Кадзуо Ишигуро

Никога не ме оставяй

На Лорна и Наоми

Част първа

Англия, края на деветдесетте години

Глава първа

Името ми е Кати Х. На трийсет и една съм и повече от единайсет години помагам на донори. Това е доста дълго време, но ми казаха, че ще поработя още осем месеца — до края на годината. Тогава ще имам общо дванайсет години стаж. Сега си давам сметка, че вероятно ме държат толкова дълго не защото смятат, че съм постигнала фантастични успехи. Имали сме отлични помощници, които само две-три години по-късно са преустановявали работа. От друга страна, познавах един, който остана на поста си цели четиринайсет години, макар да не ставаше за нищо. Не че се хваля, но съм сигурна, че са доволни от работата ми, а и самата аз съм доволна като цяло от себе си. В по-голямата си част донорите ми се чувстваха много по-добре от очакваното. Те се възстановяваха бързо и при изписването им почти никой не бе вписван в графата „Възбудени“ дори след третата експлантация. Да, вероятно сте прави — сега вече се хваля. Но това означава толкова много за мен — да чувствам, че върша добре работата си, особено онази част от нея, с която помагам на донора да бъде вписан в графата „Спокойни“. Развих някакъв вътрешен усет по отношение на тях. Разбирам кога трябва да ги ободря, да поседя при тях, и кога е по-добре да ги оставя насаме със себе си; кога да ги изслушам търпеливо и кога просто да махна с ръка и да им заявя, че е време да сменят грамофонната плоча.

Така или иначе, мисля, че не се отличавам кой знае колко от останалите. Познавам помощници, които все още работят и изпълняват задълженията си не по-зле от мен, но не са ценени толкова високо. Ако някой ми завижда, ще го разбера — живея в едностаен апартамент, разполагам с автомобил, но най-вече имам право сама да избирам донорите, за които да се грижа. При това съм възпитаничка на Хейлшам и понякога само този факт е достатъчен, за да ме гледат накриво. Тази пък Кати Х., шушукат си те, може да си избере, когото си иска — така и прави: избира си все възпитаници на Хейлшам или на някое друго реномирано заведение. Блазе й. Наслушала съм се на подобни твърдения, сигурно и вие сте ги чували; вероятно хората имат своите причини да говорят. От друга страна, не съм първата, която е имала право да избира донорите си и според мен далеч не съм последната. Така или иначе, заслужила съм си го — работила съм с донори откъде ли не. Не бива да забравяте, че когато напусна, ще съм събрала цели дванайсет години трудов стаж на това място и само през последните шест съм имала право сама да избирам на кого да помагам.

Според мен постъпват правилно. Та нали помощниците не са машини? При всеки донор даваш всичко от себе си, а това е доста мъчително. Запасът от търпение и енергия накрая се изчерпва. Ето защо, когато имам избор, посочвам все мои хора и това е напълно естествено. Нима бих могла да се задържа толкова дълго на работа, без да общувам с донорите, без да им съчувствам от начало до край? И, най-после, ако нямах право да избирам, нямаше да мога след толкова много години отново да се сближа с Томи и Рут.

Но с течение на времето донорите, които познавам от преди, стават все по-малко, така че не използвам правото си на избор толкова често. Както вече казах, ако не установя добра духовна връзка с донора си, нещата доста се усложняват, ала въпреки всичко работата много ще ми липсва, когато в края на годината сложа точка и прекратя ангажиментите си.

Впрочем, Рут беше третият или четвъртият донор, когото можех да избера. Тя вече бе имала прикрепена към нея помощница и добре си спомням, че трябваше доста да се боря, за да предадат Рут в моите ръце. Но накрая успях, и още щом я видях отново — в центъра по рехабилитация в Дувър, — онова, което ни разделяше дотогава, не че изчезна съвсем, но избледня пред другото — факта, че бяхме израснали заедно в Хейлшам, че бяхме преживели такива неща, които никой друг не бе преживял. Мисля, че тъкмо от онзи миг аз започнах да избирам донорите, на които да помагам, измежду хората от моето минало и най-вече от Хейлшам.

През онези години понякога ми се искаше да забравя за Хейлшам, щеше ми се да си повтарям, че не бива непрекъснато да се взирам назад. Но неизменно идваше мигът, в който преставах да се съпротивлявам. Това е свързано с един донор, за когото се грижех през третата година от работата си като помощница. По-точно с неговата реакция, когато му съобщих, че съм от Хейлшам. Тъкмо бе излязъл от третата експлантация — състоянието му бе тежко и той сигурно е знаел, че няма да я преживее. Едва дишаше, но намери сили да ме погледне и да каже:

— Хейлшам. Вероятно е било прекрасно.

На сутринта, когато разговарях с него, за да го разсея, и го попитах къде е израснал, той назова някакво място в Дорсет и покритото му с петна лице се изкриви в непозната дотогава гримаса. Ах, как не му се щеше да си спомня за детството си! Предпочиташе да слуша спомените ми за Хейлшам.

Така че в продължение на пет или шест дни аз му разказвах за всичко, което искаше да узнае и макар да лежеше целият сгърчен в леглото, на лицето му се появяваше кротка усмивка. Разпитваше ме за какво ли не, до най-малките подробности. Питаше ме за настойниците ни, за личните ни кутии с колекции, които бяхме скътали под креватите си, за игрите на футбол и раундърс[1], за пътеката около централната сграда, която отвеждаше до тайните местенца в двора, за езерото, в което плаваха патици, за храната ни, за изгледа, разкриващ се в мъгливите утрини през прозорците на стаите за творчество. Понякога ме караше да му повтарям разказани вече неща отново и отново: питаше ме за чутото от него предишния ден така, сякаш никога не съм го споменавала.

— А имахте ли си павилион?[2]… А кой беше любимият ви настойник?…

Отначало отдавах това на медикаментите, които приемаше, но после разбрах, че мисълта му е доста ясна. Той не само искаше да слуша за Хейлшам, но и да си го спомни, сякаш там бе преминало неговото собствено детство. Знаеше, че краят му наближава, затова настояваше да му опиша всяка подробност — през деня искаше да усвои всичко както трябва, за да може да изтрие разликата между моите и своите спомени по време на безсънните нощи и изнурителните мъки, когато обезболяващите средства не бяха в състояние да му помогнат. Тогава разбрах, осъзнах наистина дълбоко, колко ни е провървяло — на Томи, на Рут, на мен и на останалите от Хейлшам.

Онова, с което понякога се срещам и разминавам по пътя, продължава да ми напомня за Хейлшам. Да речем полята, над които се стеле мъгла. Или когато слизам от възвишението, аз зървам в далечината ъгъла на масивната сграда. Друг път погледът ми ще падне на тополовата горичка на хълма и аз ще се запитам: „Нима е тук? Открих го! Ама наистина — това е Хейлшам!“ После внезапно осъзнавам истината — не, има някаква грешка, това е невъзможно! — и продължавам по пътя си, а мислите ми се залавят за нещо друго. Най-често привличат погледа ми павилионите — виждам ги навсякъде. В отдалечения край на спортното игрище — малка бяла стандартна постройка, а прозорците й са високо, високо, почти под самите керемиди. Мисля си колко много такива постройки издигнаха през петдесетте и шейсетте години — вероятно тогава се е появила и нашата. Когато видя такъв павилион, аз го гледам ли гледам, докато мога, и се страхувам, че някой път бих могла дори да причиня автомобилна катастрофа, но въпреки всичко продължавам да го гледам. Наскоро пътят ми преминаваше през пуста местност в Устършир, а на игрището за крикет се издигаше павилион, който дотолкова напомняше на нашия, че обърнах и се върнах малко назад, за да го погледам на воля.

Обичахме си павилиона — може би заради това, че ни напомняше за скъпите малки семейни къщички на картинките в детските книжки. Спомням си, че в началните класове молехме настойниците си да не провеждаме поредния час както обикновено, а да се съберем в павилиона. А като поотраснахме — тогава бяхме на дванайсет-тринайсет — павилионът се превърна в място, където можехме да се усамотим с най-добрите си приятели, по-далеч от останалите.

В павилиона спокойно се побираха две компании, при това, без да си пречат, а през лятото на верандата се разполагаше и трета. Макар че на всекиго му се щеше да постигне идеалното положение: да заеме целия павилион с приятелите и приятелките си и тъкмо поради тази причина често се карахме и правехме най-различни щуротии. Настойниците ни непрекъснато ни напомняха, че подобни въпроси трябва да се решават по цивилизован начин, но на практика се получаваше така, че за да се завоюва привилегията да ползва павилиона самостоятелно, в твоята компания трябваше да има доста силни личности. Самата аз не бях от страхливките, но ако питате мен по каква причина толкова често печелехме и заемахме павилиона самостоятелно, ще ви кажа, че това се дължеше главно на Рут.

Обикновено се настанявахме на столовете и скамейките — бяхме пет момичета, а с Джени Б. ставахме шест — и развързвахме езиците си. Само там, насаме, можехме да водим подобни разговори: споделяхме всичките си вълнения и грижи, задушевните ни беседи завършваха с бурен кикот или с яростни кавги. Това беше преди всичко начин да се поотпуснем, да освободим напрежението си сред приятелите.

В онзи ден, който си спомням сега, ние се бяхме качили по столове и скамейки и зяпахме през прозорците, разположени току под тавана. Оттам виждахме добре Северното игрище, където десет-дванайсет момчета от нашия втори горен курс, както и от трети горен, се канеха да играят футбол. Слънцето ярко светеше, но рано сутринта вероятно бе валял дъжд, защото отлично помня блясъка на окаляната и мокра трева на игрището.

Някоя от нас забеляза, че не бива да ги наблюдаваме толкова явно, ала нито една глава не се отмести от прозорците. После Рут каза:

— Той не подозира нищо. Ама нищичко!

Като чух думите й, аз я стрелнах с поглед — исках да видя дали на лицето й не е изписано неодобрение по повод на това, как момчетата се канеха да постъпят с Томи. Но само след миг Рут се усмихна и каза:

— Идиот!

Тогава разбрах, че плановете на момчетата бяха тъй далеч от Рут и цялата ни момичешка компания, че тук изобщо не ставаше въпрос за нечие одобрение или неодобрение. Бяхме се събрали на прозорците, не за да се порадваме на новото унижение на Томи, а просто защото бяхме чули какво кроят и изгаряхме от любопитство какво ли ще излезе от всичко това. Според мен по онова време момчешките работи не ни занимаваха чак толкова много. В общи линии, те бяха чужди на Рут и момичетата, а и на мен.

Или може би греша? Може би още тогава, щом зърнах Томи да тича по игрището в израз на радост, че отново го включват в играта и че пак ще демонстрира високата си класа, съм усетила сладка болка? Помня добре, че забелязах синята му тениска, която си бе купил миналия месец на някаква разпродажба и с която толкова се гордееше. Тогава си помислих: „Ама наистина трябва да е глупак, щом я е облякъл за играта. Горката фланелка! На какво ли ще заприлича в края на мача?“ А на глас изрекох, без да се обръщам към някого специално:

— Томи си е облякъл онази тениска. Любимата му.

Като че ли никой не ме чу: всички се смееха, вперили поглед в Лора, нашия главен клоун, която в момента имитираше Томи и неговите гримаси — как тича, крещи, играе. Останалите момчета обикаляха из игрището, разминаваха се с нарочно нехайни движения, докато Томи се напъваше не на шега и тичаше с все сила. Казах, вече по-високо:

— Ще съжалява, ако скъса тениската си.

Този път Рут ме чу, но реши, че и на мен ми се е прищяло да издевателствам над него, вяло се усмихна и промълви нещо заядливо под носа си.

По едно време момчетата престанаха да си подават топката и се скупчиха на калната трева, като дишаха спокойно в очакване на разбора на играта по отбори. Капитаните излязоха напред — и двамата бяха от трети горен курс, макар на всички да бе ясно, че Томи играе по-добре и от двамата. Хвърлиха ези — тура, за да определят кой ще започне пръв и капитанът, на когото бе провървяло, вдигна поглед към момчетата си.

— Вижте го — каза момичето зад мен. — Колко е сигурен, че ще го изберат! Само го погледнете!

В него наистина имаше нещо смешно, което караше околните да си мислят: да, ако наистина е такъв идиот, значи заслужава онова, което ще стане сега. Останалите момчета даваха вид, че не им пука от избора на капитана, че им е все едно кои ще са поред. Някои тихо разговаряха помежду си, други завързваха връзките на обувките си, трети бяха вперили очи в омацаните си с кал крака. Ала Томи с такова въодушевление гледаше момчето от по-горния курс, сякаш вече го бяха извикали по име.

През цялото време, докато траеше разпределението на играчите, Лора не преставаше да гримасничи — имитираше всяка промяна в изражението на Томи: радостната възбуда в началото, тревогата и озадачеността, когато избраха първите четирима, а той така и не чу името си и най-накрая, когато осъзна накъде вървят нещата — неистовата болка и отчаянието. Впрочем наблюдавах Томи, без да обръщам глава към Лора. По смеха и окуражителните реплики, които си подхвърляха момичетата, аз се досещах с какво е заета в момента. После, когато Томи остана сам и момчетата започнаха да се подхилват, до ушите ми долетя гласът на Рут:

— Започваме. Внимание. Седем, шест, пет…

Тя не успя да стигне до нулата. Томи се разплака, а останалите играчи започнаха да се смеят с цяло гърло и се затичаха към Южното игрище. Не знам защо, но Томи се втурна след тях — или инстинктът му бе подсказал да ги догони и да си разчисти сметките, или бе изпаднал в панически ужас от факта, че ще остане сам на игрището. Така или иначе, той внезапно спря. Загледа се със зачервено лице след тях. После чухме воплите му — безсмислена смесица от мръсни ругатни и заплахи.

Вече познавахме изблиците на Томи, така че скочихме на пода и се разпръснахме из павилиона. Имахме намерение да си говорим за нещо друго, ала през всичкото време продължавахме да чуваме гласа на Томи и макар отначало да вдигахме рамене и да се стараехме да не обръщаме внимание на виковете му, в края на краищата — вероятно бяха изминали цели десет минути от мига, в който се махнахме от прозорците — ние отново се покатерихме на пейките.

Навън отдавна не се виждаха никакви момчета и воплите на Томи сега летяха във всички посоки, не само в една. Той буйстваше, замахваше с юмруци, проклинаше небето, вятъра, най-близкия стълб на оградата. Лора предположи, че вероятно репетира сцена от Шекспирова пиеса. Друго момиче забеляза, че при всеки свой вик Томи повдига крак нагоре и встрани „като пес, който ходи по малка нужда“. Аз също обърнах внимание на това негово движение, но преди всичко в очите ми се наби фактът, че всеки път, когато сваляше крака си и тропнеше на земята, наоколо се разлетяваха пръски кал. Отново се сетих за скъпоценната му тениска, ала той бе твърде далеч, така че не можех да видя дали е пострадала много.

— И все пак постъпиха доста жестоко с него — обади се Рут. — Да го измамят така. Макар че сам си е виновен. Ако се беше научил да се владее, щяха да го оставят на мира.

— Нямаше да го оставят — възрази Хана. — И Греъм К. е обидчив като него, но тъкмо затова с него се отнасят с изключително внимание. Издевателстват над Томи, защото е мързеливец.

Всички заговориха един през друг за това, как Томи дори не се опитва да се прояви като творец и как не бе показал нищо на Пролетното изложение. Мисля, че в този момент всички тайно желаехме от централната сграда да се появи някой настойник и да прибере Томи. И макар да не вземахме пряко участие в поредния заговор срещу него, все пак наблюдавахме случващото се с известно злорадство и сега ни беше малко съвестно. Ала настойникът така и не се появи и ние продължихме да си обясняваме една на друга защо Томи сам си е виновен. А когато Рут погледна часовника си и макар да имаше още време, заяви, че трябва да се върнем в главния корпус, никой не се възпротиви.

Когато излязохме от павилиона, Томи още буйстваше. Централната сграда се намираше вляво, а Томи беше точно пред нас, така че нямаше нужда да се приближаваме до него. При това той гледаше някъде встрани и по всичко личеше, че не забелязва нищо наоколо си. Въпреки това аз се отделих от групата, която вървеше покрай игрището, и отидох при него. Знаех, че постъпката ми ще ги учуди, ала това не ме смути, макар че Рут ме викаше да се върна при тях.

Очевидно Томи не бе свикнал някой да му обръща внимание в такива минути. Когато се приближих, той се вторачи в мен, остана така известно време, после продължи да буйства. Сякаш наистина репетираше пиеса на Шекспир, а аз се появих на сцената в средата на монолога. Дори когато казах: „Томи, виж на какво е заприличала хубавата ти тениска. Цялата си я оплескал“, той сякаш не ме чу.

Ето защо протегнах ръка и го докоснах по лакътя. Той направи нещо и момичетата помислиха, че е нарочно, но аз си знам, че не беше. Не беше спрял да размахва ръце и откъде да знае, че ще го докосна? Както и да е, замахна, за да го пусна, и ме удари по бузата. Никак не ме заболя, но извиках, а повечето от момичетата също нададоха вик.

Тогава Томи сякаш осъзна какво става — видя мен, видя и другите момичета, погледна се отстрани, разбра каква картинка представлява по средата на игрището, размахващ ръце на всички страни, и ме погледна доста глуповато.

— Томи — казах строго аз. — Цялата ти фланелка е в кал.

— И какво от това? — измърмори той, но в същото време погледна надолу, видя калните петна по себе си и едва не зарева с глас. После на лицето му се появи удивление от факта, че на мен ми е известно колко много държи на тениската си.

— Няма страшно — прекъснах мълчанието му аз, което застрашаваше да стане доста мъчително за него. — Ще се изпере. Ако ти не можеш, дай я на госпожица Джоуди.

Ала той продължаваше да изучава фланелката си, после сърдито отвърна:

— Теб какво те интересува?

Стори ми се, че тутакси съжали за думите си и ме погледна покорно, сконфузено — човек можеше да си помисли, че очаква да му кажа нещо успокоително. Ала на мен ми бе омръзнало да го успокоявам, още повече че ни гледаха не само момичетата, а кой знае още колко любопитни очи от прозорците на централната сграда. Така че свих рамене, обърнах се и се отправих към приятелките си.

Когато продължихме по пътя си, Рут ме прегърна през рамо.

— Поне го накара да млъкне — каза тя. — А ти как си, добре ли си? Ама че звяр!

Глава втора

Всичко това е вече минало и някъде мога и да сгреша; но добре помня, че случката с Томи в онзи ден за мен бе част от цял етап, през който преминавах тогава — непрекъснато ме избиваше да преодолявам трудности, — и малко или много бях успяла да забравя за случилото се, когато няколко дни по-късно Томи ме заговори.

Не знам как е било там, където сте израснали вие, но ние в Хейлшам почти всяка седмица преминавахме през медицински преглед — обикновено в Кабинет номер 18 на най-горния етаж. Провеждаше го една строга медицинска сестра на име Триша, но ние я наричахме „Птицечовката“. В онази слънчева сутрин една група момчета и момичета се качваше по централната стълба към нейните владения, а друга — тъкмо преминала през зоркото й око — слизаше. Цялото стълбище ехтеше от гласове и аз се качвах нагоре, забила очи в краката си, за да не настъпя някого от редицата деца пред мен. И внезапно чух някой да ме вика:

— Кат!

Томи, който беше в групата на слизащите, бе застанал по средата на стълбището, усмихнат до уши, и усмивката му тутакси ме ядоса. Така можехме да се усмихваме няколко години по-рано, когато срещнем някой приятен за нас човек. Но вече бяхме на тринайсет и никое момче не можеше да си позволи такова поведение към момиче пред очите на всички. Искаше ми се да го накарам да се засрами с въпроса: „Томи, на колко си години?“, ала се въздържах и вместо това казах:

— Томи, пречиш на хората. Аз също.

Той се огледа и видя, че редицата зад него наистина бе спряла да се движи. Отначало се смути, но след миг се притисна до стената откъм моята страна, за да пропусне слизащите. После каза:

— Знаеш ли, Кат, търсих те къде ли не. Исках да ти се извиня. Честна дума! Моля те да ми простиш. Не исках да те ударя. И на сън не ми е хрумвало да ударя момиче, но дори и да ми се случи, това в никакъв случай няма да си ти. Извини ме, от сърце те моля!

— Добре, всичко е наред. Стана случайно. Няма значение.

Кимнах с глава и продължих нагоре по стъпалата. Но Томи радостно възкликна:

— Фланелката ми е като нова! Всичко се изпра.

— Радвам се за теб.

— А теб не те ли заболя? Когато те ударих де.

— Как да не ме заболя! Черепът ми изтрещя. Получих сътресение и други такива. Сега Птицечовката ще го види. Ако се добера до кабинета й де.

— Кат, питам те сериозно. Наистина ли не ми се сърдиш? Много, ама много съжалявам. Честна дума.

Най-после му се усмихнах и вече сериозно му казах:

— Томи, стана случайно и всичко е забравено. Не изпитвам никаква омраза към теб.

Той все още изглеждаше неуверен, ала някакви момчета от горния курс го сръгаха в гърба, за да го накарат да се раздвижи и да продължи надолу. Той бързо ми се усмихна, леко ме потупа по рамото и се вля в потока. Когато продължих да се изкачвам по стъпалата, до ушите ми долетя пак неговият вик:

— Всичко хубаво, Кат!

Томи, мислех си аз, ме постави в доста неловко положение, но никой не започна да ме дразни или да разнася сплетни по мой адрес. Трябва да призная, че ако не се бяхме срещнали на стъпалата, в последвалите няколко седмици нямаше да се заинтересувам толкова от проблемите на Томи. Така ми се струва.

Сама станах свидетелка на някои неща, ала за повечето от случките само чувах. Когато някой заговореше на тази тема, аз го разпитвах до най-малките подробности, за да си представя всичко съвсем точно. Томи имал нови изблици — прекатурил две маси и всичко от повърхността им се разпиляло по пода, а момчетата се втурнали в коридора, за да се спасят от него, залостили вратата и го оставили сам в класната стая. Друг път, по време на футболен мач, господин Кристофър трябвало да го държи за ръката, за да не се нахвърли на Реджи Д. А на състезанието по бягане на втория горен курс забелязах, че Томи бе единствен, който тича сам, а не в двойка. Беше бърз и с лекота се отдели на десет-петнайсет крачки пред останалите — може би по този начин искаше да потули факта, че никой не желаеше да бяга заедно с него. И на всичко отгоре почти всеки ден се разнасяха слухове за издевателствата и присмеха над личността му. Много от тях бяха обичайните момчешки шеги — ту ще му пъхнат нещо в завивките, ту ще му сложат червей в яденето, но други излизаха извън рамките на нормалното: веднъж например почистиха клозетната чиния с четката му за зъби и му я върнаха с изпражненията по космите. Поради факта, че той беше едър и силен — а според мен и поради характера му, — никой не смееше да го нападне открито, но издевателства като тези, които описах току-що, се случваха в продължение на поне два месеца. Очаквах, че рано или късно някой ще каже: „Стига толкова! Стигнахме твърде далеч!“, ала нещата продължаваха все по същия начин и никой нищо не казваше.

Веднъж сама заговорих на тази тема — това стана в спалнята, когато загасиха лампите. В горните класове вече спяхме в малки стаи за по шест души, така че компанията ни се ширеше самостоятелно в една от тях без странични хора и след звънеца за лягане наставаше времето за най-задушевните разговори, които провеждахме в тъмнината. На друго място, дори в павилиона, и през ум не ни минаваше да си говорим за такива неща. И ето че една вечер заговорих за Томи. Не се разпростирах надълго и нашироко, само в общи линии напомних на момичетата какви ги вършат с него и добавих, че не постъпват много справедливо. Когато свърших, в стаята цареше странно мълчание и аз разбрах, че всички очакват реакцията на Рут. Винаги ставаше така в трудни или неловки моменти. Търпеливо чаках, докато най-после откъм леглото на Рут се чу въздишка и тя каза:

— Отчасти си права, Кати. Не е хубаво така. Но ако Томи иска издевателствата да спрат, трябва да промени собственото си поведение. Не представи нищо на Пролетния панаир. А нима мислиш, че е подготвил нещо за идния, който е само след месец? Едва ли.

На това място трябва да ви разкажа за нашите хейлшамски Панаири. Четири пъти в годината — пролет, лято, есен, зима — организираме голяма изложба-базар, където представяме всичко, което сме сътворили през последните три месеца. Това са и картини, и рисунки, и керамични изделия, и най-различни „скулптури“, направени от материали, които по онова време се считаха за модерни: като да речем консервени кутии или тапи от шишета, залепени върху парчета картон. За всяко представено произведение ни заплащаха с жетони (настойниците решаваха колко струва шедьовърът ти), а после, в деня на Панаира, всеки пристигаше с жетоните си и „купуваше“ онова, което си хареса. По правило можехме да „купуваме“ само от връстниците си, но независимо от това изборът бе доста голям, защото за три месеца можеше да се направи какво ли не.

Когато сега обръщам поглед назад, аз разбирам защо тези Панаири са били толкова важни за нас. На първо място, те бяха единствената ни възможност, освен Разпродажбата (а Разпродажбата бе нещо съвсем различно и за нея ще ви разкажа по-късно) да си направиш колекция от лично твои предмети. Ако ти се прииска да украсиш стената до леглото си или да разнасяш някой предмет в чантата си от стая в стая и винаги да си го поставяш на масата, където си седнал, можеш да „закупиш“ нещата, които ти харесват по време на Панаира. Но сега виждам и другото, по-дълбоко въздействие на този Панаир върху нас. Защото ако поради желанието си да притежаваш нещо ценно, ти зависиш от другите, това неминуемо влияе на отношенията ти с тези хора. Томи е типичен пример за това. „Творческите“ ти постижения до голяма степен се определяха от отношението към теб в Хейлшам, от това, доколко те обичаха и уважаваха в училището.

По-късно двете с Рут често обсъждахме тази тема в центъра по рехабилитация в Дувър, където й помагах да се възстанови.

— Впрочем тъкмо затова Хейлшам беше единствен по рода си — заяви един ден тя. — Защото там ни приучаваха взаимно да ценим работата си.

— Да — съгласих се аз. — Но когато понякога се сещам за тези Панаири, откривам доста странни неща в тях. Да вземем например стихотворенията. Разрешаваха ни да ги представяме на Панаира наравно с рисунките и картините и ето какво ме учудва: всички споделяхме мнението, че това е прекрасно, че има някакъв смисъл.

— А не беше ли така? Поезията е нещо много важно.

— Но нали стихчетата са били плод на нечие творчество. На деветгодишни деца, съчиняващи глупави рими с безброй правописни грешки. А ние, вместо да окачим над креватите си нещо наистина красиво, похарчвахме скъпоценните си жетони за тетрадки, изписани с несръчни строфи. Ако някой толкова ги е харесвал, защо просто не си ги е преписвал? Но не, нали помниш как ставаше всичко? Панаирът започва и ние стоим и се разкъсваме между стиховете на Сузи К. и жирафите на Джаки.

— Да, спомням си — засмя се Рут. — Жирафите бяха красиви. Обикновено си купувах по един на всеки Панаир.

Водехме този разговор в една приятна лятна вечер, седнали на балкона на болничната й стая. Бяха изминали няколко месеца от първата й операция и сега, когато най-тежкото бе зад гърба й, планирах вечерните си посещения така, че да можем да си поседим половин — един час и да се любуваме на слънцето, залязващо зад покривите. Над тях стърчаха безброй антени и сателитни чинии, а понякога далеч на хоризонта проблясваше ивицата на морето. Носех минерална вода и бисквити и двете седяхме и разговаряхме за всичко, което ни хрумне. Центърът, в който лежеше Рут, бе един от любимите ми и нямах нищо против и аз да поостана в него за известно време. Стаите не бяха големи, но затова пък разполагаха с всичко необходимо и бяха доста уютни. Повърхностите в тях — стените, подовете — бяха облицовани с лъскави бели плочки, поддържани от персонала в такъв блясък, че като влезеш вътре имаш усещането, че си попаднал в огледална стая. Разбира се, не можеше да видиш отражението си в тях, но бе напълно възможно да си го представиш. Вдигнеш ръка или донорът сяда на леглото си — и ти тутакси усещаш бледото като призрак движение в плочките около себе си. При това в стаята на Рут имаше огромни плъзгащи се прозорци и тя спокойно можеше да си лежи и да гледа навън. Дори нямаше нужда да повдига глава от възглавницата си, за да наблюдава голяма част от небето, а когато времето беше хубаво, можеше на воля да диша чист въздух, седнала на балкона. Харесваше ми да седя с нея, харесваха ми нашите недотам свързани разговори — за Хейлшам, за Фермата и за всичко, което ни дойде наум.

— Искам да кажа — продължих аз, — че на възрастта, на която бяхме тогава, единайсетгодишни хлапета, стиховете ни не ни интересуваха чак толкова много. Помниш ли Кристи? Славеше се като поетеса и всички я уважаваха. Дори ти, Рут, не си позволяваше да й говориш отвисоко. Защото всички я смятахме за много веща в тази област. При това не ценяхме поезията и изобщо не разбирахме от стихове. Малко е странно.

Ала Рут не ме разбра, а може би не искаше да ме разбере. Възможно е да е била настроена да ни вижда по-различни, а не такива, каквито бяхме в действителност. Вероятно бе усетила накъде може да ни отведе този разговор и бе решила да не поема в тази посока. Така или иначе, тя дълбоко въздъхна и каза:

— Да, всички харесвахме стиховете на Кристи. Интересно, какво бихме казали за тях сега. С удоволствие бих ги прочела отново заедно с теб, за да сравним впечатленията си.

После се засмя.

— И досега пазя стиховете на Питър Б. Вярно е, че те са от по-късните години — бяхме в четвърти горен курс. Вероятно са ми харесвали, иначе защо ще ги купя? Чиста истерия и глупост. Твърде сериозно е гледал на себе си. Но Кристи е съвсем различно нещо, помня, че наистина пишеше много добре. Колко странно! По-късно тя захвърли поезията и се зае с живопис, ала не беше толкова добра.

Но бих искала да се върна към Томи. Мисля, че мнението, изказано от Рут в спалнята след последния звънец — за това, как Томи сам си е виновен за неприятностите си, по онова време съвпадаше с това на мнозинството в Хейлшам. Ала чак когато свърши и аз, лежаща в тъмнината, се замислих над думите й, се сетих, че подобни разсъждения за него като за момче, което не си дава много труд в училище, съществуваха още в началния курс. И когато разбрах, че Томи е бил подложен на същите изпитания години наред, а не някакви си седмици и месеци, в душата си усетих хлад.

Не беше минало много време, откакто двамата с него бяхме разговаряли за това и разказът на Томи за началото на неговите неприятности потвърдиха мислите, до които достигнах през онази вечер. Той сподели, че всичко е започнало в часа по изобразително изкуство при госпожица Джералдин. Томи твърдеше, че дотогава много обичал живописта. Но в онзи час Томи нарисувал един акварел, на който изобразил слон сред високи треви — всичко започнало от тази рисунка. Той твърдеше, че е искал да се пошегува. Подробно го разпитах за този епизод и според мен случилото се е съвсем в реда на нещата за възрастта, на която е бил тогава: правиш нещо, без да знаеш защо, просто го правиш и толкова. Правиш го, защото искаш да разсмееш околните, да ги подразниш, да привлечеш вниманието им към собствената си личност. А когато трябва да обясниш постъпката си, не можеш, тя дори ти се струва напълно безсмислена. Случвало се е на всеки. Томи не го разказа по този начин, но аз съм сигурна, че е станало точно така.

В общи линии, той нарисувал слона съвсем по детински. Цялата работа му отнела не повече от двайсет минути и акварелът наистина предизвикал смях, макар и не по начина, по който очаквал. Независимо от всичко, постъпката му едва ли щяла да има някакви последствия, ако не била станала в часа на госпожица Джералдин.

В това откривам зла ирония на съдбата, защото нима не е вярно, че госпожица Джералдин бе любимата настойничка на всички деца на възрастта на Томи? Кротка, спокойна, винаги готова да те утеши, ако е нужно, дори ако си сторил нещо не съвсем както трябва или ако някой друг настойник ти се е скарал. Когато се налагаше самата тя да се скара на свой възпитаник, после дни наред му отделяше специално внимание, сякаш му бе задължена с нещо. Но на Томи не му провървяло, че в онзи ден часът по изкуство се е водил от нея, а не, да речем, от господин Робърт или от госпожица Емили, нашата главна настойница, които често вземаха тези часове. Ако беше някой от тях, щеше да му направи забележка, Томи щеше да се усмихне и най-лошото, което биха помислили останалите за него, щеше да е, че се е пошегувал неудачно. Те дори щяха да решат, че е голям шегаджия. Ала госпожица Джералдин си е госпожица Джералдин. Реагира по свой собствен начин: докато гледала акварела, тя се стараела по всякакъв начин да изрази участие и разбиране. И тъй като вероятно се е страхувала, че съучениците му могат да му се присмеят, тя попресилила нещата и, открила в рисунката нещо достойно за похвала, го показала на целия клас. Което породило недоброжелателството на учениците.

— Излязохме от класната стая — спомняше си Томи — и тогава за първи път дочух подобни приказки. Не им пукаше, че ги чувам какво говорят за мен.

Струва ми се, че още преди случката с акварела у Томи се е появило усещането, че няма да се справи, че рисунките му са прекалено незрели и детски за възрастта му в сравнение с тези на връстниците му и той се е стараел, както може, да прикрие неумението си, като нарочно е рисувал картините си, както би ги нарисувало малко дете. Но след случката с нарисувания слон това е станало ясно на всички и те с нетърпение са очаквали да видят какво ще изобрази следващия път. Съдейки по всичко, той не се е предал изведнъж, но за каквото и да се заловеше впоследствие, неминуемо предизвикваше насмешките и издевателствата на съучениците си. Колкото повече се стараеше, толкова по-гръмко му се присмиваха. Така че скоро Томи се върна към предишния начин на самозащита — нарочно започна да рисува детински картинки, с което искаше да покаже, че плюе на всички. Проблемът се задълбочи.

Отначало му се присмиваха само на картините, но и това му бе напълно достатъчно, защото в долния курс часовете по рисуване бяха много. После стана още по-лошо.

Не го включваха в игрите, в столовата момчетата не искаха да сядат на една маса с него, преструваха се, че не чуват, когато вечер ги заговореше в спалнята. В началото това ставаше от време на време. Случвало се е цял месец да го оставят на мира и той да реши, че всичко вече е зад гърба му, ала после или той, или някой от враговете му — например Артър Х. — правеше нещо, което даваше нов тласък на издевателствата.

Не мога точно да определя времето, когато той започна да изпада в силна ярост. Помня, че Томи винаги, дори в предучилищната си възраст, се отличаваше с буйния си нрав, но пък той сподели с мен, че се разгневявал само когато сериозно го наранят. Така или иначе, с изблиците си той настройваше всички против себе си, провокираше ги и по времето, за което разказвам — през лятото, когато бяхме на тринайсет и тъкмо бяхме завършили втория горен курс, — издевателствата достигнаха своя апогей.

После внезапно престанаха — разбира се, не за един ден, но доста бързо. Както вече сте разбрали, аз внимателно наблюдавах случващото се, така че забелязах промяната по-рано от останалите. Настъпи период — продължил месец, дори повече, — през който продължаваха редовно да дразнят Томи, ала той не се гневеше както преди. Понякога забелязвах, че той — аха! — и ще избухне, но така или иначе, успяваше да се сдържи; друг път мълчаливо свиваше рамене или се правеше, че нищо не забелязва. В началото тези му реакции обезкуражаваха момчетата и те едва ли не се обиждаха, сякаш ги е подвел. После малко по малко им втръсна и издевателствата изгубиха злобата си. Накрая забелязах, че вече повече от седмица нищо не се бе случило.

Само по себе си това още не означаваше кой знае какво, но аз виждах и други промени. Малки, като например това: той прекосява двора в компанията на Александър Дж. и Питър Н., и тримата заедно вървят към игрището и непринудено разговарят. Тонът, с който произнасяха името му, се промени — не много, но все пак… В края на голямата промяна нашата компания седеше на тревата до Южното игрище, където момчетата играеха футбол, както обикновено. Докато разговарях с момичетата, аз наблюдавах Томи, който бе в центъра на играта. По едно време някой го спъна и той падна, но тутакси стана, взе топката и я постави така, че когато я ритне, да премине през наказателното поле. Играчите, които се готвеха за удара, се зазяпаха и в този миг Артър Х., едно от момчетата, които най-много го измъчваха (той стоеше на няколко крачки зад него), започна да го имитира как стои до топката с ръце на кръста. Внимателно наблюдавах случващото се и забелязах, че като че ли никой не подкрепи Артър. Сигурно всички го виждаха, тъй като бяха съсредоточили поглед върху Томи, който всеки миг щеше да запрати топката през наказателната линия, а Артър беше точно зад гърба му, ала никой не прояви интерес към номерата му. Томи запокити топката в центъра на игрището, играта продължи, а Артър не се опита да повтори шегата си.

Това ме зарадва, но ме и заинтригува: меко казано, Томи все още не се бе проявил в областта на „творчеството“. Видях, че прекратяването на гневните изблици от негова страна много му е помогнало, ала все не ми се удаваше да открия първопричината за подобряването на отношението към него. Нещо в самия Томи се бе променило — държеше се по различен начин, когато разговаряше с някого, гледаше го в очите по своя прям и добронамерен начин. А това на свой ред бе променило отношението на околните към него. Но как е станало всичко — нямах никаква представа.

