, което струеше през френския прозорец и осветяваше почти цялата стая. Спомням си, че това беше един от онези редки моменти, в които се виждаше до каква степен напрежението през последните години се бе отразило на моя господар. Фигурата му, която винаги е била слаба, сега бе застрашително измършавяла и станала някак безформена. Косата му беше преждевременно побеляла, а лицето — напрегнато и измъчено. Известно време той гледа през прозореца към хълмовете в далечината, а после отново се обади:

— Действително беше ужасно. Но, виждаш ли, Стивънс, мистър Спенсър трябваше да докаже нещо на сър Ленард. Така че, ако това би могло да те утеши донякъде, ти наистина му помогна да подкрепи една много важна теза. Сър Ленард наговори куп остарели глупости. Че волята на народа била най-мъдрият арбитър и тъй нататък. Можеш ли да си представиш, Стивънс?

— Да, сър.

— В тази страна толкова бавно разбираме, че нещо е остаряло. Други велики нации съзнават отлично, че да се преборят с предизвикателствата на всяка нова епоха, означава да отменят овехтелите, понякога обичани методи. Не и тук обаче, в Англия. Толкова са много тези, които все още разсъждават като сър Ленард. Затова мистър Спенсър почувства необходимост да докаже разбиранията си. И да знаеш, Стивънс, че ако накараме сър Ленард и подобните му да се събудят и позамислят малко, гарантирам ти, че изпитанието, на което беше подложен снощи, не е било напразно.

— Да, сър.

Лорд Дарлингтън отново въздъхна.

— Все ние сме последните, Стивънс. Все ние до последно стоим вкопчени в най-демодираните системи. Ала рано или късно ще се наложи да се изправим срещу фактите. Демокрацията е за една отминала епоха. Днес светът е прекалено сложен, за да дискутираме единствено всеобщото страдание и други подобни. Тези безкрайни парламентарни дебати не водят до нищо друго освен до застой. Преди няколко години може и да са били нещо чудесно, но в днешния свят? Какво каза снощи мистър Спенсър? Мисля, че беше доста сполучливо.

— Струва ми се, сър, че сравни днешната парламентарна система със Съюза на майките, който се опитва да организира военна кампания.

— Точно така, Стивънс. Съвсем откровено, в тази страна сме много изостанали с времето. Затова се налага всички по-напредничави хора да го внушат на сър Ленард и подобните му.

— Да, сър.

— Питам те, Стивънс. Намираме се в една вече дълго продължаваща криза. Видях го със собствените си очи, когато пътувах на север с мистър Уитекър. Хората страдат. Обикновените, почтени, трудови хора страдат невероятно. Германия и Италия сложиха ред в къщите си, като действаха. Предполагам, по свой начин същото сториха и ужасните болшевики. Дори президентът Рузвелт, на целия си хал, не се бои да предприеме някои смели стъпки в интерес на народа си. Погледни ни нас, Стивънс. Годините се нижат една след друга, но нищо не се подобрява. Единственото, което правим, е да спорим, да разискваме и да отлагаме. Всяка хубава идея става абсолютно неефективна, докато мине само през половината комисии, които трябва да я одобрят. Малцината, които знаят кое какво е, са с вързани ръце от многобройните невежи скудоумци около тях. Как ще коментираш всичко това, Стивънс?

— Народът ни наистина е в окаяно състояние, сър.

— И още как! Погледни Германия и Италия, Стивънс. Виж какво може да постигне едно силно управление, ако му се позволи да действа. Там никой не спряга глупостите за всеобщото страдание. Ако къщата ти гори, ти не свикваш семейството в гостната, за да обсъждате с часове възможните варианти за бягство, нали? Може би някога се е получавало, но днес светът е безкрайно сложен. Не можем да очакваме от човека на улицата да разбира достатъчно от политика, икономика, световни пазари и какво ли не още. А и защо е нужно? Между другото, ти чудесно отговори снощи, Стивънс. Как точно се изрази? Нещо от рода, че не е в твоята област. Е, а защо трябва да бъде?

Като си припомням тези думи, хрумва ми, че сега много от идеите на лорд Дарлингтън биха изглеждали доста странни, дори — непривлекателни. Ала определено не може да се отрече, че имаше и доза истина във всичко, което ми каза онази сутрин в билярдната. Разбира се, пълен абсурд е да се очаква един иконом да отговори авторитетно на въпросите, които мистър Спенсър ми зададе тогава. А твърдението на хора като мистър Хари Смит, че „достойнството“ на човека зависи от способността да го сториш, е пълна глупост. Но нека сложим нещата на мястото им: задължението на иконома е да осигурява добро обслужване. Не да се бърка в големите проблеми на нацията. Факт е, че тези проблеми никога няма да бъдат изцяло разбрани от хора като мен и вас, и онези от нас, които искаме да оставим своя следа, трябва да осъзнаем, че това ще стане най-добре, ако се съсредоточим върху своята професия. Искам да кажа, да положим всички усилия, за да сме в състояние възможно най-качествено да обслужваме онези велики господа, в чиито ръце действително се намира съдбата на цивилизацията. Това може и да ви се стори очевидно, ала аз веднага се сещам за твърде много примери, свързани с икономи, които, поне за известно време, разсъждаваха съвсем различно. И наистина тазвечершните думи на мистър Хари Смит силно ми напомнят за безпочвения идеализъм, който изповядваха доста прослойки от нашето поколение през двайсетте и трийсетте години. Имам предвид възгледа сред някои представители на професията, че всеки иконом със сериозни амбиции е длъжен да превърне в своя цел постоянната преоценка на господаря си — да преосмисля мотивите му и да анализира разбиранията му. Само по този начин, настояваха привържениците на идеята, човек би могъл да бъде сигурен, че способностите му не отиват напразно. Макар че донякъде симпатизирам на такъв идеализъм, няма никакво съмнение, че той е резултат, както и твърденията на мистър Смит, от едно объркано мислене. Ами погледнете какво стана с икономите, които се опитаха да приложат тези схващания на практика. Веднага ще се убедите, че кариерите им — а в някои от случаите те бяха безкрайно обещаващи — в крайна сметка изцяло се провалиха. Аз лично познавах поне двама колеги, великолепни професионалисти, които сменяха господар след господар, бяха вечно недоволни, никъде не се задържаха, докато съвсем изчезнаха от погледа ми. А че това се случи, няма нищо чудно. Защото просто не е възможно да имаш подобно критично отношение към работодателя си и в същото време да му осигуриш добро обслужване. И причината не е само в неспособността да се справиш със сериозните изисквания на професията, тъй като вниманието ти се отклонява по други проблеми. Далеч по-важното е, че иконом, който постоянно се стреми да си изработи собствено „категорично мнение“ за дейността на своя работодател, по никой начин не може да притежава едно основно за всеки добър професионалист качество — лоялност. Тук много държа да ме разберете правилно. Нямам предвид онази глупава „лоялност“, за която разни посредствени господари скърбят, когато се окаже, че не са в състояние да задържат професионалист от висок калибър. Аз съм последният човек, който би проповядвал, че колегите следва лекомислено да отдават лоялността си на всяка дама или господин, които са ги наели за известно време. От друга страна обаче, ако един иконом иска да означава нещо за някого в този живот, задължително трябва да дойде моментът, в който да прекрати търсенето и да си каже: „Този господар олицетворява всичко, което смятам за благородно и на което се възхищавам. Затова ще му посветя уменията си и ще му служа вярно.“ Това е интелигентно отдадена лоялност. Какво „недостойно“ има тук? Човек просто приема необоримата истина: че хората като мен и вас никога няма да проумеят големите проблеми на днешния свят и най-разумният им ход ще бъде напълно да се доверят на господар, когото смятат за почтен и мъдър, и да вложат цялата си енергия и способности във вярна служба. Погледнете само мистър Маршал или мистър Лейн например — категорично две от най-стабилните фигури в нашата професия. Можем ли да си представим как мистър Маршал спори с лорд Камбърли по повод последната му телеграма до Външно министерство? Или нима по-малко се възхищаваме на мистър Лейн, след като сме разбрали, че няма навика да дискутира със сър Ленард Грей преди всяка негова реч в Камарата на общините? Разбира се, че не. Какво „недостойно“, какво престъпно има в подобно поведение? Как е възможно човек да бъде обвиняван, защото, да речем, времето е доказало, че усилията на лорд Дарлингтън са били погрешни, дори глупави? През дългите години, докато му служех, той и само той беше този, който преценяваше събитията и решаваше как да действа, а аз строго се придържах в границите на проблемите, засягащи единствено професионалната ми компетенция. И поне на мене ми се струва, че съм изпълнявал задълженията си, влагайки всичките си способности, и дори мнозина биха сметнали, че съм поддържал „първокласен“ стандарт. Едва ли е моя вината, че днес животът и делото на негова светлост изглеждат пропилени напразно — и е абсолютно нелогично аз лично да съжалявам или да се срамувам от нещо.

Ден четвърти — следобед

Литъл Комптън, Корнуол

Най-после пристигнах в Литъл Комптън и в момента седя в трапезарията на хотел „Розова градина“ след току-що приключения обяд. Навън силно вали.