Заинтригувах се и реших да го поразпитам и ако ми се удаде случай, да поговоря с него на четири очи. И случаят скоро ми се предостави: чаках на опашката за закуска и пред себе си зърнах няколко човека. Колкото и да е странно, най-доброто място за разговор на четири очи в Хейлшам беше на опашката в столовата. Това отчасти се дължеше на акустиката в големия салон: сред общата врява, която се блъскаше във високия таван и ехтеше в огромното пространство, за да си кажем нещо, трябваше да застанем много близо един до друг и да шепнем, а ако и съседите ни са заети със собствения си разговор, имаше голяма вероятност никой да не подслуша думите ти. Така или иначе, нямаше много варианти. „Тихите“ местенца много често ни подвеждаха: все се оказваше, че някой е минал наблизо и е подочул нещичко. А ако поведението ти дава повод да се мисли, че търсиш място за конфиденциален разговор, за броени минути този факт ставаше известен на всички и тогава — не разчитай на уединение!

Така че, когато зърнах Томи, аз му махнах с ръка. Правилата забраняваха да се пререждаме на опашката, но да минем по-назад — моля, заповядайте. Той се приближи с доволна усмивка и известно време ние чакахме реда си мълчешком, без да си казваме нищо особено — не защото чувствахме неловкост, а защото чакахме да спадне интересът, който Томи бе възбудил със своето преместване отзад. После аз се обадих:

— Напоследък си по-весел. Изглежда нещата при теб вървят добре.

— Всичко забелязваш, Кат — отвърна той без следа от ирония. — Да, всичко върви нормално. Всичко е наред.

— Какво е станало? Да не би да си се обърнал към Господ?

— Към Господ ли? — Томи се обърка за миг, после се усмихна. — Аха, разбирам. Говориш за… намекваш, че вече не се ядосвам толкова.

— Да, но не само за това. Общо взето доста си се променил. Наблюдавам те. Затова питам.

Томи сви рамене.

— Сигурно съм пораснал. И аз, пък и останалите. Не ни е интересно да повтаряме все едни и същи неща. Втръсна ни.

Мълчаливо го гледах, докато накрая той се усмихна и каза:

— Интересно момиче си ти, Кат. Ако искаш да знаеш, случи се нещо. Ако искаш, мога да ти разкажа.

— Слушам те, казвай.

— Добре, но нека си остане между нас двамата, нали? Преди два месеца имах разговор с госпожица Люси. След това се почувствах много по-добре. Трудно е за обяснение. Тя ми каза това-онова и ми стана по-добре.

— Какво ти каза?

— Ами… може да ти се стори странно. Отначало и на мен ми се стори странно. Каза ми, че ако не искам да се занимавам с творчество и не ме тегли към творческа работа, няма нищо лошо. Било напълно нормално, така ми каза.

— Наистина ли?

Томи кимна с глава, но аз се обърнах на другата страна.

— Не ставай глупак, Томи. Не съм от онези, на които можеш да говориш каквото ти хрумне.

Наистина се разсърдих: нима не съм заслужила доверието му, а той така да ме лъже! — ето какво си помислих. Видях една позната отзад на опашката и отидох при нея, като оставих Томи сам. Разбирах, че е обезкуражен и потиснат, но след месеците, в които преживявах заедно с него, аз се чувствах предадена и ми беше все едно какво изпитва той. През цялото време, докато се придвижвахме напред, разговарях колкото е възможно по-непринудено с приятелката си (като че ли беше Матилда) и се стараех да не поглеждам към него.

Ала когато тръгнах с чинията си към масата, Томи се приближи зад гърба ми и изстреля в ухото ми:

— Кат, ако мислиш, че те лъжа, дълбоко грешиш. Стана точно така. Ако ми разрешиш, ще ти разкажа всичко.

— Не говори глупости, Томи.

— Кат, всичко ще ти разкажа. След закуската ще бъда край езерото. Ако дойдеш, ще чуеш цялата история.

Аз го погледнах укоризнено и си тръгнах, без да му отговоря, но като че ли бях започнала да допускам вероятността, че ми е казал истината за госпожица Люси. И когато се настанихме с приятелките ми на масата, започнах да се чудя как да се измъкна и да отида при езерото, без да привлека вниманието на момичетата.

Глава трета

Езерото се намираше на юг от главния корпус. За да стигна до него, трябваше да изляза през задната врата и да тръгна по тясната извита пътека, да си провирам път през гъстата папрат, която преграждаше пътеката дори в ранна есен. Или пък, ако наоколо нямаше настойници, да отрежа през буренака. Така или иначе, край езерото винаги бе толкова спокойно, че чак те унасяше: патици, тръстика, блатни треволяци. Но не беше много удобно за тайни разговори — опашката в столовата беше сто пъти по-подходяща за тази цел. На първо място, езерото се виждаше отлично от централната сграда. Освен това нямаше никакъв начин да разберем как се разпространяват звуците по водната повърхност. Ако някой искаше да подслушва, трябваше само да се прокрадне по отсрещната пътека и да се скрие в шубраците от тази страна на езерото. Но нали самата аз прекъснах Томи, когато разговаряхме на опашката в столовата, така че нямаше как сега да капризнича. Въпреки че беше октомври, при това средата на месеца, денят беше слънчев и аз реших да се престоря, че уж съм се разхождала наоколо и съм се натъкнала на Томи съвършено случайно.

Може би защото се бях настроила да се държа по този начин — макар да нямах понятие дали някой ни гледа, или не, — тъкмо се канех да седна, когато го зърнах на един голям плосък камък близо до водата. Помня, че не бяхме в униформи — значи е било петък или през почивните дни. Сега не мога да кажа точно с какво бе облечен Томи — вероятно е носил някоя от изтърканите си спортни фланелки, които обличаше дори в хладно време. А аз бях с кафявото спортно горнище с цип отпред, което си бях „купила“ на Разпродажбата в първи горен курс. Заобиколих камъка, застанах с гръб към водата и с лице към сградата, за да видя дали по прозорците няма да започнат да се появяват любопитни лица. Няколко минути разговаряхме за глупости, сякаш на опашката за закуска нищо не се бе случило. Не знам за кого бе предназначено това — за Томи или за евентуалните зрители, — но държането ми бе най-обикновено и по едно време щях дори да го подмина, сякаш продължавах разходката си. Но на лицето на Томи се появи едва ли не отчаяние и аз тутакси съжалих за поведението си: получаваше се така, сякаш искам да го дразня, макар и през ум да не ми минаваше да го правя. Тогава го попитах, сякаш току-що ми е хрумнало:

— Между впрочем, за какво бе започнал да говориш? Нещо за госпожица Люси.

— А, да… — Томи погледна през мен към езерото, като се правеше, че и той съвсем е забравил за разговора ни. — Госпожица Люси. Имахме работа.

С пълно право смятаха госпожица Люси за настойничката с най-големи интереси в областта на спорта в Хейлшам, макар че ако се съдеше по външния й вид, едва ли някой би могъл да го предположи. С набитото си телосложение, тя напомняше с нещо на булдог, черните й коси растяха някак нагоре и никога не можеха да закрият ушите й, нито късата й тлъста шия.

При това беше доста силна и тренирана и дори в горните класове малцина от нас — включително момчетата — можеха да мерят сили с нея по бързо бягане. Тя великолепно играеше хокей на трева, а на футболното игрище не отстъпваше и на най-големите момчета. Спомням си, че веднъж, когато бе повела топката към противниковата врата, Джеймс Б. се опита да я спре с крак, но сам полетя и се строполи на тревата. Когато още бяхме в началните класове, тя се държеше с нас съвършено различно от госпожица Джералдин, която ни утешаваше в трудни моменти. Тя разговаряше съвсем малко с нас. Едва като пораснахме, започнахме да ценим пестеливата й енергична реч.

— Тъкмо спомена за разговора си с госпожица Люси — напомних му аз. — Казала ти, че ако не желаеш да се занимаваш с творчество, не било голяма беда.

— Да, нещо в този дух. Каза ми да не се безпокоя. Кой ли не злослови вече по мой адрес. Това стана преди два месеца. Може би малко по-отдавна.

Забелязах, че няколко момчета от долните класове се появиха на един от най-горните прозорци и се вторачиха в нас. Но аз оставих преструвките и приклекнах срещу седящия на камъка Томи.

— Томи, това звучи доста странно. Сигурен ли си, че си разбрал правилно думите й?

— Разбира се — отвърна той и внезапно понижи глас: — Повтори ми го няколко пъти. Бяхме в нейния кабинет и тя произнесе цяла реч по въпроса.

Томи ми обясни, че когато го помолила след часа по изкуство да отиде в кабинета й, той си помислил, че за пореден път ще му чете конско за необходимостта от упорития труд в училище. Неведнъж настойниците, в това число и госпожица Емили, му бяха чели лекции на тази тема. Но когато Томи и госпожица Люси тръгнали от централната сграда към оранжерията (там живееха настойниците ни), той почувствал, че разговорът им няма да протече по обичайния начин. После, когато седнал в удобното кресло (госпожица Люси останала да стои права до прозореца), тя го помолила да сподели с нея онова, което според него се случва напоследък в живота му. Томи заговорил, ала тя внезапно го прекъснала. Казала му, че, така и така, познавала много възпитаници, на които творчеството с години не се е удавало. Живопис, рисуване, поезия — дълго време творческите занимания по тези предмети вървяли едва-едва. И после, в един прекрасен ден, внезапно талантът им разцъфвал. Напълно е възможно, казала на Томи тя, и с него да стане същото. Томи и преди бил чувал подобни неща, ала госпожица Люси говорила с такъв тон, че го накарала да се заслуша в думите й.

— Стана ми ясно — каза той, — че иска да ми каже нещо. Нещо друго.

И наистина, скоро тя започнала да говори доста странни неща, които Томи не разбрал веднага. Но тя настоявала на своето и малко по малко той започнал да схваща мисълта й. Ако Томи се старае истински, казала тя, но все пак не успява да сътвори нещо наистина ценно, това не е трагедия и не бива да се безпокои. Никой — било то настойник или ученик — не бива да го наказва, да го притеснява и да го измъчва за безплодните му усилия. Той не е виновен за нищо. А когато Томи възразил с думите, че ако госпожица Люси мисли така, това е добре, но че все пак останалите смятат, че тъкмо той е виновен, тя въздъхнала и се загледала през прозореца. После заявила:

— Може би това няма да ти помогне кой знае колко, но трябва да знаеш следното: в Хейлшам има поне един човек, който мисли по различен начин. И според този човек ти си добър ученик и въпреки незавидните си резултати с нищо не си по-лош от останалите.

— Може да е искала да те обърка? — предположих аз. — Може пък по този хитър начин да е искала да ти постави някакъв капан?

— В никакъв случай. Работата е там…

И внезапно, за първи път от началото на нашия разговор, той се обезпокои, че някой може да ни подслушва и обърна глава към сградата на училището. Момчетата от долните класове бяха изгубили интерес към нас и се бяха махнали от прозореца; няколко наши връстнички се бяха запътили към павилиона, но все още бяха доста далеч. Томи отново се обърна към мен — вече почти шепнеше:

— Работата е там, че когато ми говореше тези неща, цялата се тресеше.

— Как така се е тресяла?

— Ей така. От яд. Ясно видях. Дълбоко в себе си тя бе обхваната от гняв.

— Заради какво?

— Не знам. Но не заради мен и това е най-важното! — Той се усмихна, после отново стана сериозен. — Нямам представа на кого е била сърдита. Но наистина беше много разгневена.

Краката ми изтръпнаха и аз се изправих.

— Всичко това е много странно, Томи.

— А най-интересното е, че този разговор ми помогна. Дори много. Днес ти ми каза, че имаш усещането, че нещата при мен се оправят. Права си и всичко е заради госпожица Люси. След разговора ни аз се замислих над думите й и осъзнах, че тя е напълно права. Аз не съм виновен за нищо. А това променя всичко. А ако усетя, че всеки миг мога да избухна, било добре да се срещнем някъде с нея, или просто да я гледам, докато седя в час. Тя, разбира се, щяла да си мълчи за нашия разговор, само леко щяла да кимне с глава. Но и това ми е достатъчно. Нали ме попита какво е станало с мен? Сега вече знаеш. Виж какво, Кат, обещай ми, че няма да кажеш на никого, нали?

Кимнах с глава, но попитах:

— Тя ли поиска да го пазиш в тайна?

— Не, не, нищо не е искала от мен. Но ти трябва да мълчиш като риба. Обещай ми.

— Добре де, обещавам.

Момичетата, които отиваха към павилиона, ме видяха, замахаха с ръка и завикаха. Аз също им махнах и казах на Томи:

— Тръгвам. Хайде да го обсъдим по-късно.

Ала Томи сякаш не ме чу и продължи:

— Имаше и още нещо. Тя ми говореше, но аз нищичко не разбирах. Исках да попитам теб. Заяви ми, че не ни учат достатъчно, нещо такова.

— Не ни учат достатъчно ли? Значи тя мисли, че трябва да се занимаваме още повече?

— Не, като че ли не това имаше наум. Говореше… е… за нас като цяло. За това, какво ще излезе от нас. За донорството и други такива.

— Но нали вече ни го обясниха?! — учудих се аз. — Не разбирам какво е искала да каже. Че има неща, които все още пазят в тайна от нас?

Томи се позамисли и поклати глава.

— Според мен не. Просто тя мисли, че трябва да учим още повече, това е всичко. Каза ми, че би искала сама да поговори на някои теми с нас.

— На какви по-точно?

— Не знам, Кат. Може и да съм я разбрал погрешно. Може изобщо да не е имала това предвид, а нещо, свързано с нулевите ми творчески резултати. Да ти кажа честно, всичко ми е като в мъгла.

Томи ме гледаше така, сякаш очакваше някакво обяснение от мен. Аз се замислих за миг, после казах:

— Томи, опитай се да си спомниш. Ти си споделял с нея, тя се е ядосвала…

— Да, имаше сърдит вид. Не викаше, но се тресеше от яд.

— Добре, да допуснем, че е била сърдита. И най-случайно гневът я е връхлетял тъкмо когато е захванала новия разговор? Затова, че не ни обясняват достатъчно за донорството и други такива неща?

— Така ми се стори.

— Помисли си добре, Томи. Откъде й е хрумнало да се занимава с теб? Разговаряла е за теб, за трудностите ти, свързани с творческите ти занимания. После изведнъж сменя темата. Не е логично! И какво общо има донорството? Какво отношение има то към твоите проблеми?

— Не знам, вероятно има някаква връзка. Може би едното някак я е навело на другото. Кат, струва ми се, че доста се притесни по повод нашия разговор.

Засмях се, защото беше прав: бях свъсила вежди и бях потънала в собствените си мисли. Те се щураха в най-различни посоки. Разказът на Томи за разговора му с госпожица Люси ме накара да си спомня за някои неща, за някои малки случки с участието на госпожица Люси, които навремето ме бяха озадачили.

— Просто… — замълчах и въздъхнах. — Не мога да дам смислено обяснение дори на самата себе си. Думите ти ми напомнят за разни неща, и то все загадъчни. Често си мисля за тях. Например защо Мадам идва и ни обира най-хубавите картини? За какво са й нужни?

— За Галерията.

— Но каква е тази Галерия? Пристига ни в клин, ни в ръкав и отмъква най-хубавите ни работи. Трябва да е натрупала цяла планина. Веднъж попитах госпожица Джералдин откога е така и тя ми отговори, че Мадам има този навик от самото основаване на Хейлшам. Каква ще да е тази Галерия? Защо тя изведнъж е решила да събере работите ни в Галерия?

— Може би ги продава. Извън училището с всичко се търгува.

Аз поклатих глава.

— Не, не ги продава. Трябва да има някаква връзка с онова, което ти е казала госпожица Люси. С нас, с онова, което ни предстои в живота, с донорството. Не съм много сигурна, но ми се струва, че нещата са свързани, макар да не се сещам по какъв начин. Добре, Томи, аз тръгвам. Хайде засега да не казваме на никого за това.

— Разбира се. Нито за госпожица Люси.

— Но нали ще ми съобщиш, ако отново те заговори за нещо?

Томи кимна с глава, после отново се огледа.

— Тръгвай, Кат, защото някой може да ни чуе.

Би могло да се каже, че израснахме с Галерията, за която си спомнихме с Томи. Всички говореха за нея като за нещо напълно реално, макар никой от нас да не бе съвсем сигурен в нейното съществуване. Вече не си спомням кога и от кого чух за нея за първи път и навярно в това отношение съм една от многото. Във всеки случай не от настойниците — те никога не говореха за Галерията и всички се подчинявахме на едно неписано правило: никога да не споменаваме за нея в тяхно присъствие.

Сега си мисля, че представата за Галерията в Хейлшам се предаваше от поколение на поколение. Помня, че бях едва на пет-шест години и двете с Аманда С. бяхме седнали на малките столчета. Ръцете ни лепнеха от пластилина. Не мога точно да кажа дали в стаята имаше и други деца, не си спомням и кой учител водеше часа. Знам само едно: Аманда С., която беше с една година по-голяма от мен, видя какво лепя и възкликна:

— Ах, Кати, каква прелест! Много е хубаво! Да знаеш — ще го вземат за Галерията!

Вероятно вече съм била чувала за Галерията. Спомням си колко бях развълнувана и горда от думите й, помня и друго — само миг след това си помислих: „Да бе, глупости, още никой от нас не е достоен за Галерията.“

Ние растяхме и често споменавахме Галерията в разговорите си. Ако някой искаше да похвали нечия работа, казваше:

— Страхотно! Само е за Галерията!

Когато станахме достатъчно големи, за да разбираме от ирония, при вида на някакво смехотворно и неумело произведение, ние се подигравахме така:

— Ама че шедьовър! Тутакси да се изпрати в Галерията!

Но дали наистина вярвахме в съществуването на Галерията? Днес не съм убедена в това. Както вече казах, никога не споменавахме за нея пред настойниците си и сега ми се струва, че съблюдавахме това правило дотолкова, доколкото то произтичаше от самите настойници. Спомням си една случка, когато бяхме единайсетгодишни. Седми клас, слънчева зимна утрин. Тъкмо сме свършили часа с господин Роджър и някои от нас са останали да си побъбрят с него. Седим на масите, не помня темата на разговора ни, но както винаги господин Роджър ни разсмива от все сърце. И внезапно Каръл Х. произнесе през смях:

— Това е просто бисер! Направо плаче да бъде поставено в Галерията!

Тя мигом закри уста с дланта си. Настроението в класната стая си остана все тъй весело, ала всички, включително и господин Роджър, разбрахме, че Каръл бе допуснала грешка. Не беше кой знае каква катастрофа, като това от езика ти да се изплъзне някоя груба дума или пък прякорът на настойника в присъствието му. Господин Роджър снизходително се усмихна, сякаш искаше да каже: „Нищо де. Ще се направим, че не сме я чули“, и ние продължихме в същия дух.

Ако Галерията си оставаше забулена в мъгла за нас, то посещенията на Мадам, която обираше най-добрите ни работи, бяха напълно осезаеми — тя пристигаше два, а понякога три или дори четири пъти в годината. Наричахме я „Мадам“, защото бе или французойка, или белгийка (въпросът беше спорен) и настойниците неизменно се обръщаха така към нея. Тя беше висока слаба жена с късо подстригана коса, очевидно доста млада, макар тогава да не я смятахме за такава. Всеки път, когато идваше, носеше елегантен сив костюм и за разлика от градинарите и шофьорите, които ни докарваха продукти и други неща, практически от всички останали, които бяха извън училището, тя не разговаряше с нас и с хладното си поведение ни държеше на разстояние от себе си. Дълго време я смятахме за високомерна, ала една вечер, когато бяхме осемгодишни, Рут изказа друго предположение.

— Страхува се от нас — заяви тя.

В стаята беше тъмно и ние лежахме на леглата си. В долните класове спяхме по петнайсет в стая и затова още не водехме онези дълги задушевни разговори, в които се потапяхме в по-късна възраст. Но леглата на повечето момичета от нашата „компания“ бяха едно до друго и още тогава започнахме да привикваме с разговорите до късно вечерта.

— Как така се страхува? — попита едно от момичетата. — От къде на къде ще се страхува от нас? Какво можем да й направим?

— Не знам — отвърна Рут. — Не знам, но ви казвам, че се страхува. Мислех, че е просто надута, но не, Мадам се бои от нас, вече съм съвсем сигурна.

Дни наред спорехме по въпроса. Повечето момичета не бяха съгласни с Рут, но това само затвърди решимостта й да докаже правотата си. И най-накрая, за да проверим теорията й, ние измислихме план, който трябваше да приведем в действие при следващото идване на Мадам в Хейлшам.

Макар никой да не обявяваше посещенията й предварително, всеки път ставаше напълно очевидно, че я очакват. Подготовката започваше много преди тя да дойде. Настойниците преглеждаха всичките ни работи — картини, рисунки, керамични изделия, разкази, стихове. Това продължаваше около две седмици, и в резултат в залата за билярд отделяха по пет-шест неща от всяка година на обучение и от долните, и от горните класове. През това време билярдната се заключваше, но ако някой се изкачеше по ниската ограда до прозореца, можеше да види как купчината от предмети в салона нараства с всеки изминал ден. Щом настойниците започваха да подреждат всичко по масите и рафтовете и билярдната заприличваше на миниатюрен Панаир, разбирахме, че само след ден-два ще се появи и Мадам.

Ала през есента, за която ви разказвам, трябваше да знаем не само деня, но и точното време на нейното пристигане, защото много често Мадам оставаше в училището само час-два. Така че, когато видяхме, че залата за билярд акуратно се подрежда, ние решихме да дежурим и да я наблюдаваме непрекъснато.

Местоположението ни облекчаваше изпълнението на задачата. Хейлшам бе разположен в низина и поляните плавно пълзяха от училището нагоре във всички посоки. Това означаваше, че от всяка класна стая в централната сграда — дори от прозорците на павилиона — имаше изглед към дългото тясно шосе, което минаваше през полето и слизаше до портала на училището. Пък и от портала до сградата имаше прилично разстояние и всеки автомобил трябваше да мине по чакълестата алея покрай храсталаците и цветните лехи, за да спре пред парадния вход. Не бяха редки случаите, когато по цял ден не зървахме нито един автомобил да минава по шосето, а онези, които се появяваха от време на време, бяха или фургони, или камиони, които караха градинарите ни и останалия приходящ персонал и снабдяваха Хейлшам с всичко необходимо. Леката кола беше рядкост и колчем се появеше в далечината, възбуждаше сред учениците истинска паника.

Денят, в който зърнахме колата на Мадам да се приближава по шосето, беше слънчев, но ветровит, а по небето лазеха буреносни облаци. Ние седяхме на втория етаж в стаята на девети клас, чиито прозорци бяха разположени в предната част на сградата, когато внезапно учениците зашушукаха; горкият господин Франк, който се опитваше да ни учи на правопис, изобщо не разбра какво става.

Планът, който бяхме разработили, за да проверим теорията на Рут, беше много прост. Ние, шестте момичета, трябваше да направим засада и в подходящия момент всички заедно да наобиколим Мадам. При това да се държим съвсем прилично, да се приближим към нея и тутакси да я отминем, и ако съблюдаваме времето точно до минута, можехме да я хванем неподготвена и, както твърдеше Рут, да видим дали наистина се страхува от нас.

Главната ни задача беше да уловим Мадам за краткото време, през което щеше да е в Хейлшам. Когато часът на господин Франк свърши, ние видяхме през прозореца как спира колата си на площадката точно пред сградата. Бързо се посъветвахме в коридора, слязохме по стъпалата с останалите ученици и започнахме да се навъртаме във вестибюла до главния вход. Не откъсвахме поглед от вратата и огряната от слънцето площадка пред нея: виждахме Мадам да седи зад волана и да рови в чантата си. Най-после слезе от автомобила и тръгна в посока към нас. Беше облечена в обичайния си сив костюм и здраво стискаше чантата си с две ръце. Рут ни даде знак, ние се престорихме, че искаме да се поразходим, всички вкупом се изсипахме през вратата навън и, сякаш изпаднали в унес, тръгнахме право към нея. Чак когато тя застана като вкаменена, всяка от нас промълви:

— Извинете ме, госпожице — и я отмина отдясно или отляво.

Никога няма да забравя странната промяна, която настъпи в нея. До този миг целият ни план бе, ако не шега, то просто наша собствена работа, която не засягаше никого. Не се бяхме замислили върху ролята, която играеше в него Мадам или някой друг. До последния момент това бе доста лекомислен замисъл от наша страна, примесен с известно количество дързост. Не може да се каже, че Мадам се държа по изключително странен начин: тя просто замръзна и ни изчака да я отминем. Не извика, дори спря да диша. Но тъй като всички ние напрегнато очаквахме нещо да се случи, реакцията й ни подейства изумително. Когато Мадам спря, аз бързо я погледнах в очите и мисля, че останалите направиха същото. И досега виждам едва забележимото потръпване, което тя тутакси потисна — признак за реален страх да не би случайно да се докосне до някоя от нас. И макар всички да я отминахме, всяка една от нас го усети: сякаш за миг слънцето се скри и ни обвя хлад. Рут беше права: Мадам наистина се страхуваше от нас. Не така, както някои се страхуват от паяци, например. Освен това и ние не бяхме подготвени. Докато обмисляхме плана, изобщо не си зададохме въпроса как ли ще се почувстваме самите ние в тази роля. В ролята на паяците.

Когато прекосихме площадката и стъпихме на тревата, бяхме вече съвършено различни. Хана всеки миг щеше да се разплаче. Дори Рут бе потресена. После една от нас, мисля, че беше Лора, каза:

— Щом не ни обича, защо са й нашите работи? Защо просто не ни остави на мира? Кой изобщо я е канил тук?

Никой не й отговори и ние влязохме в павилиона — повече не споменахме за случилото се.

Сега ми е ясно, че тогава бяхме във възрастта, в която вече поназнайвахме нещичко за себе си — кои сме, по какво се различавахме от настойниците си, от хората извън Хейлшам, — но все още не знаехме смисъла на всичко това. Сигурна съм, че и вие сте преживели нещо подобно в своето детство. Сходството не е външно, не е в подробностите, това е сходство вътрешно, сходство на чувствата, които сте изпитали. Защото независимо колко са те подготвяли настойниците, колко разговори са провеждали с теб, колко видеофилми са ти показвали, колко са те предупреждавали, до съзнанието ти едва ли е достигнало кой знае колко, когато си на осем като нас и когато градинарите и шофьорите непрекъснато се шегуват с теб и те наричат „златенце“.

Ала все пак нещо остава някъде дълбоко в съзнанието ти. Натрупва се и когато настъпи подобен момент, той не идва неочаквано за теб. Пет-шест години нещо в главата ти тихо нашепва: „Някога, може би много скоро, ще разбереш какво е това.“ И ти чакаш, без дори да си даваш сметка очакваш мига, в който ще ти стане ясно, че наистина си различен от останалите, че там, навън, съществуват хора, които подобно на Мадам не изпитват ненавист към теб и не ти желаят злото, но въпреки всичко потръпват при мисълта за теб — за това, как и защо си се появил на този свят — и се боят да не би случайно да се докоснат до ръката ти. Мигът, в който за първи път се сблъскаш с такъв човек и го погледнеш със собствените си очи, е отрезвяващ. Това е като да преминеш покрай огледалото, покрай което си минавал всеки ден, и внезапно да зърнеш в него нещо странно, нещо тревожно.

Глава четвърта

Към края на годината ще престана да работя като помощничка и макар да съм получила доста от тази си дейност, трябва да призная, че се радвам на възможността да си почина — да спра, да се замисля, да си припомня това-онова. Вероятно двете неща са свързани по някакъв начин помежду си — предстоящата промяна в моя живот и потребността да подредя спомените си от отдавна отминалите години. На първо време ми се ще да се ориентирам в случилото се между мен, Томи и Рут, след като пораснахме и напуснахме Хейлшам. Но вече съм наясно, че причините за по-късните случки се коренят в годините, прекарани в Хейлшам, ето защо в началото ми се ще да се поровя по-обстойно в най-първите си спомени. Да вземем например нашето любопитство по отношение на Мадам. На пръв поглед това бе детска измишльотина и нищо повече. Но ако погледна по-навътре в нещата, ще видя, че това бе началото на процес, който с течение на годините продължи да се развива и развива, докато накрая не се превърна във фактор, определящ нашия живот.

От онзи ден нататък самото споменаване на Мадам се превърна за нас ако не в табу, то в доста рядко събитие. Скоро това правило излезе извън рамките на малката ни компания и се разпространи сред всички наши връстници. Не че любопитството ни по отношение на нея намаля; но повечето от нас почувстваха, че ако се опитаме да копаем по-надълбоко, ще навлезем в територия, която все още е забранена за нас — ще започнем да си задаваме въпроси: какво прави с нашите работи, Галерията наистина ли съществува и други от този род.

Впрочем и темата за Галерията се появяваше все по-рядко в разговорите ни, така че няколко години по-късно, когато край езерото Томи ми разказа за разговора си с госпожица Люси, нещо в паметта ми се обади. Но едва по-късно, когато го оставих да седи на камъка и побързах да настигна приятелките си на игрището, си спомних какво точно е то.

Това бяха думите, които веднъж госпожица Люси произнесе в часа. Бях ги запомнила, защото ме заинтригуваха и защото това бе един от редките случаи, в които някой задаваше въпрос на настойник, свързан пряко с Галерията.

В разгара на нашия разговор се случи нещо, което по-късно нарекохме „жетонни дебати“. Когато пораснахме, двамата с Томи си спомнихме веднъж за тях и в началото не стигнахме до единодушие по въпроса на каква възраст сме били по онова време. Аз твърдях, че сме били десетгодишни, а той настояваше, че сме били по-големи, но накрая призна, че правата съм аз. В общи линии, аз съм сигурна, че не бях сгрешила: тогава бяхме в долния курс, четвърти клас, и епизодът с Мадам бе вече зад гърба ни, ала до разговора ни край езерото щяха да изминат още цели три години.

Според мен „жетонните дебати“ бяха в резултат на факта, че с възрастта у нас се засилваше чувството за собственост. Както вече споменах, дълго време смятахме, че ако вземат работата ти в билярдната — още повече, ако я вземе Мадам, — това е върхът на щастието. Но когато навършихме девет години, започнахме да изпитваме двойствени чувства. Панаирите с жетонната си система, която заменяше стоково-паричните отношения между нас, развиха навика да поставяме цена на всичко, което създавахме. Започнахме да се интересуваме от тениски с рисунки и надписи, за да украсяваме стените над леглата си, да придаваме индивидуалност на бюрата си. И, разбира се, много се грижехме за нашите „колекции“.

Аз не знам дали и вие сте събирали разни неща и сте си правили „колекции“ там, където сте израснали. Когато срещнеш възпитаници на Хейлшам, рано или късно те се отдават на носталгични възпоминания за своите „колекции“. В онези времена ние гледахме на тази подробност като на нещо, което се разбира само по себе си. Всеки от нас държеше под леглото си личен дървен сандък със своите съкровища, придобити на Разпродажбите и Панаирите. Мога да си спомня само един-двама, които не се интересуваха с такава страст от колекциите, за разлика от останалите, които най-прилежно се грижеха за собствените си сбирки: оставяха някои неща на показ, а други кътаха най-дълбоко.

И когато наближихме десетгодишната си възраст, започнахме да се разкъсваме от вътрешни противоречия: чувствахме, че когато Мадам ни оказва честта да взема нашите творби, всъщност ни отнема най-ценните стоки. Това усещане достигна своята критична точка в „жетонните дебати“.

Започна се това, че някои възпитаници, главно сред момчетата, недоволстваха: защо не им дават жетони в замяна на нещата, които Мадам отнася в Галерията? Мнозина бяха съгласни с тях, други се възмутиха, заспориха помежду си и накрая Рой Дж. (с една година по-голям от нас, от когото Мадам бе взела вече не едно и две неща) реши да поговори с госпожица Емили.

Госпожица Емили, нашата главна настойница, бе по-възрастна от останалите. Беше средна на ръст, но поради осанката си изглеждаше по-висока: винаги вървеше с изправен гръб и вдигната глава. Уж опъваше сивеещата си коса отзад на тила, но около главата й винаги се рееха кичури от нея. Самата аз не бих понесла подобно нещо, ала госпожица Емили не обръщаше никакво внимание на непослушните си коси. Надвечер тя придобиваше доста странен вид: около лицето й се виеха вълма от коси, които не смяташе за нужно да отмахне, докато разговаря с теб тихо и кротко, както винаги. Ние всички доста се бояхме от нея и се отнасяхме по съвсем различен начин, а не както с останалите настойници. При това смятахме госпожица Емили за справедлива и уважавахме решенията й; дори когато бяхме в долния курс, ние сякаш усещахме, че тъкмо нейното присъствие, макар да внушава малко страх, ни кара да се чувстваме недосегаеми в Хейлшам.

Нужна беше доста смелост, за да се обърнеш към нея, а да отправиш някакво искане, както се канеше да направи Рой, си беше истинско самоубийство. Ала тя не го изгони най-позорно, както всички очаквахме, и в последвалите дни тръгнаха слухове за разговори и дори спорове между настойниците по повод нашите жетони. Накрая обявиха, че ще се дават жетони, но не много, защото Мадам оказвала „висока чест“ на автора, като избирала неговите работи. Решението не удовлетвори напълно нито единия, нито другия лагер и недоволството си остана.

Ето в каква атмосфера Поли Т. зададе на госпожица Люси своя въпрос. Седяхме в библиотеката около голямата дъбова маса. Помня, че в камината гореше цепеница, а ние четяхме някаква пиеса на глас. Част от една реплика в пиесата даде повод на Лора да се пошегува с жетоните и всички, в това число и госпожица Люси, прихнахме да се смеем. После госпожица Люси каза, че тъй като в Хейлшам само за това и говорят, тя предлага да прекъснем четенето на пиесата и през останалата част от часа да разменим мнения по този въпрос. Тъкмо с това се занимавахме, когато Поли най-неочаквано попита:

— Госпожице, а защо все пак Мадам взема нашите работи?

Всички млъкнахме. Госпожица Люси рядко се ядосваше, но когато се ядосаше, да не си край нея. За миг си помислихме, че Поли яко е загазила. Но после видяхме, че госпожица Люси изобщо не се ядоса, а дълбоко се замисли. От една страна се подразних от факта, че Поли толкова глупаво наруши неписаното правило, но от друга се развълнувах: как ли ще й отговори госпожица Люси? Разбира се, не само аз изпитвах смесени чувства: почти всички устремихме нетърпеливи погледи в госпожицата, като преди това изпепелихме с очи горката Поли, което вероятно бе доста жестоко по отношение на нея. След паузата, която ни се стори много дълга, госпожица Люси каза:

— Днес мога да ви дам само един отговор: има сериозна причина да го прави. Много сериозна причина. Но ако се опитам да ви я обясня тъкмо сега, едва ли ще я разберете. Надявам се, че когато му дойде времето, ще получите обяснение.

Престанахме с въпросите. Бяхме объркани и в стаята се възцари тишина — макар да ни се искаше да чуем повече, с още по-голяма сила желаехме да променим темата на разговор. Ето защо след няколко минути с облекчение възобновихме спора за жетоните, ала между нас вече се чувстваше известна принуденост. Думите на госпожица Люси доста ме заинтригуваха и после няколко дни не излизаха от ума ми. Ето защо, когато разговаряхме с Томи край езерото и той ми разказа за госпожица Люси, за това как е казала, че „не ни учат достатъчно“ на някои неща, в паметта ми изплува епизодът в библиотеката, както и някои подобни на него случки.

Така и така заговорих за жетоните, ще ви разкажа и за Разпродажбите, за които вече споменах. Разпродажбите бяха важни за нас, защото ни предоставяха възможност да получаваме предмети, изработени извън училището. Томи, например, придоби тениската си на една Разпродажба. Дрехите ни, играчките и още какво ли не, изработени не от нас, а от други хора — всичко идваше именно от Разпродажбите.

Веднъж месечно, на дългото шосе, което се виждаше от прозорците на класните ни стаи, се появяваше бял фургон и всички усещахме трескавото вълнение, което се възцаряваше из цялата сграда, по цялата територия на училището. В мига, в който фургонът паркираше до главния корпус, тълпата вече го очакваше — съставена главно от по-малките, защото когато си на дванайсет или тринайсет години, не е хубаво да проявяваш нетърпението си пред всички. Но, честно казано, никой не оставаше равнодушен при появата му.

Сега, след толкова много години, подобна възбуда ми се струва нелепа, защото Разпродажбите по-скоро ни носеха разочарование. Обикновено във фургона нямаше нищо интересно и ние харчехме жетоните си, за да заменим вече износените и счупените си вещи с нови. Според мен цялата работа се състоеше в това, че в миналото всеки от нас откриваше на Разпродажбата нещо много лично, нещо, което впоследствие му ставаше скъпо и любимо: я блузка или часовниче, я някакви особени ножици, които не използваше за нищо, но които държеше под леглото си и с които се хвалеше пред останалите. Всички имахме подобни придобивки, така че колкото и да се правехме на безразлични, без да щем се поддавахме на светлите надежди и дълбокото вълнение.

Всеки си имаше своята основателна причина да се стреми да присъства при разтоварването на фургона. Ако си от долния курс, ти се влачиш като опашка след двамината мъже в работни комбинезони, които отнасяха в склада големите картонени кутии и им додяваш с любопитството си какво има в тях.