Хотел „Розова градина“, макар че едва ли може да се нарече луксозен, със сигурност е много уютен и удобен и си струва човек да даде малко повече пари, но да се настани в него. Намира се на единия ъгъл на селския площад и представлява артистично обрасла с бръшлян голяма къща, в състояние да подслони поне трийсетина души. „Трапезарията“, в която съм сега, е модерна пристройка към основната сграда — дълго едноетажно помещение с високи прозорци по протежение на двете срещуположни стени. От едната страна се вижда селският площад, а от другата — задната градина, откъдето хотелът очевидно е заимствал името. В градината, добре защитена от вятъра, има разпръснати маси и ако времето е хубаво, сигурно е приятно да се храниш на открито. Дори преди малко някои от посетителите все още са обядвали там, но са били прекъснати от появата на зловещи буреносни облаци. Когато аз дойдох преди около час, персоналът бързо събираше всичко от външните маси, а тези, които доскоро ги бяха заемали, включително и един господин, чиято салфетка все още беше затъкната в ризата, стояха наоколо и изглеждаха леко объркани. Скоро след това дъждът заплющя с такава сила, че за миг гостите спряха да се хранят, за да погледнат през прозорците.

Моята маса е откъм площада, така че наблюдавах как дъждът се излива върху плочника, форда и още една-две коли, паркирани отпред. Сега понамаля, ала все още е достатъчно проливен, за да убие желанието ми за разходки из селото. Разбира се, хрумна ми и мисълта да отида при мис Кентън, но в писмото си я бях уведомил, че ще пристигна в три часа, и сметнах, че не е разумно да я изненадвам с по-ранното си появяване. При това положение, ако дъждът не престанеше скоро, се очертаваше съвсем реална възможност да продължа да пия чай тук, докато стане време за тръгване. Бях разбрал от младата жена, която ми сервира обяда, че настоящият адрес на мис Кентън се намира на около петнайсет минути път, което означаваше, че трябва да изчакам поне още четирийсет минути.

Между другото държа да заявя, че не съм толкова глупав, та да не се подготвя и за разочарование, след като така и не получих отговор от мис Кентън, с който потвърждава, че ще се радва на една бъдеща среща. И все пак, понеже достатъчно добре я познавам, съм склонен да мисля, че липсата на писмо означава съгласие; сигурен съм, че ако срещата ни й създаваше и най-малкото неудобство, тя не би се колебала да ме уведоми. Освен това й бях писал, че съм си резервирал стая в този хотел и ако се наложи някаква промяна, винаги може да ми остави съобщение на рецепцията. Отсъствието и на такова съобщение ми дава основание да предполагам, че всичко е наред.

Изливащият се в момента порой в известен смисъл е изненада, тъй като денят започна с прекрасно слънчево утро, късмет, който ме спохожда всеки ден, откакто съм напуснал Дарлингтън Хол. Освен това закусих чудесно с пресни яйца и препечени филии, с които обилно ме нагости мисис Тейлър, а и доктор Карлайл дойде в седем и половина, както ми беше обещал, така че успях да се сбогувам с домакините — които отново отказаха да чуят за каквото и да било заплащане, — преди някой да е подхванал поредния неудобен разговор.

— Намерих ви туба с бензин — съобщи доктор Карлайл, докато ми отваряше да се кача в неговия роувър. Благодарих му за досетливостта, ала когато споменах за пари, той също бе категоричен.

— Глупости, приятелю. Та това е минимално количество, което открих в ъгъла на гаража си. Но е напълно достатъчно да стигнете до Кросби Гейт, където бихте могли да си напълните резервоара догоре.

На дневна светлина установих, че центърът на Москомб представлява няколко магазинчета, подредени около църквата, чийто връх бях зърнал от хълма предната вечер. Така и не можах да видя нещо повече от селото, защото доктор Карлайл бързо сви в отклонението към някакъв стопански двор.

— Малко ще посъкратим пътя — поясни той, докато минавахме покрай хамбари и селскостопански машини. Наоколо не се забелязваше жива душа. По едно време пред нас се изпречи затворена врата. Докторът рече:

— Съжалявам, приятелю, но бихте ли се нагърбили с тази чест?

Слязох, приближих се до вратата и в този миг от близкия хамбар се разнесе ожесточен кучешки лай. Да си призная, с огромно облекчение се върнах отново на предната седалка на роувъра.

Разменихме си няколко любезности, изкачвайки тесен път между високи дървета. Той ме разпита добре ли съм спал у Тейлърови и други общи неща. После каза съвършено неочаквано:

— Знаете ли, надявам се да не прозвучи много грубо, но вие не сте ли някакъв високопоставен прислужник?

Повярвайте, при тези думи изпитах огромно чувство на облекчение.

— Да, сър. Всъщност аз съм икономът на Дарлингтън Хол, близо до Оксфорд.

— Помислих си го. Всички тези приказки за срещите с Уинстън Чърчил и така нататък. Снощи си рекох, този или се скъсва да лъже, или… и тогава ми хрумна, че има едно просто обяснение.

Доктор Карлайл ме погледна с усмивка, като продължаваше да управлява колата по стръмния криволичещ път. Казах му:

— Нямах намерение да заблуждавам когото и да било, сър. Обаче…

— О, не е необходимо да ми обяснявате, друже. Съвсем ясно ми е как е станало. Вие сте доста внушителен екземпляр и местните хора са ви взели най-малкото за граф или херцог. — Докторът искрено се разсмя. — Сигурно е много приятно от време на време да те възприемат като лорд.

Попътувахме малко в мълчание, после доктор Карлайл се обърна към мен:

— Е, надявам се, че краткият престой сред нас ви е бил приятен.

— Изключително приятен, сър, благодаря.

— А как ви се сториха жителите на Москомб? Не са лоши хора, нали?

— Невероятно мили, сър. Мистър и мисис Тейлър бяха толкова любезни.

— Ще ми се да не ми викате „сър“ през цялото време, мистър Стивънс. Не, хората тук никак не са лоши. Що се отнася до мен, с радост бих прекарал остатъка от живота си сред тях.

Сякаш долових странна нотка в гласа му. Освен това и някак упорито продължаваше да ме разпитва.

— Значи ги намирате за приятни, а?

— Наистина, докторе, много симпатични.

— Та за какво си говорихте снощи? Предполагам, не са ви отегчили до смърт с всички селски клюки.

— Нищо подобно, докторе. Между другото разговорът беше изключително сериозен и бяха изказани някои интересни мнения.

— О, имате предвид Хари Смит — засмя се докторът. — Не му обръщайте внимание. Забавен е да го слушаш известно време, но в действителност е страшно объркан. В един момент ще решиш, че е комунист, после изведнъж ще изтърси нещо, достойно за най-заклетия консерватор. Истината е, че е доста объркан.

— А, това е интересно да се знае.

— Та на каква тема беше снощната лекция? Империята? Здравеопазването?

— Мистър Смит се придържаше към по-общи теми.

— О? Като например?

Изкашлях се.

— Той изрази някои свои виждания за достойнството.

— Гледай ти. Звучи прекалено философски за Хари Смит. Как, по дяволите, му хрумна точно това?

— Според мен мистър Смит изтъкваше значимостта на предизборната си работа в селото.

— Аха!

— Убеждаваше ме, че жителите на Москомб имали категорично собствено мнение по сериозните въпроси засягащи нацията.

— А, да, напълно в стила на Хари Смит. Както сигурно сте се досетили, всичко това, разбира се, са глупости. Хари постоянно обикаля и се опитва да обработва хората по най-различни проблеми, истината обаче е, че те предпочитат да бъдат оставени на мира.

Помълчахме малко, после аз се осмелих да попитам:

— Извинете, сър, в такъв случай мога ли да смятам, че мистър Смит се възприема като комична фигура от останалите?

— Хм, това е доста силно казано. Хората тук действително притежават някакво политическо съзнание. Чувстват, че са длъжни активно да реагират за разни неуредици, точно както Хари ги подтиква. Но в действителност не се отличават по нищо от хората където и да било. Искат спокоен живот. Хари има много идеи как да се промени това и онова, ала никой в селото не ще безредици, дори това да е в тяхна полза. Хората искат да бъдат оставени на мира да изживеят живота си. Не желаят да ги безпокоят с този или онзи проблем.

Бях изненадан от отвращението, прозвучало в тона на доктора. Той обаче бързо се осъзна, засмя се и смени темата:

— От вашата страна има чудесен изглед към селото.

И наистина под нас се беше открила панорама към селото. Сутрешното слънце го правеше да изглежда по-бляскаво, но иначе видът му не се различаваше съществено от онзи, който бях съзрял във вечерния здрач. Затова предположих, че не сме далече от мястото, където бях оставил форда.

— Мистър Смит очевидно смята — казах, — че достойнството се крепи върху такива неща. Да си изработваш собствено мнение и подобни.

— А, да, достойнството. Бях забравил. Значи Хари се е мъчил да дава философски дефиниции. Божичко! Сигурно е наговорил куп глупости.

— Изводите му не бяха такива, че непременно да се съглася с тях, сър.

Доктор Карлайл кимна, имаше вид на човек, потънал в собствените си мисли.

— Мистър Стивънс — по едно време се обади той, — когато за пръв път дойдох тук, аз бях заклет социалист. Вярвах, че всички трябва да бъдат равни и така нататък. Беше в четирийсет и девета. Социализмът трябваше да позволи на хората да живеят с достойнство. В това вярвах, като дойдох тук. Съжалявам, не е нужно да слушате всички тези щуротии. — Погледна ме весело. — Ами вие, друже?

— Извинете, сър?

— Вие какво мислите за достойнството?

Не мога да не призная, че този директен въпрос определено ме свари неподготвен.

— Не е лесно да се обясни с няколко думи, сър — рекох.

— Но подозирам, че се свежда до това да не се събличаш гол пред хората.

— Извинявайте. Кое се свежда?

— Достойнството, сър.

— Аха. — Докторът кимна, изглеждаше леко объркан. После каза: — Този път трябва вече да ви е познат. Може би на дневна светлина е по-различен. А, онова там ли е колата? Мили боже, каква красота!

Доктор Карлайл спря точно зад форда, слезе и възкликна отново: „Мили боже, каква красота!“ В следващия момент вече беше извадил фуния и тубата с бензина и най-любезно ми помагаше да го изсипем в резервоара. Всичките ми опасения за някаква по-сериозна повреда се стопиха в мига, в който завъртях ключа и двигателят бодро замърка. След това благодарих на доктор Карлайл и двамата се сбогувахме, макар че повече от миля трябваше да следвам роувъра му по стръмния хълм, докато най-сетне пътищата ни се разделиха.

Някъде около девет часа пресякох границата с Корнуол. Това беше цели три часа, преди да се излее дъждът, и облаците все още бяха сребристобели. Между другото много от гледките, които видях тази сутрин, бяха сред най-забележителното от всичко срещано дотук. За съжаление не можех да им отделям полагащото им се внимание, защото, ще го заявя направо, бях изцяло погълнат от мисълта, че — ако изключим някое непредвидено усложнение — отново щях да видя мис Кентън още преди денят да е превалил. Така че, докато шофирах сред обширни открити поля, без в продължение на мили да срещна човек или превозно средство, или пък преминавах през прелестни селца, често не по-големи от няколко скупчени каменни къщурки, пак се улових, че потъвам в спомените от миналото. Ето и сега, както си седя тук в Литъл Комптън, в трапезарията на този приятен хотел, и имам малко свободно време на разположение, аз гледам как дъждът плющи по плочника на селския площад, но не мога да отклоня мислите си в друга посока.

Един определен спомен ме занимава цяла сутрин, или по-скоро само отделен фрагмент от него, един момент, който по някаква причина е съвсем жив в паметта ми дори след толкова години. Виждам се как стоя сам в задния коридор пред затворената врата на стаята на мис Кентън. Не бях точно с лице към нея, а леко извърнат и потънал в нерешителност дали да почукам, или не, защото в този миг бях поразен от мисълта, че зад същата тази врата, само на няколко метра от мен, мис Кентън плаче. Както казах, мигът е останал дълбоко врязан в паметта ми, както и споменът за особеното чувство, което усетих, че се заражда в мен, докато плахо пристъпвах пред стаята й. За съжаление изобщо не съм сигурен каква беше причината, която ме бе накарала да стоя така в задния коридор. Струва ми се, че по-рано, в опитите си да избистря този спомен, може би съм споменал, че това се е случило в първите минути след като мис Кентън прочете съобщението за смъртта на леля си; искам да кажа, случаят, когато я бях оставил насаме със скръбта й и чак после в коридора осъзнах, че не съм й поднесъл съболезнованията си. Сега обаче, след много размисъл, стигам до извода, че съм се пообъркал; че събитието, за което говоря, стана през една вечер, най-малкото няколко месеца след смъртта на лелята на мис Кентън — всъщност беше същата вечер, когато младият мистър Кардинал съвсем неочаквано се появи в Дарлингтън Хол.

Бащата на мистър Кардинал, сър Дейвид Кардинал, беше стар и много близък приятел и колега на лорд Дарлингтън, но три или четири години преди случая, за който ще разкажа, трагично бе загинал при езда. Междувременно младият мистър Кардинал беше започнал да си извоюва име на журналист, чиято сила бе в остроумните коментари на международните събития. Явно творбите му рядко бяха по вкуса на лорд Дарлингтън и аз си спомням колко пъти негова светлост е вдигал очи от вестника и казвал нещо от рода на: „Младият Реджи отново е надраскал куп глупости. Добре че баща му не е жив да ги прочете.“ Но коментарите на мистър Кардинал съвсем не му пречеха често да гостува в Дарлингтън Хол; и действително господарят ми никога не забравяше, че младежът е негов кръщелник, и винаги го приемаше като роднина. В същото време мистър Кардинал нямаше навика да се появява на вечеря, без предварително да е уведомил, затова бях малко изненадан, когато онази вечер отворих вратата и го заварих да стои отпред, прегърнал куфарчето си с две ръце.

— О, здравей, Стивънс, как си? — каза той. — Тази вечер нещата ми се пообъркаха, та си помислих дали лорд Дарлингтън няма да ме приюти за през нощта.

— Приятно ми е, че ви виждам отново, сър. Ще съобщя на негова светлост, че сте тук.

— Намерението ми беше да пренощувам у мистър Роулънд, ала очевидно е станало недоразумение, защото те са заминали някъде. Надявам се, че моментът не е неудобен за посещения. Искам да кажа, няма нищо специално тази вечер, нали?

— Мисля, че негова светлост очаква някакви господа след вечеря, сър.

— А, това вече е лош късмет. Несъмнено съм избрал неподходяща вечер. Май ще е най-добре да не надигам много глава. И без това имам да довършвам някои работи. — Мистър Кардинал посочи куфарчето си.

— Ще кажа на негова светлост, че сте тук, сър. Дошли сте тъкмо навреме, за да вечеряте заедно.

— Страхотно, точно на това се надявах. Само че надали мисис Мортимър ще бъде особено щастлива от присъствието ми.

Оставих младежа в гостната и отидох в кабинета, където заварих господаря си вглъбен в някакви книжа. След като го уведомих за мистър Кардинал, на лицето му се изписа гримаса на раздразнение. После се облегна назад в стола си, сякаш се опитваше да разреши нещо.

— Съобщи на мистър Кардинал, че скоро ще сляза — най-сетне изрече той. — Известно време може да се забавлява и сам.

Когато отново се върнах в гостната, видях младия човек неспокойно да крачи из стаята и да изучава предмети, които би трябвало отдавна да са му познати. Предадох му съобщението на лорд Дарлингтън и го попитах какво да му донеса за пиене.

— О, засега само чай, Стивънс. Кого очаква негова светлост?

— Съжалявам, сър, но се боя, че не мога да ви помогна.

— Никаква идея ли нямаш?

— Съжалявам, сър.

— Хм, интересно. Е, както и да е. По-добре да се сниша тази вечер.

Спомням си, че малко след разговора ни слязох до стаята на мис Кентън. Тя седеше край масата, макар че пред нея нямаше нищо и ръцете й бяха празни. Всъщност в позата й имаше нещо, което подсказваше, че е седяла така доста време.

— Мистър Кардинал е тук, мис Кентън — казах. — Тази вечер ще се нуждае от обичайната си стая.

— Много добре, мистър Стивънс. Ще се погрижа за това, преди да изляза.

— А! Ще излизате ли, мис Кентън?

— Така смятам, мистър Стивънс.

Може би видът ми е бил леко изненадан, защото тя продължи:

— Сигурно си спомняте, мистър Стивънс, че обсъждахме този въпрос преди две седмици.

— Да, разбира се, мис Кентън. Извинете, просто за момент бях забравил.

— Нещо не е наред ли, мистър Стивънс?

— Напротив, мис Кентън. Очакваме гости, но вашето присъствие едва ли ще ни е необходимо.

— Мисля, че още преди две седмици се бяхме споразумели да изляза тази вечер, мистър Стивънс.

— Да, мис Кентън. Наистина моля да ме извините.

Тръгнах си, ала бях спрян до вратата от думите й.

— Мистър Стивънс, държа да ви кажа нещо.

— Да, мис Кентън?

— Отнася се за моя познат. С когото ми предстои да се срещна.

— Да, мис Кентън.

— Помоли ме да се омъжа за него. Смятам, че имате право да го знаете.

— Действително, мис Кентън. Това е много интересно.

— Все още обмислям въпроса.

— Разбира се.

За миг тя погледна надолу към ръцете си, но почти веднага отново вдигна очи към мен.

— Моят познат трябва да започне нова работа на Западното крайбрежие от следващия месец.

— Да, разбирам.

— Та, пак повтарям, мистър Стивънс, аз все още обмислям въпроса. Обаче реших, че съм задължена да ви информирам за положението.

— Много съм ви благодарен, мис Кентън. Искрено се надявам, че ще прекарате приятно тази вечер. А сега моля да ме извините.

Може би двайсетина минути по-късно срещнах мис Кентън, този път, докато се занимавах с подготовката на вечерята. Всъщност аз се изкачвах по черното стълбище, понесъл препълнена табла за сервиране, когато чух яростен шум от стъпки по дъсчения под зад себе си. Обърнах се и видях мис Кентън, която гневно ме гледаше от долната площадка.

— Мистър Стивънс, да разбирам ли, че желаете да остана на работа тази вечер?

— Съвсем не, мис Кентън. Както отбелязахте, вие наистина ме бяхте уведомили преди известно време.

— Но явно излизането ми никак не ви е приятно.

— Напротив, мис Кентън.

— Нима си въобразявате, че като вдигате такава патърдия в кухнята и трополите напред-назад пред стаята ми, ще ме накарате да променя решението си?

— Мис Кентън, незначителното напрежение в кухнята се създаде единствено поради пристигането на мистър Кардинал в последния момент. Няма никаква причина, която да попречи на излизането ви.

— Възнамерявам да изляза със или без вашата благословия, мистър Стивънс, и държа да го заявя най-категорично. Предупредила съм ви преди няколко седмици.

— Разбира се, мис Кентън. И още веднъж ви пожелавам много приятна вечер.

По време на вечерята между двамата господа се възцари странна атмосфера. На моменти те дълго се хранеха в мълчание, като негова светлост изглеждаше някъде далеч. В един миг мистър Кардинал попита:

— Нещо специално ли има тази вечер, сър?

— А?

— Гостите ви… Специални ли са?

— Опасявам се, че не мога да ти кажа, момчето ми. Строго секретно.

— О, боже! Предполагам, това означава, че аз не бива да участвам.