— Всякакви съкровища, златенце — обикновено отговаряха те.

Ти продължаваш с въпросите:

— Някакво чудо невиждано или какво?

Те ти отвръщаха:

— Да, златенце, точно така. Чудо невиждано! — а думите им биваха последвани от възторжени викове.

Капаците на много от кутиите бяха отместени, така че да се вижда съдържанието им, и понякога, макар да не бе редно, мъжете ни разрешаваха да бръкнем с ръка и да извадим някой предмет, за да го огледаме по-добре. Ето защо до деня на Разпродажбата, която щеше да се състои примерно след седмица, сред възпитаниците се разпространяваха всякакви слухове: ту за изключително интересен анцуг, ту за някаква касета с музика и понякога, когато няколко възпитаници желаеха да придобият една и съща вещ, между тях възникваше напрежение.

Разпродажбата бе пълна противоположност на Панаира, по време на който цареше атмосфера на благоприличие. В столовата, където се провеждаше Разпродажбата, неизменно беше тясно и шумно. Ала блъсканицата и шумът също бяха нещо като развлечение и като цяло обстановката на Разпродажбите беше доста дружелюбна. Само от време на време, както вече казах, избухваше разправия за някоя вещ, за която се бяха уловили няколко ръце и всяка я теглеше към себе си. Понякога схватката завършваше с бой. В такива случаи дежурните от горния курс заплашваха, че ще закрият мероприятието, а на следващата сутрин ни чакаше строго мъмрене от страна на госпожица Емили.

Денят ни в Хейлшам неизменно започваше с общо събрание, което обикновено беше много кратко — прочитаха ни няколко съобщения, после някой от възпитаниците можеше да изрецитира стихотворение. По правило госпожица Емили не говореше много. Тя стоеше на сцената в салона с изправен гръб, кимаше с глава на всяка дума, която чуваше, и от време на време хвърляше строг поглед към шушукащите си деца. Ала когато на Разпродажбата предишния ден се е случило нещо, събранието протичаше по съвършено различен начин. Тя ни заповядваше да седнем на пода (по време на общите събрания обикновено стояхме прави) и нямаше нито съобщения, нито стихотворения, просто госпожица Емили ни гълчеше без почивка в продължение на двайсет-трийсет минути, та дори и повече. Рядко повишаваше глас, но в такива случаи в него се усещаше стоманена нотка и никой от нас, дори най-големите ученици, не смееше да гъкне.

Наистина чувствахме колективна вина пред нея, разбирахме, че сме я подвели, ала колкото и да се стараехме, не съумявахме да вземем забележките й на сериозно. Това отчасти се дължеше на начина, по който говореше. Употребяваше изрази като „недостойни привилегии“ и „злоупотреба с възможностите“ — това са двете фрази, за които ние с Рут си спомнихме, когато разговаряхме в болничната стая в Дувър за отминалите години. Като общо смисълът ни беше ясен: ние в Хейлшам се намираме в особено положение и, следователно, с подобно лошо поведение не оправдаваме надеждите. Но останалото бе за нас пълен мрак. Ту ще се втурне напред с пълна пара, ту внезапно рязко ще спре и ще попита:

— Какво е това? Какво е това? Кой може да ни попречи?

След което ще затвори очи и ще свъси вежди, сякаш се мъчи да реши загадката. И макар да седяхме смутени и озадачени, ние напрягахме всички сили, за да й помогнем да си отговори на въпроса, който не й дава покой. После можеше да продължи с лека въздишка, което означаваше, че ни е простила, но също така можеше да последва и взрив:

— Не, аз няма да се дам! Никога! Нито аз, нито Хейлшам!

Когато двете с Рут си спомняхме тези дълги тиради, тя сподели с мен, че винаги се е удивлявала: как така в час всичко й се разбира, а тук — нито дума! Когато казах на Рут, че съм виждала как главната настойница се движи като на сън из Хейлшам и разговаря сама със себе си, тя се възмути:

— Престани! Това не е възможно! Нима Хейлшам щеше да стане това, което е, ако директорката е била чалната? Не, в никакъв случай! Умът на госпожица Емили беше остър като бръснач.

Не й възразих. Да, госпожица Емили можеше да бъде изключително проницателна. Ако например се намираш на някое забранено за възпитаниците място, било то в централната сграда или някъде другаде на територията на Хейлшам, винаги имаше къде да се скриеш при появата на някой от настойниците. Съществуваха безброй подходящи места както в помещенията, така и навън: вградени шкафове, ниши, храсталаци, жив плет. Но ако случайно се приближи госпожица Емили, сърцето ти отиваше в петите, защото тя неизменно щеше да те открие, където и да се криеш. Подсказваше й го шестото чувство. Ако, да кажем, си се скатала в шкафа, плътно си затворила вратата и седиш, без да шавнеш, по някое време неизменно ще доловиш стъпките й, които спират пред шкафа, и ще чуеш гласа й:

— Така. Излизай оттам.

Тъкмо това се случи веднъж и със Силвия С. на площадката на третия етаж, когато госпожица Емили бе обхваната от гневен пристъп. Макар че за разлика, да речем, от госпожица Люси, тя никога нямаше да ти се разкрещи, гневът й беше много по-страшен.

Ще присвие очи и ще започне гневно да си шепне, сякаш обсъжда със свой невидим колега какво най-безмилостно наказание да ти наложи. От една страна, на теб много ти се иска да чуеш какво си говори, от друга — не искаш да доловиш и дума от приказките й. Впрочем госпожица Емили никога не налагаше жестоки наказания на възпитаниците си. Почти никога не ни оставяше в класната стая след часовете, не ни даваше допълнителни задачи, не ни лишаваше от привилегиите ни. Но самата мисъл, че си й паднала в очите беше толкова непоносима, че ти се искаше тутакси да сториш нещо, за да изкупиш вината си.

Ала що се отнася до госпожица Емили, тя бе непредсказуема. Мисля, че тогава Силвия си го получи, но когато веднъж спря Лора, която тичаше през буренаците като луда, госпожица Емили само забеляза:

— Тук не бива, момиче. Прибирай се.

И отмина.

Веднъж се изплаших, че здравата ще си изпатя. Много обичах тясната пътека, която обикаляше главния корпус изотзад. Тя следваше всички изпъкналости и вдлъбнатини на стените; вървиш, отместваш клоните и драките встрани, промъкваш се под двете обвити с бръшлян арки и минаваш през ръждясалата портичка. По пътя можеш да надничаш в прозорците, край които минаваш. Според мен пътеката ми харесваше толкова много, освен всичко друго, и защото никога не съм била наясно дали ни е разрешено да се разхождаме по нея, или не. По време на часовете — не, разбира се, но в почивните дни или вечер? — нямах никаква представа. Така или иначе, по нея рядко минаваше някой и вероятно съм изпитвала допълнително удоволствие и от факта, че тук се чувствам насаме със себе си.

И ето че веднъж вървях по пътеката в късен слънчев следобед. Струва ми се, че тогава бях в трети горен клас. Както обикновено, аз се заглеждах през прозорците на опустелите класни стаи и внезапно в една от тях зърнах госпожица Емили. Беше съвсем сама и бавно се разхождаше напред-назад, тихо си говореше нещо, сочеше с пръст, като адресираше репликите си към невидимите слушатели. Реших, че се упражнява за часа или пък за общото събрание и исках да се шмугна в храсталака, преди да ме е видяла, ала в същия миг тя се обърна и се взря в мен. После, сякаш нищо не е станало, госпожицата се обърна на другата страна и се вторачи във въображаемия си възпитаник. Отминах по пътеката нататък и на следващия ден се страхувах да се срещна с нея. Но когато ме видя, тя нищо не ми каза.

Но сега ми се ще да ви разкажа за друго. Иска ми се да уточня нещо за отношенията ни с Рут — за това, как се запознахме и се сприятелихме, как дружахме като деца. Защото напоследък все по-често, когато през деня прекосявам с автомобила безкрайните поля или когато седя с чаша кафе до широкия прозорец в станцията за обслужване, аз се хващам, че отново си мисля за нея.

Не станахме приятелки в ранното си детство. Когато бях на пет-шест години, аз си играех с Хана и Лора, но с нея — не. От онези години съм запазила един-единствен спомен за Рут, и то доста неясен.

Играя си на пясъка. Около мен има и други деца, тесничко ни е и започваме да се дразним една друга. Намираме се на открито, грее ни слънце, така че най-вероятно сме си играли на пясъка в детския кът или пък сме се били събрали на пясъка върху пистата за дълъг скок на Северното игрище. Така или иначе, на мен ми е горещо, жадна съм и ми е страшно неприятно, че наоколо има толкова много деца. После виждам Рут — и тя стои на пясъка, но малко встрани от другите. Много е ядосана на двете момичета зад мен за нещо, което очевидно се е случило по-рано, и сега стои и ги гледа с негодувание. Според мен двете с Рут по онова време сме се познавали съвсем бегло, но вероятно вече е била успяла да ми направи впечатление: спомням си, че удвоих усилията си в играта на пясъка, защото се страхувах, че може да обърне гнева си срещу мен. Не й казах и дума, но с всички сили се стараех да й дам да разбере, че нямам никакво отношение към двете момичета и че нямам нищо общо с онова, което я е разсърдило.

Това е всичко, което си спомням за нея от онези ранни години. Бяхме връстнички и вероятно сме се виждали доста често, но ако изключим срещата ни на детската площадка, между нас не възникна приятелство чак докато станахме на седем и влязохме в един и същи клас.

Ние, по-малките, се събирахме главно на едното от двете игрища — на Южното; в единия му край, там, където растяха тополите, веднъж Рут дойде при мен, огледа ме и ме попита:

— Искаш ли да пояздиш коня ми?

В същия момент аз се бях увлякла в игра с две-три други деца, но беше съвсем ясно, че Рут се обърна само към мен. Това предизвика неописуем възторг в душата ми, но преди да се съглася, аз се престорих, че обмислям предложението й.

— Как се казва?

Рут направи крачка към мен.

— Моят най-добър жребец — отвърна тя — се нарича Гръм. Но няма да ти го дам, защото ще паднеш, толкова е буен. Ако искаш, можеш да вземеш Врания, само че без камшика. Ще вземеш от някой друг.

Тя изрече още няколко прякора, които вече съм забравила, после попита:

— Ти имаш ли си коне?

Преди да отговоря, аз я погледнах и мозъкът ми усилено заработи.

— Не. Нямам си коне.

— Нито един?

— Нито един.

— Добре, така да е. Вземи Врания и ако ти хареса, ще ти го подаря. Само че без камшика. И ако ще тръгваш, направи го незабавно.

Така или иначе, приятелките ми се бяха отвърнали от мен и отново се бяха задълбочили в играта с пясъка. Ето защо аз свих рамене и я последвах.

На игрището имаше много деца, някои доста по-големи от нас, но Рут вървеше през тълпата целеустремено и през цялото време ме изпреварваше с една-две крачки. Когато се приближихме до телената мрежа около градината, тя се обърна и каза:

— Ще пояздим тук. Хайде, качвай се на Врания.

Взех от ръцете й невидимите поводи и двете започнахме да „яздим“ напред-назад покрай стобора, като преминавахме от тръс в галоп и обратно. Постъпих правилно, като реших да кажа на Рут, че нямам собствени коне, защото след Врания тя ми даде да опитам всичките й коне един по един, като в същото време ме напътстваше на висок глас с кого как да се отнасям, защото всяко животно си имало особености.

— Нали ти казах! Когато възседнеш Нарцис, ще изправиш гръб! Изправи, още, още! Не се прегъвай като кука, той не обича така!

Очевидно не бях съвсем лош изпълнител, защото към края тя ми разреши да пояздя дори Гръм, нейния любимец.

Не мога да кажа колко време прекарахме с конете й — според мен доста, през което двете се бяхме съсредоточили в играта си и не забелязвахме нищо наоколо. Ала внезапно Рут я прекрати, без каквато и да е видима причина, като заяви, че нарочно уморявам конете и че е време да ги отведа в конюшнята. Тя посочи към стобора и аз започнах да отвеждам кон след кон в „обора“. Рут се сърдеше все повече и повече, кореше ме, че каквото и да направя, все го върша неправилно. После ме попита:

— Харесваш ли госпожица Джералдин?

Тук аз вероятно за първи път съм се замислила истински дали настойницата ми харесва, или не.

— Разбира се, че ми харесва.

— Не, искам да знам дали истински ти харесва. Ама много! Повече от останалите?

— Да, повече от останалите.

Рут не откъсваше погледа си от мен. Накрая каза:

— Добре. Тогава те приемам в тайната й охрана.

Тръгнахме към централната сграда и аз чаках Рут да ми обясни за какво става въпрос, но тя мълчеше. Само няколко дни по-късно нещата ми се изясниха.

Глава пета

Не мога да кажа точно колко време продължи тази измишльотина с „тайната охрана“. Когато двете с Рут засегнахме темата в центъра по рехабилитация в Дувър, тя заяви, че цялата работа е продължила само две-три седмици, ала най-вероятно грешеше. Очевидно тази история я е смущавала и затова бе съкратила времетраенето й в паметта си. Мисля, че нещата продължиха цели девет месеца, може би година — по онова време бяхме седем-осемгодишни.

Не знам дали Рут сама бе измислила „тайната охрана“, но не се съмнявах, че тъкмо тя бе тарторът. Броят на участниците беше между шестима и деветима души: Рут непрекъснато изключваше или приемаше някого. Ние смятахме госпожица Джералдин за най-добрата настойница в Хейлшам и й правехме какви ли не подаръци: помня, че й поднесохме сухи цветя, залепени върху голям лист хартия. Но главното, заради което се бяхме обединили, беше да я защитаваме.

По времето, когато ме включиха в „охраната“, Рут и останалите отдавна бяха наясно с факта, че съществува заговор за отвличането на госпожица Джералдин. Кой стои зад него, никой не можеше да каже със сигурност. Подозирахме ту някой от по-големите момчета, ту някой наш връстник. По едно време смятахме, че мозъкът на заговора е госпожица Ейлийн — настойницата, която не обичахме твърде много. Не знаехме кога ще направят опит да отвлекат госпожица Джералдин, ала в едно бяхме напълно убедени: гората играеше главна роля в него.

Говоря за гората, покриваща хълма, който се издигаше зад главния корпус. Всъщност ние виждахме само тъмната назъбена ивица на дърветата, но аз не бях единствената от връстниците си, която денонощно усещаше тяхното присъствие. В най-лошия случай ни се струваше, че гората хвърля сянка върху всички сгради в училищния комплекс; трябваше само да се обърнеш или да се приближиш до прозореца и непременно щеше да видиш как дървесата се люшкат в далечината. Най-спокойно бе в предната част на корпуса: гората не се виждаше от прозорците. Но дори и там не можехме да се избавим от усещането си за нея.

За гората се носеха всевъзможни страшни легенди. Веднъж, скоро след като ни бяха преместили в Хейлшам, някакво момче се скарало с другарите си и избягало. След два дни открили трупа му в гората, завързан за едно дърво с отсечени стъпала и китки на ръцете. Според друг слух в гората бродел духът на момиче. Тя била възпитаничка на Хейлшам и веднъж се прехвърлила през стобора, за да види какво има навън. Случило се много преди да заживеем в Хейлшам, когато настойниците били много по-строги, дори жестоки; тя поискала да се върне обратно, ала не я пуснали. Обикаляла около оградата, молела се, но така и не й разрешили. Накрая тръгнала нанякъде, нещо станало и тя умряла. Но призракът й непрестанно бродел из гората и гледал умолително и жално към Хейлшам.

Настойниците ни убеждаваха, че тази история е пълна небивалица. Но по-големите възпитаници твърдяха, че като били на нашата възраст и на тях им казвали същото и че с течение на времето и на нас, както и на тях, ще ни съобщят ужасяващата истина.

Гората най-силно обхващаше въображението ни през нощта, в тъмнината на спалнята, когато се мъчехме да заспим. При повея на вятъра долавяхме шума на клоните и от разговорите на тази тема ни ставаше още по-зле. Помня, че една вечер, когато всички се ядосахме на Мардж К. заради постъпката й през деня, ние решихме да я накажем: измъкнахме я от завивките, притиснахме лицето й в стъклото на прозореца и я накарахме да гледа към гората. В началото тя стискаше очи, ала ние извихме ръцете й и насила вдигнахме клепачите й. Тя зърна тъмния силует на гората отсреща на фона на огряното от луната небе и това й бе напълно достатъчно — през останалата част от нощта не престана да ридае от ужас.

Не твърдя, че в онези години и в онази възраст всяка минута сме се измъчвали от мисълта за гората. Понякога не се сещах за нея в продължение на седмици, а друг път в пристъп на смелост си мислех: „Как е било възможно да повярвам на подобна глупост?!“ Ала впоследствие става някаква дреболия — да речем, отново чуеш някоя от тези истории, прочетеш страшен откъс в книгата си или просто нечии думи ти напомнят за гората — и ти отново заживяваш в сянката на ужаса. Затова нямаше нищо чудно във факта, че тъкмо гората играеше главна роля в заговора за похищението на госпожица Джералдин.

Но, ако говорим сериозно, не си спомням да сме предприемали кой знае какви практически мерки, за да защитим госпожица Джералдин. Нашата работа по-скоро се ограничаваше в търсенето на улики против заговорниците. Защото ни се струваше, че тъкмо по този начин ще избегнем пряката опасност.

Откривахме повечето „улики“, като следяхме предполагаемите злосторници. Една сутрин видяхме от прозореца на класната стая на третия етаж госпожица Ейлийн и господин Роджър да разговарят с госпожица Джералдин. След известно време госпожица Джералдин се сбогува с тях и се отправи към оранжерията, но ние продължихме да наблюдаваме и видяхме, че докато проследяваха с очи отдалечаващата се госпожица Джералдин, госпожица Ейлийн и господин Роджър наклониха главите си един към друг и нещо си казаха.

— Сега пък господин Роджър — въздъхна тогава Рут и поклати глава. — Кой би могъл да предположи?

Ето как съставяхме списъка на онези, които по наши сведения участваха в заговора — и настойници, и възпитаници, които смятахме за наши заклети врагове. При това ми се струваше, че през цялото време усещахме несигурност в нашите умозаключения и неслучайно избягвахме прекия сблъсък с набедените заподозрени. Понякога след разгорещени спорове решавахме, че този или онзи възпитаник е един от заговорниците, но после винаги изникваше някаква причина да не излезем открито срещу него, „докато не съберем всички улики“. Бяхме единодушни, че госпожица Джералдин не бива да чуе и думичка от нашите умозаключения: нямаше смисъл да я безпокоим напразно.

Най-лесното нещо би било да кажем, че измислицата с „тайната охрана“ се задържа дори след като пораснахме достатъчно единствено благодарение на Рут. Да, „охраната“ означаваше много за нея. Тя „бе разбрала за заговора“ доста по-рано от останалите, от което бе спечелила огромен авторитет и намекваше, че главните улики са се появили още преди да включи в охраната такива като мен, че съществуват сведения, които все още не може да сподели дори с нас и така тя бе в състояние да оправдае едва ли не всяко свое решение, взето от името или по повод на нашия кръжец. Ако например пожелаеше да изключи някого от групата ни, но усещаше съпротива от наша страна, тя просто намекваше, че някакъв факт й е известен „доста отдавна“. Несъмнено на Рут много й се искаше охраната да съществува колкото е възможно по-дълго време. Но, честно казано, всеки, когото тя допускаше по-близо до себе си, се стараеше по свой собствен начин да поддържа тази измислица и да й продължава живота. За да илюстрирам думите си, ще ви разкажа какво се случи след кавгата ни по повод играта на шах.

Смятах Рут за майстор в областта на шахмата и се надявах да научи и мен на тази игра. Имах си причина за това: когато минавахме покрай възпитаниците, които седяха пред шахматните дъски край прозорците или на затревения склон, Рут често се спираше да погледа, а после, когато продължавахме пътя си, ми говореше за някакъв си тънък ход, който тя, за разлика от останалите, била забелязала.

— Потресаваща тъпотия — мърмореше тя и клатеше глава.

Беше ми наистина любопитно и скоро започнах да си мечтая сама да се потопя в света на тази заплетена игра. Така че, когато зърнах шахматните фигури на Разпродажбата, реших да си ги купя, макар че струваха куп жетони — та нали разчитах на помощта на Рут?

Ала няколко дни по-късно, колчем заговарях за шах, тя въздишаше или се правеше, че все има някаква неотложна работа. Най-после в един дъждовен ден аз я притиснах до стената, поставихме шахматната дъска в билярдната, но играта, която ми показа, беше някаква съмнителна разновидност на дамата. Шахматът се отличавал по това, каза ми тя, че фигурите се местели по квадратчетата, следвайки буквата „Г“ (вероятно си бе спомнила как се мести конят). Не й повярвах и бях дълбоко разочарована, но не го показах и в продължение на няколко минути й играх по свирката: местехме фигурите си по буквата „Г“ и си ги бутахме една след друга. Продължихме така, докато тя не заяви, че съм преместила някаква фигура неправилно, по права линия, за да й взема нещо.

След тази нейна забележка аз станах, събрах фигурите в кутията, обърнах се и си тръгнах. Нито тогава, нито по-късно споменах, че не знае да играе, защото при цялото си разочарование усещах, че няма смисъл. Всъщност мисля, че и така й дадох да разбере онова, което трябваше.

След ден-два влязох в Класна стая 20 на последния етаж, където господин Джордж преподаваше поезия. Не си спомням дали това стана преди, или след часа, дали в стаята имаше много възпитаници, или не. Помня само, че държах няколко книги в ръце и че Рут и неколцината възпитаници, към които се запътих, седяха на масите, целите облени в слънчеви лъчи, и си говореха.

По това как наведоха глави един към друг, аз се досетих, че обсъждат „тайната охрана“ и макар че само преди ден-два, както ви казах, с Рут се бяхме сдърпали, аз без ни най-малко колебание се отправих право към тях. И едва когато се приближих до групата, нещо — вероятно погледите, които се размениха — внезапно ми подсказа как ще свърши всичко. Това е като в мига, преди да си цопнал в локвата: виждаш я, ала нищо не можеш да направиш и цопваш. Стана ми обидно още преди да млъкнат и да ме изгледат по странен начин, още преди Рут да каже:

— А, ти ли си, Кати? Здрасти. Извинявай, но трябва да обсъдим един въпрос. След минута свършваме. Ще почакаш, нали?

Не я дочаках да довърши изречението си, обърнах се и ги отминах, като се сърдех повече на себе си, отколкото на тях. Не си спомням дали заплаках, или не, но бях страшно обидена. В течение на няколко дни, колчем зървах „тайната охрана“ да се съвещава по ъглите или да прекосява поляната, страните ми пламваха.

Два дни след преживяното унижение в Класна стая 20, когато слизах по стълбите в централната сграда, ме настигна Мойра Б. Излязохме заедно от корпуса, като си бъбрехме за това-онова. Вероятно нещата се бяха променили доста: на двора двайсетина души се разхождаха по групички и разговаряха. Погледът ми тутакси се стрелна в отсрещния край на двора, където с гръб към нас стояха Рут и още три момичета от „тайната охрана“ и внимателно наблюдаваха нещо на Южното игрище. Опитах се да разбера какво ги е заинтригувало толкова много, когато внезапно усетих, че и Мойра се взира натам. В същия миг си спомних, че и тя беше част от охраната и че само преди месец я бяха изключили от състава й. Обърках се: стоим си ние една до друга, свързани с неотдавнашно общо унижение, и може да се каже, че се сблъскваме лице в лице с това унижение. Вероятно Мойра е изпитвала нещо подобно; така или иначе, тъкмо тя наруши мълчанието помежду ни:

— Тази измишльотина с „тайната охрана“ е страшна тъпотия, не мислиш ли? Как могат да вярват още в нея? Детинщини.

Дори и сега се удивлявам на емоциите, които ме грабнаха при тези нейни думи. Яростно се обърнах към Мойра и й заявих:

— Какво знаеш пък ти! Нищо, изключиха те толкова отдавна! Нямаш представа какво открихме, иначе нямаше да посмееш да изречеш подобна глупост!

Но Мойра не се даваше лесно.

— Ти говориш глупости. Поредната измишльотина на Рут, това е всичко.

— За твое сведение, със собствените си уши чух как го обсъждаха! Че се канят да отвлекат госпожица Джералдин в гората във фургона, с който разнасят млякото! Със собствените си уши и Рут няма нищо общо с това!

Мойра ме погледна, думите ми я бяха разколебали.

— Сама ли го чу? Къде? Кога?

— Много ясно чух разговора им, долових всяка дума и те не заподозряха абсолютно нищо. Там, край езерото. Мислеха си, че са сам-самички. Казвам ти го само за да ти докажа, че нищо не знаеш!

Тръгнах рязко напред, като я избутах с рамото си, и докато прекосявах двора, където се разхождаха толкова много хора, отново се загледах към Рут и нейната компания, които все така не сваляха поглед от Южното игрище и дори не подозираха какво се бе случило току-що между Мойра и мен. Почувствах, че обидата ми премина и на нейно място в душата ми се настани дълбоката досада, предизвикана от Мойра.

Дори сега, когато пътувам по дългия сив път и мислите безцелно се реят в главата ми, понякога се улавям, че отново връщам лентата назад. Защо ли се ядосах толкова много на Мойра Б., с която всъщност би трябвало да се съюзя? Според мен в онзи ден Мойра ми бе предложила заедно с нея да пресека някаква граница, ала аз не бях още готова за това. Струва ми се, почувствах, че отвъд тази граница ме очаква нещо сурово и мрачно, нещо, което не бих пожелала нито на себе си, нито на някого другиго.

Друг път обаче си мисля, че не постъпих правилно, че всичко е било само между мен и Рут и се е дължало на верността, която изпитвах към нашето приятелство в онези дни. Вероятно тъкмо поради тази причина никога не споменах за случилото се между Мойра и мен дори когато се грижех за Рут в центъра в Дувър, макар че понякога наистина ми се искаше да го направя.

Историята с госпожица Джералдин ми напомня нещо, което стана три години по-късно, много след като „тайната охрана“ се бе разпуснала.

Седяхме в Класна стая 5 на първия етаж в задната част на корпуса и очаквахме началото на часа. Пета стая беше най-малката в сградата и в нея често ставаше задушно, особено в зимни утрини като онази, когато стъклата на прозорците се запотяваха от горещите радиатори. Може и да преувеличавам, но добре си спомням, че ако в стаята влезеше целият клас, трябваше буквално да си седим по главите.

В същата онази сутрин, Рут сложи стола си до масата, на която се бях настанила аз, а до мен се бяха сместили, седнали или прави, още три момичета от нашата група. Струва ми се, че тъкмо когато се преместих, за да направя място на някоя от тях, зърнах кутията за моливи.

Още е пред очите ми. Тя беше лъскава като лачена пантофка, тъмнокафява на червени точки, заобиколени с кръгчета. Затваряше се с цип, в чийто край висеше пухкаво топче. Надигнах се от мястото си, а когато отново седнах, за малко да се настаня върху кутията и Рут бързо я издърпа изпод мен. Но аз я видях, което впрочем бе и нейната цел. Възкликнах:

— Леле! Откъде я имаш? От Разпродажбата ли?

В класната стая беше шумно, ала момичетата, които седяха близо до нас, ме чуха и възхитено се взряха в красивата вещ. Няколко секунди Рут не каза нищо — тя внимателно се вглеждаше в лицата на момичетата. После изрече предварително обмислените думи:

— Да приемем, че е оттам. Да приемем, че я имам от Разпродажбата — и се усмихна многозначително.

Отговорът може да ви се стори доста безобиден, ала аз го възприех така, сякаш Рут внезапно бе замахнала с ръка и ме бе ударила. Известно време ме обливаха ту горещи, ту студени вълни. Добре разбирах какво означават думите и усмивката й: кутията й бе подарък от госпожица Джералдин.

Нямаше никаква грешка, защото това се готвеше повече от седмица. Когато желаеше да намекне, че е получила някакъв, макар и незначителен знак на внимание от страна на госпожица Джералдин, Рут пускаше в ход особената си усмивчица, особения си глас, понякога добавяше и един особен жест — поставяше показалеца или дланта на устата си и театрално шептеше. Госпожица Джералдин й била разрешила в делничен ден да пусне в билярдната касетата с музика, макар да нямаше още четири часа; по време на разходката госпожица Джералдин заповядала на всички да мълчат, но Рут се приближила до нея и я заговорила, след което на всички било разрешено да говорят. Непрекъснато се случвало нещо подобно, но Рут никога не говореше за тези неща направо, а само със заобикалки, като допълваше казаното с усмивка и интригуващо изражение на лицето.

Разбира се, настойниците не биваше да си имат любими възпитаници, ала те все пак имаха своите малки предпочитания, които не излизаха извън рамките на общоприетото и голяма част от нещата, за които Рут намекваше, също не напускаха тези рамки. Въпреки това, макар и да не казвах нищо, в подобни случаи вътре в мен нещо яростно се бунтуваше. Естествено, никога не ставаше ясно дали тя говори истината, или не, но тъй като всъщност не казваше нищо особено, а само правеше намеци, беше невъзможно да го разберем. Ето защо не ми оставаше нищо друго, освен да се примиря, да захапя устни и да се надявам, че обидата ми скоро ще премине.

Понякога един от тези моменти предвещаваше в каква посока ще поеме разговорът ни и аз успявах да се стегна вътрешно. Но дори тогава ударът бе осезаем и после няколко минути не бях в състояние да се съсредоточа. А в онова зимно утро в Класна стая 5 всичко се случи съвършено неочаквано. Когато зърнах пенала, дори за миг не ми хрумна, че може да й е подарък от някой настойник. Ето защо, след като чух думите на Рут, както винаги не успях да се справя с наплива на чувства в душата ми. Гледах я, без да се опитвам да скрия яда си. Усетила опасността, тя отчетливо ми прошепна:

— Никому нито дума!

После пак се усмихна. Ала аз нямах сили да й отвърна с усмивка и продължих да я гледам все така възмутено. Но за щастие в това време влезе настойникът и часът започна.

На възрастта, на която бях тогава, още нямах навика да мисля за нещо с часове. Сега вече го правя, но причината е в естеството на работата ми и във факта, че дълго време пътувам сама през пустите поля. Не приличах, да речем, на Лора, която въпреки шутовските си наклонности можеше по цели дни, дори седмици, да страда заради някоя дреболия, заради някоя дума, която някой й е подхвърлил мимоходом. Но След онази сутрин влизах в Класна стая 5 като в сън. Изключвах по средата на разговорите и целият урок можеше да премине покрай ушите ми. Бях твърдо решена този път да не оставя постъпката на Рут без последствия, ала дълго време не предприемах нищо съществено — само разигравах във въображението си сцени, в които я разобличавах, притисках я до стената и я заставях да признае, че всичко е било измислено от самата нея. Веднъж дори стигнах толкова далеч, че си представих как за лъжата й чува самата госпожица Джералдин и й прави огромен скандал пред очите на всички.

Дните минаваха и най-после започнах да разсъждавам върху случилото се с повече логика. Ако пеналът не е подарък от госпожица Джералдин, откъде се е взел тогава? Разбира се, Рут би могла да го получи от някой възпитаник, но подобна вероятност бе пренебрежимо малка. Ако той е принадлежал преди това на някого, дори собственикът му да е бил с няколко години по-голям от нас, подобна умопомрачителна вещ не би могла да остане незабелязана. Ако Рут знаеше, че пеналът е принадлежал на някого в Хейлшам, тя нямаше да започне тази игра, едва ли би посмяла. Най-вероятно го бе купила на някоя Разпродажба. Разбира се, и това бе рисковано. Но ако — както ставаше понякога, макар да не бе разрешено — бе дочула за пенала преди Разпродажбата и се бе договорила с някого от дежурните старши възпитаници да го купи, сега имаше всички основания да разчита, че нищо няма да излезе наяве.

Да, ама не. На всяка Разпродажба покупките и имената на купувачите се записваха в специален дневник. Макар че достъпът до тези дневници бе доста труден (след всяка Разпродажба дежурните ги отнасяха в кабинета на госпожица Емили), не бяха пък и свръхсекретни. Ако на следващата Разпродажба се завъртя около дежурния, нямаше да има проблем да надникна в дневника.

В главата ми назряваше план и като поразмислих няколко дни върху подробностите му, реших, че въобще не е задължително да го осъществя стъпка по стъпка. Ако догадката ми, че кутията за моливи е била купена на някоя Разпродажба, бих могла да блъфирам и така да разбера истината.

Тогава се състоя разговорът ми с Рут под стряхата. Денят беше мъглив и пръскаше дъжд. Двете бяхме излезли от спалните помещения и вървяхме нанякъде — може би към павилиона, не си спомням точно. Така или иначе, двете прекосявахме двора и внезапно дъждът се засили, а понеже за никъде не бързахме, ние се скрихме под корниза на централната сграда встрани от входа.

Стояхме там, от мъглата се появяваха възпитаници, втурваха се вътре в корпуса, защото дъждът продължаваше да се усилва. Колкото по-дълго стояхме, толкова повече се напрягах, защото ми беше ясно: това е възможността, която очаквах толкова време. Сигурна съм, Рут също усещаше, че назрява разговор помежду ни. Накрая реших: край, няма да чакам повече!

— Във вторник на Разпродажбата прелистих дневника — започнах аз. — Нали се сещаш? Дневника, в който се вписват покупките.

— Че за какво си го разлиствала! — изстреля въпроса си Рут. — За какво ти е притрябвал изведнъж?

— Просто така. Кристофър С. беше дежурен и двамата си побъбрихме. Той ми харесва най-много от големите момчета. Двамата си говорехме, а аз разлиствах дневника — ей така, от нямане какво да правя.

Забелязах, че Рут тутакси се досети защо започнах този разговор. Ала продължи с безразличен тон:

— Вероятно е доста скучно четиво.

— О, не, беше ми много интересно. Там е вписано всичко: кой какво е купил.

Докато произнасях тези думи, бях вперила поглед в дъжда. После преместих очи върху Рут и внезапно сякаш ме удари ток. Не знаех какво мога да очаквам; цял месец бях мислила и фантазирала, но не се и опитвах да си представя какво би могло да се получи в действителност. Видях, че Рут е потресена, унищожена; за миг тя напълно се лиши от дар слово и ми се стори, че всеки миг ще се разплаче. Внезапно ми се стори, че поведението ми е дивашко. Всички тези замисли, кроежи, които имаха една-единствена цел — да разстроят най-добрата ми приятелка! Е, поизлъгала малко — какво толкова? Нима понякога не си мечтаехме някой от настойниците ни да наруши правилата заради нас и да ни достави удоволствие? Неочаквано да ни прегърне, да ни напише тайно писмо, да ни подари нещо? Рут чисто и просто бе отишла малко по-далеч в своите безобидни мечти, но дори не бе споменала името на госпожица Джералдин.

Сега и аз се почувствах ужасно, напълно се обърках. Ала докато стояхме под корниза и гледахме мъглата и дъжда, аз все не успявах да измисля начин да поправя белята, която бях направила. Мисля, че промърморих нещо като:

— Впрочем ти си права, не видях нищо особено.

Думите ми увиснаха във въздуха. Няколко секунди по-късно Рут излезе под дъжда.

Глава шеста

Мисля, че ако Рут ми се бе разсърдила по някакъв начин, щеше да ми олекне. Но изглежда тя просто се предаде и клюмна. Сякаш чувстваше дълбок срам, сякаш бе твърде съсипана, за да ми се разсърди или да ми го върне. След разговора ни под корниза очаквах, че като я срещна, тя поне ще ми се муси, но не — Рут се държеше много вежливо, макар и не толкова сърдечно. Мислех си — може би се страхува от мен, защото мога да разкажа на всички (пеналът, разбира се, не се появи повече) — и ми се искаше да я успокоя. Но тъй като не бяхме обсъждали темата открито, не знаех как да се приближа до нея, как да започна разговора.

Междувременно използвах всяка възможност, за да дам на всеки да разбере, че според мен Рут заема особено място в сърцето на госпожица Джералдин. Веднъж например момичетата от нашата компания много искаха през междучасието да поиграят раундърс, за да се поупражняват: възпитаниците от горния клас (с една година по-големи от нас) ни бяха поканили да играем срещу тях. Но пак валеше дъжд и нямахме почти никакви шансове да ни разрешат. Тогава обърнах внимание на приятелките си, че госпожица Джералдин също е дежурна. Казах:

— Ако Рут отиде и помоли госпожица Джералдин, тя може и да ни разреши.

Доколкото си спомням, предложението ми не получи поддръжка от никого; по-скоро никой не го чу, тъй като всички говорехме в един глас. Но важното беше друго — произнесох репликата, докато стоях до Рут, и видях, че й стана приятно.

Друг път неколцина от възпитаниците излизаха от класната стая заедно с госпожица Джералдин и стана така, че първа зад нея до вратата се приближих аз. Забавих крачка, за да дам възможност на Рут да върви до нея, а не аз. Направих го много спокойно, без всякаква показност, сякаш това бе най-естественото нещо на света, най-обикновена постъпка, която при всички случаи щеше да се хареса на госпожица Джералдин — постъпих като всеки друг, който случайно се оказва между двама най-близки приятели. Спомням си, че в началото Рут ме погледна въпросително, но после бързо ми кимна с глава и отмина.