— Да участваш в какво, момчето ми?

— В онова, което ще се състои тази вечер.

— О, въобще няма да ти е интересно. Във всеки случай всичко е във висока степен секретно. Не мога да допусна човек като теб да се мотае наоколо. О не, изобщо няма да стане.

— О, боже! Това наистина звучи много специално.

Мистър Кардинал гледаше негова светлост умолително, но той просто продължи да се храни, без да отрони нито дума повече.

После двамата се оттеглиха в пушалнята на портвайн и пури. Докато разтребвах трапезарията и подготвях гостната за вечерните посетители, многократно ми се налагаше да минавам покрай вратата на пушалнята. При това положение нямаше начин да не забележа как, за разлика от спокойната атмосфера по време на вечерята, сега разговорът между тях бе станал доста напрегнат. Четвърт час по-късно вече оттам долитаха гневни гласове. Разбира се, не съм се спирал да ги слушам, ала не можех да не чуя виковете на негова светлост: „Но това не е твоя работа, момчето ми! Това не е твоя работа!“

Бях в трапезарията, когато най-сетне господата излязоха. Изглеждаха поуспокоени и единствените думи, които долових, докато прекосяваха преддверието, бяха на лорд Дарлингтън: „Помни, момчето ми, че ти се доверявам.“ На което мистър Кардинал раздразнено промърмори: „Да, да, имате честната ми дума.“ После стъпките им се разделиха. Негова светлост тръгна към кабинета, а младежът — към библиотеката.

Точно в осем и половина откъм двора се чу шум на пристигащи автомобили. Отворих вратата на един шофьор и през рамото му успях да забележа полицаите, които се разпръснаха из целия двор. В следващия момент вече въвеждах двама видни господа, които негова светлост лично посрещна в преддверието и бързо насочи към гостната. Десетина минути по-късно отвън спря още една кола и аз отворих вратата на хер Рибентроп, немския посланик, който бе станал обичаен гост в Дарлингтън Хол. Господарят ми излезе да го посрещне и двамата си размениха съучастнически погледи, преди да потънат в гостната. След броени минути ме повикаха да внеса напитките. Четиримата обсъждаха качествата на различните видове наденички и поне на повърхността атмосферата изглеждаше съвсем дружелюбна.

После заех позиция в преддверието — близо до централната арка на входа, където обикновено стоях, докато траеха подобни важни срещи — и не се наложи да я напусна цели два часа, след което чух звънеца откъм черния вход. Когато отворих, видях един полицай, който съпровождаше мис Кентън и ме помоли да установя самоличността й.

— Просто мерки за сигурност, мис, не сме искали да ви обидим — промърмори полицаят и се изгуби в нощта.

Заключвайки вратата, забелязах, че мис Кентън ме изчаква, и казах:

— Надявам се, че сте прекарали приятно вечерта, мис Кентън.

Тя не отговори, затова, докато прекосявахме тъмната кухня, аз отново се обадих:

— Надявам се, че сте прекарали приятно вечерта, мис Кентън.

— Да, благодаря ви, мистър Стивънс.

— Радвам се да го чуя.

Усетих как зад мен стъпките й изведнъж спряха и тя рече:

— Изобщо ли не ви интересува какво се случи между мен и моя познат тази вечер, мистър Стивънс?

— Не искам да бъда груб, мис Кентън, но действително на мига трябва да се върна горе. Истината е, че в момента в къщата стават събития с глобално значение.

— А кога не стават, мистър Стивънс? Много добре, щом се налага да бързате, само ще ви уведомя, че приех предложението на моя познат.

— Не ви разбрах, мис Кентън?

— Предложението му за женитба.

— А, така ли, мис Кентън? Тогава ще позволите ли да ви изкажа моите поздравления?

— Благодаря, мистър Стивънс. Естествено, с радост ще отработя дните, които ми остават. И все пак, ако успеете да ме освободите по-рано, ще ви бъдем признателни. Моят познат започва новата си работа на Западното крайбрежие след две седмици.

— Ще направя всичко, за да мога във възможно най-кратко време да ви осигуря заместничка, мис Кентън. А сега, ако ме извините, трябва да се връщам горе.

Отново тръгнах, ала още не бях стигнал до вратата към коридора, и мис Кентън ме повика:

— Мистър Стивънс…

Обърнах се. Тя не се беше помествала, затова й се налагаше леко да повиши глас, докато ми говори, и той звучеше някак странно в огромната тъмна и празна кухня.

— Трябва ли да приема — попита, — че след като толкова години съм служила на тази къща, единствените думи, които имате да ми кажете при съобщението за вероятното ми заминаване, са току-що изречените?

— Мис Кентън, поднесох ви най-сърдечните си поздравления. Но отново ви повтарям. Горе се случват събития с глобално значение и аз съм длъжен да се върна на поста си.

— Знаете ли, мистър Стивънс, че вие от самото начало сте били изключително важна фигура за мен и моя познат?

— Така ли, мис Кентън?

— Да, мистър Стивънс. Често се забавляваме, като си разказваме анекдоти за вас. Моят познат например винаги ме кара да му показвам как си щипкате ноздрите, когато си ръсите пипер върху храната. Това му се вижда много смешно.

— Естествено.

— Особено обича да слуша как агитирате персонала. Трябва да ви призная, че доста сполучливо ви имитирам. Казвам само няколко изречения и се заливаме от смях.

— Сигурно, мис Кентън. А сега ви моля да ме извините.

Слязох в преддверието и заех обичайното си място. Не бяха минали и пет минути обаче и мистър Кардинал се появи на прага на библиотеката и ми махна да се приближа.

— Не исках да те безпокоя, Стивънс — прошепна той, — но би ли си направил труда да ми донесеш още малко коняк. Изглежда, че бутилката, която ми бе донесъл, се е свършила.

— С удоволствие ще сторя каквото пожелаете, сър. Само че си мисля дали е разумно да продължавате, след като имате да довършвате статията си.

— Статията ще бъде довършена, Стивънс. Бъди така добър и ми донеси още малко коняк.

— Разбира се, сър.

Когато се върнах в библиотеката, мистър Кардинал обикаляше покрай лавиците и се взираше в книгите. Върху едно от бюрата небрежно бяха разпилени купчина листа. Като се приближих, мистър Кардинал издаде звук на задоволство и се отпусна в коженото кресло. Отидох до него, сипах му малко коняк и му го подадох.

— Знаеш ли, Стивънс — подхвана той, — от известно време ние с теб сме приятели, не е ли така?

— Наистина, сър.

— Винаги когато идвам тук, с нетърпение очаквам да си побъбрим.

— Да, сър.

— Няма ли да пийнеш с мен за компания?

— Много мило от ваша страна, сър, но не, няма, благодаря.

— Слушай, Стивънс, добре ли се чувстваш?

— Отлично, благодаря ви, сър — отвърнах и бързо се засмях.

— Да не би нещо да си неразположен?

— Може би съм малко уморен, но иначе се чувствам прекрасно, благодаря, сър.

— Ами тогава не е зле да седнеш. Както и да е. Казах, че от известно време сме приятели. Затова трябва да съм честен с теб. Както несъмнено си се досетил, аз изобщо не се озовах случайно тук тази вечер. Получих тайна информация, разбираш ли. За това, което става в къщата. В онази стая отсреща, в същата тази минута.

— Да, сър.

— Наистина ми се иска да поседнеш, Стивънс. Ще ми се да си поговорим като приятели, а ти стърчиш там с тази проклета табла и имаш вид на човек, който всеки миг ще си тръгне.

— Съжалявам, сър.

Оставих таблата и седнах — в почтителна поза — на креслото, което мистър Кардинал ми посочи.

— Така е по-добре — кимна той. — Сега, Стивънс, предполагам, че премиерът не е отсреща в тази стая, нали?

— Премиерът ли, сър?

— О, добре, не си длъжен да ми отговаряш. Разбирам, че си в деликатно положение. — Мистър Кардинал въздъхна и уморено погледна към листата върху бюрото. После рече:

— Едва ли има нужда да те убеждавам, нали, Стивънс, какви чувства изпитвам към негова светлост. Искам да кажа, че той ми е като баща. Надали е необходимо да ти го съобщавам.

— Не, сър.

— Аз много го обичам.

— Да, сър.

— А и ти го обичаш. Нали, Стивънс?

— Действително е така, сър.

— Добре. Значи и двамата знаем какви са позициите ни. Но да погледнем фактите в очите. Негова светлост е нагазил в дълбоки води. Наблюдавам го как все повече и повече се отдалечава от брега и да ти призная, много съм притеснен. Вече не е по силите му да се върне, разбираш ли, Стивънс?

— Наистина ли, сър?

— Стивънс, наясно ли си какво се случва точно в този момент, докато ние си седим тук и разговаряме? Какво се случва само на няколко метра от нас? Там, в онази стая — и не е нужно да го потвърждаваш — са събрани английският министър-председател, английският външен министър и немският посланик. Негова светлост е направил чудеса, за да организира срещата, и е убеден — искрено е убеден, — че върши нещо почтено и добро. Знаеш ли защо той е събрал тези господа? Знаеш ли, Стивънс, какво става тук?

— Опасявам се, че не, сър.

— Опасяваш се, че не. Кажи ми, Стивънс, въобще ли не те интересува? Не ти ли е любопитно? Боже господи, човече, в тази къща се случва нещо съдбоносно. Изобщо ли не ти е любопитно?

— Не е моя работа да любопитствам за такива неща, сър.

— Но ти обичаш негова светлост. Обичаш го силно, току-що ми го призна. Ако това наистина е така, не трябва ли да си разтревожен? Най-малкото любопитен? Английският министър-председател и немският посланик са събрани от твоя господар на тайни среднощни разговори, а ти дори не проявяваш любопитство?

— Не бих казал, че не съм любопитен, сър, не е моя работа обаче да проявявам любопитство за такива неща.

— Не е твоя работа? А, предполагам, че на това му викаш лоялност. Така ли е? Мислиш ли, че това означава да си лоялен? Към негова светлост? Или към Короната, за да сме точни?

— Съжалявам, сър, не мога да разбера какво предлагате.

Мистър Кардинал въздъхна отново и поклати глава.

— Нищо не предлагам, Стивънс. Съвсем откровено, аз също не знам какво трябва да се направи. Но поне би могъл да проявиш любопитство.

Той замълча за момент, вперил празен поглед в килима някъде около краката ми.

— Сигурен ли си, че няма да пийнеш с мен, Стивънс? — обади се по едно време.

— Да, благодаря ви, сър.

— Ще ти кажа следното, Стивънс. Лорд Дарлингтън го мамят. Правил съм редица проучвания, познавам ситуацията в Германия не по-зле от всеки друг в тази страна и категорично ти заявявам, че негова светлост е обект на измама.

Не отговорих и мистър Кардинал отново се взря в килима. След малко продължи:

— Негова светлост е една много, много блага душица. Но истината е, че е лапнал по-голям залък, отколкото може да преглътне. С него си играят. Нацистите го манипулират като пионка. Забелязал ли си го, Стивънс? Забелязал ли си, че точно това се случва поне от три-четири години насам?

— Съжалявам, сър, пропуснал съм да забележа подобно явление.

— Никога, нито за миг ли не си се усъмнявал? Не ти ли е минавала през ума и най-мъничката сянка на съмнение, че хер Хитлер, чрез нашия скъп приятел хер Рибентроп, манипулира негова светлост като пионка със същата лекота, с която манипулира всяка от своите пионки в Берлин?

— Съжалявам, сър, но се боя, че не съм забелязал подобно явление.

— Предполагам, че не си, Стивънс, защото не си любопитен. Ти просто пропускаш всичко това пред очите си и дори не помисляш да видиш истинската му същност.

Мистър Кардинал се понамести в креслото си и за миг сякаш се загледа в недовършената си работа върху бюрото. После каза:

— Негова светлост е джентълмен. И точно това е в основата на всичко. Той е джентълмен, който е воювал с германците, и инстинктът му подсказва, че трябва да предложи великодушие и благородство на победения неприятел. Такъв е инстинктът му. Защото е джентълмен, истински стар английски джентълмен. Трябва да си го забелязал, Стивънс. Как е възможно да ти убегне? Начинът, по който го използват, манипулират и превръщат нещо благородно и прекрасно в друго, което могат да впрегнат за собствените си нечисти замисли? Трябва да си го видял, Стивънс.

Мистър Кардинал отново се вторачи в пода. Мълча известно време и пак заговори:

— Помня, веднъж преди години, когато бях тук, имаше и един американец. Провеждахме голяма конференция, баща ми участваше в организирането й. Та този американец, макар че беше по-пиян, отколкото съм аз сега, се изправи пред всички по време на официалния банкет, посочи негова светлост и го нарече аматьор. Нарече го несръчен аматьор и заяви, че външната политика не е лъжица за неговата уста. Е, трябва да ти кажа, Стивънс, че беше съвършено прав. Това е житейски факт. Днешният свят е твърде непочтено място за чисти и благородни инстинкти. Ти си го видял с очите си, нали, Стивънс? Начина, по който манипулират нещо чисто и благородно. Нали си го видял с очите си?

— Съжалявам, сър, но не мога да кажа такова нещо.

— Не можеш да кажеш такова нещо. Е, за тебе не знам, аз обаче смятам да действам. Ако татко беше жив, щеше да предприеме нещо, за да ги спре.

За момент мистър Кардинал — навярно поради събудилите се спомени за баща му — изглеждаше изключително тъжен.

— Доволен ли си, Стивънс — рече най-после, — да гледаш как господарят ти се плъзга към пропастта?

— Съжалявам, сър, не разбирам много добре, за какво точно говорите?

— Ти не разбираш, Стивънс. Хубаво, ние с теб сме приятели, затова ще ти го кажа направо. От няколко години негова светлост може би е единствената и най-полезна пионка, която хер Хитлер използва за пропагандните си трикове в тази страна. И още по-добре, защото той е честен и почтен и не съзнава истинската същност на онова, което върши. През последните три години лорд Дарлингтън бе главната причина да се установят връзки между Берлин и повече от шейсет най-влиятелни наши граждани. Усещаш ли как фантастично им се подреждат нещата? Хер Рибентроп успя на практика изцяло да заобиколи британското Външно министерство. И като че ли нещастното им рали и ужасните им олимпийски игри не бяха достатъчни. Знаеш ли с какво са накарали негова светлост да се заеме сега? Изобщо имаш ли някаква представа какво се обсъжда в момента?

— Опасявам се, че не, сър.

— Лорд Дарлингтън се опитва да убеди министър-председателя да приеме поканата и да посети хер Хитлер. Той искрено вярва, че премиерът е жертва на ужасно недоразумение за настоящия режим в Германия.

— Не разбирам какво може да се възрази, сър. Негова светлост неизменно се стреми да помага за по-добрите отношения между народите.

— И това не е всичко, Стивънс. В този момент, освен ако страшно много не греша, точно в този момент негова светлост лансира идеята лично Негово Величество да посети хер Хитлер. Едва ли е тайна, че нашият нов крал винаги е бил привърженик на нацистите. Е, очевидно сега той изключително държи да приеме поканата на хер Хитлер. И тъкмо в момента, Стивънс, негова светлост прави всичко, на което е способен, за да анулира възраженията на Външно министерство за тази отвратителна идея.

— Съжалявам, сър, но не виждам господарят ми да прави нещо друго освен най-възвишеното и най-благородното. В крайна сметка влага всичките си сили, за да има мир в Европа.

— Кажи ми, Стивънс, не допускаш ли макар и най-минималната възможност аз да съм правият? Най-малкото това, което говоря, не поражда ли у теб някакво любопитство?

— Съжалявам, сър, налага се да ви заявя, че изпитвам пълно доверие в правилната преценка на негова светлост.

— Никой, който правилно преценява събитията, не може да продължи да вярва на думите на хер Хитлер след въвеждането на германската армия в демилитаризираната Рейнска област, Стивънс. Лорд Дарлингтън е изгубил всякаква почва под краката си. Божичко, сега май наистина те обидих.

— Нищо подобно, сър — отвърнах и се изправих, защото бях чул звънеца от гостната. — Вероятно господата имат нужда от услугите ми. Моля да ме извините.

Въздухът в гостната бе натежал от тютюнев дим. Видните личности пушеха пурите си с тържествени изражения на лицата и без да проронват нито дума, докато негова светлост ме инструктира да донеса от избата една много специална бутилка портвайн.

По това време на нощта просто не е възможно стъпките ми да не са отеквали из пустия заден коридор и очевидно този шум е събудил мис Кентън. Защото вратата на стаята й се отвори и тя се появи на прага, осветена от лампата отвътре.

— Изненадан съм, че ви намирам тук, мис Кентън — отбелязах, като наближих.

— Мистър Стивънс, тази вечер се държах твърде глупаво.

— Извинете, мис Кентън, нямам време за разговори.

— Мистър Стивънс, не бива да взимате присърце нищо от онова, което казах по-рано. Просто се държах като глупачка.

— Нищо не съм взел присърце, мис Кентън. Всъщност дори не се сещам за какво говорите. Горе стават съдбоносни събития, така че ми е абсолютно невъзможно да остана тук, за да си разменяме любезности. Бих ви предложил да си легнете.

След тези думи избързах напред и чак когато стигнах в кухнята, отново възцарилата се тъмнина в коридора ми подсказа, че мис Кентън е затворила вратата на стаята си.

Сравнително лесно открих въпросната бутилка в избата и я приготвих за сервиране. Само минути след кратката ми среща с мис Кентън аз отново вървях по тъмния коридор, като този път носех и табла. Щом наближих вратата на стаята й, от светлината, която се процеждаше под прага, разбрах, че все още не си е легнала. И точно това е моментът, вече съм сигурен, който така упорито се е загнездил в паметта ми. Моментът, в който се спрях, държах таблата в ръце и все по-силно ме завладяваше усещането, че само на няколко метра от мен, от другата страна на вратата, мис Кентън плаче. Доколкото си спомням, нямах конкретни доказателства — не бях чул никакво хлипане — и въпреки всичко бях абсолютно убеден, че ако почуках и влезех, щях да я заваря обляна в сълзи. Не знам колко време съм стоял така; тогава ми се стори твърде дълго, но подозирам, че не е било повече от няколко секунди. Защото, разбира се, трябваше бързо да се кача горе, за да сервирам на едни от най-изтъкнатите представители на нацията, и не мога да допусна, че съм се бавил излишно.