Очевидно подобни дреболии бяха по вкуса на Рут, но всичко това бе още твърде далеч от случилото се между нас двете под корниза в онзи мъглив ден и усещането, че никога няма да мога да оправя нещата между нас растеше в душата ми. Една вечер седях на пейката пред павилиона, блъсках си главата да намеря изход от положението и смесицата от чувства — разкаяние и безсилие едновременно — бе толкова тежка и непоносима, че не можах да сдържа сълзите си. Нямах представа какво щеше да стане, ако отношенията между нас не се бяха променили, а бяха останали все тъй напрегнати. Може би накрая щяхме да забравим за случилото се; може би щяхме да се отдалечим една от друга. В реалния живот обаче като гръм от ясно небе ми се предостави случай да загладя нещата.

Имахме час по изобразително изкуство при господин Роджър и по едно време той излезе от стаята по някаква работа. Ето защо ние се скупчихме около молбертите, бъбрехме и си показвахме една на друга рисунките си. По едно време едно от момичетата на име Мидж А. дойде при нас и най-добродушно попита Рут:

— Къде ти е кутията за моливи? Истинска прелест е!

Рут се напрегна цялата и стрелна поглед наоколо, за да види кой е до нея. Освен обичайната ни компания там бяха може би още две-три момичета — останалите бяха далеч от нас. На нито една жива душа не бях казала за дневника, ала Рут нямаше откъде да го знае. Когато отговори на Мидж, тонът й бе по-мек от обикновено:

— Не я нося. Държа я в сандъчето под леглото си.

— Наистина е много красива. Откъде я имаш?

Мидж питаше, без каквато и да е задна умисъл и това бе очевидно. Но почти всички, които се намираха в Класна стая 5, когато Рут за първи път показа пенала, сега я бяха наобиколили и следяха разговора и аз забелязах, че Рут се колебае. Едва след това, когато разигравах в ума си всичко отново и отново, аз оцених великолепния шанс, който ми се бе предоставил. Ала тогава не мислех. Просто взех и се намесих, преди Мидж или някое друго момиче да забележи странното смущение на Рут:

— Не можем да ти кажем.

Рут, Мидж и останалите ме погледнаха удивено. Ала въпреки това аз продължих, като се обърнах само към Мидж:

— Съществуват много сериозни причини, поради които не можем да ти кажем.

Мидж сви рамене.

— Имате си тайни…

— Една голяма тайна — отвърнах аз и се усмихнах, като й дадох да разбере, че не бих искала да я обидя.

Останалите кимнаха с глава в моя подкрепа, а Рут се загледа с невиждащ поглед и даде вид, че в същия миг се е замислила за нещо съвсем странично. Мидж отново сви рамене и, доколкото си спомням, всичко свърши дотук. Тя или си тръгна, или заговори на друга тема.

По същата причина, поради която не можех открито да се извиня пред Рут за разговора ни за дневника, където се вписваха покупките, сега тя не можеше да ми благодари за помощта, която й бях оказала при въпроса, зададен от Мидж. Но поведението й през последвалите дни и дори седмици ми даде да разбера колко е благоразположена към мен. Тъй като неотдавна самата аз бях в подобно положение, сега забелязвах признаците на желание от нейна страна да направи нещо хубаво за мен, да ме зарадва с нещо. Усещането беше много приятно и помня, че дори на два-три пъти ми хрумна: колко хубаво би било още дълго време да не успее да намери възможност да ми благодари и така топлината между нас да няма край. Ала все пак такава възможност й се предостави — примерно месец след случая с Мидж, когато изгубих любимата си касета.

Точно такава касета, каквато придобих много по-късно — до неотдавна я пусках в автомобила си, когато пътувах през откритото поле, а навън валеше дъжд. Ала касетофонът в колата ми започна нещо да ръмжи и да прескача и се боя, че би могъл да повреди касетата. А обикновено нямам време да я слушам вкъщи. И все пак това е една от най-скъпите на сърцето ми вещи, които притежавам. Може би към края на годината, когато ще спра да работя като помощничка, ще мога да я слушам по-често.

Подбрани са песни под общото название „След залеза“, изпълнявани от Джули Бриджуотър. Касетата, с която разполагам в момента, не е тази, която имах в Хейлшам — онази я загубих, — и сега ползвам друга със същата музика; открихме я с Томи в Норфък преди години. Но за това — по-късно. Сега ще ви разкажа за първата касета, за онази, която изчезна.

Преди да продължа, трябва да обясня каква беше тогава представата ни за Норфък. Тя просъществува години наред и мисля, че дори по едно време започнахме едва ли не да се шегуваме с нея, а всичко започна в един учебен час, когато бяхме още съвсем малки.

С графствата в Англия ни запознаваше самата госпожица Емили. Тя окачваше голяма географска карта върху черната дъска, до нея поставяше триножник и ако говореше например за Оксфордшър, върху триножника прикрепваше огромен календар с фотографии от различни кътчета на графството. Госпожица Емили притежаваше богата колекция от цветни календари и ние изучавахме по-голямата част от графствата по тях. Показваше ни някое място на картата, после се обръщаше към триножника и отгръщаше календара на съответната картинка. Пред очите ни се появяваше ту малко селце, през което лъкатушеше рекичка, ту бял паметник на върха на някое възвишение, ту стара църква сред полето; ако ставаше дума за морското крайбрежие, тя ни показваше плажове, претъпкани с почиващи, скали с накацали по тях чайки. Според мен целта й беше да получим представа за големия свят, който ни заобикаля, и е доста странно, че сега, когато вече съм навъртяла толкова километри с автомобила си като помощничка, представата ми за тези или онези графства до голяма степен е оформена от картинките, които ни бе показвала госпожица Емили. Ето например пътувам из Дърбишър и внезапно пред погледа ми се появява същият онзи площад в центъра на градчето с кръчмата в стил „Тюдор“ и с военния мемориал в средата, които ни показваше и госпожица Емили навремето — тъкмо тогава и чух за първи път за Дърбишър.

Но сега се интересувам от друго: в колекцията с календарите на госпожица Емили имаше празно място. Нямаше нито една илюстрация на Норфък. Беше провела няколко такива часа с нас и аз все очаквах идния час да ни покаже изгледи от Норфък. Но не, всеки път ставаше едно и също. Тя местеше показалката по картата и ни съобщаваше, сякаш добавяше към вече казаното:

— А тук се намира графство Норфък. Много приятно място.

Но ето че веднъж точно тогава тя се замисли — вероятно не бе решила какво да ни покаже вместо картинки. После се опомни и отново придвижи показалката си върху въпросната точка на картата.

— Виждате, че тук е най-източната част на сушата, в която се плиска морето и откъдето не минават никакви пътища към където и да е. Когато хората се придвижват на север или на юг — и вдигна показалката нагоре, после надолу, — те заобикалят тази част. Ето защо Норфък е тих край, мирен и спокоен. Но и загубен в известен смисъл на думата.

Загубен край. Така наричаше тя Норфък и с това започна всичко. Защото на четвъртия етаж в Хейлшам също си имахме такъв „загубен край“ — място, където складираха забравените или изгубените вещи. Ако си изгубил или намерил някоя вещ, трябваше да се качиш на четвъртия етаж. Някой — вече не си спомням кой точно — след часа каза, че госпожица Емили наричала Норфък „загубен край“, защото тъкмо там можело да се открие имуществото, изгубено от хората, населяващи тази страна. Неговите думи прилегнаха много точно на Норфък и с течение на времето се превърнаха в неоспорим факт за всички мои връстници.

Не много отдавна, двамата с Томи си припомняхме случки от миналото и той каза, че всъщност никога не сме вярвали истински в това, че го бяхме приели като шега още в самото начало. Но аз съм сигурна, че тъкмо тук той грешеше. Наистина, когато бяхме дванайсет-тринайсетгодишни, Норфък се беше превърнал в постоянен обект на шеги за нас. Но доколкото си спомням (впрочем и Рут се съгласи с мен), в началото съвсем буквално вярвахме в съществуването на Норфък: смятахме, че подобно на Хейлшам, където пристигаха камиони, пълни с продукти и стоки за Разпродажбите, така и до Норфък пътуваха камиони (но в далеч по-голям мащаб), натоварени с всичко, което е било изгубено или захвърлено из полята и влаковете на Англия. Фактът, че никога не бяхме виждали изображения от Норфък, придаваше на това графство още по-голяма загадъчност.

Това може и да ви се стори неимоверна глупост, но не бива да забравяте, че по онова време всяко място извън пределите на Хейлшам ни се струваше като място от приказките и ние имахме доста смътна представа за външния свят, за това, какво е възможно в него и какво не е. При това изобщо не се стремяхме да проверим по някакъв начин теорията си относно Норфък. Важното за нас, както забеляза Рут една вечер, докато седяхме в облицованата с плочки болнична стая в Дувър и се любувахме на залеза, беше, че „ако си изгубила нещо ценно, ако дълго си го търсила, но не си го намерила, не бива да се отчайваш. Имаш едно последно утешение — мисълта, че някога, когато пораснеш и получиш разрешение да се движиш свободно из страната, ако искаш, ще можеш да отидеш в Норфък и да си го откриеш“.

Мисля, че Рут имаше право. Норфък се бе превърнал в истинска утеха за нас, а това означаваше много повече, отколкото тогава си представяхме — затова и когато пораснахме, продължихме да говорим за Норфък, макар и с шеговит тон. Неслучайно години по-късно, когато двамата с Томи намерихме в един крайморски град в Норфък екземпляр на същата касета, която бях изгубила в Хейлшам, не го приехме само като нещо забавно, и толкова. Дълбоко в себе си и двамата усетихме някакъв тласък, почувствахме, че желанието ни отново да повярваме в онова, което бе тъй близо до сърцата ни в миналото, оживя.

Но аз се канех да ви разкажа за касетата със записите на Джуди Бриджуотър, озаглавена „След залеза“.

Първоначално е била дългосвиреща плоча (издадена през 1956 година), но до мен, разбира се, достигна касетата, а картинката на обложката вероятно е представлявала умалено копие на корицата на плочата. Джуди Бриджуотър бе облечена в пурпурна рокля от атлаз, която по тогавашната мода оставяше раменете й непокрити и тъй като тя седи зад плота на бар, вижда се само горната част на тялото й. Фонът напомня за Южна Америка: палми, мургави келнери в бели смокинги. Джуди е фотографирана от мястото на евентуалния барман, който може би й поднася коктейл. Тя гледа с дружелюбен и умерено съблазнителен поглед — ако флиртува, прави го съвсем леко и безобидно, като с човек, когото познава от години. И още една подробност: Джуди е опряла лакти на плота, а в ръката си държи димяща цигара. Тъкмо заради цигарата обгърнах касетата с такава тайнственост, още щом я купих на една от Разпродажбите.

Не знам как е било там при вас, но в Хейлшам настойниците ни се отнасяха с особена строгост към всичко, свързано с пушенето на цигари. Сигурна съм, че много биха се зарадвали, ако можеха да скрият, че на света съществува нещо такова като пушенето, но понеже подобна възможност не съществуваше, те ни четяха „конско“ всеки път, когато разговорите ни засягаха темата. Ако, да речем, ни показваха портрета на известен писател или политик, на който той държи цигара, тутакси прекъсваха часа. Дори се носеше слух, че в библиотеката ни липсват някои книги от литературната класика — като например романите за Шерлок Холмс, — защото главните герои в тях пушат твърде много, а ако в някое илюстровано издание или списание имаше скъсани страници, говореше се, че вероятно на тях е бил изобразен човек с цигара или лула в ръката. В часовете често ни показваха зловещи картинки, които показваха какво се случва с вътрешните органи на пушача. Ето защо въпросът, който Мардж К. зададе веднъж на госпожица Люси, предизвика толкова дълбок потрес.

След играта на раундърс си почивахме на тревата и госпожица Люси провеждаше с нас обичайната беседа против тютюнопушенето, когато най-неочаквано Мардж я попита дали някога е припалвала цигара. Госпожица Люси мълча известно време, после каза:

— Бих била радостна да можех да ти дам отрицателен отговор. Но, честно казано, и аз съм пушила на младини. Приблизително две години.

Можете да си представите какъв шок предизвикаха нейните думи. Докато госпожица Люси бавеше отговора си, ние с възмущение гледахме Мардж, която бе посмяла да зададе такъв груб въпрос — все едно да я бе попитала дали не се е нахвърляла на някого с брадва в ръка. След случая, ние многократно превръщахме живота на Мардж в истинско страдание; вече ви разказах за онази вечер, когато притиснахме лицето й в стъклото на прозореца и я накарахме да гледа към гората. Ала в първия миг след признанието на госпожица Люси всички се объркахме, и то толкова много, че забравихме за съществуването на Мардж. Гледахме госпожица Люси с ужасени погледи и чакахме какво ще последва.

Когато тя най-после заговори, претегляше много внимателно всяка своя дума.

— Постъпих лошо, когато започнах да пуша. Тютюнопушенето ми навреди и аз го оставих. Но ми се ще всички вие, без изключение, да разберете, че да пушиш цигари е много, много по-вредно за вас, отколкото за мен.

Замълча. По-късно някой каза, че се била замечтала, ала на мен, както и на Рут ни беше ясно: тя усилено мислеше как да продължи. Най-после изрече:

— Това вече ви е известно. Вие сте възпитаници. Вие сте… особен случай. Ето защо за вас е много по-важно, отколкото за мен, да се грижите за здравето си и да поддържате тялото си в ред.

Тя отново замълча и ни погледна странно. Когато по-късно обсъждахме случилото се, някой каза, че вероятно много й се е искало да чуе въпроса: „Защо? Защо да е по-важно за нас?“ Ала никой не го зададе. Често си спомням за онзи ден и в светлината на случилото се по-късно, вече съм сигурна, че ако бе чула този въпрос, госпожица Люси щеше да ни каже цялата истина. Нужен беше един-единствен въпрос от наша страна.

И така, защо замълчахме? Струва ми се, защото на възрастта, на която бяхме тогава (девет-десетгодишни), вече знаехме достатъчно и се страхувахме да засегнем темата. Трудно ми е да си спомня, какво точно ни е било известно и какво — не. Безусловно знаехме, макар това знание да бе твърде повърхностно, че се отличаваме от настойниците ни и от нормалните хора извън училището; вероятно дори сме знаели, че в бъдеще всички ще станем донори. Ала не разбирахме истинския смисъл на това и ако избягвахме разговорите на дадени теми, това бе по-скоро, защото те ни смущаваха. Освен всичко останало, ни беше тежко да виждаме неудобството, което изпитваха нашите настойници, когато по някакъв начин докосвахме темата. Промяната, която забелязвахме в себе си, ни разстройваше. Подозирам, че тъкмо поради тази причина не продължихме да разпитваме госпожица Люси и после, след играта на раундърс, ние не наказахме толкова жестоко Мардж К. за въпросите й.

Сега вече ви е ясно защо бях обгърнала касетата с такава тайнственост. Дори обърнах картинката наопаки, така че едва когато се отвореше пластмасовата калъфка, можеше да се види Джуди с нейната цигара. Но касетата означаваше толкова много за мен не заради цигарата в ръката на Джуди Бриджуотър и дори не заради нейното пеене — това бе типично естрадно изпълнение за времето си, песните й бяха от онези, които можеха да се чуят в някой коктейлбар и които никой от нас в Хейлшам не харесваше. Касетката ми бе станала скъпа на сърцето заради една определена песен — третата поред, — която носеше заглавието „Не си отивай“.

Песента беше бавна, за през нощта, американска и на едно място в нея се пееше така: „Не ме оставяй… О, бебче, бебче, никога не ме оставяй…“ Тогава бях на единайсет и не бях слушала музика много често, но тази песен ме пронизваше цялата. Винаги държах касетата превъртяна от началото на песента, за да я пускам при всеки удобен случай.

Но не ми се предоставяха много такива случаи: оставаха още няколко години до появата на възпроизвеждащи устройства на Разпродажбите ни. Големият касетофон бе поставен в салона за билярд, ала там винаги имаше много хора и почти никога не пусках касетата си. В стаята за творчество също имаше магнетофон, ала и там бе шумно като в билярдната. Така че единственото място, където можех да слушам на спокойствие, си оставаше нашата спалня.

По онова време обитавахме по-малки спални с по шест легла в отделни къщички и на полицата над радиатора ни имаше портативен касетофон. Ето къде ходех (обикновено през деня, когато в спалнята ни нямаше никого), за да слушам любимата си песен, която пусках много пъти поред.

Какво бе особеното в тази песен? Всъщност никога не се заслушвах в текста; просто чаках онова място, в което се пееше: „О, бебче, бебче, никога не ме оставяй…“ Представях си жена, на която са съобщили, че не може да има деца, а тя цял живот е мечтала да си роди. После става някакво чудо, тя си ражда бебе, притиска го към гърдите си, върви и си пее: „О, бебче, бебче, никога не ме оставяй…“ Пее отчасти поради факта, че е щастлива, но и защото много се страхува от нещо, което би могло да се случи — да не би детето да се разболее или да й го отнемат по някакъв начин. Още тогава осъзнавах, че тълкуването ми не е правилно, че то противоречи на останалата част от текста. Но това не беше важно за мен. В песента се пееше за онова, което току-що ви казах и аз не пропусках нито една възможност да я слушам сама отново и отново.

Тук трябва да ви разкажа за едно странно събитие, което се случи по същото време. То имаше много силно въздействие върху мен и макар че разбрах истинския му смисъл години по-късно, струва ми се, че още тогава почувствах, че в него има определен смисъл, и то много, много дълбок.

В един слънчев следобед аз влязох в спалнята, за да си взема нещо. Добре си спомням ярката светлина, защото завесите на прозорците не бяха издърпани докрай встрани и в широките осветени пространства във въздуха плаваха прашинки. Нямах намерение да пускам касетата, но като видях, че в стаята няма никого, почувствах внезапно желание да чуя песента, извадих касетата от сандъчето си и я сложих в касетофона.

Оказа се, че момичето, което го е ползвало последно, е увеличило звука и тъкмо поради тази причина не чух шума от стъпки зад гърба ми и не усетих навреме, че някой ме наблюдава. А може и да съм се увлякла твърде много. Бавно се полюшвах в такт с мелодията, като притисках към гърдите си въображаемото дете. За да довърша картината, ще уточня, че вместо бебе бях гушнала възглавницата: движех се с нея в бавен танц и, затворила очи, тихо пригласях на песента всеки път, когато звучаха думите:

„О, бебче, бебче, никога не ме оставяй…“

Песента бе на привършване, когато нещо ми подсказа, че не съм сама. Отворих очи и на вратата видях Мадам.

Застинах поразена на мястото си. После, само след миг, се почувствах обезпокоена по особен начин: забелязах нещо странно в цялата ситуация. Вратата беше леко открехната — не ни разрешаваха да затваряме плътно вратите на спалните си, освен когато спим — и Мадам дори не бе прекрачила прага, а стоеше в коридора. Беше притихнала, навела глава на една страна, за да ме вижда по-добре. Кое бе странното? Тя плачеше. Вероятно бях доловила хлипането й, докато слушах песента, и се бях сепнала.

Макар да не ни беше настойница, тя бе възрастна жена и, както сега ми се струва, очаквах да каже или да направи нещо, може би да ме изгони от стаята. Тогава щях да знам как да се държа. Но тя продължаваше да стои, не преставаше да хлипа, а в очите й, които ме наблюдаваха през тесния процеп на вратата, имаше същото онова изражение, с което ни гледаше винаги — някаква гнусливост, едва ли не отвращение. Ала този път в погледа й имаше и още нещо, което не разбирах.

Не знаех нито какво да правя, нито какво да кажа, не знаех какво да очаквам. Може би тя ще влезе в стаята, ще се разкрещи, дори ще ме удари — нямах никаква представа. Ала тя се извърна от мен и в следващия миг долових шума от отдалечаващи се стъпки. Внезапно осъзнах, че вече звучи следващата песен, аз изключих касетофона и седнах на най-близкото легло. В същия миг зърнах Мадам, която с бързи крачки се отдалечаваше от къщата ни в посока на централния корпус. Не се оглеждаше, но по прегърбената й походка аз се досетих, че продължава да хлипа.

След няколко минути се върнах при приятелките си, но не им казах нищо за случилото се. Едно от момичетата забеляза, че нещо не е наред и ме попита какво е станало, но аз само свих рамене. Не че се срамувах да споделя с тях, но се чувствах малко като тогава, когато дебнехме Мадам да излезе от колата си пред входа на централната сграда. Моето най-голямо желание беше да превърна случилото се в нещо, което никога не се бе случвало и ми се струваше, че като мълча и не казвам нищо, правя добра услуга и на себе си, и на останалите.

След около две години обаче признах всичко на Томи. Това стана скоро след разговора ни край езерото, когато той сподели с мен какво му бе казала госпожица Люси — в онези дни, когато, както ми се струва сега, ние бяхме започнали да се замисляме за самите себе си, да си задаваме въпроси и да споделяме мислите си един с друг (което продължи не една или две години). Като чу разказа ми за Мадам, застанала на вратата на спалнята, Томи ми предложи едно доста простичко обяснение. Тогава, разбира се, ние вече знаехме онова, което не ни бе известно по-рано: че никой от нас няма да може да има деца. Допускам, че като малка смътно съм доловила този факт и затова съм дала подобно тълкувание на песента. Но на възрастта, на която бяхме тогава, не е имало откъде да разберем истината. А по времето, когато двамата с Томи започнахме да обсъждаме тези теми, както вече ви казах, всичко ни бяха обяснили. Впрочем никой от нас не беше особено огорчен от чутото; спомням си, че някои дори се зарадваха, че ще могат да правят секс, без да се боят за последствията — макар че повечето от нас трябваше още доста да почакат, докато им дойде време за секс. Така или иначе, когато разказах всичко на Томи, той каза:

— Изглежда, Мадам не е чак толкова лоша жена, въпреки че се гнуси от нас. Като те е видяла да танцуваш, притиснала възглавницата до гърдите си, сигурно си е помислила: „Какво нещастие! Това момиче никога няма да има деца.“ И е заплакала.

— О, Томи, не си прав! — възпротивих се аз. — Откъде е можела да знае, че възприемам песента тъкмо по този начин? Как е разбрала, че съм гледала на възглавницата като на бебе? Нали не съм го споделяла с никого?

Томи се замисли, а после отвърна, макар и с шеговита нотка в гласа:

— Може би Мадам чете мислите ни. Тя е по-различна от останалите. Може пък да умее да наднича в главите ни. Не бих се учудил ни най-малко.

Макар и да се кикотехме, от думите му и двамата се почувствахме някак странно и повече не засегнахме тази тема.

Касетката изчезна месец-два след инцидента с Мадам. Тогава не направих връзка между двете събития, а и сега не виждам причина, поради която да свържа двете случки. Една вечер преди лягане, докато чаках момичетата да се върнат от банята, аз се ровех в сандъчето под леглото си. Колкото и да е странно, главната мисъл, която се появи в главата ми, когато видях, че касетката я няма, беше: не бива да показвам паниката си пред останалите. Помня, че продължих да я търся, но нарочно затананиках някаква мелодия под носа си. По-късно, колкото и да размишлявах, не можех да си обясня нещата докрай: бях заобиколена от най-добрите си приятелки, но все пак не ми се щеше те да разберат колко съм огорчена от изчезването на касетката.

Струва ми се, че моята потайност имаше отношение към значимостта, която отдавах на тази вещ. Много е възможно всички в Хейлшам да са имали своите малки тайни — лични малки скривалища, направени от нищото, тайни места, където са се усамотявали със своите страхове и желания. Ала самата потребност от уединение тогава ни се е струвала в някаква степен срамна, нещо като предателство.

Та като се уверих, че касетката наистина липсва, започнах уж съвсем незаинтересувано да разпитвам всички в спалнята дали не са я виждали. Впрочем не бях загубила надежда да я открия: оставаше незначителната възможност да съм я оставила в билярдната или някой да я е взел и на сутринта да ми я върне.

Касетата обаче не се появи нито на сутринта, нито по-късно и аз до ден-днешен нямам ни най-малка представа къде се е дянала. Според мен в Хейлшам ставаха доста повече дребни кражби, отколкото ние — или настойниците ни — бяхме готови да признаем. Но сега аз ви разказвам всичко това, за да ви насоча към Рут и нейната реакция. Трябва да ви напомня, че касетката ми изчезна близо месец след като в стаята за творчество Мидж се бе заинтересувала от кутията за моливи на Рут и аз се бях втурнала на помощ на приятелката си. Както вече ви казах, оттогава Рут все търсеше повод да направи нещо хубаво за мен в знак на благодарност и изчезването на касетата й предостави удобен случай да го направи. Едва след като изгубих касетката, отношенията ни отново се нормализираха — за първи път от онова дъждовно утро, когато под корниза на централната сграда аз й бях казала за дневника, където се вписваха всички покупки на Разпродажбите.

Вечерта, когато открих липсата, разпитвах всички за нея — в това число и Рут, разбира се. Сега, като обръщам поглед назад, се досещам, че тя тутакси осъзна колко дълбоко ме е засегнало изчезването на касетката и колко е важна тя за мен, независимо от факта, че не вдигнах много шум. Ето защо Рут небрежно поклати глава в отговор и продължи да върши онова, което правеше до момента. Ала на другата сутрин, когато излизах от банята, чух я да пита Хана, сякаш между другото, дали е сигурна, че не е виждала касетката ми.

Бяха изминали една или две седмици и аз отдавна се бях примирила с мисълта, че касетката ми е изчезнала, когато по време на голямото междучасие Рут неочаквано дойде при мен. Беше един от наистина хубавите пролетни дни, аз седях на тревата и разговарях с две момичета от по-горните класове. Когато Рут се приближи и ми предложи да се поразходим, аз тутакси разбрах, че това не е случайно. Оставих по-големите момичета и двете тръгнахме към отдалечения край на Северното игрище, после се изкачихме по склона на хълма и стигнахме до оградата, откъдето се откриваше красив изглед към зелената морава в двора, където се разхождаха възпитаниците на Хейлшам. Горе духаше силен вятър — помня, че доста се учудих, защото долу на тревата вятърът не се чувстваше. Стояхме на хълма и се любувахме на изгледа, после тя протегна ръката си към мен, а в нея държеше малко пакетче. Когато го взех, аз усетих, че вътре има касетка и сърцето ми силно заби. Ала Рут тутакси каза:

— Не, Кати, не е онази, която загуби. Опитах се да я намеря, но уви!

— Да — отвърнах аз. — Сигурно е тръгнала за Норфък.

Засмяхме се. После разочаровано извадих касетката от пакетчето и никак не бях сигурна, че докато я разглеждах, разочарованието не се беше изписало на лицето ми.

Названието на касетката беше „Двайсет класически танцови мелодии“. Когато по-късно я чух, оказа се, че това са салонни танци, изпълнени от оркестър. Тъй като касетата ми бе подарък, аз, разбира се, не можех да знам какво съдържа, но ми беше ясно, че няма да има нищо общо с Джули Бриджуотър. Ала тутакси осъзнах, че Рут не би могла да го знае, че по мнението на Рут, която все едно не разбира нищо от музика, тази касетка няма да е с нищо по-лоша от изчезналата. Веднага усетих как разочарованието ми се изпари и на неговото място се настани истинско щастие. В Хейлшам не бяхме свикнали на нежности, на прегръдки. Но аз с дълбока благодарност й стиснах ръцете. Тя каза:

— Видях я на последната Разпродажба. Помислих си, че вероятно ще ти хареса.

Отговорих, че наистина ми харесва, и то много.

До ден-днешен пазя тази касетка. Не я слушам много често, защото самата музика няма нищо общо с онова мое усещане. Тя е нещо като брошка или пръстен за мен, а особено сега, когато Рут вече я няма, касетката е една от най-скъпите на сърцето ми вещи.

Глава седма

Сега искам да премина към последните ни години в Хейлшам. Говоря за времето, когато бяхме на по тринайсет, четиринайсет и петнайсет години — на шестнайсет ни преместиха на друго място. В спомените ми животът в Хейлшам се разделя на две части: тази последна част и всичко онова, което се е случило преди нея. Ранните години, за които ви разказвам, сякаш се сливат в някакъв златен период и когато си спомням нещо от онова време — дори и най-незначителната подробност, — аз усещам как вътре в мен се разпалва някакъв огън. Ала през последните години всичко бе съвсем различно. Не казвам, че сме били нещастни — запазила съм куп скъпи спомени оттогава, — но през по-късните години бяхме по-сериозни и в някакъв смисъл по-мрачни. Може би сега паметта ми изневерява, аз нещо преувеличавам, но съм останала с впечатлението, че всичко около мен се промени твърде бързо, сякаш денят внезапно премина в нощ.

Разговорът ни с Томи край езерото: сега ми се струва, че тъкмо той изигра ролята на разделителна линия между ранните и късните ни години в Хейлшам. Не може да се каже, че веднага след него започнаха да се случват някои много значими неща — и все пак, поне за мен, това бе преломен момент в живота ни. Без съмнение, започнах да гледам на всичко по съвсем различен начин. Ако по-рано странях от всичко смущаващо и тревожно, то сега започнах все по-често да задавам въпроси — ако не на глас, то поне в душата си.

Много е важно например, че този разговор промени мнението ми за госпожица Люси. Където и да я срещнех, аз внимателно се вглеждах в нея и не само от любопитство, а и защото в личността й виждах най-вероятния източник на пътеводните за нас нишки. Ето как стана така, че в последвалите година-две отбелязвах някои нейни необичайни думи и постъпки, на които никой от връстниците ми не обръщаше внимание.

Спомням си например един час по английски език, който се проведе няколко седмици след нашия разговор с Томи. Той започна с някакви стихове, после разговорът ни се прехвърли на военнопленниците от Втората световна война, които държаха в лагери. Едно от момчетата попита дали по телените огради на лагерите са пускали електрически ток и тогава още някой добави, че вероятно животът тогава е бил чиста лудост — всеки миг човек би могъл да прекрати съществуването си само ако се докосне до оградата. Въпросът му прозвуча съвсем сериозно, но на останалите той се стори необикновено забавен. Всички се разсмяха и заговориха в един глас и тогава Лора — колко типично за нея! — се качи на стола си и истерично започна да имитира човек, който протяга ръка, докосва телената мрежа и токът го убива. Няколко минути класът бе неукротим: всички крещяха един през друг и се правеха, че се хващат за оголени проводници.

През цялото време наблюдавах госпожица Люси и забелязах как буквално за миг лицето й, което бе обърнато към класа, доби твърде странно изражение. После (не откъсвах поглед от нея) тя дойде на себе си, усмихна се и каза:

— При нас в Хейлшам не пускат ток по оградата и това е много хубаво. Защото понякога се случват и ужасни неща.

Тя произнесе тези думи доста тихо и тъй като класът продължаваше да шуми, можем да смятаме, че те потънаха в общата глъч. Ала аз ги чух съвсем ясно. „Понякога се случват и ужасни неща.“ Какво се случва? Къде? Но никой не реагира на казаното и ние се върнахме към стиховете.

Имаше и други подобни епизоди и скоро започнах да си мисля, че госпожица Люси се различава много от останалите настойници. Възможно е дори още тогава да съм започнала да долавям причините за нейното смущение и недоволство. Но мисля, че отидох твърде далеч; по онова време аз по-скоро само отбелязвах странното й поведение, без да имам представа докъде можеше да доведе то. И ако сега тези епизоди ми се струват изпълнени със смисъл и се подреждат в стройна система, това вероятно се дължи на факта, че ги гледам в светлината на по-късните събития и най-вече на онова, което стана в павилиона, докато се криехме от проливния дъжд.

По онова време бяхме вече петнайсетгодишни и това бе последната ни година в Хейлшам. Преобличахме се в павилиона за игра на раундърс. За момчетата бе настъпил период на „увлечение“ по тази игра, защото докато играехме, на тях им се предоставяше възможност да флиртуват с нас; така че в павилиона се бяха събрали трийсет, че и повече възпитаници. Докато се преобличахме, заваля силно и ние се скупчихме на верандата — защитена от навеса пред павилиона — в очакване дъждът да спре. Ала той продължаваше да се лее като из ведро и когато всички излязохме на верандата, стана ни тясно, започнахме да се блъскаме и да буйстваме. Помня, че Лора ми показа своя запазен начин презрително да се изсекне, когато искаше да се отърве от някое момче.

От настойниците присъстваше единствено госпожица Люси. Стоеше до перилата и погледът й се рееше в дъжда, някъде далеч зад игрището. Както винаги, внимателно я наблюдавах и дори докато се смеехме с Лора, хвърлях по някой поглед към нея. Помня, че позата й ми се стори доста странна: протегнала шия напред, наострила уши като приклекнал на земята хищник, който се готви да нападне жертвата си. По едно време тя се надвеси силно зад перилата и капките от корниза прелетяха съвсем близо покрай челото й, но по всичко личеше, че й е все едно. Казах си, че в това няма нищо особено — просто й се ще дъждът да спре по-скоро — и отново се заслушах в Лора. Ала няколко минути по-късно, когато госпожица Люси съвсем ми бе излязла от ума и аз се кикотех за нещо, внезапно усетих, че всички около мен утихнаха и тогава дочух гласа на госпожица Люси.

Тя стоеше на същото място, ала сега се бе обърнала с лице към нас, беше отвърнала очи от дъждовното небе и бе опряла гръб в перилата.

— Моля за извинение, но ще трябва да се намеся — каза госпожица Люси и аз видях, че тя говори на двете момчета, седнали точно пред нея. В гласа й нямаше нищо особено, но беше доста силен, сякаш искаше да обяви нещо на всички присъстващи и ние млъкнахме. — Трябва да те прекъсна, Питър. Не мога повече да те слушам и да мълча.

Тя вдигна поглед към останалите и си пое дълбоко въздух.

— Чуйте и вие, защото онова, което ще кажа, има отношение към всички вас. Време е да го научите.

Тя ни гледаше, а ние бяхме целите в очакване. После някой каза, че му се е сторило, че тя се кани строго да ни смъмри; други бяха помислили, че иска да ни съобщи някое ново правило в играта на раундърс. Ала аз знаех, още преди да заговори, че ни очаква нещо много по-важно.

— Извинете ме, деца, за това, че дочух разговора ви. Но вие бяхте толкова близо до мен, че не можех нищо да направя. Питър, може би ще повториш онова, което току-що каза на Гордън?

Питър Дж. очевидно се смути и се опита да придаде на лицето си изражение на оскърбена невинност. Ала госпожица Люси се обърна още веднъж към него, този път с много по-мек тон:

— Питър, моля те, повтори пред всички онова, което каза.

Питър сви рамене.

— Тъкмо се чудехме какво би станало, ако станем актьори. Какъв би бил животът ни.

— Да — потвърди госпожица Люси. — И ти каза на Гордън, че би заминал за Америка, защото там ще имаш повече възможности.

Питър Дж. отново сви рамене и тихо изрече:

— Да, госпожице Люси.

Ала госпожица Люси започна да мести поглед от човек на човек, като не пропусна никого от събралите се на верандата.

— Знам, че си нямал нищо лошо предвид. Но тъй като през по-голямата част от времето до ушите ми долитат подобни разговори, ще ви кажа, че напразно ви разрешават да ги водите.

От корниза падаха капки на рамото й, ала тя сякаш не ги забелязваше.

— И тъй като никой друг не желае да изясни нещата — продължаваше тя, — ще трябва да го направя аз. Както ми се струва, проблемът е следният: уж ви обясняват нещо, но не съвсем. Казват ви това-онова, ала никой от вас не се и досеща каква е истината и аз се осмелявам да твърдя, че има хора, които са напълно доволни от това положение. Но аз не съм. Ако искаме вие да изживеете живота си достойно, трябва да запомните, и то добре: нито един от вас няма да замине за Америка, нито един от вас няма да стане кинозвезда. И нито един от вас няма да работи в супер маркет — скоро бях дочула няколко деца да си споделят и такива планове. Предварително се знае как ще протече животът ви. Ще пораснете, но още преди да станете съвсем възрастни, дори преди да достигнете средна възраст, ще започнат да вземат вътрешните ви органи и да ги присаждат на нуждаещите се. Тъкмо заради това сте се появили на белия свят — да станете донори. Създадени сте по различен начин, не като актьорите, които участват във филмите на вашите видеокасети; различавате се дори от мен. Отглеждат ви за точно определена цел и съдбата ви е предопределена. Затова няма смисъл да водите такива разговори. Не след дълго ще напуснете Хейлшам и денят, когато ще вземат първия орган от вас, не е толкова далеч. Не го забравяйте. Ако искате да изживеете живота си достойно, трябва да сте наясно кои сте и какво ви очаква занапред — всички без изключение.

Тя замълча, но на мен ми се струваше, че вътре в себе си продължава да води този разговор: известно време погледът й блуждаеше, преминаваше от лице на лице, сякаш в мислите си продължаваше да ни обяснява нещо. Когато отново се обърна с лице към игрището, всички въздъхнахме с облекчение.

— Сега вече всичко е наред — каза тя, въпреки че дъждът продължаваше да се излива като из ведро. — Да тръгваме. Може би слънцето ще се появи всеки миг.

Мисля, че това бе всичко, което ни каза тогава. Преди няколко години, когато в центъра в Дувър двете с Рут си спомнихме за случая, тя започна да ме убеждава, че госпожица Люси тогава ни е казала още много неща — как до първата експлантация на наш орган най-напред ще работим като помощници, запознала ни с обичайния ред на операциите, с центровете по рехабилитация и така нататък, — ала аз съм сигурна, че Рут греши. Когато започна да говори, госпожица Люси по всяка вероятност е имала намерение да ни обясни всичко това, ала, видяла озадачените ни и тревожни лица, тя просто не се е решила да го направи.

Не мога точно да ви опиша как ни подействаха думите, които се изтръгнаха от устата на госпожица Люси. Слухът за тях се разпространи със светкавична бързина, ала засегна повече самата госпожица, отколкото онова, което се бе опитала да ни разясни. Някои решиха, че за миг е загубила разума си, други — че е говорила по заръка на госпожица Емили и разни други настойници; имаше и такива от присъстващите в павилиона в онзи ден, които дори смятаха, че по този начин госпожица Люси е искала да ни наругае за шума и бъркотията на верандата. Повтарям, че на думите й се обърна съвсем незначително внимание. Ако някой изобщо си ги спомняше, обичайната му реакция беше:

— И какво от това? Сякаш не си го знаехме.

Но нали тъкмо за това бе говорила и госпожица Люси? „Уж ви обясняват нещо, но не съвсем.“ Преди няколко години, когато двамата с Томи за кой ли път си спомняхме за миналото, аз му напомних за този неин израз „уж ви обясняват нещо, но не съвсем“ и той излезе с нещо като теория по въпроса.

Томи предположи, че всички настойници в Хейлшам, от първия до последния, много внимателно са избирали момента за всяко свое съобщение и всеки път се получавало така, че ние не сме се чувствали дорасли да възприемем новата информация. Но, разбира се, тя се е складирала някъде в нас, така че малко по-късно се е оказвала на нужните места в главите ни.

Лично аз не смятам, че настойниците ни са били способни да замислят подобен хитър план — и все пак възможно е в разсъжденията на Томи да има капка истина. Не ме напуска усещането, че, макар и смътно, винаги съм знаела за донорството и експлантациите дори когато съм била още шест — седемгодишна. Интересното е, че когато поотраснахме и настойниците започнаха да ни разказват за това, думите им не ни изненадаха ни най-малко. Сякаш наистина сме го знаели предварително.

Сега си спомням, че когато настойниците ни за първи път ни заговориха за половия живот, те всеки път се стремяха да обединят тези разговори с темата за донорството. На възрастта, на която бяхме тогава — тринайсетгодишни, — ние усещахме и вълнение, и безпокойство по отношение на секса и всичко останало, разбира се, отиваше на втори план. С други думи, човек може да си помисли, че по този начин на настойниците ни се бе удала възможността незабелязано да ни вкарат в съзнанието маса важни сведения за нашето бъдеще.

Честно казано, в съвместяването на тези две теми има известна логика. Ако, да речем, настойникът ни говори за инфекциите, които се разпространяват по полов път и които на всяка цена трябва да избягваме, той, разбира се, тутакси ще спомене колко важно е това особено за нас. И оттук се откриваше пряк път към темата за донорството.

После следваше онази история — как няма да можем да си имаме деца. Самата госпожица Емили ни четеше много лекции на тема секс; спомням си, че веднъж ни донесе от кабинета по биология цял човешки скелет, за да ни демонстрира как става всичко. Изумени до дъното на душата си, ние наблюдавахме как тя извива скелета, поставя го в различни пози и сочи с показалката си разни места в човешкото тяло без ни най-малко смущение. Показа ни действието от начало до край, кое къде влиза и всички негови варианти, сякаш ни предаваше урок по география. После внезапно, оставила скелета в неприлична поза върху катедрата, захвана разговор за това, колко е важно за нас правилно да си избираме с кого да правим секс. Не само заради инфекциите, но и защото сексът, както се изрази тя, „непредсказуемо въздейства върху емоциите“. Трябвало да сме много внимателни в половите си отношения извън Хейлшам, и особено що се отнася до отношения, които завързваме с външни хора, а не с възпитаници на нашето училище, тъй като сексът във външния свят може да означава най-различни неща: хората навън дори се убиват един друг заради сексуалния си партньор. И макар да знаем, че никой от нас не ще може да има деца, в света на обикновените хора трябва да се държим така, както се държат те, да спазваме общите правила и да се отнасяме към секса като към нещо специално.

Лекцията на госпожица Емили бе типичен пример за казаното от мен. Като съсредоточим вниманието си върху секса, можем да пропуснем нещо важно. Предполагам, че тъкмо това обяснява израза „уж ви обясняват нещо, но не съвсем“.

Мисля, че постепенно започнахме да усвояваме доста неща и никак не бе случайно, че примерно на тази възраст отношението ни към всичко, свързано с донорството и експлантациите, коренно се промени. Дотогава, както вече казах, ние се стараехме всячески да избягваме темата; още като навлизахме в тази територия, ние се сепвахме и жестоко наказвахме всеки идиот, който не внимаваше — като например Мардж, когато зададе въпроса си за тютюнопушенето. Но, пак повтарям, като навършихме тринайсет, положението започна да се променя. Наистина, както и преди, ние не разговаряхме открито за донорството: пречеха ни същите смътни опасения. Но затова пък започнахме да се шегуваме на тази тема, както се шегувахме и в разговорите си за секса. Като си спомням сега за това, аз виждам, че забраната върху откритото обсъждане на темата за донорството по онова време беше не по-малко строга, отколкото преди това. Ала вече не само разрешаваха, но и дори поощряваха всевъзможните шеговити намеци за онова, което ни очакваше.

Хубав пример в това отношение са събитията, след като Томи си нарани лакътя. Струва ми се, че стана малко преди разговора ни край езерото; съдейки по всичко, периодът, в който Томи все се дразнеше и буйстваше, не беше още свършил.

Раната не бе толкова сериозна и макар да го бяха изпратили при Птицечовката, той се върна много скоро с пластир на лакътя. Никой не му обърна особено внимание, докато ден-два по-късно Томи не отлепи пластира и не видяхме какво има под него — нещо средно между новопоявила се плът и открита рана. Тук-там кожата вече беше зараснала, но имаше участъци, на които се виждаше нещо меко и червено. Това стана по средата на обяда и всички се скупчиха около него и завикаха:

— Ох, какъв ужас! Бррр!

После Кристофър Х., една година по-голям от нас, изрече със съвършено сериозно изражение на лицето:

— Жалко, че е точно на това място. Ако беше малко по-нагоре или малко по-надолу, нямаше да има нищо страшно.

Томи се разтревожи — по онова време Кристофър се ползваше с неговото уважение — и го попита какво има предвид. Известно време Кристофър продължи да дъвче, после небрежно подхвърли:

— Нима не знаеш? Когато си нараниш самия лакът, той може да се разкопчее и нещо да изпадне отвътре. Само трябва да си свиеш бързо ръката — и готово. Не точно това място, а целия лакът — иначе може да се разтвори като цип на чанта. Мислех, че знаеш.

Томи започна да се оплаква, че Птицечовката не му е споменала нищо такова, но Кристофър сви рамене.

— Била е сигурна, че знаеш. Всички го знаят.

Неколцината момчета около него подигравателно закимаха с глава. Някой се обади:

— Трябва да държиш ръката си съвсем права. Не я свивай, опасно е.

На другия ден видях, че Томи ходи с неестествено изпружена напред ръка, а на лицето му бе изписана тревога. Всички му се смееха, аз се ядосвах, но трябва да призная, че той наистина представляваше много забавна картинка. В края на часовете, когато излизахме от стаята за творчество, той ме спря в коридора.

— Кат, може ли за минутка?

Може би бяха минали близо две седмици от деня, в който се бях приближила до него на игрището и му бях напомнила за тениската му, така че на всички бе известно, че между нас съществуват по-специални отношения. Въпреки това с молбата си да поговорим насаме, отправена към мен пред очите на другите, той ме постави в твърде неловко положение. Аз се смутих и това вероятно бе причината, поради която не проявих достатъчно готовност да му помогна.

— Не че се страхувам толкова, не си го и помисляй — започна той, като ме отведе настрана. — Просто не искам да рискувам излишно, това е. Не бива да гледаме през пръсти на здравето си. Затова се нуждая от помощта ти, Кат.

Безпокояло го, обясни ми той, онова, което би могло да му се случи по време на сън. Можел, без да иска да свие ръката си в лакътя.

— По цели нощи сънувам как се бия с римски легионери.

След като го поразпитах, аз разбрах, че мнозина са ходили при него — те не били наоколо в трапезарията предишния ден — и всички повторили предупреждението, което му бе отправил Кристофър Х. Някои дори проявили творчество и поразкрасили шегата: разказали на Томи за някакъв възпитаник, който веднъж заспал с подобна рана, а когато се събудил, цялата му ръка от китката до рамото била оголена до кост като на скелет — кожата се била изсулила като дългите ръкавици, които видяхме в „Моята прекрасна лейди“.

Томи ме молеше да му помогна да си сложи шина, която ще държи ръката му опъната и през нощта.

— Нямам вяра на никого, освен на теб — заяви ми той и ми показа широката линийка, която се канеше да използва за целта. — Може нарочно да я закрепят така, че да се развърже, докато спя.

Той ме гледаше със съвършено невинен поглед и аз се чудех какво да му кажа. Част от мен много искаше да му обясня какво става и ми се струваше, осъзнавах, че ако постъпя по друг начин, ще излъжа доверието, което се бе породило между двама ни след епизода с тениската. Ако му завържа линийката, щях да стана един от главните автори на подигравките към него. И до ден-днешен ме е срам, че тогава не му казах истината в очите. Но трябва да имате предвид факта, че по онова време бях още малка и че не бих могла да взема решение за броените секунди, с които разполагах. Когато те молят за нещо с такъв безпомощен глас, много е трудно да откажеш.

Не исках да го огорчавам — това вероятно изигра главната роля. Какво забелязах: при цялото си безпокойство за лакътя си, Томи бе истински трогнат от съчувствието, което, както си мислеше, проявяваха към него. Разбира се, добре осъзнавах, че рано или късно ще разбере истината, ала в онзи момент не можех да му я кажа. Само успях да попитам:

— Птицечовката ли те накара да си направиш шина?

— Не. Но само си представи как би реагирала, ако лакътят ми изпадне.

И досега ми е съвестно за случилото се. Обещах да му помогна да закрепи линийката (в Класна стая 14 половин час преди звънеца за лягане) и го гледах как се отдалечава — благодарен и успокоен.

Случи се така, че не изпълних обещанието си: Томи научи истината. Вечерта около осем часа, когато слизах по главната стълба, от първия етаж се разнесе кикот и сърцето ми примря. Тутакси разбрах, че се смеят на Томи. Спрях се на площадката на втория етаж, надвесих се над перилата и в същия миг Томи побягна от билярдната навън, като шумно трополеше с обувките си по пода. Помня, че си помислих: „Добре поне, че не крещи.“ И наистина, той мълчешком влезе в гардеробната, мълчешком се облече и излезе от централната сграда. През това време смехът откъм салона за билярд, чиято врата бе отворена, не секваше, не секваха и възгласите:

— Ако избухнеш, лакътят ти със сигурност ще изпадне!

Помислих си да го последвам в нощта навън и да го настигна, преди да е влязъл в спалнята си, ала си спомних как му бях обещала да прикрепя линийката за ръката му като предпазна шина за през нощта и не помръднах от мястото си. Само си повтарях: „Добре, че се сдържа. Добре, че не се вбеси.“

Малко се отклоних от темата. Затова реших да ви разкажа за случая — защото представата ни за „отворения цип“ и за нещата, които ще „се изсипят“ оттам се превърна в повод за шеги относно донорството. Представяхме си следната картинка: назрява моментът, ти разкопчаваш ципа в някоя част на тялото си, оттам в ръката ти се изсипва я бъбрек, я нещо друго, и ти го даряваш. Само по себе си в това нямаше нищо кой знае колко смешно, по-скоро шегата служеше да развали нечий апетит в столовата. Например, дръпнеш ципа си и изсипеш в нечия чиния някой свой орган — нещо от този род. Помня, че веднъж Гари Б., който имаше вълчи апетит, си взе трета порция пудинг и насядалите буквално около цялата маса „дръпнаха циповете си“ и започнаха да изсипват в чинията му какво ли не от себе си, докато той продължаваше най-невъзмутимо да се тъпче.

Томи не обичаше възпитаниците да се шегуват с „дърпането на циповете“, но времето, когато се вбесяваше, бе отминало и никой повече не свързваше тази шега с неговата личност. Тя бе просто повод да се посмеем, начин да развалим нечий апетит, както и косвено признание, че сме готови за онова, което ни предстои в живота. Тъкмо към тази мисъл бих искала да се върна. В онзи период ние бяхме престанали да се сепваме, когато се разискваше темата за донорството, както правехме година-две по-рано, но пък и нямахме голямо желание да мислим за него и да го обсъждаме. Всички тези шеги с „дърпането на ципа“ идват да покажат как се справяхме с проблема на тринайсетгодишна възраст.

Така че две години по-късно госпожица Люси бе съвсем близо до истината, когато сподели с нас, че „уж ви обясняват нещо, но не съвсем“. Имаше и друго: сега разбирам, че след тези нейни думи отношението ни към темата за донорството чувствително се промени. Шегите ни по този повод станаха по-редки и ние наистина сериозно се замислихме по въпроса. Отново избягвахме темата, но вече всичко беше по-различно от преди. Не се сдържахме поради смущение или неловкост, а поради други причини — трезво осъзнавахме реалността и това ни носеше горест и печал.

— Странното е — каза ми Томи, когато преди няколко години отново се бяхме отдали на спомени, — че никой от нас не се замисли какво й е струвало всичко това на госпожица Люси. Не се обезпокоихме от факта, че заради онова, което ни каза, е могла да си навлече неприятности. Били сме големи егоисти.

— Не бива да се обвиняваме — възразих аз. — Учеха ни да мислим един за друг, а не за настойниците. Дори не ни хрумваше, че между тях би могло да съществуват разногласия.

— Всъщност не бяхме много малки — каза Томи. — На нашата възраст е трябвало да мислим повече. Но не го правехме. Дори след това, нали помниш как я бе заварила в класната стая?

Тутакси се досетих за какво говори — за сутринта на последния септември, който прекарахме в Хейлшам, когато, без да искам я зърнах в Класна стая 22. Сега съм склонна да се съглася с Томи: след видяното онази сутрин би трябвало да ни стане ясно колко обезпокоена е била госпожица Люси. Ала наистина — нито веднъж не се опитахме да се поставим на нейно място, и през ум не ни минаваше да кажем или да направим нещо в нейна подкрепа.

Глава осма

Тогава мнозина от нас навършиха шестнайсет. Онази сутрин слънцето грееше ослепително, след часовете в централния корпус ние слязохме на двора, но аз си спомних, че съм забравила нещо в класната стая. Върнах се обратно на третия етаж и тъкмо там стана срещата ми с госпожица Люси.

В онези дни си имах една тайна игра. Когато оставах сама, аз се спирах и се оглеждах за някаква гледка — да речем през прозореца или през открехнатата врата на част от класната стая — каквото и да е, само да няма никакви хора. Поне за няколко секунди си представях, че наоколо не гъмжи от възпитаници и че Хейлшам е тих и спокоен дом, обитаван само от мен и от още пет-шест души. За да се получи пълна илюзия, трябваше да се унеса и да се отдалеча от действителността, да се изключа от околните шумове и гласове. Нужно беше търпение: ако, да речем, гледаш моравата през прозореца, с часове можеш да стоиш, докато дочакаш онзи единствен миг, в който по нея няма да премине жива душа. Така че, онази сутрин, след като взех забравената от мен вещ от класната стая и излязох обратно на площадката на третия етаж, аз се залових да играя тази моя игра.

Застанах неподвижно до прозореца и се загледах в онази част от двора, където аз самата се намирах преди малко. Приятелките ми ги нямаше, дворът постепенно се опразваше, аз чаках магията да се получи и внезапно чух зад гърба си съскане, сякаш газ или пара излизаше под силно налягане от много малък отвор.

Десет секунди съскане, после тишина, след това пак съскане. Не се разтревожих много, но тъй като около мен нямаше жива душа, реших да проверя откъде идва шумът.

Пресякох площадката на стълбището в посока на свистенето и тръгнах по коридора покрай вратата на стаята, откъдето тъкмо бях излязла — Стая 22, предпоследната поред. Вратата беше открехната и когато се приближих, свистенето отвътре се разнесе с нова сила. Предпазливо бутнах вратата, без да знам какво мога да очаквам, и за мое огромно учудване в стаята видях госпожица Люси.

Стая 22 рядко се използва за провеждане на часове, защото беше съвсем малка и дори в слънчев ден като онзи в нея цареше полумрак. Понякога настойниците ни я заемаха, за да проверяват писмените ни работи или да четат. В онази сутрин стаята бе още по-тъмна заради спуснатите до долу щори. Две маси бяха поставени една до друга, за да сместят повече възпитаници, ала тук нямаше никой друг, освен госпожица Люси, която седеше в дъното на стаята. На масата пред нея бяха разхвърляни няколко листа тъмна лъскава хартия. Напълно погълната от работата си, тя се бе навела над тях и, опряла и двете си ръце на масата, със сила драскаше с молив върху хартията. Под дебелите черни линии се виждаха прилежно изписаните на ръка сини редове. Стоях и я наблюдавах как борави с молива — по такъв начин ние правехме щрихи в час по изобразително изкуство, ала нейните движения бяха яростни и изпълнени със злост, сякаш искаше да пробие хартията. Тогава в един и същи миг аз осъзнах две неща: че странният звук излизаше изпод молива й и че „тъмната лъскава хартия“ до неотдавна е била бяла, прилежно изписана от някого.

Тя дотолкова бе потънала в работата си, че не усети присъствието ми веднага. Най-после вдигна глава, трепна и аз забелязах, че лицето й е зачервено, но по него нямаше следи от сълзи. Наблюдаваше ме известно време, после остави молива на масата.

— Добро утро, млада госпожице — поздрави ме тя с дълбока въздишка. — С какво мога да ти помогна?

Мисля, че аз извърнах поглед, за да не гледам нито нея, нито листата на масата. Не помня колко време съм говорила и дали съм обяснявала за странния звук и за безпокойството си, че може да има изтичане на газ. Така или иначе, разговор не се получи: тя не се зарадва на срещата ни, нито пък аз. Струва ми се, че измърморих някакво извинение и излязох, а вътре в мен имаше борба: желанието ми госпожица Люси да ме извика да се върна се бореше с нежеланието ми да го стори. Тя не ме повика обратно и сега си спомням, че когато слизах по стълбите, изгарях от срам и възмущение. Най-голямото ми желание бе това никога да не се беше случвало, макар че ако случайно ме попитаха защо бях толкова разстроена, не бих могла да отговоря. Пак ще повторя: чувствах дълбок срам, в същото време душата ми бе изпълнена с негодувание, ала негодуванието ми бе причинено не толкова от госпожица Люси, колкото от някой друг. Бях напълно объркана и вероятно заради това дълго пазех в тайна преживяното от мен.

След онази сутрин вече бях напълно убедена: нещо, свързано с госпожица Люси, нещо ужасно е на път да се случи и оттогава сетивата ми бяха непрекъснато нащрек. Ала дните си течаха и нищо не се случваше. Тогава не знаех, че само няколко седмици след срещата ни в Стая 22 е станало нещо наистина важно — нещо между госпожица Люси и Томи, от което той бе дълбоко огорчен и объркан. Времето, в което двамата с Томи бързахме да си споделим всичко, което ни се случваше, бе отминало, а тъкмо през онова лято бяха станали някои неща, които не ни позволяваха да разговаряме толкова свободно помежду си.

Тъкмо поради тази причина дълго време не знаех нищо. После щях да се изям от яд, че не съм се досетила — не бях потърсила Томи, нито го бях разпитала. Ала по онова време, както вече ви казах, ставаха най-различни неща между Томи и Рут и не само това, така че отдавах всички промени, които забелязвах, на този факт.

Не искам да кажа, че през онова лято Томи съвсем се беше скапал, но понякога наистина се тревожех, че отново ще се превърне в обидчивото и уязвимо момче, което познавахме преди години. Веднъж например ние, момичетата, тръгнахме от павилиона към спалните помещения, а пред нас вървеше Томи с още две момчета. Разделяха ни само няколко крачки и момчетата, в това число и Томи, бяха видимо в отлично настроение — смееха се и се блъскаха един друг. Очевидно Лора, която вървеше до мен, взе пример от тях и също реши да се пошегува. Най-вероятно малко по-рано Томи бе седял на земята и на тениската около кръста му бе полепнала голяма буца кал. Той не го знаеше, другарите му също не я бяха забелязали, иначе нямаше да изтърват случая да му се присмеят. А Лора винаги и навсякъде си е била Лора. Извика нещо от рода на:

— Томи! На гърба си имаш кал! Какво си направил?

Тонът й бе приятелски и ако още някой бе пуснал нещо такова в допълнение, шегата нямаше да излезе извън рамките на обикновените подигравки, толкова чести между съученици. Затова се удивихме много, когато Томи застина, рязко се обърна назад и загледа Лора като гръмоносен облак. Ние също спряхме, момчетата и те бяха в недоумение и през последвалите няколко секунди ми се струваше, че за първи път от много години насам Томи бе на път да се срине. Но той остана така миг-два, после рязко се втурна напред, а ние се спогледахме и свихме рамене.

Същото се получи и когато му показах календара на Патриша С. Патриша беше с две години по-малка от нас, но рисувателните й способности бяха обект на всеобщо възхищение и на Разпродажбите нейните произведения се разграбваха като топъл хляб. За календара, който успях да придобия на последната Разпродажба, се говореше седмици преди това, ето защо се гордеех много с него. Той нямаше нищо общо с календарите, на които страниците се прехвърляха и по които госпожица Емили ни преподаваше за графствата в Англия. Календарът на Патриша бе доста по-малък като формат, един такъв хубав и дебел, и за всеки месец тя бе нарисувала с молив по някоя великолепна сценка от живота ни в Хейлшам. Съжалявам, че не го запазих — преди всичко заради това, че на няколко картинки, например за месеците юни и септември, се разпознаваха лицата на определени настойници и възпитаници. Календарът, както и някои други неща, изчезна при отпътуването ми от Фермата, когато на главата си имах други грижи и не си мислех какво да взема със себе си и какво да оставя — но и за това ще стане дума. Засега най-важното е, че тогава успях да придобия календара на Патриша, което беше отлично попадение, че страшно се гордеех с него и тъкмо по тази причина исках да го покажа на Томи.

Засякох го в късния следобед да стои окъпан от лъчите на залязващото слънце под един чинар до Южното игрище.

Календарът беше в чантата ми — бях го взела в часа по музика, за да се изфукам с него, — така че отидох при Томи.

Той гледаше футболния мач между учениците от долните класове на съседното игрище и в онзи миг на лицето му бе изписано задоволство, дори бих казала, безбрежно спокойствие. Когато ме видя, той се усмихна и минута-две си бъбрихме за какво ли не. Но аз не издържах и му се похвалих:

— Виж с какво се сдобих!

Дори не се опитах да говоря с по-безразличен тон, струва ми се, че тържествуващо извиках:

— Там-та-рам! — сякаш зазвучаха фанфари.

Когато го взе в ръцете си, Томи все още се усмихваше, ала когато започна да го прелиства, аз почувствах, че той внезапно се затвори в себе си.

— Патриша е толкова… — започнах аз, но тутакси усетих, че гласът ми се променя. — Толкова е умна…

Но Томи вече ми връщаше календара. После мълчешком ме отмина и се отправи към централната сграда.

Този случай би трябвало да ме накара да се замисля. Ако бях напрегнала съвсем мъничко мозъчните си клетки, щях да се досетя, че настроенията, в които изпадаше напоследък, са свързани с госпожица Люси и със собствените му неуспехи в творческите му изяви. Но пак ще повторя, че по онова време наоколо се случваха какви ли не неща и мислите ми не бяха съсредоточени в тази плоскост. Доколкото си спомням, тогава смятах, че старите проблеми са отминали заедно с младенческите ни години и сега може да ни занимават единствено онези големи и мрачни въпроси, които хвърляха сянка върху нашето бъдеще.

Но какво всъщност ставаше около нас? На първо място, Рут и Томи сериозно се скараха. Бяха заедно вече половин година и през този период нищо не криеха един от друг, ходеха прегърнати през кръста и така нататък. Но не правеха зрелища и затова останалите ги уважаваха като двойка. Някои други, като например Силвия Б. и Роджър Д., понякога се държаха отвратително и за да дойдат на себе си, трябваше хорово да издаваме звуци, все едно повръщаме. Ала Рут и Томи не си позволяваха нищо неприятно за околните и ако понякога си разменяха нежности, беше очевидно, че го правят заради самите себе си, а не заради публиката.

Като си помисля сега, трябва да заявя, че бяхме доста объркани по повод всичко, свързано със секса. Но иначе не можеше и да бъде — тъкмо бяхме навършили шестнайсет години. Но, както ясно виждам сега, самите настойници също бяха доста объркани. От една страна, имахме, да речем, разговори с госпожица Емили за това, как не бива да се срамуваме от телата си, колко „сериозно трябва да се отнасяме към плътските си потребности“, какъв „скъпоценен дар“ е сексът, когато и двете страни истински желаят тази близост. Ала щом се стигнеше до действия, оказваше се, че установените от настойниците правила ни предлагат много малко възможности. След девет вечерта момичетата не можеха да влизат в спалните на момчетата и обратно. Вечер класните стаи бяха за нас забранена територия, както и участъците зад складовете и павилиона. А нямаше много желаещи да го правят на тревата дори когато времето беше хубаво: после почти винаги установявахме, че от централната сграда ни наблюдават любопитни очи, въоръжени с бинокъл; хората от публиката дори си подаваха бинокъла от ръка на ръка. Общо взето, въпреки всички разговори за скъпоценния дар, оставахме с впечатлението, че ако настойниците ни хванат да го правим, неминуемо ще пострадаме.

Впечатлението си е впечатление, но единственият реален случай, който ми бе известен, бе този с Джени С. и Роб Д., когато ги прекъснали по средата на акта в Стая 14. Това станало след обяда и те го правели върху една от масите в класната стая, когато ненадейно влязъл господин Джак да вземе нещо. По думите на Джени настойникът станал червен като рак, обърнал се и излетял като куршум обратно навън; така или иначе, появата му ги прекъснала, те спрели, наметнали някакви дрехи и господин Джак отново се втурнал в стаята, като се престорил, че влиза за първи път и че е шокиран да ги завари там.

— На мен ми е съвършено ясно с какво се занимавате и никак не го одобрявам — отсякъл той и наредил и двамата да се явят в кабинета на госпожица Емили.

Но когато отишли при нея, оказало се, че тя много бърза за някакво съвещание и че няма време да разговаря с тях.

— Мисля, разбирате, че не е трябвало да го правите и се надявам, че това няма да се повтори — казала тя и бързо излязла в коридора с папките под мишница.

Що се отнася до еднополовия секс — той ни объркваше още повече. Не знам защо, но ние го наричахме „универсален секс“; ако харесваш някого от собствения си пол, наричаха те „универсален“. Не знам как е било там, където вие сте израснали, но ние в Хейлшам гледахме накриво на всяка проява на хомосексуализъм — особено момчетата. Понякога постъпваха много жестоко. Причината, каза ми Рут, била следната: мнозина били пробвали този вид секс един с друг още като малки, а после, осъзнали какво са извършили, започвали да нервничат и ставали направо нетърпими. Не знам дали бе права, или не, но добре си спомням, че ако някой разбереше, че го наричат „универсален“, следваше жестоко сбиване.

Когато обсъждахме тези неща — а по онова време подобни разговори нямаха край, — често спорехме по въпроса дали настойниците ни желаят ние да се занимаваме със секс. Някои твърдяха, че искат, само че все сме избирали лоши моменти за това. Хана ни разви теорията, че задачата им била да ни подготвят за половия живот, защото в противен случай нямало да станем добри донори. Твърдеше, че ако се лишаваме от секс, бъбреците ни и панкреасът нямало да се развиват нормално. Някой друг добави: не бива да забравяме, че настойниците ни са „нормални“ хора. И затова се отнасят към подобни занимания тъй странно; за тях сексът е начин човек да се сдобие с деца и макар с разума си да разбираха добре, че ние не можем да имаме деца, все пак се чувстваха зле, тъй като някъде дълбоко в себе си те таяха опасението, че всичко ще свърши с нечие забременяване.

Анет Б. имаше друга теория: настойниците ни не можели да се примирят със секса между възпитаниците си, тъй като самите те искали да вършат това с нас. Особено господин Крис, заяви тя: не сме ли забелязали как гледа момичетата? Лора тутакси отвърна, че самата Анет иска да прави секс с господин Крис, затова говори така. Изпокапахме от смях, защото при мисълта да правим секс с господин Крис ни се гадеше и това ни се струваше невъзможно.

Мисля, че Рут се доближаваше най-много до истината.

— Те ни говорят за половия живот, който ще водим след като напуснем Хейлшам — каза тя. — Тяхното желание е всичко да стане както трябва, да сме с човека, когото наистина харесваме, и да не се заразим от някоя болест. Но става дума не за сега, а за по-късно, когато заминем оттук. Не искат да го правим в Хейлшам: защо да им създаваме излишни проблеми?

Струва ми се обаче, че много повече говорехме за секс, отколкото се занимавахме с него. Милвахме се и се прегръщахме на воля; имаше двойки, които намекваха, че правят истински секс. Но сега си мисля, че нещата доста се преувеличаваха. Ако всички, които твърдяха, че са опитни любовници, действително бяха такива, в Хейлшам нямаше да може да се мине от пъхтящи двойки.

Помня, че между нас съществуваше тайно съглашение да не се разпитваме една друга относно опита ни в областта на секса. Ако например обсъждаме някое момиче и Хана извърти театрално очи и възкликне: „Девственица!“, с което иска да каже: „Ние, разбира се, не сме, но тя е, така че какво бихме могли да очакваме от нея“, беше напълно неуместно да я попитаме: „А с кого ти изгуби своята девственост? Кога? Къде?“ В никакъв случай! Ние просто ще кимнем разбиращо с глава и толкова. Човек би помислил, че съществува някакъв паралелен свят, където всички ние се пренасяме и правим секс там.

Мисля, че още тогава забелязвах: подобни твърдения никак не си пасваха едно с друго. Въпреки всичко, с приближаването на лятото аз чувствах все по-осезателно, че съм „бялата врана“ в компанията. В известен смисъл сексът замести темата за „творчеството“, която ни вълнуваше в предишните години. Сякаш ако все още не си го изпитала, трябва да го направиш, и то незабавно. При това двете ми най-добри приятелки вече наистина го бяха изпитали. Лора — с Роб Д., макар че никога не станаха двойка. А Рут — с Томи.

И въпреки всичко протаках ли, протаках, като си повтарях наум съвета на госпожица Емили: „Ако не срещнете човека, с когото наистина искате да споделите това преживяване, не го правете!“ Ала през пролетта на същата онази година аз все пак започнах да се замислям с кого бих могла поне да пробвам. Не само от любопитство, но и защото смятах за необходимо да се запозная с половия живот, за което като за първи път трябва да избера такова момче, към което не изпитвам кой знае какви чувства. Едва след това, ако някой ми стане особено скъп на сърцето, ще имам повече шансове да направя всичко, както си му е редът. Ако госпожица Емили е права, мислех си аз, и сексът означава толкова много за двама души, не би било редно да се впускам в подобно приключение без никакъв опит, щом като е толкова важно всичко да премине добре.

Така че изборът ми падна на Хари К. и причините за това бяха няколко. На първо място, вероятно съм знаела, че няма да му е за първи път — правил го е с Шарън Д. Второ, макар да не си падах много по него, той не предизвикваше и отвращение у мен. При това Хари беше тих и скромен, така че, разсъждавах аз, едва ли би тръбил наляво и надясно, ако не ме бива в това. И накрая, на няколко пъти бе споменавал, че няма нищо против да ми предаде някой и друг урок по секс. Разбира се, по онова време момчетата се шегуваха с всичко, ала аз вече умеех да различавам сериозното предложение от обичайните закачки.

Така че се спрях на Хари, но реших да изчакам още два месеца, за да се подготвя физически за преживяването. Госпожица Емили ни казваше, че ако влагата не е достатъчна, ще е болезнено и накрая нищо няма да се получи, а това бе единственото нещо, което сериозно ме безпокоеше. Не че там долу ще ме разпорят, ще ме разчекнат, с което често се шегувахме с момичетата и от което доста от нас тайно се бояха. Ако влагата е достатъчна, мислех, че няма да има проблеми и много често сама се занимавах с това, за да придобия повече увереност.

Осъзнавам, на някого може и да му се стори, че съм го превърнала в „идея фикс“; впрочем в книгите по няколко пъти препрочитах онези места, в които се говореше за секс, като се стремях да извлека нещо полезно от написаното. Но за съжаление в Хейлшам разполагахме със съвсем малко книги от този род. Деветнайсети век бе широко представен с произведенията на Томас Харди, които бяха напълно безполезни в това отношение. В книгите на някои съвременни автори, като да речем Една О‘Брайън и Маргарет Драбъл, понякога се срещаше и секс, но никога не се казваше как се прави: изглежда авторите са смятали, че читателят знае всичко за него и че не му трябват подробности. Ето защо книгите обикновено носеха разочарование, а и с видеофилмите не беше по-добре. Две години по-рано в билярдната бяха поставили видеокасетофон и до онази пролет се беше събрала прилична колекция от филми. В много от тях имаше секс, но често кадрите прекъсваха тъкмо там — показваха или само лицето, или врата, или гърба на актьора. А ако случайно се появеше някой полезен епизод, нямах възможност да го гледам внимателно, защото обикновено не бях сама, в салона винаги имаше още двайсетина души. Изработихме си система: по желание връщахме записа назад до началото на интересуващата ни сцена — например, когато американецът в „Голямото бягство“ скача на мотоциклета си над бодливата тел. Тогава започваха да викат: „Превърти! Превърти!“, и накрая някой грабваше дистанционното и натискаше бутона за превъртане на лентата — понякога гледахме едни и същи кадри по три-четири пъти. Но самата аз не се осмелявах да поискам да превъртят някоя сексуална сцена.

Протаках изпълнението на решението си седмица след седмица, за да се подготвя, но когато дойде лятото, си казах, че няма за кога повече да отлагам. Дори почувствах някаква увереност в себе си и започнах да подмятам намеци на Хари. Всичко вървеше гладко и по план, но внезапно Рут и Томи се скараха и настъпи пълна бъркотия.

Глава девета

Ето какво стана: няколко дни след раздялата им седяхме с момичетата в стаята за творчество и рисувахме натюрморт. Помня, че беше страшно задушно, не ни помагаше дори вентилаторът, който работеше зад нас. Рисувахме с въглен върху дъски на коленете си, защото някой бе задигнал стативите. До мен седеше Синтия. Бъбрехме си и се оплаквахме от жегата. После разговорът ни неусетно премина върху момчетата и тя, без да вдига поглед от рисунката, каза:

— Що се отнася до Томи, знаех си, че историята между него и Рут няма да продължи дълго. Мисля, че сега си в правото си да я наследиш.

Каза го някак между другото. Ала Синтия притежаваше проницателност, а фактът, че не принадлежеше към нашата компания, придаде още по-голяма тежест на забележката й. Искам да кажа, че тя произнесе на глас онова, което всеки един, далеч от компанията ни, си мислеше. С Томи дружахме от години, още преди възпитаниците да се разделят по двойки. Ето защо бе напълно възможно отстрани да изглеждам като „пълноправна наследница“ на Рут. Но по никакъв начин аз не реагирах на забележката на Синтия и тя не продължи да обсъжда темата.

Ден-два по-късно, когато двете с Хана излизахме от павилиона, внезапно тя ме сръга в ребрата и метна поглед към група момчета, които се бяха събрали отсреща, на Северното игрище.

— Виж — каза тихо тя. — Томи. Седи сам-самичък.

Аз свих рамене, сякаш й казвах: „И какво от това?“ Толкова. Ала по-късно се улових, че мисля за този епизод. Какво имаше предвид Хана? Че без Рут Томи изглежда отхвърлен и нещастен? Само това ли? Не, тук се криеше и нещо друго — познавах Хана доста добре. Тя така ме бе сръгала с лакътя си и бе снишила глас, че беше ясно като бял ден: тя също ме смяташе за „пълноправна наследница“ — най-вероятно мнозина бяха на това мнение.

Както вече казах, доста се смутих, тъй като до този момент се бях съсредоточила върху плана, свързан с Хари. Сега съм напълно сигурна, че ако не беше историята с „пълноправната наследница“, първият мъж в живота ми щеше да е Хари. Бях подготвила всичко, оставаше само да дръпна спусъка. И досега смятам, че Хари бе добър избор за целта. Струва ми се, че той щеше да е нежен и тактичен, че щеше да разбере от какво имам нужда.