Когато се върнах в гостната, забелязах, че господата все още изглеждат много сериозни. Като изключим това обаче, почти нямах възможност да добия впечатление за атмосферата, понеже щом влязох, негова светлост веднага пое таблата от ръцете ми с думите: „Благодаря, Стивънс, аз ще се погрижа. Това е всичко.“

Отново пресякох преддверието и заех обичайното си място под арката, ала в следващия час, докато посетителите най-после си тръгнаха, не се случи нищо, което да ме накара да напусна поста си. Въпреки това този промеждутък се е запазил завинаги в паметта ми. Отначало настроението ми беше — не се срамувам да си го призная — доста потиснато. Постепенно обаче нещо странно започна да се случва; искам да кажа, че в гърдите ми се зароди дълбоко победоносно чувство. Не си спомням доколко съм анализирал това чувство тогава, но днес, погледнато от дистанцията на времето, никак не ми е трудно да си го обясня. Ами в крайна сметка току-що бях преминал през изключително тежко изпитание и бях успял да запазя „достойнството, отговарящо на положението ми“, и то по такъв начин, че дори и собственият ми баща би се гордял с мен. А там насреща, зад вратите, в които бях вперил поглед, в стаята, където преди малко бях изпълнявал задълженията си, най-влиятелните мъже на Европа обсъждаха съдбата на целия континент. Кой би се усъмнил тогава, че съм достигнал близостта до центъра на нещата, за която всеки иконом само би могъл да си мечтае? Затова, предполагам, че докато стоях и разсъждавах върху събитията от вечерта — които се бяха случили и които тепърва щяха да се разиграят, — аз ги възприемах като резюме на всичко, което до момента бях постигнал в живота си. Просто не виждам друго обяснение за победоносното чувство, обзело ме в тази нощ.

Ден шести — вечерта

Уеймът

От много години се каня да дойда в това градче край морето. Слушал съм различни хора да разказват колко приятно са прекарали ваканциите си тук, а и мисис Саймънс в „Чудото на Англия“ го нарича „град, в който посетителят може да се забавлява дни наред, без да му омръзне“. Тя дори специално споменава кея, по който се разхождам вече половин час, и горещо препоръчва да бъде видян вечер, когато е осветен от многобройни разноцветни крушки. Само преди миг научих от един служител, че светлините ще бъдат запалени „съвсем скоро“, и затова реших да седна на тази пейка и да изчакам събитието. Оттук мога чудесно да наблюдавам как слънцето залязва над морето и макар че все още има достатъчно дневна светлина — денят беше великолепен, — по брега започват да се появяват светлинки. Междувременно кеят е все така многолюден. Зад мен постоянното трополене на безброй човешки стъпки върху дъските не спира нито за секунда.

Пристигнах в града вчера следобед и реших да остана още една нощ, за да разполагам с цял ден за почивка. И трябва да призная, изпитах истинско облекчение, че няма да шофирам. Наистина да пътуваш с кола също е приятно, но след известно време омръзва. Във всеки случай спокойно мога да си позволя да остана и днес, защото ако утре сутринта тръгна рано, ще стигна в Дарлингтън Хол за следобедния чай.

Изминаха два дни от срещата ми с мис Кентън в чайния салон на хотел „Розова градина“ в Литъл Комптън. Защото всъщност точно там се видяхме, като мис Кентън силно ме изненада с появата си в хотела. Бях се наобядвал и просто убивах времето, гледайки дъжда през прозореца, когато човек от персонала дойде да ме уведоми, че някаква дама ме чака на рецепцията. Излязох във фоайето, но не зърнах нито едно познато лице. Тогава администраторката се обади: „Дамата е в чайния салон, сър.“

Минах през посочената ми врата и се озовах в помещение, запълнено от зле подхождащи си фотьойли и малко на брой масички. Вътре нямаше никой друг освен мис Кентън, която се изправи, усмихна се и ми протегна ръката си.

— А, мистър Стивънс, колко ми е приятно, че ви виждам отново.

— Мисис Бен, това наистина е чудесно.

Бе изключително мрачно поради дъжда, затова преместихме два фотьойла близо до еркерния прозорец. И ето така мис Кентън и аз разговаряхме през следващите два часа, потопени в сивкавия здрач, а дъждът продължаваше ритмично да плющи вън на площада.

Тя, естествено, беше поостаряла, ала поне в моите очи изглеждаше все така изящна. Фигурата й бе останала слаба, стойката — изправена както винаги. Не беше загубила и навика да държи главата си леко наклонена, сякаш вечно предизвикваше някого. Разбира се, на слабата светлина, която падаше върху лицето й, не можех да не забележа появилите се тук-там бръчици, но като цяло тази мис Кентън, която седеше срещу мен, удивително приличаше на човека, който обитаваше спомените ми през годините. С една дума, беше ми изключително приятно да я срещна отново.

През първите двайсетина минути бих казал, че си разменяхме реплики, характерни по-скоро за разговор между непознати; тя учтиво ме разпитваше как е минало пътуването ми, приятно ли прекарвам почивката си, кои градове и забележителности съм посетил и така нататък. Колкото повече разговаряхме, толкова по-настойчиво започваше да ми се струва, че забелязвам и други, макар и незначителни промени, които времето беше оставило върху нея. Например мис Кентън ми изглеждаше някак по-бавна. Възможно е това да се дължи на умиротворението, което идва с възрастта, и аз упорито се опитвах да го възприемам точно по този начин. Но все пак не можех да се отърся от усещането, че онова, което виждах пред себе си, в крайна сметка беше умора от живота; искрицата, която преди я правеше толкова жизнена и понякога дори избухлива, сега сякаш беше изгаснала. Даже ми се струваше, че когато не говореше, когато лицето й беше спокойно, на моменти зървах тъга в изражението й. Може обаче и да грешах.

Постепенно неизбежната неловкост от началните мигове на срещата ни се беше стопила и разговорът ни стана по-личен. Взаимно си припомняхме общи познати от миналото или си разменяхме новини, свързани с тях, и трябва да кажа, че ни беше много забавно. И все пак не толкова съдържанието на изреченото, колкото леките й усмивки в края на изречението, ироничната интонация, специфичното помръдване на раменете или познатите жестове на ръцете безпогрешно ми напомняха за ритъма и навиците ни по време на нашите разговори отпреди години.

Горе-долу тогава започнах и да си изяснявам някои подробности, свързани с настоящото й положение. Установих, че бракът й съвсем не бе в такова окаяно състояние, както би могло да се предположи от писмото й; че макар и наистина да беше напуснала дома си за период от четири-пет дни — през което време бе писала споменатото писмо, — тя се беше върнала и мистър Бен с радост я беше приел. „Добре че поне единият от нас разсъждава разумно по тези проблеми“, каза с усмивка.

Напълно наясно съм, естествено, че това изобщо не е моя работа, и държа да разберете, че не бих си и помислил да любопитствам, ако нямах важни професионални причини да го направя; имам предвид сериозното затруднение с персонала в Дарлингтън Хол. Във всеки случай мис Кентън не се поколеба да сподели с мен семейните си неудачи и аз го приех като непоклатимо доказателство за силата на някогашната ни професионална връзка.

След това тя продължи да ми разказва за съпруга си, който скоро щял да се пенсионира, малко по-рано от обичайното поради влошеното си здраве, и за дъщеря си, която вече била омъжена и през есента очаквала дете. Дори ми даде адреса й в Дорсет и бях много поласкан, като видях колко огромно е желанието й да я навестя по обратния път. Макар и да й обяснявах, че надали изобщо ще мина през тази част на Дорсет, мис Кентън не преставаше да настоява, като все повтаряше: „Катрин толкова е слушала за вас, мистър Стивънс. Нямате представа колко ще бъде щастлива да се запознаете.“

Аз от своя страна се опитах да й опиша днешния Дарлингтън Хол. Помъчих се да я убедя какъв благ работодател е мистър Фарадей. Разказах й за промените в самата къща, за преобразованията и затворените помещения, както и за настоящата организация на персонала. Когато заговорих за къщата, настроението на мис Кентън видимо се подобри и скоро двамата започнахме да си припомняме най-различни случки, като често се смеехме.

Само веднъж засегнахме темата за лорд Дарлингтън. Сетихме се нещо весело, свързано с младия мистър Кардинал, така че се почувствах длъжен да я уведомя, че господинът бе убит в Белгия по време на войната. Завърших с думите: „Разбира се, негова светлост беше силно привързан към мистър Кардинал и го преживя много тежко.“

Не ми се искаше да си разваляме хубавото настроение с тъжни вести, затова почти веднага се постарах да сменя темата. Но както се бях опасявал, мис Кентън беше чела за този злощастен очернящ процес и използва възможността да ме поразпита. Упорито се съпротивлявах да бъда въвлечен в подобен разговор, ала в крайна сметка й казах:

— Факт е, мисис Бен, че през войната за негова светлост се изписаха куп ужасяващи неща и особено от този вестник. Той безропотно понасяше всичко, докато страната ни беше в опасност, но след като войната свърши, а инсинуациите не секваха, не виждаше защо трябва мълчаливо да продължава да страда. Сега може би е лесно да се съзрат рисковете, които криеше едно изправяне пред съда точно тогава, при неблагоприятния климат. Ала какво да се прави. Негова светлост искрено вярваше, че правдата ще възтържествува. Вместо това вестникът просто увеличи тиража си. А името на лорд Дарлингтън беше очернено завинаги. И наистина, мисис Бен, негова светлост на практика остана инвалид. И къщата стана съвсем тиха. Занасях му чая в гостната и… ох, както и да е. Беше трагична гледка.

— Безкрайно съжалявам, мистър Стивънс. Нямах представа, че нещата са били толкова зле.

— О, да, мисис Бен. Но стига за това. Знам, че си спомняте Дарлингтън Хол от дните, когато се даваха пищни приеми, когато беше изпълнен с видни гости. Мисля, че тъкмо така негова светлост заслужава да бъде запомнен.

Това бе единственият път, в който споменахме за лорд Дарлингтън. Иначе си бъбрехме все за приятни неща и двата часа, които прекарахме в чайната на хотела, бяха действително щастливи. Спомням си, че междувременно влизаха и други хора, сядаха за малко и си излизаха, ала нито за миг не ни попречиха. И действително човек трудно би повярвал, че са изминали цели два часа, но мис Кентън погледна часовника върху камината и каза, че се налага да се прибира. Щом разбрах, че ще трябва да върви в дъжда до автобусната спирка, която се намираше извън селото, аз настоях да я закарам дотам с форда и след като от рецепцията ни дадоха чадър, ние излязохме заедно.

Около колата се бяха образували големи локви, така че малко помогнах на мис Кентън, за да успее да се качи. Скоро обаче вече се движехме по централната селска улица, после магазините изчезнаха и се озовахме сред открито поле. Мис Кентън, която дотогава мълчаливо седеше и наблюдаваше гледката, се обърна към мен и рече:

— Защо се усмихвате така лукаво, мистър Стивънс?

— О… трябва да ме извините, мисис Бен, просто си припомнях някои неща, които ми бяхте написали в писмото си. Леко се разтревожих, когато ги прочетох, но сега разбирам, че нямам никакви сериозни основания за това.

— О? И какви неща по-точно имате предвид, мистър Стивънс?

— О, нищо специално, мисис Бен.

— О, мистър Стивънс, вие трябва да ми кажете!

— Ами например, мисис Бен — отговорих през смях, — на едно място вие заявявате… момент да си припомня… „остатъкът от живота ми се простира като пустиня пред мен“. Или нещо от този род.

— Наистина ли, мистър Стивънс? — възкликна тя и също се позасмя. — Не е възможно да съм писала такова нещо.

— Напротив, мисис Бен. Спомням си го съвсем ясно.

— Мили боже! Е, може би има дни, в които се чувствам точно така. Ала те бързо отминават. Искам да ви уверя, мистър Стивънс, че животът ми изобщо не е празен. Ето сега с нетърпение очакваме първото си внуче, което сигурно няма да бъде последно.

— Да, това е прекрасно.

Известно време пътувахме мълчаливо. После мис Кентън попита:

— А какво ще стане с вас, мистър Стивънс? Какво ви очаква за в бъдеще в Дарлингтън Хол?

— Е, каквото и да е, мисис Бен, сигурен съм, че няма да е пустота. Де да беше. Но не, само работа, работа и още работа.

И двамата се разсмяхме. Мис Кентън ми посочи автобусната спирка, която се виждаше отпред. Когато наближихме, тя каза:

— Ще постоите ли с мен, мистър Стивънс? Автобусът ще дойде след няколко минути.

Дъждът все още валеше силно. Слязохме от колата и бързо се скрихме в заслона. Той беше изграден от камък и имаше керемиден покрив — въобще изглеждаше много стабилен, какъвто и трябваше да бъде сред това открито поле. Вътре боята се лющеше отвсякъде, иначе беше чистичко. Мис Кентън седна на пейката, а аз останах прав, за да не пропусна автобуса. От другата страна на пътя се виждаха все същите пусти поля и безкраен низ от телеграфни стълбове, които изчезваха в далечината.

След като мълчаливо почакахме няколко минути, най-после събрах кураж да заговоря:

— Извинете ме, мисис Бен, но може би отново няма да се срещнем още дълго. Ще ми позволите ли да ви попитам нещо доста лично? Нещо, което не ми дава покой от известно време.

— Разбира се, мистър Стивънс. В края на краищата ние сме стари приятели.

— Действително, както казвате, ние сме стари приятели. Просто исках да ви попитам, мисис Бен. Моля ви, не ми отговаряйте, ако не желаете. Но истината е, че от това, което сте ми писали през годините и особено в последното писмо, съм останал с впечатлението, че сте… как да се изразя… доста нещастна. Чудех се дали с вас не се отнасят грубо. Простете ми, ала това е нещо, което отдавна ме притеснява. Щях да се чувствам последен глупак, ако след като съм изминал дълъг път и съм ви видял, поне не съм ви попитал.

— Мистър Стивънс, недоумявам защо усещате такова неудобство. Та нали затова сме стари приятели. Между другото, вашата загриженост искрено ме трогна. И държа напълно да ви успокоя. Съпругът ми никога не се е отнасял зле с мен. Той нито е жесток, нито избухлив.

— Трябва да ви призная, мисис Бен, че камък падна от плещите ми.

Подадох се навън в дъжда и се заоглеждах за автобуса.

— Виждам, че отговорът ми не ви удовлетвори, мистър Стивънс — обади се мис Кентън. — Не ми ли вярвате?

— О, не е това, мисис Бен, изобщо не е това. Просто фактът, че през всичките тези години не сте била щастлива, си остава. Искам да кажа… надявам се да ми простите… но няколко пъти взимахте решение да напуснете съпруга си. Щом той не се отнася лошо с вас, тогава… да си призная, причината за вашето нещастие ме озадачава.

Отново се взрях навън в дъжда. След малко чух думите на мис Кентън зад гърба си:

— Мистър Стивънс, как бих могла да го обясня? И аз самата не съм в състояние да разбера защо правя тези неща. Истината е, че досега съм го напускала три пъти. — Тя замълча за момент, а аз продължих да гледам към нивата отвъд пътя. После каза: — Мистър Стивънс, предполагам, че ме питате дали обичам мъжа си?

— Моля ви се, мисис Бен, как бих могъл да допусна…

— Чувствам, че ви дължа този отговор, мистър Стивънс. Както отбелязахте, може да не се видим още много години. Да, аз действително обичам своя съпруг. В началото не го обичах. Не го обичах дълго време. Когато, вече толкова отдавна, напуснах Дарлингтън Хол, всъщност не осъзнавах, че завинаги го напускам. Навярно съм го възприемала като поредната своя хитрост, с която съм искала да ви ядосам. Преживях истински шок, щом се озовах тук и се оказа, че съм омъжена. Бях нещастна, много нещастна. Но годините се нижеха, избухна войната, Катрин израсна и един ден осъзнах, че обичам съпруга си. Когато прекарваш толкова време с един човек, установяваш, че свикваш с него. Той е мил, стабилен и да, мистър Стивънс, аз го обикнах.

Мис Кентън замълча за миг, преди да продължи:

— Това съвсем не означава, разбира се, че на моменти — макар и изключително рядко — човек не си казва: „Каква ужасна грешка направих с живота си.“ И тогава си представяш един по-различен живот, един по-хубав живот. Аз например си представям живота, който бих могла да имам с вас, мистър Стивънс. И предполагам, точно тогава започвам да се дразня от разни дреболии и си тръгвам. Ала много скоро си давам сметка, че истинското ми място е при моя съпруг. В края на краищата вече е твърде късно да върнем часовника назад. Човек не може все да си мисли какво би могло да бъде. Разбрах, че животът ми не е по-лош от този на повечето хора, а в някои отношения е и по-добър и би трябвало да съм благодарна.

Струва ми се, че не отговорих веднага, защото ми бе нужно известно време напълно да осъзная думите на мис Кентън. Освен това, както сигурно ще се съгласите, смисълът им беше такъв, че не можеше да не ме натъжи. И ако трябва да съм честен, в този миг сърцето ми се късаше. Не след дълго обаче аз се обърнах към нея и изрекох с усмивка:

— Съвсем права сте, мисис Бен. Твърде късно е да върнем часовника назад. И действително нямаше да намеря покой, ако знаех, че подобни мисли са били причина вие и съпругът ви да бъдете нещастни. Всеки един от нас, както отбелязахте, трябва да е благодарен за това, което наистина му принадлежи. А от онова, което ми разказахте, мисис Бен, вие има от какво да сте доволна. Всъщност, като се замисля, щом на мистър Бен му предстои пенсиониране, а ще ви се родят и внуци, излиза, че тепърва ви очакват много щастливи години съвместен живот. И в никакъв случай не бива да допускате разни глупави идеи да застават между вас и щастието, което заслужавате.

— Разбира се, че сте прав, мистър Стивънс. Толкова сте мил.

— Е, мисис Бен, ето че автобусът ви вече идва.

Излязох навън и махнах на шофьора да спре, а мис Кентън се изправи и пристъпи до края на заслона. Едва когато автобусът спря, аз се осмелих да я погледна и забелязах, че очите й са пълни със сълзи. Усмихнах й се и казах:

— Сега, мисис Бен, трябва изключително внимателно да се грижите за себе си. Мнозина твърдят, че пенсионната възраст е най-добрата част от живота на семейната двойка. Длъжна сте да направите всичко възможно, за да бъдат тези години щастливи и за вас, и за вашия съпруг. Може би никога няма да се срещнем отново, мисис Бен, затова ви моля да размислите над думите ми.

— Непременно, мистър Стивънс, благодаря ви. И благодаря, че ме докарахте. Беше много любезно от ваша страна. Радвам се, че се видяхме.

— И за мен беше голямо удоволствие да ви видя, мисис Бен.

Най-после запалиха светлините на кея и тълпата зад мен приветства събитието с радостни възгласи. Все още е достатъчно светло — небето над водата се е оцветило в бледочервено, — но очевидно хората, които започнаха да се събират на кея през последния половин час, желаят да настъпи нощта. Това, предполагам, потвърждава думите на човека, който допреди малко седеше до мен на пейката и с когото проведохме любопитен разговор. Той твърдеше, че за мнозина вечерта е най-хубавата част от деня, онази част, която очакват с най-голямо нетърпение. И, изглежда, има нещо вярно в тези думи. Защо иначе всички ще надават спонтанни възгласи просто задето са запалили светлините на кея?

Разбира се, човекът говореше фигуративно, ала ми стана интересно, че думите му толкова бързо се оказаха верни и в най-буквалния смисъл. Вероятно е седял до мен известно време, без да го видя — толкова бях погълнат от спомена за срещата ми с мис Кентън преди два дни. Дори, мисля, че изобщо не забелязах присъствието му на пейката, докато той не обяви високо:

— Морският въздух е изключително полезен.