Бях го зърнала бегло преди две години в центъра по рехабилитация в Уилтшър. Бяха го докарали след експлантация. Не бях в много добро настроение, тъй като предишната нощ донорът ми бе свършил. Никой не обвиняваше мен — причината бе в небрежно извършената операция, — но все пак се чувствах зле. Бях изкарала голяма част от нощта на крак, работа имах достатъчно много, както става в подобни случаи, а на сутринта слязох в приемното отделение и тъкмо се канех да тръгвам, когато неочаквано се появи Хари. Докараха го на количка — после разбрах, че не е било поради неспособността му да се придвижва сам, а поради неговата слабост — и почти съм сигурна, че когато отидох да го поздравя, той не ме позна. Според мен нямах право да претендирам за специално място в неговата памет. Като изключим онзи опит да се сближим, двамата с него почти не общувахме. Ако изобщо ме помнеше, за него вероятно съм си останала една глупачка, която веднъж се е приближила до него, попитала го е иска ли да правят секс, а после си е взела думите обратно. Трябва да е бил доста зрял за възрастта си: не ми се разсърди, не разтръби наляво и надясно, че само дразня момчетата и други неща от този род. Така че, когато видях да го карат с количката, в душата ми се породи чувство на благодарност и съжалих, че не съм негова помощница. Огледах се, но онзи, който беше негов помощник, не се виждаше наоколо. Санитарите бързаха да закарат Хари в болничната стая и нямахме време да поговорим. Само го поздравих, пожелах му по-бързо да се възстанови и той уморено се усмихна. Когато споменах за Хейлшам, вдигна палец нагоре, ала аз разбрах, че не ме позна. Ако се бяхме срещнали по-късно, когато щеше да е преодолял слабостта си и нямаше да е натъпкан до козирката с медикаменти, може би щеше да се постарае да си спомни за мен.

Но сега говоря за по-ранен период — за това, как раздялата между Томи и Рут провали плановете ми. Като връщам лентата назад, става ми мъчно за Хари. След неизброимите намеци, които му правех цяла седмица, изведнъж му заявих нещо съвсем различно. Мислех, че е ужасно запален по идеята да прави секс с мен и че няма толкова лесно да се отърва от него. Помня, че всеки път, щом го зърнех, набързо му прошепвах нещо и бягах, без да дочакам отговор. Доста по-късно, когато вече бях започнала да се замислям за това, ми хрумна, че може би не е искал да прави нищо с мен. Напълно е възможно да се е зарадвал, че съм го оставила на мира, защото само като се появеше в коридора или някъде наоколо, аз тутакси се приближавах до него и започвах шепнешком да му обяснявам защо тъкмо в този ден не бих могла да правя секс с него. Вероятно му се е струвало, че съм твърде глупава и ако не бе толкова тактичен и сдържан, тутакси щях да стана за смях пред всички. Така или иначе, процесът на моето отдалечаване от Хари продължи две седмици, а после дойде и молбата на Рут.

През онова лято в Хейлшам се появи странна мода, която изчезна с появата на хладните есенни дни: да се редуваме да слушаме музика на тревата. От миналите Разпродажби у нас започнаха да се появяват уокмени и по онова време вече разполагахме с цели шест на брой. Луднахме по идеята неколцина от нас да седят на поляната около някой портативен касетофон на батерии и да си предават наушниците от човек на човек. Съгласна съм, че това бе доста глуповат начин да слушаме музика, но усещането бе наистина приятно. Послушаш двайсетина секунди, сваляш си слушалките и ги предаваш на следващия до теб. И мине не мине време, когато една и съща касета се е завъртяла вече няколко пъти подред, и имаш чувството, че си слушал всички парчета едно след друго. Както вече казах, модата просъществува само онова лято: излезеш навън през голямото междучасие и виждаш пред себе си на тревата в двора няколко компании, събрани около касетофоните. Настойниците ни не бяха във възторг и твърдяха, че така се предавали ушни инфекции, ала не ни пречеха. Колчем си спомням за онова лято в Хейлшам, пред очите ми тутакси изникват компаниите, наобиколили уокмените на тревата в топлите следобеди. Някой от присъстващите учудено ще попита: „Какво слушаме?“, и ако чутото го удовлетвори, ще заеме мястото си в кръга и ще зачака реда си. Почти винаги цареше дружелюбна атмосфера — не си спомням случай, в който на някого да му е било отказано да послуша със слушалките.

Така прекарвах времето си с още няколко момичета, когато до нас се приближи Рут и ме помоли да поговорим. Веднага разбрах, че става дума за нещо сериозно, мълчешком се отделих от компанията и Рут ме поведе към нашата спалня. Настаних се на едно легло до прозореца — одеялото се бе нагряло от слънцето, — а тя седна на моето легло отсреща до стената. Във въздуха летеше огромна муха и ние весело си поиграхме на „тенис“ с нея, като размахвахме ръце и отпъждахме с длани безмозъчното същество от мен към нея и обратно. Най-после мухата излетя през прозореца и Рут каза:

— Искам отново да се сближа с Томи. Ще ми помогнеш ли, Кати? — После попита: — Какво ти е?

— Нищо. Просто съм малко изненадана след всичко, което се случи. Разбира се, че ще ти помогна.

— Не съм казала на никой друг, че искам да се сдобрим с Томи. Дори на Хана. Само на теб мога да се доверя.

— Какво трябва да направя?

— Поговори му. Винаги си знаела как да подхождаш с него. Теб ще те послуша. Няма да си помисли, че ми правиш реклама.

Останахме известно време седнали на креватите и си клатехме краката. Най-после аз казах:

— Направи добре като се обърна тъкмо към мен. Вероятно за мен ще е най-лесно да поговоря с Томи и всичко останало.

— Искам да започнем всичко отначало. Струва ми се, че сега двамата сме квит: извършихме доста глупости и се наранихме взаимно. Достатъчно! Пък и онази Марта Х., каква мръсница само — нямам думи! Може би той го направи, за да ми се присмее. Ако е така, можеш да му кажеш, че е успял и че сега сме вече наравно. Стига толкова — да забравим всичко и да започнем от нулата. Ще можеш да го убедиш, Кати, сигурна съм. Ще намериш най-добрия подход към него. Ако пък и сега не се вразуми, значи няма смисъл да продължавам да се занимавам с него.

Свих рамене.

— Винаги сме намирали общ език с Томи. Права си.

— Така е. При това той много те уважава. Знам го, защото често ми говори за теб. Че си момиче с характер, че държиш на думата си. Заяви ми, че в труден момент предпочита да има работа с теб, вместо с което и да е момче. — Тя се засмя. — Ще се съгласиш, че това наистина е голям комплимент. А ето че сега никой, освен теб не би могъл да ни помогне. Двамата с Томи сме създадени един за друг и той ще те послуша. Нали ще ни помогнеш, Кати?

Замълчах, после попитах:

— Рут, а ти сериозно ли се отнасяш към Томи? Искам да кажа, ако успея да го убедя и вие отново се съберете, няма ли да продължиш да го измъчваш?

Рут с досада въздъхна:

— Разбира се, че съм сериозна, как иначе? Не сме деца. Остава ни съвсем малко време в Хейлшам. Край на игрите.

— Добре. Ще поговоря с него. Имаш право: скоро ще отпътуваме оттук и няма за кога да губим времето си с глупости.

Помня, че след това поседяхме в спалнята още известно време, побъбрихме си. Рут непрекъснато повтаряше едно и също: държал се идиотски, били родени един за друг, сега вече всичко щяло да бъде по съвсем различен начин — нямало да афишират чувствата си пред другите, щели по-добре да избират мястото и времето за секс. Говорихме си буквално за всичко и тя непрекъснато искаше съвети от мен. После в един миг аз се загледах през прозореца в отсрещните възвишения и трепнах, защото Рут, оказала се внезапно до мен, ме прегърна през раменете.

— Кати, знаех си, че можем да разчитаме на теб — каза тя. — Томи беше прав. В труден момент ти си незаменима.

Задълженията ми следваха едно след друго и едва няколко дни по-късно ми се удаде възможност да поговоря с Томи. В обедната почивка го зърнах да се упражнява с топката в единия край на Южното игрище. Малко преди това, той риташе с други две момчета, но сега беше останал сам и жонглираше с топката. Приближих се и седнах на тревата зад него, като опрях гръб на стълба на оградата. Не бе изминало много, откакто му бях показала календара на Патриша, а той мълчаливо бе подминал нататък по пътя си: помня, че в онзи момент не бяхме напълно наясно с отношенията си. Томи продължаваше да подритва топката съсредоточено и намусено — коляно, стъпало, глава, стъпало, — а аз седях, късах тревичките и зяпах гората отсреща, от която толкова много се страхувахме като деца. Най-после реших да наруша мълчанието:

— Томи, хайде да поговорим — казах аз. — Трябва да ти кажа нещо.

Още щом ме чу, той остави топката да се търкаля, дойде и седна до мен. Беше съвсем в неговия стил: трябваше само да види, че искам да говоря с него и мрачното изражение на лицето му отстъпваше място на благодарното въодушевление, което ми напомняше за отношенията ни като малки, когато настойницата, скарала ни се за нещо, тутакси смекчаваше тона си. Беше се задъхал и макар да знаех, че това е в резултат на играта, дишането му усилваше впечатлението, че се радва на появата ми. Всъщност, още преди да си кажем каквото и да е, аз се ядосах. На думите ми: „Томи, виждам, че напоследък не изглеждаш много щастлив“, той отвърна: „Какво искаш да кажеш? Всичко е наред. За какво говориш?“ После на лицето му грейна усмивка, последвана от гръмкия му смях. Това ме довърши. Години по-късно, когато реагираше по подобен начин, аз само се усмихвах. Ала тогава реакциите му направо ме вбесяваха. Ако например кажеше: „Тъй и тъй, много съм огорчен…“, лицето му се удължаваше и той правеше тъжна физиономия, за да подкрепи твърдението си. В това нямаше никаква ирония. Просто смяташе, че трябва да подсили думите си със съответното изражение. А тогава, на игрището, за да ми докаже, че с него всичко е наред, той прие доволен и предоволен вид. Повтарям, че по-късно тази му черта дори ми харесваше, ала през последното лято в Хейлшам тя само ми доказваше какво дете е още и колко лесно биха могли да го манипулират. Още не познавах добре света, който ни очакваше извън пределите на Хейлшам, но предчувствах, че там ще трябва да използваме целия си ум и когато Томи се държеше по този начин, ме обземаше панически ужас. Дотогава нищо не му бях казвала — не знаех как да му го обясня така, че да ме разбере, — ала в онзи ден избухнах:

— Томи, смехът ти е просто идиотски! Ако по някаква причина наистина трябва да се престориш на щастлив, поне не се смей по този начин! Повярвай ми и престани с този твой смях! Разбра ли? Томи, време е да пораснеш! И моля ти се, ела най-после на себе си! Напоследък светът около теб се разпадна на парчета и двамата знаем защо!

Том ме погледна озадачено и когато се убеди, че съм свършила, отвърна:

— Да, права си. Разпадна се. Но като че ли не те разбирам, Кат. Защо твърдиш, че и двамата знаем причината? Не можеш да я знаеш, защото на никого не съм я казвал.

— Е, не съм наясно с подробностите, но кой не знае, че се разделихте с Рут.

Томи продължи да ме гледа озадачено. После отново се разсмя, но този път искрено.

— Сега те разбрах — промърмори той и млъкна, за да поразмисли. — Честно казано, Кат — продължи след паузата той, — не това ме безпокои. Тревожи ме нещо съвсем друго. Съвсем различно. Не преставам да мисля за това. Свързано е с госпожица Люси.

И той ми разказа за случилото се между него и госпожица Люси в началото на лятото. По-късно, когато имах възможност спокойно да обмисля казаното от него, пресметнах, че това трябва да е станало само няколко дни след като бях заварила госпожица Люси в Стая 22 да драска яростно върху листата пред себе си. Пак ще повторя, че ми идва да се изям, като си помисля, че не се досетих, че не го разпитах по-рано.

Това станало привечер, в така нареченото „мъртво време“, когато часовете са свършили, а до вечерята трябваше да почакаме. Томи зърнал госпожица Люси да излиза от централната сграда, понесла куп нагледни материали за уроците и сандъчета за картотеката. Останал с впечатление, че всеки миг може да изпусне нещо и се втурнал да й помогне.

— Даде ми някои от нещата, които носеше и каза да ги отнеса в нейния кабинет. Товарът бе голям дори за двама ни и на два пъти все нещо изпадаше от ръцете ми. Когато наближихме оранжерията, тя внезапно спря и аз си помислих, че и тя е изтървала нещо. Но не, госпожица Люси просто ме гледаше, ето така, право в очите, и то много сериозно. После заяви: „Трябва да си поговорим, и то сериозно.“ Аз отвърнах: „Добре“, а после влязохме в оранжерията и оставихме всичко в нейния кабинет. Тя ми каза: „Седни“, и аз седнах в същото кресло, в което се бях настанил и предишния път. Нали помниш, беше отдавна и аз ти бях разказал за разговора ни. Веднага ми стана ясно, че и тя си спомня за тогавашния ни разговор, защото започна така, сякаш продължаваше нещо, което бяхме започнали вчера. Никакво обяснение, абсолютно нищо, примерно така: „Томи, тогава аз не ти казах цялата истина. Отдавна трябваше да ти я кажа.“ После поиска да забравя за всичко, което бе говорила преди. Започна да твърди, че когато ми казала да не се безпокоя за творческите си неуспехи, ми направила лоша услуга. Прави били другите настойници, а не тя, и че съм нямал никакво оправдание за това, че нищо не излизало от творческите ми напъни, пълен боклук…

— Почакай, Томи. Така ли ти го каза направо? „Боклук“?

— Е, може да не е използвала тази дума, но каза нещо подобно. Че резултатите ми били нулеви, че съм претърпял пълен провал. Общо взето — боклук. Заяви, че много съжалявала, че тогава ме объркала и че ако не била тя, може би съм щял да постигна нещо досега.

— А ти какво й отвърна?

— Не знаех какво да кажа. Накрая тя сама ме попита: „Томи, какво мислиш за това?“ Отговорих й, че не знам, но да не се безпокои, защото и в двата случая не си струва да го прави, тъй като с мен всичко е наред. А тя: не, не е наред. Творчеството ми било пълен боклук и отчасти тя била виновна за това. Питам я: „Има ли някакво значение? Вече се чувствам добре, никой не ми се подиграва.“ Но тя клати ли, клати глава и говори: „Има значение. Не ти дадох правилен съвет.“ Тогава ми хрумна, че има предвид бъдещето — когато заминем оттук. И й казах: „Не се тревожете за мен, госпожице, всичко ще бъде наред. Ще се справя. Когато настъпи часът да стана донор, ще постъпя така, както е редно.“ Тя ме изслуша и започна отново да клати яростно глава, дори се уплаших, че може да й се завие свят. После продължи: „Повярвай ми, Томи. Твоето творчество е нещо много важно. И то не само като показател, а заради самия теб. От него ще получиш много. За самия себе си.“

— Чакай, чакай. Какво означава „показател“?

— Нямам представа. Но тя употреби точно тази дума, добре си спомням. Каза така: „Творчеството ти е важно, и то не само като показател.“ Кой я знае какво е имала предвид. Но аз се поинтересувах. Питам я: „Не ми стана съвсем ясно. Какво отношение има това към Мадам и Галерията й?“ Тя въздъхна дълбоко и отвърна: „Галерията на Мадам ли? Да, тя е много важна. Сега вече разбирам. Означава много повече, отколкото съм мислела.“ После продължи: „Знаеш ли, Томи, има много неща, които не разбираш, а аз не мога да ти ги обясня. Свързани са с Хейлшам, с положението ти в големия свят и така нататък. Може би ще дойде време, когато ти сам ще се опиташ да намериш отговор на тези въпроси. От тях няма да ти стане по-леко, не се и надявай на това, но ако пожелаеш, ако наистина поискаш, може и да разбереш нещичко.“ И отново заклати глава, но вече по-кротко, и каза: „Но от къде на къде трябва да си различен? Възпитаниците живеят тук, после си заминават и не намират никакви отговори. Защо ти трябва да си различен от другите?“ Не разбирах за какво говори и само повтарях: „Да, да, не се тревожете за мен, госпожице.“ Тя мълча, мълча, после внезапно се изправи, наведе се над мен и ме прегърна. Не сексуално. По-скоро както възрастен гушка малко дете. Притихнах, доколкото мога. Тя отстъпи крачка назад и ми каза, че не е бивало да ме настройва по този начин. Но още не било късно и ако започна веднага, щял съм да наваксам. Помня, че нищо не й отговорих, но тя продължаваше да ме гледа и аз си помислих, че вероятно пак ще ме прегърне. Ала тя само каза: „Постарай се, Томи. Направи го заради мен.“ Аз й обещах да се постарая, защото исках да си тръгна час по-скоро. Мисля, че от думите й и от прегръдката се бях изчервил като рак. Нали разбираш, вече не сме малки и е доста странно.

Разказът на Томи така ме увлече, че съвсем забравих за какво бях дошла при него. Ала думите му „вече не сме малки“ ме върнаха в действителността.

— Виж какво, Томи — казах аз, — хайде да го обсъдим по-късно. Ти ми разказа толкова интересни неща и аз разбирам как се чувстваш. Но така или иначе, трябва да се стегнеш. Това лято заминаваме оттук. Трябва да дойдеш на себе си и има нещо, което би могъл да поправиш още сега. Рут ми каза, че е готова да забрави всичко и да ти даде още една възможност. Мисля, че това е добре. Не я изпускай.

Той мълча известно време, после отвърна:

— Не знам, Кат. Толкова неща трябва да премисля.

— Виж, Томи. Страшно ти провървя. Не кой да е, а тъкмо Рут те ухажва. Когато си тръгнем оттук и ти си с нея, няма да ти е мъчно за нищо. Тя е най-добрата от всички, дръж се за нея и всичко ще е наред. Каза ми, че иска да започнете отначало. Гледай да не пропуснеш случая.

Чаках да разбера какво ще ми отговори, ала Томи мълчеше и отново ме обзе паника. Наведох се и казах:

— Виж какво, глупако, разбери, че друга такава възможност няма да имаш! Остава ни още малко време да сме заедно!

За моя изненада той отговори спокойно и уравновесено — с течение на годините Томи щеше все по-често да проявява тази черта от характера си.

— Знам, Кат. Тъкмо затова не желая да се хвърлям във връзката ни с главата напред. Трябва много добре да обмисляме действията си. — Той въздъхна и ме погледна в очите. — Имаш право, Кат. Много скоро вече няма да сме тук. Край на играта. Затова трябва добре да си помислим.

Съвсем неочаквано аз се разстроих — седя, не знам какво да кажа и късам ли, късам тревичките наоколо. Усещам, че Томи ме гледа, но не вдигам очи. Кой знае колко време щеше да продължи това, ако не ни бяха попречили. Не си спомням — момчетата ли се бяха върнали да продължат играта си на игрището, някаква компания ли ни бе забелязала и се настани до нас. Така или иначе, задушевният ни разговор привърши и аз си тръгнах с мисълта, че не съм изпълнила мисията си и че по някакъв начин съм излъгала доверието на Рут.

Така и не успях да разбера как бяха подействали думите ми на Томи, тъй като на следващия ден пристигна новина. Беше късна утрин и имахме час по култура. Трябваше да играем ролята на различни хора, с които по-късно щяхме да си имаме работа: сервитьори, полицаи и други такива. Упражненията ни възбуждаха и едновременно с това ни тревожеха, така че и без новината бяхме доста напрегнати. Часът свършва, ние се каним да тръгваме и тъкмо в този момент в стаята се втурва Шарлот Ф. и тутакси всички научаваме, че госпожица Люси си е заминала от Хейлшам. Господин Крис, който водеше часа и навярно вече знаеше новината, с виновно изражение на лицето отстъпи назад, преди да го наобиколим и да го отрупаме с въпросите си. Отначало предположихме, че Шарлот може би повтаря нечий слух, ала колкото повече ни говореше, толкова по-ясно ни ставаше, че това е самата истина. По думите й същата сутрин другата група от горния курс отишла в Стая 12, където госпожица Люси трябвало да води урок по музика. Ала вместо нея, възпитаниците видели при тях да влиза госпожица Емили, която им съобщила, че госпожица Люси е заета в момента и че тя ще я замести. Двайсетина минути всичко в класа било наред. После внезапно, едва ли не по средата на изречението си, госпожица Емили прекъснала урока за Бетховен и обявила, че госпожица Люси е напуснала Хейлшам завинаги. Часът свършил няколко минути по-рано от обикновено — внезапно госпожица Емили със загрижен вид бързо излязла от класната стая, — така че новината започнала да се разпространява из Хейлшам със скоростта на светлината.

Втурнах се да търся Томи — исках първа да му разкажа за случилото се. Но като изскочих на двора, разбрах, че съм закъсняла. Томи бе застанал до група момчета, слушаше и кимаше с глава. Момчетата бяха възбудени и доста оживени, но в очите на Томи се четеше празнота. Същата вечер Томи и Рут отново се събраха и няколко дни по-късно Рут ми благодари за това, колко „добре съм се справила със задачата“. Отвърнах й, че вероятно заслугата не е била моя, ала Рут не ми повярва. Оттогава е записала името ми в златните страници на своите спомени. Ето как стояха нещата през последната седмица на живота ни в Хейлшам.

Част втора

Глава десета

Понякога пътувам по дългото, виещо се шосе през блатисти местности или покрай набраздени поля, небето над мен е голямо, сиво и в разстояние на километри не се променя, а аз се улавям, че мисля за съчинението си, което трябваше да пиша по времето, когато се преместихме във Фермата. През последното ни лято в Хейлшам настойниците непрекъснато говореха за тези наши съчинения и се стараеха да помогнат на всеки един от нас да си избере тема, която да разработва година, дори две. Но по някаква причина — може би поради особения тон, с който настойниците ни говореха за това — никой не вярваше истински в значимостта на тези съчинения и те не бяха тема на нашите разговори. Преди да отида и да заявя на госпожица Емили, че ще работя върху викторианския роман, помня, че изобщо не бях обмислила решението си и очевидно тя го знаеше. Но не каза нищо, само ме погледна с характерния си изпитателен поглед.

Ала като се преселихме във Фермата, съчиненията ни придобиха нов смисъл. В първите дни, пък и по-късно, всеки един от нас се хвана за своето съчинение — последната ни задача в Хейлшам, — сякаш това бе прощалният подарък от нашите настойници. После лека-полека започнахме да забравяме за тях, но като цяло те много ни помогнаха да свикнем с новата обстановка.

Когато сега се връщам в мислите си назад, припомням си моето съчинение до най-малката подробност; понякога ми се струва, че бих могла да имам различен подход към темата, да избера други произведения и други автори, върху които да се съсредоточа. Случвало се е да си пия кафето в центъра за обслужване, да гледам шосето през големите прозорци и ни в клин, ни в ръкав в главата ми да изплува съчинението ми. Изведнъж ми става хубаво и аз за кой ли път започвам да го превъртам в ума си отново и отново… Неотдавна дори ми хрумна дали да не се върна към тази разработка, когато преустановя работа и разполагам с повече свободно време. Но все си казвам, че би било несериозно, че в мислите си просто се връщам с копнеж към отминалите дни и нищо повече. За съчинението си мисля така, както за някоя от игрите, в които бях добра в юношеството си или за всички умни неща, които сега си мисля, че бих могла да направя в младостта си. Общо взето, като за моя фантазия. Но пак ще повторя, че през първите дни във Фермата нещата стояха по съвсем различен начин.

От всички възпитаници, които онова лято напуснаха Хейлшам, във Фермата попаднаха осем души. Другите бяха настанени или в Белия дом на уелските възвишения, или във Фермата с тополите в Дорсет. Тогава още не знаехме, че тези места нямат нищо общо с Хейлшам. Когато се нанесохме във Фермата, очаквахме, че това ще е един друг Хейлшам, само че за по-големи възпитаници, и сега ми се струва, че известно време след преместването си продължавахме да гледаме на новото място по този начин. Разбира се, мислехме съвсем малко за бъдещия си живот извън Фермата, за това кой я управлява и как се вмества тя в големия свят. Тези въпроси не ни занимаваха.

Настаниха ни на място, което преди е било истинска ферма, но вече години наред не действаше като такава. Около старата къща имаше хамбари, дворни постройки, конюшни, оборудвани за живеене. Имаше и други сгради, по-голямата част от които бяха доста встрани и които всъщност щяха да се срутят всеки миг, така че не ставаха за ползване; ние обаче се чувствахме отговорни по някакъв начин за тях — главно заради Кефърс. Така наричаха намусения старец, който се появяваше два-три пъти в седмицата с калния си фургон по своите си стопански дела. Не обичаше много да разговаря с нас и по начина, по който ходеше навсякъде, въздишаше и с отвращение клатеше глава, се съдеше, че според него не си мърдаме и пръста за поддръжката на това място. Ние нямахме представа какво още иска от нас. Когато пристигнахме тук, той не показа списък на задълженията ни, а онези, които бяха дошли във Фермата преди нас — „ветераните“, както ги наричаше Хана, — вече бяха направили график на дежурствата, към който добросъвестно се придържахме. При това едва ли бяхме способни на нещо кой знае какво, освен да съобщаваме за течовете и да обираме водата по подовете.

В старата фермерска къща — главната сграда във Фермата — имаше няколко камини, които можехме да палим с дървата, складирани в бараките. Тя разполагаше и с големи като сандъци калорифери, ала неудобството беше, че работеха с газ, а Кефърс докарваше бутилки с газ само когато ставаше нетърпимо студено. Непрекъснато го молехме да ни остави няколко в случай на нужда, ала той мрачно клатеше глава, сякаш беше сигурен, че ще горим газта напразно и че дори можем да предизвикаме пожар. Помня дългите месеци, в които зъзнехме от студ. Обличахме по два, че и по три пуловера, а джинсите ни ставаха като тенекия от ниските температури. Друг път с дни не сваляхме гумените ботуши от краката си и оставяхме по пода следи от кал и влага. Видял това, Кефърс отново заклати глава, ала когато го попитахме как иначе да се движим из къщата, той не ни отговори.

Картината, която ви рисувам сега, може да ви се стори доста непривлекателна, но никой от нас не се притесняваше от неудобствата — от тях Фермата придобиваше дори още по-голяма прелест. Наистина, ако бъда честна докрай, трябва да призная, че в началото настойниците много ни липсваха. В първите месеци някои от нас се опитваха да си внушат, че Кефърс ни е нещо като настойник, ала той не искаше и да знае за подобно нещо. Гледаше на възпитаниците, които отиваха да го поздравят при пристигането на фургона му, като на ненормални. Но преди да ни преместят тук, много пъти ни бяха говорили за това: че след Хейлшам вече няма да имаме настойници и че ще трябва сами да се грижим един за друг. Трябва да призная, че в Хейлшам ни бяха подготвили добре в това отношение.

Повечето от възпитаниците, с които дружах в Хейлшам, онова лято се оказаха във Фермата. Синтия Е., която в стаята за творчество ме бе нарекла „пълноправна наследница“ на Рут и срещу чието присъствие нямаше да имам нищо против, бе заминала с компанията си в Дорсет. Чух, че Хари, с когото за малко да станем гаджета, отишъл в Уелс. Но всички от нашата компания останахме заедно. И си казвахме, че ако много ни се прииска да видим някого от останалите, нищо не ни пречи да му отидем на гости. Въпреки многото ни часове с госпожица Емили, ние нямахме реална представа за разстоянията между отделните географски точки, нито за това дали е лесно, или трудно да се придвижим от едно място до друго. Говорехме си как „ветераните“ биха могли да ни вземат със себе си донякъде по време на своите пътувания, мечтаехме на глас как по-късно сами ще се научим да шофираме и ще посещаваме познатите си, когато ни се иска.

На практика, разбира се, особено в първите месеци, ние рядко излизахме извън пределите на Фермата. Дори не се разхождахме из околностите, нито се скитахме по улиците на най-близкото село. Мисля, че това не се дължеше на страха ни. Знаехме, че никой няма да ни спре, ако спазим отбелязаните в дневника на Кефърс ден и час, когато ще се върнем. В онова първо лято често виждахме „ветераните“ да грабват чанти и раници и с плашещо безгрижие да се отправят нанякъде за ден-два. Изумено ги гледахме и си мислехме: нима следващото лято и ние ще се държим по същия начин? Всъщност така и стана, ала през първите дни това ни се струваше невъзможно. Не забравяйте, че никога не бяхме излизали извън територията на Хейлшам и сега бяхме съвършено объркани. Ако тогава някой ми бе казал, че много скоро не само ще свикна да предприемам далечни пътувания, но и че ще започна да се уча сама да карам автомобил, щях да го помисля за луд.

Дори Рут изглеждаше уплашена в онзи слънчев ден, когато микробусът ни свали пред фермерската къща, заобиколи малкото езеро и изчезна нагоре по склона. Виждахме далечните възвишения, които ни напомняха за хълмовете около Хейлшам, но ни се струваха странно разкривени — сякаш гледахме нарисувания портрет на наш приятел, на който той хем приличаше на себе си, хем не бе същият и от лицето, което виждахме нарисувано върху листа, ни побиваха тръпки. Но все пак беше лято и Фермата изглеждаше по-приветлива, а не както щяхме да я видим няколко месеца по-късно със замръзналите локви в двора, с неравните сиви и корави от студа буци пръст, по които трябваше да ходим. Мястото ни се стори красиво и уютно, и накъдето и да се обърнехме, се простираха площи, покрити с буйна неокосена трева. Всички ние, осем на брой, се бяхме скупчили пред входа и наблюдавахме как Кефърс влиза и излиза от къщата, като чакахме да ни заговори. Но той не го направи, до ушите ни долитаха само странни ядни реплики по адрес на онези, които вече живееха тук. Само веднъж, когато тръгна да вземе нещо от фургона си, той хвърли мрачен поглед към нас, после се върна в голямата къща и затръшна вратата зад себе си.

Малко по-късно „ветераните“, които се бяха развеселили от жалкия ни вид, излязоха и се заеха с нас (както щяхме да сторим и ние следващото лято). Сега разбирам, че те добре се постараха и ни помогнаха да се настаним на новото място. Въпреки всичко през първите няколко седмици не се чувствахме на себе си и бяхме доволни, че поне сме заедно. Не се разделяхме по цял ден и през по-голямата му част се тълпяхме пред голямата фермерска къща като безмозъчни същества, които не знаят с какво да се заловят.

Първоначалното ни боязливо смущение сега ми се струва доста забавно: началото бе съвършено различно от последвалите две години, които прекарахме във Фермата. Ако някой сега заговори за Фермата пред мен, моментално в паметта ми изникват безгрижните дни, когато ходехме от стая в стая, когато ленивите следобеди неусетно се превръщаха във вечери, а вечерите — в нощи. Спомням си купчината стари книги с меки корици, чиито страници се бяха накъдрили от прелистване, сякаш наистина бяха излезли от морските дълбини. Помня как ги четях, лежаща по корем на тревата в топлите дни, като непрекъснато отмахвах падащата върху лицето ми коса — бях я пуснала да израсне дълга. Помня как се събуждах в стаята си току под покрива на Черния хамбар от гласовете на момичетата в двора, които от сутринта се захващаха да спорят за поезия и философия, помня дългите зими, закуските в кухнята, изпълнена с изпарения, накъсаните разговори на масата за Кафка и Пикасо. На закуска неизменно обсъждахме такива неща — в никакъв случай кой с кого е прекарал нощта или защо Лари и Хелън вече не си говорят.

И все пак в душата ми остава усещането, че първият ден на нашето пристигане, когато се тълпяхме пред голямата къща, не бе толкова несъвместим с цялостния период на пребиваването ни във Фермата. Защото вероятно не бяхме го преодолели толкова добре, колкото си мислехме. Защото някъде дълбоко в нас бе останала частица от онова усещане: страхът пред заобикалящия ни свят и, колкото и да се презирахме за това, неспособността ни да оставим другите да си отидат завинаги.

„Ветераните“, които, разбира се, не знаеха нищо от историята на взаимоотношенията между Томи и Рут, ги смятаха за стара двойка и това сякаш доставяше безкрайно удоволствие на Рут. В първите седмици след пристигането ни тя искаше да се покаже пред всички: ту ще прегърне Томи с едната си ръка през раменете, ту ще го притисне в ъгъла и ще го целуне, когато стаята е пълна с хора. Ако в Хейлшам подобно поведение беше в рамките на обичайното, във Фермата то ни се струваше детинско. Двойките при „ветераните“ никога не се държаха по този начин пред чужди хора — бяха сдържани като майката и бащата в нормалното семейство.

Бях забелязала нещо у тези двойки — нещо, което Рут, въпреки вниманието, което им отделяше, така и не видя: каква голяма част от маниерите си бяха усвоили от телевизионните предавания. За първи път си направих такова заключение от наблюденията си върху Сузи и Грег — може би най-възрастните възпитаници във Фермата, които се смятаха за нещо като „отговорници“ на всички останали. Когато Грег се впускаше в обичайните си разсъждения за Пруст или за когото и да е друг, Сузи се усмихваше на останалите, въртеше очи и възторжено, но едва чуто мълвеше:

— Всемогъщи боже!

По отношение на телевизионните предавания в Хейлшам ни бяха наложени доста строги ограничения и тогава във Фермата, въпреки че можехме да гледаме телевизия по цял ден без прекъсване, ние не се заседявахме твърде пред телевизионния екран. Много рядко сядах да гледам нещо — в Къщата имаше стар телевизор и друг — в Черния хамбар. Така че възклицанието „Всемогъщи Боже!“ бе заимствано от американски сериал — един от онези, в които невидимата публика се кикоти по повод на всичко, което казват или вършат персонажите. В него имаше една дебелана, съседка на главните герои, която се държеше точно като Сузи: когато мъжът й започваше много да говори, зрителите само чакаха тя да завърти очи и да възкликне: „Всемогъщи боже!“, и се заливаха от смях. Забелязала този факт, започнах да обръщам внимание и на останалото, което двойките „ветерани“ биха могли да копират от телевизионните предавания: наблюдавах жестовете им, начина, по който седяха един до друг на дивана, дори споровете им, след които се втурваха навън и затръшваха вратата.

Но аз искам да ви кажа нещо друго: Рут много бързо осъзна, че до голяма степен се държи с Томи по начин, който не се харесва във Фермата и започна да променя поведението си пред другите. Особено добре съм запомнила един жест, който бе заимствала от „ветераните“. В Хейлшам всяка раздяла между двама души, макар и за няколко минути, ставаше повод за бурни прегръдки и милувки. Докато във Фермата това ставаше почти безмълвно, да не говорим за нежности и други такива. Вместо това лекичко удряш партньора си с обратната страна на дланта си някъде над лакътя, сякаш искаш да привлечеш вниманието му. Обикновено го правеше момичето миг преди раздялата. С приближаването на зимата този обичай изчезна, ала когато пристигнахме, той бе на мода и скоро Рут започна да прави същото, когато се разделяха с Томи. Трябва да ви кажа, че отначало Томи нямаше представа какво означава и често се обръщаше към нея с въпроса: „Какво?“, така че тя трябваше да му хвърля ядосани погледи, сякаш бяха на сцената и той бе забравил репликите си. Мисля, че Рут най-после му бе обяснила кое какво означава и има-няма седмица вече и двамата започнаха да повтарят жестовете по-правилно, така, както ги виждаха у „ветераните“. Макар че по телевизията не бях забелязала подобен начин за прощаване, нямаше как да не допусна, че го бяха заимствали тъкмо оттам, при това бях сигурна, че Рут не се и досеща за това. Ето защо, когато четях „Даниел Деронда“[3] на тревата, а Рут дойде и ме ядоса, реших, че е крайно време да й го кажа.

Есента приближаваше и бе започнало да се захлажда. „Ветераните“ прекарваха все повече време в помещенията и се връщаха към онези неща, с които се бяха занимавали преди настъпването на лятото. Но ние, които скоро бяхме пристигнали от Хейлшам, продължавахме да седим в неокосената трева с желанието да продължим до безкрайност единственото занимание, което имахме по онова време. В онзи ден обаче на поляната бяха останали само трима-четирима души като мен с книга в ръка и тъй като си бях намерила наистина спокойно кътче за четене, със сигурност мога да кажа, че никой не чу разговора ни.

Лежах върху парче стар брезент и четях, ще повторя пак „Даниел Деронда“, когато Рут се приближи и седна до мен. Разгледа корицата на книгата ми и кимна с глава сама на себе си. После, след около минута, започна да ми разказва сюжета, което не бе неочаквано за мен. До този момент бях в отлично настроение и се радвах да я видя, ала с това си действие тя дълбоко ме подразни. И преди бе постъпвала така — и с мен, и с други пред собствените ми очи. На първо място, аз се дразнех на простосърдечния и небрежен тон, който придаваше на гласа си, сякаш искрено вярваше, че ти помага и ти можеш само да си й благодарен. Трябва да кажа, че още тогава бях започнала да се досещам какво стои зад това. В първите месеци след преместването ни във Фермата не знам защо смятахме, че количеството на прочетените книги е нещо като „показател“ дали се справяш добре на новото място. Странна представа за нещата, но беше тъкмо така — ние, пристигналите неотдавна от Хейлшам възпитаници, бяхме останали с такова впечатление. Нарочно обвивахме в мъгла тази наша представа — всъщност това напомняше много за начина, по който разговаряхме за секс в Хейлшам. Разхождаш се из Фермата и даваш на всички да разберат, че си попрочела доста неща, кимаш разбиращо с глава, когато става дума за „Война и мир“, например, а наоколо цари такова настроение, че никой няма да те проверява дали не хвърляш прах в очите на хората около теб. Не забравяйте, че след преместването ни дълго време не се разделяхме един от друг и че би било невъзможно някой да прочете „Война и мир“ незабелязано от другите. Но, както и по въпроса за секса, действаше неписаното правило, според което допускахме, че съществува някакво друго, тайнствено измерение, където се пренасяхме, за да четем всички тези книги.