Вдигнах поглед и съзрях един много набит мъж, който наближаваше седемдесетте, облечен с доста износено сако от туид и разкопчана на врата риза. Беше се загледал някъде над водата, може би в чайките далеч напред, и изобщо не бях убеден, че говори на мен. Но понеже никой не му отвърна, а и наблизо нямаше кой друг да го стори, рекох:

— Да, сигурен съм, че е така.

— Лекарят казва, че е полезен, и аз идвам тук винаги щом времето позволява.

Мъжът продължи да ми разказва за различните си заболявания, като рядко откъсваше очи от залеза, колкото да кимне или да ми се усмихне. Всъщност започнах да му обръщам внимание чак след като спомена, че допреди три години, когато се пенсионирал, е бил иконом в някаква къща недалеч оттук. Поразпитах го и установих, че става дума за малка къща, в която е бил единственият редовен служител. Позаинтересувах се дали някога е ръководил истински персонал, може би преди войната, но той отговори:

— О, тогава бях просто лакей. Не притежавах квалификацията за иконом в онези години. Никога няма да повярвате какво означаваше да управляваш огромните домакинства, каквито ги имаше тогава.

В този момент реших, че е редно да разкрия самоличността си, и макар че не съм сигурен дали Дарлингтън Хол му говореше нещо, събеседникът ми изглеждаше силно впечатлен.

— А аз се опитвах да ви обяснявам — рече той през смях. — Добре че ме спряхте навреме, преди да съм се изложил съвсем. Това показва как никога не знаеш на кого ще попаднеш, когато започнеш да разговаряш с непознат. Значи сте имали много подчинени. Преди войната, става дума.

Човекът беше симпатичен и проявяваше истински интерес, затова, признавам, че се поувлякох да му разказвам за Дарлингтън Хол в миналото. Най-вече се постарах да му предам малко от така наречената „квалификация“, необходима за провеждането на големи събития, каквито често имахме в имението. Дори мисля, че му разкрих някои от професионалните си „тайни“, с чиято помощ изтръгвах неподозирани способности от подчинените си, както и различни „фокуси“, с които икономът като магьосник кара нещо да се случи точно където и когато трябва, без гостите да подозират за огромните и сложни маневри зад операцията. Както споменах, събеседникът ми бе видимо заинтригуван, но след известно време реших, че съм казал достатъчно, и заключих с думите:

— Разбира се, днес, при новия ми работодател, нещата са съвършено различни. Той е американец.

— Американец значи? Е, сега те са единствените, които могат да си го позволят. И така, вие останахте с къщата. Част от цената на сделката. — Мъжът се обърна и ми се усмихна.

— Да — съгласих се и също се засмях. — Част от цената на сделката.

Човекът отново отправи поглед към морето, пое дълбоко въздух и го изпусна доволно.

— Истината, разбира се, е — обадих се след малко, — че дадох най-доброто от себе си на лорд Дарлингтън. Отдадох му най-доброто, на което бях способен, и сега… сега установявам, че не ми е останало много за даване.

Мъжът не отговори, но кимна, затова продължих:

— Откакто пристигна новият ми работодател, мистър Фарадей, правя всичко възможно, действително всичко възможно, за да му осигуря онова обслужване, което бих желал да има. Опитвам се и се опитвам, ала каквото и да сторя, установявам, че съм далеч от някогашните си стандарти. Все повече грешки се появяват в работата ми. Сами по себе си — съвсем дребни. Поне засега. Но такива, каквито никога не бих допуснал преди, и аз знам какво означават. Господ ми е свидетел колко се старая, а полза няма. Каквото съм имал, съм го дал. Отдадох всичко на лорд Дарлингтън.

— Мили боже, недейте така, приятелю! Ето, искате ли кърпичка? Мисля, че я сложих… А, ето я. И е сравнително чиста. Само веднъж съм си издухал носа тази сутрин. Избършете се, приятелю.

— И таз добра, не, благодаря, всичко е наред. Съжалявам. Боя се, че пътуването ме е изморило. Безкрайно съжалявам.

— Сигурно сте били привързани към този лорд какъв беше? И казвате, че са минали три години, откакто е починал? Виждам, че сте били много привързан, приятелю.

— Лорд Дарлингтън не беше лош човек. Изобщо не беше лош. И поне в края на живота си имаше преимуществото да заяви, че сам е направил грешките си. Негова светлост беше смел. Избра определен път в живота, той се оказа погрешен, но сам го избра, поне това може да каже за себе си. А аз? Аз не мога да претендирам дори за това. Виждате ли, аз вярвах. Вярвах в мъдростта на негова светлост. През дългите години, докато му служех, вярвах, че правя нещо, което си струва. Не мога дори да кажа, че сам съм извършил грешките си. И ето сега се питам — какво достойнство има в това?

— Действително, приятелю, не съм сигурен, че разбирам всичко, за което говорите, според мен обаче подходът ви е съвършено погрешен. Не се взирайте през цялото време назад, няма начин да не се депресирате. Добре де, вече не можете да вършите работата си както преди. Та с всеки е така. Идва момент, в който трябва да си вдигнем краката. Вижте мен. Откакто се пенсионирах, съм безгрижен като славейче. Вярно, и двамата не сме първа младост, но трябва да продължите да гледате напред. — И струва ми се, точно тогава той ми го каза: — Трябва да се радвате на живота. Вечерта е най-хубавата част от деня. Свършили сте всичката работа. Сега можете да вдигнете крака и да се наслаждавате на живота. Аз поне така го разбирам. Питайте когото искате, всеки ще ви го каже. Вечерта е най-хубавата част от деня.

— Сигурен съм, че сте прав — рекох. — Съжалявам, толкова се изложих. Предполагам, че съм преуморен. Тези дни твърде много пътувах.

Минаха вече двайсет минути, откакто човекът си тръгна, а аз останах на пейката, за да изчакам събитието, което току-що се случи — запалването на светлините на кея. Както споменах, щастливите възгласи, с които дошлите да се забавляват посрещнаха незначителната случка, доказва колко прав бе моят събеседник; за мнозина вечерта е най-хубавата част от деня. Тогава може би трябва да опитам и да се вслушам в съвета му. Ще престана постоянно да се взирам назад, ще възприема един по-положителен светоглед и ще се постарая да извлека най-доброто от остатъка на моя ден. В края на краищата какво можем да спечелим, ако непрекъснато гледаме назад и се обвиняваме, че животът ни не е протекъл точно така, както би ни се искало? Суровата истина е, че хората като вас и мен нямат друг избор, освен изцяло да поверят съдбата си в ръцете на видните господа, които са в центъра на световните събития и които са ни наели да им служим. Какъв е смисълът непрестанно да страдаме за това какво сме могли или не сме могли да сторим, за да контролираме посоката на живота си? Достатъчно е, че хора като вас и мен поне се опитват макар и с мъничко да допринесат за нещо стойностно и истинско. И ако някои от нас са готови да пожертват много неща в живота си, за да преследват тази цел, това вече само по себе си, независимо от резултатите, е повод за гордост и удовлетворение.

Преди няколко минути, малко след като запалиха светлините, аз се обърнах, за да разгледам по-внимателно тълпите, които се смееха и бърбореха зад гърба ми. По кея се разхождат представители на всички възрастови групи: семейства с деца, двойки, млади и по-възрастни, крачат един до друг, хванати за ръце. Съвсем близо до мен се е събрала групичка от шест-седем души, която определено възбуди любопитството ми. Естествено, отначало реших, че са приятели, излезли да прекарат вечерта заедно. Ала когато се заслушах в разговора им, стана ясно, че са непознати, които току-що са се срещнали на това място. Явно се бяха поспрели за миг, за да изчакат запалването на светлините, след което се бяха заговорили. Сега, докато ги наблюдавам, всички весело се смеят. Интересно как хората толкова бързо успяват да изградят такива отношения помежду си. Възможно е точно тези тук да ги обединява предвкусването на предстоящата вечер. Аз обаче предполагам, че е по-вероятно обяснението да се крие в умението им да се шегуват. Ето, слушам ги и установявам, че остроумията следват едно подир друго. И започва да ми се струва, че това се харесва на много хора. Нищо чудно събеседникът ми от преди малко да е очаквал същото и от мен. Ако е така, дълбоко съм го разочаровал. Може пък наистина да е дошло време по-сериозно да се заема с тези неща. Като се замисли човек, развиването на умението да се шегуваш не е толкова глупаво занимание — особено ако в това се крие ключът към топлината в човешките взаимоотношения.

Също така започвам да вярвам, че никак не е неразумно един работодател да очаква от своя служител остроумни забележки. Аз, разбира се, вече положих доста усилия, за да усъвършенствам уменията си в тази област, но е възможно никога да не съм подхождал към задачата с необходимата всеотдайност. Тогава може би, щом утре се прибера в Дарлингтън Хол — мистър Фарадей ще се забави още една седмица, — бих могъл да подновя упражненията с удвоена енергия. И смея да се надявам, че когато господарят ми се върне, ще успея приятно да го изненадам.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 36387

$book_id = 7534

Издание:

Кадзуо Ишигуро. Остатъкът от деня

Английска. Второ издание.

ИК „Труд“, София, 2005

ISBN: 849-819–402–4

Content

Кадзуо Ишигуро
Остатъкът от деня

Пролог: Юли 1956 г.

Ден първи — вечерта

Ден втори — сутринта

Ден втори — следобед

Ден трети — сутринта

Ден трети — вечерта

Ден четвърти — следобед

Ден шести — вечерта

Информация за текста