Беше нещо като игра, в която малко или много участваше всеки от нас. Ала Рут навлезе по-навътре в играта и изпревари всички останали. Която и книга да захванеше някой, тя се държеше така, сякаш вече я бе чела и само на нея й хрумваше да демонстрира своята начетеност по най-добрия начин — да започне да ти преразказва съдържанието на книгата, преди да си я дочел. Ето защо, когато започна да прави същото и с „Даниел Деронда“, макар романът да не ми харесваше кой знае колко, аз го затворих и без каквато и да е предварителна подготовка й заявих:

— Рут, исках да те попитам нещо. Защо всеки път, когато се разделяш с Томи, го докосваш по ръката ето така? Нали разбираш?

Естествено, тя ми отвърна, че не разбира за какво говоря и аз търпеливо й обясних. Рут ме изслуша и сви рамене.

— Не съм обърнала внимание. Вероятно съм го видяла някъде.

Няколко месеца по-рано това би ми било достатъчно като отговор или пък изобщо нямаше да започна да я разпитвам. Ала в онзи ден не можах да се сдържа и й казах, че е от телевизионен сериал.

— Не си струва да подражаваш на персонажите. Ако си мислиш, че така правят навън, в нормалния живот, дълбоко се лъжеш.

Забелязах, че Рут бе започнала да се сърди, но не знаеше как да се защити. Тя извърна поглед встрани и отново сви рамене.

— И какво от това? — отвърна тя. — Много важно. Мнозина се прощават по този начин.

— Имаш предвид Криси и Родни.

Още щом го казах, разбрах, че съм направила голяма грешка. До този миг държах Рут притисната в ъгъла, но с произнасянето на двете имена я бях освободила. Също като при шахмата — осъзнаваш, че грешиш в мига, в който си преместил дадена фигура, но още не знаеш до какво бедствие може да доведе пропускът ти. Очите на Рут блеснаха и тя заговори вече със съвършено различен тон:

— Аха, ето какво безпокои малката ни бедна Кати. Рут не й обръща достатъчно внимание. Рут има по-големи приятели и сега малката й сестричка няма с кого да си играе…

— Престани. Във всеки случай в истинските семейства не правят така. Дори не можеш да си ги представиш.

— А нашата Кати е голям специалист по истинските семейства. Извинявай много. Но нали не съм се излъгала? Продължаваш да си го мислиш, нали? Според теб, ние от Хейлшам трябва да се държим един за друг, да си живеем отделно от другите и нямаме право да се сприятеляваме с останалите, така ли?

— Никога не съм казвала подобно нещо. Говоря за Криси и Родни. Изглежда много глупаво отстрани — да копираш поведението им.

— Но съм права, нали? Права ли съм? — продължаваше Рут. — Разстроена си, защото съм направила крачка напред, завързала съм нови приятелства. Някои от „ветераните“ не знаят дори името ти и вината не е тяхна. Ти не разговаряш с никого, освен с възпитаниците на Хейлшам. Но от къде на къде трябва да продължавам да те водя за ръка? Тук сме вече близо два месеца.

Аз не се улових на въдицата й — знаех си своето.

— Не говоря за себе си, нито за Хейлшам, а за това, че непрекъснато поставяш Томи в неудобно положение. Видях, че само тази седмица го направи няколко пъти. Тръгваш си без предупреждение и го зарязваш съвсем сам. Не е честно! Двамата с Томи сте двойка! Което означава, че преди всичко трябва да мислиш за него.

— Имаш право, Кати, ние наистина сме двойка. И тъй като сама реши да засегнеш темата, едно ще ти кажа. Говорихме с Томи и се разбрахме, че ако понякога няма желание да се занимава с Криси и Родни — така да бъде. Ако не се чувства готов за нещо, няма да го принуждавам да го прави. Но се разбрахме и за още нещо: той няма да ме дърпа назад. Точно така. Но трябва да ти призная, че съм трогната от загрижеността ти. — После добави, вече с друг тон: — Впрочем малко ще се поправя. Мисля, че и ти не закъсня много да се сприятелиш с някои от „ветераните“.

Тя ме погледна изучаващо и се разсмя, сякаш ми казваше: „Но двете сме все още приятелки, нали?“

Ала аз не видях нищо смешно в последната й забележка. Вдигнах книгата си и безмълвно се отдалечих.

Глава единайсета

Трябва да ви обясня защо се разтревожих толкова от думите на Рут. Онези първи месеци на престоя ни във Фермата бяха странен период от нашата дружба. Карахме се за какви ли не дреболии! Ала в същото време бяхме откровени помежду си, както никога преди. Сещам се най-вече за разговорите ни на четири очи, които провеждахме обикновено преди лягане в моята стая под самия покрив на Черния хамбар. Можете да ги наречете и отглас от разговорите ни преди звънеца за лягане в Хейлшам. Така или иначе, колкото и да се бяхме карали през деня с Рут, когато настъпеше вечерта, ние сядахме една до друга върху моя дюшек, посръбвахме горещ чай и споделяхме най-интимните си преживявания, свързани с живота ни на новото място. Преди това нищо подобно не ни се бе случвало. Тези излияния, пък и приятелството ни като цяло, по онова време бяха възможни благодарение на факта, че всяка една от нас знаеше: ще се отнесе внимателно и уважително към казаното, няма да излъже доверието на другата и няма да използва чутото като оръжие дори ако след това се скараме. Между двете ни съществуваше ясно, макар и мълчаливо съгласие по този въпрос и до разговора ни, който започна по повод „Даниел Деронда“, нито една от нас не бе дори намекнала, че би могла да го наруши. Ето защо, когато Рут произнесе думите относно отношенията ми с някои от „ветераните“, аз не само се разсърдих, а ги приех като предателство. Защото ми стана съвършено ясно за какво намеква: за едно мое признание по време на вечерните ни разговори във връзка със секса.

Както вероятно сами си представяте, сексът във Фермата коренно се различаваше от този в Хейлшам. Беше станал доста по-непосредствен — да го кажа така: някак „по-зрял“. Никой не клюкарстваше и не се кикотеше по повод на това кой с кого и кога. Ако неочаквано станеше ясно, че между момиче и момче е имало нещо, никой не се впускаше в догадки дали ще станат постоянна двойка, или не. И ако те се превръщаха в нова двойка, никой не си позволяваше да говори за това като за нещо кой знае какво. Всички го приемаха спокойно, само че, когато се споменеше името на единия, неминуемо се споменаваше и името на другия: „Криси и Родни“, „Рут и Томи“. Ако някой искаше да започне сексуални отношения с теб, той го проявяваше доста по-непосредствено. Момчето просто идваше при теб и те питаше не би ли искала „за разнообразие“ да пренощуваш в неговата стая или нещо от този род, нищо особено. Понякога това означаваше, че иска двамата да сте двойка, друг път интересът му траеше само една нощ.

Пак ще повторя, че атмосферата, която цареше във Фермата, бе характерна за възрастни хора. Но сега ми се струва, че сексът във Фермата бе и малко по-функционален. Може би тъкмо поради факта, че му бяха спестени всякакви клюки и всякаква тайнственост. А може би и поради студа.

Помня, че докато пребивавахме във Фермата, ние се занимавахме със секс в адската тъмнина на мразовитите спални, под тонове одеяла. Много често те дори не бяха одеяла, а най-различни неща, попаднали ни под ръка, които използвахме за завивки: стари завеси, дори парчета от килими. Понякога беше толкова студено, че си навличахме всевъзможни дрехи, а когато правиш секс в такъв вид, струва ти се, че те е налегнала планина от спални завивки и през по-голямата част от времето сама не си наясно дали го правиш с някое момче, или с целия този товар от дрехи.

Но онова, което искам да ви кажа, е, че през първите месеци във Фермата аз на няколко пъти се събирах за по една нощ ту с едно, ту с друго момче. Не че имах някакъв замисъл. Планът ми по-скоро бе следният: не бързай, внимателно се огледай и едва тогава, може би, ще откриеш човека, с когото ще станете двойка. Дотогава не го бях открила и като наблюдавах останалите двойки, най-вече Рут и Томи, изпитвах любопитство и нямах нищо против и аз да бъда като тях. Пак повтарям, такъв бе моят план, но докато продължавах да срещам любители на секс само за една нощ, аз се тревожех не на шега. Така че една вечер, когато Рут беше в стаята ми, реших да споделя безпокойството си с нея.

В много отношения разговорът ни бе един от обичайните ни вечерни излияния. Седяхме си една до друга върху моя дюшек с чаши чай в ръце, леко привели глави, за да не се ударим в гредите. Обсъждахме момчетата във Фермата и кое би ми подхождало най-много. Рут бе на висота: говореше с ободряващ тон, шегуваше се, проявяваше и такт, и ум. Ето защо реших да й разкажа за мимолетните си похождения. Обясних й, че отначало вършех всичко без истинско желание и че макар и да не можехме да имаме деца от близостта си с момчета, сексът, както ни бе предупредила и госпожица Емили, сексът по странен начин бе подействал на чувствата ми. После казах:

— Рут, искам да те питам нещо. Случвало ли ти се е да чувстваш, че трябва непременно да го направиш? Едва ли не с когото и да е?

Рут сви рамене.

— Имам си Томи. Ако ми е толкова нужно, обръщам се към него.

— Да, разбира се. Сигурно само аз се чувствам така. Вероятно нещо в мен не е съвсем наред. Защото понякога усещам, че ако не го направя, ще умра.

— Това е доста странно, Кати.

Тя ме изгледа толкова загрижено, че аз се разтревожих още повече.

— Значи никога не ти се е случвало?

Тя отново сви рамене.

— Чак дотам, че да ми е все едно с кого — не. Думите ти ми звучат доста странно. Може би с времето ще отшуми.

— Понякога дълго време не го чувствам. И внезапно усещането се появява отново. Ето как се получи първият път: той започна да ме натиска и аз просто исках да престане. После ни в клин, ни в ръкав, почувствах желание. Нямах изход — трябваше да го направя и това е.

Рут поклати глава.

— Наистина странно, много странно. Но мисля, че е нещо временно. Може би е поради различната храна, която ни дават тук.

Тя не ми помогна кой знае колко, но прояви разбиране и след онази вечер ми стана по-леко на душата. Ето защо намекът й в края на напрегнатия ни разговор на тревата ме изкара от равновесие. Макар че никой, разбира се, не можеше да чуе забележката й, в начина, по който я направи, имаше нещо нередно. През първите месеци във Фермата приятелството ни се съхраняваше главно, защото за мен тогава съществуваха две различни същества с името Рут. Едното непрекъснато се стремеше да направи впечатление на „ветераните“ и да ме игнорира — както мен, така и Томи, пък и всеки друг, който според нея й пречи да се развихри. Това същество не ми доставяше никаква радост, придаваше си важности, проявяваше притворство всеки Божи ден, колчем направеше прословутия прощален жест с докосването на лакътя. Ала другата Рут, подгънала крака върху леглото ми, хванала с две ръце димящата чаша чай, с която разговарях в таванската си стая току под стряхата — това беше Рут от Хейлшам и каквото и да се случеше през деня, аз бих могла да продължа разговора ни оттам, където го бяхме прекъснали предишната вечер. До онзи разговор на тревата и двете съблюдавахме негласното съглашение между нас, че има две същества с името Рут, че те съществуват независимо едно от друго, че мога да имам пълно доверие на онова, пред което правя своите признания. Ето защо, думите й относно приятелството ми „с някои ветерани“ ме разтревожиха толкова много. Ето защо си грабнах книгата и се отдалечих мълчешком.

Но когато сега си мисля за това, разбирам и гледната точка на Рут. Става ми ясно, например, как може да се е почувствала тогава — вероятно е погледнала на мен като на страната, която първа е нарушила съглашението помежду ни и в отговор на това си е показала рогата. Това изобщо не ми бе хрумвало, но сега вече допускам, че подобно обяснение на случилото се би могло да е напълно възможно. Защото тъкмо преди да изрече забележката си, аз с неудоволствие говорех за модния начин да се прощава с приятелите си, който бе копирала отнякъде. Сега ми е трудно да го обясня, но между нас определено е съществувало някакво съгласие по отношение на това, как може да се държи с „ветераните“. Вярно е, че тя често блъфираше и правеше какви ли не намеци за неща, за които знаех, че са далеч от истината. Повтарям, понякога тя се стараеше да направи впечатление на „ветераните“ за наша сметка. Но ми се струва, че някъде дълбоко в себе си Рут си е мислела, че го прави от името на всички нас. И моята задача като нейна най-близка приятелка се състоеше в това мълчаливо да я подкрепям, сякаш се намира на сцена, а аз седя на първия ред. Тя се стремеше да бъде още някоя и вероятно е живяла под по-голямо напрежение от нас: пак ще повторя, че донякъде тя се чувстваше отговорна за всички ни. Ако това е така, възможно е да е приела думите ми за прощалния жест като измяна и съвсем справедливо да е отправила ответния си удар срещу мен. Както вече казах, това обяснение ми хрумна наскоро, а тогава не се и опитвах да погледна на нещата по-общо и да видя собственото си място в тях. Според мен по онова време недооценявах усилията на Рут да се доразвие, да порасне, да остави Хейлшам зад гърба си. Сега си мисля за тези неща и си спомням, че тя ми го бе споменала, когато й помагах в центъра по рехабилитация в Дувър. Седяхме в стаята й, любувахме се на залеза както обикновено, пиехме минерална вода, ядяхме сладкиши и аз й казах, че в едностайната си квартира още пазя сандъчето с голяма част от старата си сбирка, която бях оформила в Хейлшам. А после съвсем простичко, без да искам да й припомня нещо и без да имам нещо особено предвид, додадох:

— След Хейлшам твоята колекция изчезна, нали?

Седнала в кревата, Рут дълго мълча, плочките на стената зад гърба й отразяваха лъчите на залеза. После каза:

— Помниш ли, че преди да заминем оттам, настойниците ни непрекъснато ни повтаряха, че можем да вземем и колекциите си със себе си? Аз извадих всичките си неща от сандъчето и ги прибрах в пътната чанта. Мислех си, че във Фермата ще си намеря подходящо дървено сандъче. Но като пристигнахме, забелязах, че никой от „ветераните“ няма колекция. Значи идеята бе само наша, значи това не бе нормално. Вероятно на всички ни е направило впечатление, не само на мен, но вие не споменахте за това, нали така? И тогава реших, че не ми трябва никакво сандъче. Така предметите си останаха месеци наред в чантата, а после изхвърлих всичко.

Взрях се в нея.

— Изхвърлила си колекцията си на боклука?

Рут поклати глава и следващите няколко секунди сякаш си припомняше един по един всички предмети от своята сбирка. Накрая каза:

— Напъхах ги в чувал за смет, ала не можах да ги изхвърля с боклука. Затова помолих Кефърс, като си тръгва да вземе и чувала и да го откара в магазина. Знаех за съществуването на благотворителни магазини, бях се интересувала преди това. Кефърс поразтършува из предметите, не разбра какви са точно, пък и как би могъл да разбере, усмихна се и заяви, че никой магазин няма да приеме такива неща. Казах му, че има не лоши работи, някои дори си струват. Той видя, че ми е мъчно и промени тона си. Отвърна: „Добре, госпожичке, така да бъде, ще ги откарам в Оксфам.“[4] После, сякаш е направил огромно усилие над себе си, каза: „Сега, като се порових из чувала, видях, че в него наистина има някои хубави предмети.“ Думите му не прозвучаха много убедително. Сигурно е изхвърлил чувала по пътя. Но поне не го видях.

Тя се усмихна.

— Ти не беше като мен. Спомням си. Не се срамуваше от колекцията си и я запази. Сега съжалявам, че не направих като теб.

Искам да кажа, че всички се стараехме да се приспособим към новия живот и според мен всички извършихме по нещо, за което после съжалявахме. Забележката на Рут ме огорчи сериозно, ала сега е трудно да съдим и нея, и когото и да било друг за поведението им през първите месеци на престоя ни във Фермата.

С идването на есента, аз почувствах, че постепенно се приспособявам към условията и че започвам да обръщам внимание на неща, които преди са ми убягвали. Забелязах например странното отношение към онези, които си бяха заминали наскоро. „Ветераните“ ни разказваха всякакви забавни случки за обитателите на Белия дом и Фермата с тополите, които са виждали, когато са ходели там, ала никога не споменаваха за бившите си съквартиранти и близки приятели, напуснали Фермата малко преди да пристигнем ние.

Забелязах и още нещо — беше ми ясно, че двете неща са взаимносвързани, — мълчанието, което витаеше около онези, които тръгваха „на курс“ и за които дори ние, новите, знаехме, че там ги учат да помагат на донорите. За няколкото дни, през които ги нямаше, практически никой не споменаваше за тях, а след завръщането им никой не ги разпитваше за нищо. Допускам, че вероятно те са споделяли с най-близките си приятели, ала не бе прието да завързват разговори за тези свои пътувания пред повече хора. Спомням си, че една сутрин през запотените стъкла на кухненските прозорци зърнах двамина от „ветераните“, които тръгваха на курс, и си помислих, че вероятно през пролетта или лятото те ще заминат завинаги и ние ще избягваме да споменаваме имената им.

Не твърдя, че за заминалите не можеше да се говори абсолютно нищо. Ако беше нужно да бъдат споменати, споменаваха ги — в голямата им част, разбира се, косвено, във връзка с някой предмет или с някоя дейност. При ремонта на водосточната тръба, например, можеха да възникнат маса разговори на тема „как я е поправял Майк“. В близост до Черния хамбар имаше пън, който наричаха „пъна на Дейв“, тъй като в продължение на три години, няколко седмици преди нашето пристигане във Фермата, той обичал да седи, да чете и пише на него, понякога дори в дъждовно и мразовито време. Ала най-впечатляващата личност бе може би Стийв. Никой от нашата компания не разбра кой знае колко за личността му, с изключение на факта, че е обичал да разглежда порносписания.

От време на време ние във Фермата можехме да се натъкнем на някое от тях, паднало зад дивана или забутано сред купчината стари вестници. Това бе списание от така нареченото „меко порно“, макар че в онези години не правехме разлика между тях. Никога преди не бяхме виждали подобно нещо и не знаехме как да реагираме. Ако някое от списанията попаднеше в ръцете на „ветераните“, те със смях го прелистваха и после с досада го захвърляха настрана и, като ги гледахме, ние започнахме да постъпваме по същия начин. Когато преди няколко години двете с Рут си спомнихме за това, тя каза, че във Фермата се разнасяли десетки порносписания.

— Никой не си признаваше, че са му интересни — забеляза тя. — Нали помниш как постъпвахме? Ако в стаята се появеше някое от тези списания, всички се правеха, че им е адски скучно. Излезеш за половин час и като се върнеш, що да видиш — списанието изчезнало.

Впрочем затова и започнах да ви го разказвам — за всяко списание от този род във Фермата казваха, че е от „колекцията на Стийв“. Според битуващото мнение друг източник не би могло и да има. Повтарям, че повече нищо не знаехме за Стийв. Ала още тогава виждахме и смешното в подобно поведение, така че, когато някой посочваше някое списание и казваше: „Вижте, вижте! От колекцията на Стийв!“, в гласа му се четеше ирония.

Тези списания вбесяваха стария Кефърс. Говореха, че е религиозен и е категорично не само против порното, а и против секса изобщо. Понякога излизаше извън кожата си от гняв: страните под сивите му бакенбарди ставаха на червени петна, той започваше шумно да обикаля по всички помещения, втурваше се в стаите, без да чука на вратите, рошен да изземе всички „списания на Стийв“ до едно. Как ли само не се опитвахме да намерим нещо смешно в поведението му и да му се присмеем, ала когато беше в подобно настроение, той наистина ни плашеше. Внезапно прекъсваше обичайното си мърморене и около него увисваше тишина, която ни ужасяваше.

Помня, че веднъж Кефърс събра шест-седем списания от стаите и се отправи към автомобила си с тях. Двете с Лора го гледахме отгоре, от прозореца на моята спалня, и Лора каза нещо, което ме разсмя. После видях как той отваря вратата на фургончето си и понеже трябваше да премести нещо вътре с двете си ръце, остави списанията върху купчината тухли до котелното помещение (няколко месеца преди това някои от „ветераните“ искаха да направят барбекю на това място). Наведен, скрил главата и раменете си в отвора, Кефърс ровеше ли, ровеше вътре във фургона и нещо ми подсказа, че въпреки яростта, която демонстрира само преди минута, съвсем е забравил за списанията. И наистина, няколко минути по-късно той се изправи, настани се зад волана, затръшна вратата и потегли.

Когато показах на Лора забравените от него списания, тя каза:

— Няма да останат дълго там. Ще трябва отново да ги събира от стаите.

Но когато след около половин час минавах покрай котелното, видях, че списанията са си все още там. Хрумна ми да ги отнеса в спалнята си, но после реших, че ако ги открият у мен, подигравките им няма да имат край; нямаше как да обясня на останалите за какво са ми потрябвали. Ето защо ги грабнах и ги отнесох в котелното.

Котелното помещение представляваше бивш хамбар, пристроен към фермерската къща, натъпкан със стари косачки, вили и други непотребни сечива, които, според Кефърс, нямаше да се разгорят толкова лесно, ако котелът внезапно избухне. Вътре имаше стар тезгях и аз поставих списанията върху него, поразчистих натуриите и сама се настаних отгоре. В котелното беше полутъмно, но зад гърба ми имаше отдавна немит прозорец и като отворих първото списание, видях, че фотографиите се виждат добре.

В списанието имаше много снимки на момичета с широко разтворени крака или с щръкнали нагоре задници. Трябва да призная, че когато ми се бе случвало преди да разглеждам подобни картинки, понякога съм изпитвала възбуда, макар че никога не ми бе хрумвало да правя това с някое момиче. Ала в онзи ден се интересувах от съвсем друго нещо. Прелиствах страниците бързо, за да не се разсейвам от сексуалните пози. Честно казано, дори не забелязвах разголените тела, защото вниманието ми бе съсредоточено върху лицата на момичетата. Не пропусках дори по-дребните фотоматериали, поместени встрани, които представляваха реклами на видеофилми и други такива, и преди да отгърна следващата страница, внимателно се взирах в лицето на всеки модел.

Когато разгръщах вече последното списание, усетих, че зад вратата на котелното има някой. Бях я оставила отворена, защото първо — тя винаги си стоеше така, а второ, за да ми е по-светло; докато разглеждах списанията вече два пъти вдигах глава, тъй като все ми се счуваше някакъв шум. Ала в отвора на вратата не се виждаше никого и аз продължавах да разгръщам страниците. Сега обаче нямаше никакво съмнение, че не съм сама, оставих списанието и шумно въздъхнах — така, че да ме чуят.

Очаквах да доловя нечий кикот или двама-трима души да се втурнат в котелното и да ме направят за смях. Ала нищо подобно не се случи. Ето защо аз се обадих, като придадох на гласа си нотка на досада.

— Ето че си имам и компания. Кой е този срамежливец?

До ушите ми долетя сподавен смях и на прага се появи Томи.

— Здрасти, Кат — смутено поздрави той.

— Влез де, влез. Ела при мен.

Той несигурно пристъпи напред, направи няколко крачки и спря. Погледна към бойлера и каза:

— Не мислех, че харесваш такива неща.

— Нима на момичетата не им е разрешено да погледат?

Аз продължавах да разлиствам списанието, а той мълчеше. След секунди проговори:

— Не съм те шпионирал. Просто видях през прозореца на стаята ми как дойде и взе забравените от Кефърс списания.

— После ще ти дам да ги разгледаш.

Той неловко се усмихна.

— Най-обикновена еротика. Мисля, че вече съм ги гледал.

Той отново се усмихна, но когато вдигнах очи и го погледнах, оказа се, че е много сериозен. Попита ме:

— Нещо специално ли търсиш?

— Не те разбирам. Просто разглеждам неприлични фотографии.

— За да се възбудиш?

— Може и така да се каже.

Оставих списанието настрана и се заех да разлиствам следващото. Долових шума от приближаващи се стъпки и вдигнах очи към него, когато той беше вече съвсем до мен. Размаха неспокойно ръце във въздуха, сякаш аз извършвах сложна операция, а той искаше да ми помогне.

— Кат, не така… Ако искаш да се възбудиш, трябва да разглеждаш по друг начин — внимателно, без да бързаш. Така нищо няма да стане.

— А ти откъде знаеш как е при момичетата? Сигурно си ги разглеждал в компанията на Рут. Извинявай, не съобразих веднага.

— Кат, какво търсиш?

Отминах въпроса му. Бях почти към края и исках да свърша по-бързо. Но той добави:

— За втори път те виждам да го правиш.

Сега вече аз все пак откъснах очи от списанието и го погледнах.

— Томи, какво става? Да не би Кефърс да те е записал за член на нравствената полиция?

— Не съм те шпионирал, Кат. Но случайно те видях миналата седмица, когато се бяхме събрали у Чарли. Там имаше едно списание и ти помисли, че всички са излезли и че си останала сама. Но аз се върнах да си взема пуловера, вратата на Клер бе отворена, така че се виждаше и стаята на Чарли. Ти пак разлистваше списание.

— И какво от това? Всеки иска да погледа.

— Ти не го разглеждаше, с цел да се възбудиш. Още тогава ми стана ясно. Както и сега. Лицето ти е различно. Миналата седмица на лицето ти бе изписано странно изражение. То беше тъжно и малко изплашено.

Скочих от тезгяха, събрах списанията и му ги натиках в ръцете.

— Дръж. Дай ги на Рут. Може да й потрябват.

Отминах го и излязох от хамбара. Знаех, че се е разочаровал от моята потайност, ала в онзи момент още не бях обмислила нещата добре и не бях готова да откровенича, с когото и да е. Но нямах нищо против, че ме бе последвал в котелното. Дори тъкмо обратното — почувствах, че съм закриляна, обзе ме спокойствие. После му обясних всичко, но това стана много по-късно, бяха изминали няколко месеца и ние се намирахме в Норфък.

Глава дванайсета

Искам да ви разкажа за пътуването из Норфък и за всичко, което се случи в онзи ден, но ще трябва да се върна малко назад, за да ви опиша цялата ситуация, така че да разберете причините за това пътуване.

Първата ни зима във Фермата приближаваше към своя край и всички вече чувствахме, че малко или много свикваме с обстановката. Независимо от някои дребни свади, двете с Рут не изоставихме навика си да завършваме деня с разговори на чаша чай в моята стая и една вечер, докато си бъбрехме за това-онова, внезапно Рут заяви:

— Вероятно и до теб е стигнало какво говорят Криси и Родни.

Аз й отговорих отрицателно и тя се усмихна.

— По-скоро мисля, че ме разиграват. Това е техният начин да се шегуват. Щом не си чула, добре.

Започнах да я разпитвам, защото виждах, че много й се иска да измъкна нещо от нея. Най-после Рут заговори тихо:

— Помниш ли миналата седмица, когато Криси и Родни заминаха? Отишли в един град на име Кромър по северното крайбрежие на Норфък.

— Но какво са правили там?

— Според мен са гостували на някои познати, които са живели тук преди. Но не това е важното. Работата е там, че в Кромър видели един… човек. Работел в модерен офис с отворено планиране. Ами… те смятат, че този човек е „възможното аз“. За мен.

Макар че на повечето от нас мисълта за „възможното аз“ ни бе хрумвала още в Хейлшам, ние чувствахме, че няма защо да говорим на тази тема, така че не го правехме, макар да ни интригуваше и едновременно с това да ни тревожеше. Дори във Фермата не засягахме въпроса. Разговорите за „възможното аз“ бяха по-деликатни, от който и да е друг разговор, дори от този за секса. В същото време се усещаше, че всички се вълнуват от темата — някои дори биваха обсебени от нея, — но по правило тя възникваше обикновено в изключително сериозни разговори и спорове за светове, съвършено различни от нашия, като например този на Джеймс Джойс.

Главното съображение, върху което се основаваше теорията за „възможното аз“, бе доста просто и не пораждаше особени разногласия. Ставаше дума примерно за следното: тъй като всеки от нас бе копие, направено в някакъв момент от нормален човек, някъде в широкия свят вероятно съществуваше и самият оригинал. В такъв случай съществуваше и вероятността, поне на теория, да откриеш своя оригинал. Затова, ако някой от нас излезеше навън, той навсякъде — и по улиците, и в търговските центрове, и в крайпътните закусвални — внимателно се оглеждаше и търсеше някакво сходство с околните в желанието си да открие „възможното аз“ за себе си и своите приятели.

Но по-нататък мненията ни се различаваха. Като начало спорехме на кого трябва да обръщаме внимание по време на нашите търсения. Според някои твоето „възможно аз“ би могло да се открие в човек, който е двайсет-трийсет години по-възрастен от теб, а това означава в някого, който би могъл да ти е нормален родител. Ала други от нас смятаха, че това е твърде сантиментално. От къде на къде между нас и нашите оригинали трябва да съществува „естествена“ възрастова разлика от едно поколение? Ами ако са копирали старци или деца? Нима има някакво значение? Възраженията ни обаче бяха, че със сигурност са използвани хора в разцвета на силите си — в „нормална родителска“ възраст. И тук всички усещахме, че навлизаме в територия, в която не желаем да стъпваме, и спорът замираше.

Имаше и още един въпрос: защо изобщо трябваше да открием оригиналите си? Голямата идея се състоеше в това, че като ги открием, ние можем да надникнем в бъдещето си. Не, разбира се, никой не си въобразяваше, че ако примерно си копиран от железничар, в крайна сметка и ти ще работиш в железниците. Не мислехме толкова примитивно. Но всички ние в по-малка или по-голяма степен вярвахме, че като видиш чие копие си, можеш да получиш някаква представа за дълбочината на собствената си същност и дори за онова, което те чака занапред.

Според някои обаче цялата тази загриженост относно нашето „възможно аз“ бе пълна глупост. Оригиналът, твърдяха те, няма никакво значение, той е само техническо средство, за да бъдем възпроизведени ние, и нищо повече. Какъв ще бъде животът ни зависи единствено от нас самите. Рут неизменно се причисляваше към този лагер, пък и аз клонях натам. Така или иначе, колчем чуехме, че се говори за „възможното аз“, независимо кого се имаше предвид, и двете изпитвахме страшно любопитство.

Доколкото си спомням, интересът към „възможното аз“ се проявяваше на интервали. По цели седмици не се споменаваше за него, друг път някой уж видял някого, после изведнъж и друг, и трети… Като правило не можехме да разчитаме на повече, освен на един съвсем бегъл поглед: я някое лице в отминаващия автомобил, я нещо друго от този род. Ала понякога ставаше въпрос и за по-сериозни наблюдения, като например в случая, за който ми разказа Рут в моята стая.

По думите й, Криси и Родни се разхождали в крайморския град, в който току-що пристигнали, и се разделили за известно време. Когато се срещнали отново, Родни възбудено споделил с Криси, че когато скитал из малките улички, пресечки на главната, той обърнал особено внимание на някакъв офис с отворено планиране и остъклена стена. Вътре имало доста служители — някои работели на бюрата, други крачели из помещението и весело разговаряли. Тъкмо там той зърнал „възможното аз“ за Рут.

— Още щом се върнаха, Криси дойде да ми каже новината. Накара Родни да опише всичко от игла до конец, той доста се постара, но нищо не може да се твърди със сигурност. След това на няколко пъти ми предлагаха да ме откарат там, но не знам. Не съм сигурна дали си струва да предприема това пътуване.

Не си спомням как точно реагирах на нейните думи тогава, но като цяло се отнесох доста скептично към въпроса. Честно казано, мислех си, че Криси и Родни са си измислили всичко това. Не че искам да кажа нещо лошо за тях двамата — би било несправедливо. В общи линии, те доста ми харесваха. Но фактът си е факт: отношението им към нас, новопристигналите, и особено към Рут, бе доста сложно.

Криси бе високо момиче и когато се изправеше, беше направо красива, ала сякаш не го разбираше и непрекъснато се прегърбваше, за да изглежда като всички останали. Тъкмо поради тази причина, тя често приличаше по-скоро на Злата вещица, отколкото на кинозвезда, още повече, че имаше неприятния навик да мушка пръста си в теб, когато искаше да ти каже нещо. Никога не носеше джинси, а само дълги поли и очите й бяха малки, сякаш вдълбани в лицето й. Тя бе от онези „ветерани“, които с искрена радост ни посрещнаха през първото ни лято във Фермата и още от самото начало много ми хареса и аз се стараех да се вслушвам в съветите й. Но с всяка изминала седмица започвах да гледам на нея все по-критично. Постоянните й напомняния, че сме пристигнали от Хейлшам, сякаш с това можеше да се обясни почти всичко, което говорим и вършим, ми се струваха доста странни. При това тя непрекъснато ни разпитваше за Хейлшам — дори за най-дребните подробности, както правят и донорите, на които помагам сега — и макар да задаваше въпросите си сякаш между другото, ние усещахме, че интересът й съвсем не е случаен, че зад него се крие нещо. Забелязвах също така, че често се опитваше да ни разделя: ту ще отведе едната на една страна, когато неколцина от нас са се заели да вършат нещо заедно, ту ще покани двамина да се присъединят към друга група, като оставят собствената си компания в небрано лозе — ей такива неща.

Където е Криси, там ще видиш и гаджето й Родни. Опъваше косата си и я връзваше на опашка като рок музикант от седемдесетте години и се впускаше в пространни разсъждения за прераждането. В общи линии, той ми харесваше, ала бе доста силно повлиян от Криси. За каквото и да спорехме, предварително ни бе ясно, че той ще вземе нейната страна и щом Криси казваше нещо, дори не толкова забавно, той започваше да се кикоти и да тръска глава, сякаш бе най-смешното нещо, което е чувал някога.

Е, може би не бях много справедлива в описанието си на тази двойка. Не много отдавна, когато разговаряхме с Томи, оценката му за тях беше доста ласкава. Но аз искам само да обясня защо се отнасях с недоверие към думите на Рут, че някой бил видял нейното „възможно аз“. Пак ще повторя: отначало не им повярвах и реших, че Криси замисля нещо.

Другата причина, поради която се съмнявах в думите им, бе картината, която Криси и Родни бяха обрисували: жена, работеща в елегантен офис с отворено планиране. Струваше ми се, че това описание много напомня за „мечтата за бъдещето“, която всички знаехме, че по онова време Рут таеше в душата си.

Доколкото си спомням, през онази зима главно ние, новопристигналите, обсъждахме „мечтите си за бъдещето“, макар че и някои от „ветераните“ вземаха участие в нашите разговори. Когато започвахме подобен разговор, по-възрастните от тях, особено онези, които бяха тръгнали вече на подготвителни курсове, тихо въздъхваха и излизаха от стаята, но отначало ние дори не забелязвахме реакцията им. Не разбирам много добре какво сме имали предвид като сме захващали тази тема. Бяхме наясно, че не е възможно да мислим за това, като за нещо сериозно, но пък и не приемахме мечтите си за чиста фантазия. Струва ми се, че това ни даваше възможност, при положение че Хейлшам бе останал далеч зад нас, макар да бяха изминали само няколко месеца от пребиваването ни на новото място — преди да започнем да разговаряме за работата си като помощници на донорите, преди да тръгнем на шофьорски курсове, преди всички тези неща, — от време на време да забравяме кои сме всъщност, какво са ни говорили настойниците, какво бяхме чули от устата на госпожица Люси в онзи дъждовен ден, както и всички теории, които бяхме обсъждали помежду си през онези години. Разбира се, това не можеше да продължава вечно, но повтарям, че през няколкото месеца във Фермата ние успяхме да си извоюваме отсрочка, по време на която животът ни понякога ни се струваше безграничен, живот, без каквито и да е ограничения. Когато сега си го припомням, струва ми се, че бяхме прекарали много часове, седнали след закуска в изпълнената с изпарения кухня или скупчени около гаснещото в полунощ огнище, погълнати от планове за бъдещето.

Ала никой от нас не летеше твърде нависоко. Не помня някой да е мечтал да стане кинозвезда или нещо подобно. Обикновено обсъждахме задълженията на пощальона или фермера. Мнозина желаеха да станат шофьори и да карат определена марка автомобили и често, когато ставаше дума за това, „ветераните“ започваха да сравняват различните живописни маршрути, по които са пътували, любимите си крайпътни кафенета, сложните разклонения по магистралите — неща от този род. Сега, разбира се, мога да разказвам много по тази тема. Ала тогава само мълчах и слушах. Друг път, когато станеше късно, аз затварях очи и се облягах на дивана — или на рамото на младежа, ако вечерта се вместваше в краткия период, в който официално „принадлежах на някого“ — и през сън скитах по пътищата, плод на моето въображение.

Но нека се върна на това, с което започнах, и да ви кажа, че в тези разговори най-високо летеше Рут — особено в присъствието на някой „ветеран“. Още в началото на зимата тя бе започнала да рисува в мечтите си отворено планирани офиси, но след деня, в който двете с нея отидохме в селото, „мечтата й за бъдещето“ придоби нови измерения.

Бяха настъпили силни студове и ние се мъчехме с газовите печки. По цели дни се щурахме около тях, опитвахме се да запалим газта, щракахме ли, щракахме, но тя все не пламваше и накрая махахме с ръка и на печките, и на стаите, които трябваше да се затоплят. Кефърс се отказа да се занимава с тях и заяви, че това е наше задължение, но после, когато се застуди не на шега, все пак ни връчи плик с пари и написа на листче какъв вид гориво е нужно за печките ни. Двете с Рут изявихме желание да отидем за горивото, така че в една мразовита утрин се отправихме към селото. Когато стигнахме до онова място, където от двете страни на пътя се издигаше гъст жив плет, а земята бе осеяна със замръзнали говежди изпражнения, Рут поизостана, после внезапно спря.

Не го усетих навреме и когато след няколко секунди се обърнах назад, видях, че е сложила ръка на устата си и се е вторачила в земята с поглед, втренчен в нещо досами краката й. Приближих се до нея, като реших, че това е някакво нещастно същество, умряло от студ, но се оказа, че е цветно списание — не от „колекцията на Стийв“, а весело издание с лъскави корици, от онези, които хората получават безплатно заедно с пощата си. Беше широко отворено на ярка реклама и макар хартията да се бе намокрила и посмачкала в единия край, всичко се виждаше съвсем ясно: прекрасен модерен офис с отворено планиране, в който три четвърти от служителите весело разговаряха помежду си. Помещението, хората — всичко изглеждаше блестящо. Рут не преставаше да я гледа, а когато забеляза, че съм до нея, каза:

— Струва си човек да работи на такова място!

След миг се опомни — може би дори се разсърди, че съм я уловила в такъв момент — и продължи напред, но този път с по-бърза крачка.

Няколко дни по-късно обаче, когато с няколко приятелки седяхме около камината във фермерската къща, Рут заговори в какъв офис би искала да работи и аз моментално разбрах какво точно има предвид. Тя не изпусна нито една подробност — разказа за растенията, за лъскавото обзавеждане, за въртящите се столове на колелца — и всичко бе тъй живо и ярко, че останалите я слушаха със затаен дъх и никой не смееше да шавне. Аз внимателно я гледах, ала на нея изглежда не й хрумваше, че мога да свържа двете неща — твърде вероятно бе да е забравила къде е видяла картинката. Дори твърдеше, че служителите в офиса трябвало да бъдат „динамични, целеустремени“ и аз ясно си спомних, че тъкмо тези думи изпъкваха в горната част на фотографията: „Вие сте динамични? Целеустремени?“ — нещо такова. Разбира се, мълчах като риба. Дори, докато я слушах, без да искам започнах да си представям, че това е напълно възможно: може би в един прекрасен ден всички ще се озовем на някое място и заедно ще започнем нов живот.

Около камината, разбира се, бяха Криси и Родни: те жадно поглъщаха всяка нейна дума. След онази вечер Криси непрекъснато се опитваше да въвлече Рут в поредния разговор на тази тема. Да речем, седят си двете в ъгъла, аз минавам наблизо и чувам, че Криси я пита: „А ти сигурна ли си, че ако работите в подобно учреждение всички заедно, няма да се разсейвате?“ Само и само отново да напомни на Рут за офиса.

Що се отнася до Криси — а това се отнася до мнозина от „ветераните“, — трябва да ви кажа, че въпреки своето покровителствено отношение към нас след пристигането ни във Фермата, тя изпитваше някакъв свещен трепет от факта, че идваме от Хейлшам. Не го разбрах веднага. Да вземем за пример разказа на Рут за онзи офис: Криси никога не би си и помислила да работи в офис, при това в такъв, какъвто бе описала Рут. Ала поради самия факт, че Рут идва от Хейлшам, идеята изведнъж й се стори напълно осъществима. Ето как гледаше Криси на всичко това и на мен ми се струва, че някои изказвания, направени от Рут, караше нея и останалите да си мислят, че по някакъв тайнствен начин ние от Хейлшам съществуваме по силата на някакви особени правила. Никога не бях чувала от устата на Рут откровена лъжа в присъствието на „ветераните“; просто тя не отричаше нещата, които другите намекваха. Имаше случаи, когато можех да я залея със студена вода; но дори понякога да се смущаваше от погледа ми, който улавяше по средата на някой свой разказ за нещо си, Рут все едно бе сигурна, че за нищо на света няма да я издам. И аз, разбира се, не я издавах.

Ето в каква атмосфера Криси и Родни заявиха, че са зърнали нейното „възможно аз“ и сега вероятно вече ви е ясно защо се отнесох с недоверие към думите им. Не ми се искаше Рут да отпътува с тях за Норфък, макар и сама да не знаех защо. И когато се изясни, че тя твърдо е решила да тръгне, аз й заявих, че ще й правя компания. В началото тя не прояви възторг от предложението ми, дори ми намекна, че няма да вземе дори Томи със себе си. Но накрая всички потеглихме на път: Криси, Родни, Рут, Томи и аз.

Глава тринайсета

Родни, който имаше шофьорска книжка, се бе уговорил с една ферма в Мечли, на няколко километра надолу по пътя, да наеме автомобил за един ден. Той редовно го правеше, но този път уговорката със собственика се провали в деня преди отпътуването. Въпреки това нещата лесно се уредиха — Родни отиде в съседната ферма и ангажира друг автомобил, — но интересното бе състоянието, в което изпадна Рут през времето, когато пътуването ни бе поставено под въпрос.

До последния миг тя даваше да се разбере, че гледа на цялата история като на някаква шега и че се е съгласила да пътува само и единствено заради Криси, за да й достави удоволствие. Говореше, че не се възползваме достатъчно от свободата си след напускането на Хейлшам и че много отдавна е искала да посетим Норфък и „да намерим всичко, което сме изгубили“. В общи линии, тя по всякакъв начин се стараеше да демонстрира, че не се отнася сериозно към идеята да открие своето „възможно аз“.

Помня, че в деня преди заминаването ни двете с Рут отидохме да се поразходим и след това влязохме в кухнята на Голямата къща, където Фиона и още няколко „ветерани“ приготвяха огромно количество задушено. И тогава, без да прекъсва работата си, Фиона ни осведоми, че няма да могат да ни дадат автомобил: от близката ферма изпратили някакво момче да ни предупреди за отказа. Рут стоеше пред мен и затова не можех да видя лицето й, но усетих, че цялата се вкамени. После безмълвно се обърна и се втурна навън, като едва не се блъсна в мен. Тогава зърнах за миг лицето й и разбрах, че е много разстроена. Фиона започна да се вайка и да говори неща от рода на:

— Ох, нямах представа…

Но аз я прекъснах:

— Не, Рут не е огорчена заради това. Причината е друга, нещо, което се случи преди малко.

Не беше най-удачното обяснение, ала в онзи миг не можах да измисля нищо по-добро.

Както вече казах, проблемът с транспорта бе разрешен и рано на другата сутрин, още по тъмно, ние петимата се настанихме в раздрънкания, но съвсем приличен роувър. Криси седна отпред до Родни, а ние тримата — на задната седалка. Разпределението на местата по този начин ни се струваше напълно естествено и никой не се замисли особено по въпроса. Ала само след няколко минути, когато излязохме от тесните лъкатушещи черни пътища и Родни натисна газта по шосето, Рут, която седеше между мен и Томи, се наклони напред, облегна ръце на гърба на предните седалки и започна да си говори с двамината „ветерани“. Двамата с Томи, които седяхме от двете й страни, не чувахме думите й, а тъй като тя се бе настанила между двама ни, не можехме и да разговаряме помежду си, дори не се виждахме един друг. В редките случаи, когато тя се облягаше назад, аз се опитвах да завържа разговор между нас тримата, ала Рут не го поддържаше и след известно време отново се навеждаше и мушваше глава между предните седалки.

След около час, когато небето просветна, спряхме да се поразтъпчем и да дадем възможност на Родни да „пусне една вода“. Бяхме спрели до голяма безлюдна нива, така че прескочихме крайпътната канавка и започнахме да разтриваме ръцете си, за да се стоплим, и наблюдавахме как от устата ни излиза пара в мразовитата утрин. По едно време Рут се отдели от нас и се загледа в изгряващото слънце. Отидох при нея и й предложих да си разменим местата: щом иска да си говори само с „ветераните“, така ще има възможност да разговаря с Криси, а ние двамата с Томи също можем да завържем разговор, за да съкратим дългия път. Едва бях свършила, когато Рут внезапно ми прошепна:

— Тъкмо сега ли ти хрумна да създаваш проблеми? Не мога да те разбера! Защо трябва винаги да ми пречиш?

Тя рязко ме дръпна, за да се обърна и двете да застанем с гръб към останалите, за да не разберат, че спорим. Тъкмо този й жест, а не думите й, ме накараха да погледна всичко през нейните очи: видях, че Рут полага неимоверни усилия, за да постави в правилна светлина пред Криси и Родни не само себе си, а и нас, докато в това време се появявам аз и с един замах слагам кръст на усилията й, като разигравам тази глупава сцена. Нещата ми се изясниха, аз я докоснах по рамото и се върнах при другите. И когато седнахме в автомобила, погрижих се всички да заемем предишните си места. Ала през по-голямата част от пътуването ни Рут мълчеше, облегната назад, и дори когато Криси и Родни ни викаха нещо от предните седалки, тя отговаряше вяло, като използваше само едносрични думи.

Но още щом влязохме в крайморския град, настроението ни видимо се повиши. Беше обедно време и ние оставихме роувъра на паркинга до игрището за миниголф, където се вееха множество флагчета. Денят бе слънчев и мразовит и онова, което си спомням, е, че през първия час на нашето пребиваване там ни обзе такъв телешки възторг от предоставилата ни се свобода, че почти забравихме за истинската цел на пътуването си. По едно време Родни не се сдържа, размаха ръце и нададе радостен вик; той вървеше най-отпред по пътя, който се катереше нагоре по хълма и минаваше покрай близките къщи и магазини, подредени в спретнати редици, и по това, как небето над главите ни се уголемява, ние разбрахме, че се приближаваме до морето.

Когато стигнахме до морето, оказа се, че пътят продължава по ръба на отвесна скала. Първото ни впечатление беше, че не е възможно да се спуснем до пясъчния бряг, но като се надвесихме над перилата, видяхме виещите се пътеки, които отвеждаха по стръмния скалист склон до самата вода.

Бяхме огладнели, затова влязохме в малкото кафене на върха на канарата, откъдето започваше и една от пътечките. Вътре имаше само две бузести жени в престилки — те работеха там. Бяха седнали на една маса с цигара в ръка, но като ни видяха, скочиха и влязоха в кухнята, така че ние останахме сами.

Избрахме си най-отдалечената от входа маса, която бе и най-близо до морето, и когато седнахме, ни се стори, че сякаш висим във въздуха над водата. Тогава нямаше с какво да го сравня, ала сега разбирам, че кафенето е било съвсем малко — в него имаше само три-четири малки маси. Единият прозорец бе оставен отворен — вероятно за проветрение от миризмата на пържено — и от време на време през него полъхваше вятър и разклащаше обявите с изгодни предложения за почивка. Едната от тях, окачена в ъгъла, бе изписана с цветни флумастери, а буквата „О“ в думата „Погледни!“, която стоеше най-отгоре, бе изрисувана като втренчено човешко око. Сега толкова често виждам подобни неща, че дори не им обръщам внимание, но тогава ми беше за първи път и аз с възхищение разглеждах надписа, после улових и погледа на Рут, разбрах, че тя също е възхитена и двете прихнахме да се смеем. Това бе приятен момент, изпълнен с топлота, и ми се стори, че цялото напрежение, възникнало между двете ни в автомобила, е останало далече зад нас. По-късно ми стана ясно, че това е бил последният подобен момент за цялото ни пътуване.

Откакто бяхме пристигнали в града, никой не бе обелил и дума за „възможното аз“ и аз чаках да седнем на масата, за да обсъдим въпроса както трябва. Но още щом се заловихме за сандвичите, Родни заговори за техния с Криси общ приятел Мартин, който предишната година напуснал Фермата и сега живеел някъде тук. Криси с въодушевление откликна и двамата се надпреварваха да си спомнят за всичките глупави шеги, които е пускал този техен Мартин. Ние не бяхме в течение на нещата, ала Криси и Родни се заливаха от смях. Разменяха си весели погледи и макар да си даваха вид, че сякаш го правят заради нас, беше очевидно, че са се отдали на спомените заради собственото си удоволствие. Сега ми се струва, че вероятно забраната да се говори за вече заминалите от Фермата хора им е пречела да разговарят дори насаме за приятеля си и, попаднали на ново място, те са се освободили от ограниченията, наложени им във Фермата.

От вежливост аз се смеех заедно с тях. Томи като че ли не разбираше и онова, което схващах аз, и неувереният смях, който издаваше, винаги малко закъсняваше. Но затова пък Рут се кискаше през цялото време, смееше се на всяка случка с Мартин, която чуеше от устата им, и кимаше разбиращо. Един път, когато Криси каза нещо съвсем неразбираемо, като например: „А с джинсите му, нали помниш?“, Рут започна да рита от смях и махна с ръка в наша посока, с една дума: „Разкажи им, на тях, на тях, за да ги развеселиш!“ Изтърпях го, но когато Криси и Родни започнаха да се питат дали да посетят Мартин в апартамента му, или не, ги попитах — може би доста хладно:

— С какво по-точно се занимава тук? Как така си има апартамент?

Последва мълчание, после Рут въздъхна с досада. Криси се наклони през стола си към мен и тихо и търпеливо, като на малко дете, ми обясни:

— Той помага на донорите. Какво друго мислиш, че може да прави тук? Вече е пълноправен помощник.

Всички се поразмърдаха на местата си, после аз казах:

— Тъкмо за това и говоря. Не можем просто така да се появим при него.

Криси въздъхна.

— Да допуснем, че си права — отвърна тя. — При това не ни е разрешено да посещаваме помощниците. Ако говорим сериозно. Със сигурност не е препоръчително да го правим.

Родни се усмихна и добави:

— По никакъв начин не е препоръчително. Не можем просто така да се появим при него.

— Никак не би било хубаво — потвърди Криси и неодобрително поклати глава.

Тук в разговора се намеси и Рут:

— Кати никак не обича да се държи недобре. Така че по-добре да не ходим при него.

Томи гледаше към Рут, очевидно объркан чия страна взема тя, а и аз, да си призная, също не я разбирах. За миг ми хрумна, че не иска да се отклоняваме от целта на пътуването си и затова ме подкрепя, макар и неохотно; усмихнах й се, ала тя не ми отвърна. Неочаквано Томи попита:

— Родни, а къде си видял „възможното аз“ за Рут?

— М-м…

Сега, когато бяхме вече в града, интересът на Родни към „възможното аз“ бе угаснал и аз забелязах, че по лицето на Рут премина безпокойство. Накрая Родни каза:

— В една от пресечките на главната улица, някъде към края й. Всъщност днес може и да почиват.

Тъй като всички мълчаха, той добави:

— Нали и те имат почивни дни, напълно разбираемо е. Не работят непрекъснато.

Като чух думите му, аз се изплаших, че сме направили голяма грешка: всички знаеха, че „ветераните“ често използват разговорите за „възможното аз“ като предлог за пътувания и всъщност нямат нищо сериозно предвид. Според мен Рут, която определено се разтревожи, си мислеше същото, ала накрая тихо се засмя, сякаш Родни се бе пошегувал.

После Криси каза, но вече с друг тон на гласа:

— Впрочем, Рут, възможно е след някоя и друга година да дойдем отново тук, за да навестим теб. Ще работиш в елегантен офис. И никой няма да се възпротиви, че сме дошли да те видим.

— Да — побърза да се съгласи Рут. — Спокойно можете да ми дойдете на гости.

— Според мен — заяви Родни — не съществуват никакви правила относно посещенията на хора, работещи в офиси. — Той внезапно се засмя. — Макар че откъде бихме могли да знаем? Нищо подобно не ни се е случвало.

— Всичко ще е наред — увери го Рут. — Сигурно ще ви разрешат. Ще можете да идвате и да се виждаме. Но без Томи, разбира се.

— Защо без мен? — възмути се Томи.

— Защото двамата и без това ще бъдем заедно, глупаче — отвърна Рут. — Ще те взема със себе си.

Всички се разсмяхме, но Томи отново малко позакъсня.

— В Уелс чух за едно момиче — започна Криси. — Също от Хейлшам, но няколко години по-голямо от вас. Казват, че работела в магазин за дрехи. В моден магазин.

Ние измърморихме нещо одобрително и се размечтахме с поглед, вперен в облаците.

— Хейлшам си е Хейлшам — произнесе накрая Родни и поклати глава, сякаш се учудваше на нещо.

— Има и още един случай, нали? — обърна се Криси към Рут. — Момчето, за което ни разказа наскоро. Който напуснал Хейлшам две години преди вас. А сега работел като пазач в парка.

Рут със сериозно изражение на лицето кимаше с глава. Казах си, че трябва да дам знак с очи на Томи, но той ме изпревари и заговори, преди да успея да се обърна към него.

— За кого става дума? — озадачено попита той.

— Знаеш за кого, Томи — бързо отвърнах аз.

Беше твърде рисковано да го сритам под масата или да предам многозначителност на гласа си. Криси щеше тутакси да се усети. Ето защо му отговорих с малко уморен тон, сякаш Томи ни е омръзнал със своята разсеяност. Но той все още не разбираше.

— За някой наш познат ли?

— Томи, престани вече — посъветвах го аз. — Трябва да отидеш да си прегледаш мозъка.

Той не каза нищо. Криси се обади:

— Знам какъв късмет е да попаднеш във Фермата. Но някои са били по-щастливи — вие, например, които сте живели в Хейлшам. Вижте какво… — тя се наведе и заговори тихо: — Има нещо, за което искам да поискам съвет от вас. Работата е там, че във Фермата не може да стане. Всеки те дебне.

Огледа всички около масата и спря погледа си върху Рут. Внезапно Родни също се напрегна и се наклони напред. Нещо ми подсказа, че идва най-важното, онова, заради което Криси и Родни бяха замислили цялото пътуване.

— Когато двамата с Родни бяхме в Уелс — продължи тя. — Тогава ни разказаха за момичето в магазина за дрехи. Вече бяхме подочули нещичко за възпитаниците на Хейлшам. Говореше се, че в миналото при някои особени обстоятелства на възпитаниците на Хейлшам са давали отсрочка. Само на тях, на никой друг. Можели да помолят да отложат операциите с три или дори четири години. Никак не било просто да го постигнеш, но понякога се съгласявали. Ако успееш да ги убедиш. Ако решат, че сте достойни.

Криси млъкна и ни огледа — заради драматичния ефект, а вероятно и за да провери дали знаем нещо за това. Двамата с Томи със сигурност сме имали озадачен вид, докато Рут прие едно от онези изражения, по които нищо не можеше да се разбере.

— Казват, че ако момичето и момчето се обичат истински и могат да го докажат, ръководителите на Хейлшам им помагали в това. Правели така, че да прекарат известно време заедно и чак тогава да станат донори.

Атмосферата около масата се промени, във въздуха се появи странно трептене.

— Разказаха ни го в Уелс, в Белия дом — продължаваше Криси. — Чули били за една двойка от Хейлшам, на момчето му оставали още няколко седмици и щял да стане помощник на донорите. Двамата се обърнали към някого там, обяснили му всичко и той им дал три години отсрочка. Позволили им цели три години да живеят заедно в Белия дом, не ги пращали на подготвителни курсове, не ги занимавали с нищо друго. Три години само те двамата, защото успели да докажат, че се обичат истински.

В същия миг забелязах, че Рут много авторитетно кима с глава. Криси и Родни също го забелязаха и я загледаха като хипнотизирани. Получих нещо като видение: Криси и Родни във Фермата месеци наред говорят на тази тема. Видях как отначало я подемат колебливо, подхващат разговор, после свиват рамене и го прекратяват, отново го възобновяват, не могат да се откажат от темата задълго. Видях как двамата се заиграват с идеята да поговорят и с нас на тази тема, как избират изразните си средства, как обмислят какво точно да ни кажат. Отново погледнах към Криси и Родни, които седяха пред мен и се вглеждаха в Рут, опитах се да прочета нещо по лицата им. Криси хем се страхуваше, хем таеше надежда. Родни бе на ръба на нервна криза, сякаш сам не си вярваше и очакваше всеки миг да изтърси нещо необмислено.

И преди бях чувала за подобни отсрочки. През изминалите няколко седмици слушах все повече и повече за това във Фермата. „Ветераните“ разговаряха само помежду си и когато някой от нас се приближеше, неловко млъкваха. Ала аз бях чула достатъчно, за да знам за какво става въпрос и бях сигурна, че се отнасяше за възпитаниците на Хейлшам. Но едва сега, когато седяхме в кафенето на морския бряг, наистина разбрах какво значение са имали тези разговори за някои от „ветераните“.

— Вероятно все нещо знаете по въпроса — изрече Криси с треперещ глас. — Може би са ви известни някои правила и други такива.

Двамата с Родни спираха поглед на всеки един от нас поотделно, после отново се вгледаха в Рут. Тя въздъхна:

— Да, разбира се, споменаха ни нещо такова. Но — сви рамене тя — съвсем малко. Никога не сме говорили сериозно за това… Изобщо, струва ми се, че трябва да тръгваме.

— Към кого трябва да се обърнем? — внезапно попита Родни. — Не ви ли обясниха към кого да се обърнете с… вашата… молба?

Рут отново сви рамене.

— Нали ви казах, че не сме го разисквали сериозно.

Тя инстинктивно потърси с поглед, нашата с Томи подкрепа, което се оказа грешка, защото Томи попита:

— Честно казано, нямам представа за какво говорите. За какви правила става въпрос?

Рут му хвърли изпепеляващ поглед и аз побързах да кажа:

— Нали помниш, Томи? Всички онези разговори, които водехме в Хейлшам?

Томи поклати глава и отсече:

— Не, не помня.

Този път аз, пък и Рут забелязахме, че в отговора му нямаше каквото и да е забавяне.

— Не си спомням в Хейлшам да е имало нещо такова.

Рут извърна поглед от него.

— Трябва да имате предвид — каза тя на Криси, — че макар и да е бил в Хейлшам, Томи не прилича на останалите тамошни възпитаници. Не го приемаха никъде, вечно му се присмиваха. Затова няма смисъл да го питате за тези неща. А сега аз все пак искам да открия жената, за която ми разказа Родни.

В същия миг в очите на Томи се появи нещо, което ме накара да затая дъх. Отдавна не бях виждала това изражение. Това беше онзи негов поглед, който можеше да преобърне масите в класните стаи и от който всички бягаха и се барикадираха. После отново прие обичайния си вид, погледна през прозореца нагоре към небето и дълбоко въздъхна.

„Ветераните“ не забелязаха нищо, защото като свърши да говори, Рут скочи и започна да си облича палтото. Всички едновременно отдръпнахме столовете си от масата и се изправихме — настъпи леко объркване. Още от самото начало бях получила разпореждане аз да се занимавам с разплащането, така че тръгнах към касата. В това време останалите се отправиха към изхода и докато чаках да ми върнат рестото, аз ги видях през мътните стъкла на един от прозорците мълчаливо да пристъпват от крак на крак и огрени от слънцето, да се взират в морето.

Глава четиринайсета

Когато излязох навън, ми стана ясно, че нищо не е останало от възбудата, която ни бе обзела при пристигането ни в града. Тръгнахме мълчешком. Родни вървеше най-отпред и ни водеше по малките странични улички, където слънцето почти не проникваше, а тротоарите бяха толкова тесни, че често трябваше да се движим в редица по един. Беше цяло облекчение да излезем на главната улица, където поради шума лошото ни настроение не бе тъй очевидно. Когато стигнахме до светофара и тръгнахме по осветения от слънцето тротоар, аз видях, че Криси и Родни обсъждат нещо и се замислих доколко напрегнатата атмосфера между нас се дължеше на факта, че ние, според нея, пазим някаква важна тайна от Хейлшам и доколко — на пренебрежителното изказване на Рут по адрес на Томи.

После, когато пресякохме главната улица, Криси обяви, че двамата с Родни искат да отидат и да купят поздравителни картички за рожден ден. Рут се слиса, ала Криси си знаеше своето.

— Стараем се да ги купуваме в големи количества. Така ни излизат най-евтино. И ако се случи някой да има рожден ден, винаги имаме поздравителна картичка под ръка.

Тя посочи входа на магазина „Улсуърт“.

— Тук продават доста прилични картички, при това евтино.

Родни кимаше с глава и на мен ми се стори, че усмивката му е мъничко насмешлива. Той каза:

— После ще се окаже, че имаме цял куп еднакви картички, но пък можем да ги допълним със свои рисунки. Да ги персонализираме.

Двамата „ветерани“ бяха застанали по средата на тротоара и майките с бебешките колички трябваше да ги заобикалят, за да преминат, а те стояха и чакаха да чуят нашите възражения. Видях, че Рут се вбеси, ала без подкрепата на Родни все едно не можеше да се направи кой знае колко по въпроса.

Й така, ние влязохме в „Улсуърт“ и вътре ми стана малко по-весело. Този магазин и сега ми харесва: просторен, с множество рафтове, претъпкани с пъстри пластмасови играчки, поздравителни картички, разнообразна козметика, сигурно имаше и кабинка за моментални снимки. Ако ми се случи да отида в града и имам поне една свободна минута, неминуемо влизам в някое такова място, където бих могла просто да разглеждам за свое собствено удоволствие, без да купувам, и където никой няма да ми направи забележка.

Така или иначе, ние влязохме и бързо се разпръснахме по различните щандове. Родни спря на входа до големия рафт с картички, Томи хлътна във вътрешността на магазина и по-късно го видях под огромен афиш на някаква поп група да се рови в касетите с музика. Когато след десетина минути се озовах в най-отдалечения край на магазина, ми се счу гласът на Рут и се насочих натам. Вече бях свърнала в пътеката между рафтовете — онези с плюшените играчки и големите кутии с пъзели, — когато отсреща зърнах Рут и Криси да разговарят. Поколебах се: не ми се искаше да ги прекъсвам, но беше време да си тръгваме, пък и вече ми бе омръзнало да скитам из магазина. Ето защо останах на мястото си, престорих се, че разглеждам някакъв пъзел и зачаках да ме забележат.

В един момент ми стана ясно, че двете отново обсъждат онзи слух. Криси й шептеше нещо от рода на:

— Но всичките години, които си прекарала там, и нищо да не чуеш — просто поразително! Как не си се заинтересувала към кого да се обърнеш и други такива неща.

— Ти не разбираш — отвръщаше й Рут. — Ако живееше в Хейлшам, и ти нямаше да се интересуваш. Никога не сме придавали голямо значение на това. Според мен през цялото време сме били наясно, че ако има нещо такова, нужно е само да се свържем с Хейлшам.

В същия миг Рут ме забеляза и млъкна. Когато оставих кутията с пъзела и се обърнах към тях, и двете ме гледаха с неприязън. Ала в същото време имаха такъв вид, сякаш съм ги заварила на местопрестъплението и смутено отстъпиха една от друга.

— Трябва да тръгваме — заявих аз, като се преструвах, че не съм чула нищо.

Но Рут не се остави да бъде измамена. Когато минаваше покрай мен, свирепо ме погледна.

Така че, когато, водени от Родни, ние тръгнахме да търсим офиса, в който месец по-рано бе видял „възможното аз“ за Рут, настроението ни беше още по-лошо от преди. Родни пък непрекъснато бъркаше улиците, от което не ни ставаше по-весело. Поне четири пъти уверено свиваше в някоя пресечка на главната, ние тръгвахме след него, ала скоро магазините и офисите свършваха и се налагаше да се връщаме. По едно време Родни започна да се държи отбранително и стана ясно, че е готов да се предаде. Тогава внезапно открихме онова, което търсехме.

За пореден път се връщахме обратно към главната улица, когато Родни неочаквано спря. После мълчаливо посочи офиса отсреща.

Да, беше същият. Не точно като на рекламната фотография в списанието, което намерихме на пътя, но нещо много подобно. Стъклената витрина започваше почти от тротоара, така че всеки минувач можеше да види просторното помещение с отворено планиране, в което десетте работни маси бяха нахвърляни във формата на буквата „Г“. В големи саксии растяха палми, оборудването блестеше, а върху бюрата изящно се извиваха поставките на настолните лампи. Служителите се движеха от бюро на бюро, опираха се на леките прегради, бъбреха, шегуваха се, а някои бяха доближили столовете си на колелца един до друг, пиеха кафе и си хапваха сандвичи.

— Гледайте! — възкликна Томи. — Сега са в обедна почивка, а никой не излиза навън. Разбирам ги много добре.

Ние не откъсвахме поглед от този елегантен, уютен, затворен в себе си свят. Извърнах очи към Рут и забелязах, че погледът й неспокойно се спираше от лице на лице.

— Да, Род, забележително — обади се Криси. — И така, на кого си се спрял?

Думите й прозвучаха почти саркастично, сякаш бе сигурна, че цялата история ще се окаже празна работа. Ала Родни тихо отвърна с треперещ от вълнение глас:

— Ето я. Там, в ъгъла. В синия костюм. Разговаря с пълната жена в червено.

Сходството не беше очевидно, но колкото повече гледахме, толкова повече се убеждавахме, че Родни има някакво основание за твърдението си. Тя беше петдесетгодишна жена с добре запазена фигура. Косата й бе по-тъмна от тази на Рут — вероятно я боядисваше — и беше опъната на тила й на опашка, както обикновено правеше и Рут. Тя се смееше на думите на приятелката си в червената рокля и в лицето й, особено когато преставаше да се смее и отмяташе главата си назад, се забелязваше не просто лека прилика с Рут, а нещо много повече.

Ние дълго я гледахме, без да промълвим и дума. После внезапно осъзнахме, че двете жени в другия край на помещението ни бяха забелязали. Едната вдигна ръка и неуверено ни помаха. Това развали магията, ние си плюхме на петите и с панически кикот хукнахме да бягаме.

Спряхме се чак на другия край на улицата и възбудено заговорихме един през друг. Само Рут мълчеше и не отваряше уста. В онези минути бе трудно да разгадаеш изражението на лицето й: на него бе изписано не точно разочарование, ала не беше и въодушевление. Полуусмивката й би могла да се появи върху лицето на майка в едно най-обикновено семейство, която обмисля ситуацията, докато в същото време децата й вдигат врява и скачат около нея с желанието да чуят: „Да, имате разрешението ми.“ В общи линии, ние се надпреварвахме кой пръв да сподели впечатленията си с останалите и за моя радост честно мога да кажа, както и останалите, че жената, която бяхме видели, бе напълно реална кандидатура. Истината беше, че всички почувствахме облекчение, защото, без самите да го осъзнаваме напълно, докато търсехме въпросния офис, бяхме готови да преживеем и разочарование. Ала сега можехме спокойно да се върнем във Фермата, Рут имаше пълно право да се вдъхнови от видяното, а ние с чиста съвест можехме да я подкрепим. Пък и животът, който жената очевидно водеше в офиса, толкова много наподобяваше разказите на Рут! Независимо от всичко случило се помежду ни през деня, дълбоко в себе си никой от нас не искаше Рут да се завърне във Фермата обезверена и в онзи миг чистосърдечно смятахме, че нищо такова не може да се случи. И съм сигурна, че всичко би било наред, ако бяхме сложили точка на цялата история още тогава.

Но Рут предложи:

— Хайде да поседнем за малко ей там, на онази стена. Когато забравят за нас, можем да се върнем и пак да надникнем.

Ние нямахме нищо против, ала когато вървяхме към ниската стена, ограждаща малкия паркинг, Криси възкликна малко по-възторжено, отколкото бе нужно:

— Дори да не я видим повече, всички споделяме мнението, че тя е твоето „възможно аз“, нали така? А офисът е истинска прелест! Нямам думи.

— Нека изчакаме няколко минути — отвърна Рут. — После ще се върнем.

Аз не седнах на стената, защото бе влажна и мазилката се ронеше и защото ми се струваше, че всеки миг може да се появи някой и да ни се развика, че не е разрешено да се сяда на нея. Но Рут изобщо не се замисли и я възседна, както се обяздва кон. Още си спомням онези десет-петнайсет минути, които прекарахме там. Никой не говори за „възможното аз“. Правим се, че просто така си прекарваме свободното време и че ни доставя удоволствие да изкараме един безгрижен ден, като се любуваме на красивия пейзаж. За да покаже колко му е приятно да е тук, Родни дори изпълнява кратък номер: качва се върху стената, размахва ръце встрани, за да балансира по-добре, после нарочно се прекатурва на земята. Томи пуска шеги по адрес на минувачите и ние дружно се кикотим, макар шегите му да не са много смешни. Само Рут мълчи, седнала върху стената в центъра на компанията, сякаш обяздила кон. Почти не помръдва, а усмивката не слиза от лицето й. Вятърът роши косите й, яркото зимно слънце заслепява очите й и аз не мога да разбера — усмихва ли се на нашите идиотщини, или само примижава на ярката светлина. Това е картината, която се е запазила в паметта ми от онзи ден, когато чакахме до малкия паркинг. Предполагам, всички сме чакали Рут да каже, че е време да се върнем и погледнем още веднъж. Но тя така и не го направи, защото се случи следното.

Томи, който също като Родни ходеше върху стената, внезапно скочи на земята и замръзна на място. После каза:

— Ето я, идва. Самата тя.

Ние тутакси престанахме да се правим на шутове и се вторачихме в жената, която се приближаваше към нас. Бе облякла кремаво палто и все не успяваше да закопчее чантата си в движение. Нещо не беше наред със закопчалката и от време на време тя забавяше крачка и опитваше пак. Ние като в транс я следяхме с поглед, докато минаваше по отсрещния тротоар. Когато вече завиваше зад ъгъла към главната улица, Рут скочи на крака.

— Да отидем да видим къде отива.

Ние се отърсихме от вцепенението си и тръгнахме след нея. Наложи се дори Криси да ни помоли да вървим по-бавно, за да не си помисли някой, че сме банда, която преследва горката жена. Последвахме я по главната улица, като се движехме на разумно разстояние от нея, кикотехме се, заобикаляхме минувачите, разделяхме се и отново се срещахме. Вероятно е било два часа, магазините бяха отворени и тротоарите гъмжаха от народ. Понякога жената изчезваше от погледа ни, но пак се появяваше — спираше пред витрините да погледа, после влизаше вътре, а когато отново тръгваше, си проправяше път през майките с бебешки колички и през възрастните минувачи.

После жената свърна от главната улица в една от крайбрежните улички. Криси се разтревожи, че в по-тихите места може да ни забележи, ала Рут продължи напред и ние я последвахме.

Накрая попаднахме в една тясна уличка, където магазините бяха рядкост — останалите постройки бяха жилищни сгради. Наложи ни се отново да се движим в колона по един, а когато по едно време насреща ни се появи камион, ние се притиснахме с гръб към стената на къщата, за да го пропуснем да мине. Скоро по безлюдната улица вървяхме само тя и ние, така че ако се огледаше, неминуемо щеше да ни види. Ала тя вървеше на десет-петнайсет крачки пред нас, без да се оглежда, после хлътна в една врата, над която висеше надпис: „Ателието на Портуей“.

По-късно неведнъж съм посещавала „Ателието на Портуей“. Преди няколко години се смени собственикът и сега там продават всевъзможни предмети на изкуството — гърнета, чинии, керамични фигури на животни. Но по онова време ателието заемаше две просторни бели стаи с картини по стените, красиво разположени, с достатъчно широки пространства около всяка една от тях. Впрочем, дървеният надпис все още си виси над вратата. Така или иначе, след като Родни ни обърна внимание на факта, че вероятно изглеждаме твърде подозрителни в тихата уличка, решихме да влезем вътре и да се престорим, че искаме да разгледаме картините.

Влязохме и видяхме, че жената, от която се интересувахме, разговаря с доста по-възрастна от нея жена с посивяла коса — очевидно главното действащо лице в това място. Бяха седнали една срещу друга до малкото бюро до входа и освен тях в ателието нямаше никой друг. Никоя от двете не ни обърна особено внимание и ние се съсредоточихме, като се преструвахме, че сме погълнати от платната по стените.

Всъщност, колкото и да бях заета с мисълта за „възможното аз“ за Рут, започнах наистина да се наслаждавам на картините и на спокойствието, което цареше в салона. Струваше ми се, че се бяхме отдалечили на стотици километри от главната улица. Стените и таванът имаха жълтеникав оттенък, тук-там бяха окачени риболовни мрежи и проядени от времето парчета от лодки. В картините, които бяха нарисувани с маслени бои в наситени сини и зелени тонове, също преобладаваше морската тематика. Може би всички ние се чувствахме уморени — нали бяхме тръгнали от Фермата още по тъмно? — защото забелязах, че и другите бяха изпаднали в същото дремливо състояние като мен. Бяхме се разпръснали из цялото помещение, разглеждахме картина след картина и само от време на време тихичко си подвиквахме един на друг:

— Ела тук! Виж това!

В същото време жената с посивялата коса и „възможното аз“ не спираха да си говорят, не много високо, но всичко се чуваше, тъй като в помещението гласовете сякаш ехтяха и изпълваха цялото пространство. Двете обсъждаха някакъв мъж, техен познат, който не можел да намери общ език с децата си. Ние ги слушахме, понякога поглеждахме към тях и малко по малко нещо започна да се променя. Не само за мен, а и за другите — усещах го. Ако всичко бе свършило в мига, в който я бяхме зърнали през остъклената стена на офиса, или дори ако я бяхме загубили от погледа си, когато я следвахме из целия град, щяхме да имаме пълно право да се върнем във Фермата развълнувани и победоносни. Ала сега, в ателието, жената се намираше твърде близо до нас, много по-близо, отколкото бихме желали. И колкото повече стояхме и слушахме, толкова по-малко тя ни напомняше на Рут. Това усещане растеше в нас, можехме почти да го докоснем и аз бях сигурна, че Рут, която се преструваше, че е погълната от една картина в другия край на залата, изпитваше същото. Вероятно това бе причината, поради която тъй дълго останахме в ателието: искахме да отложим мига, в който щяхме да споделим това си усещане един с друг.

После внезапно жената стана и си тръгна, а ние стояхме ли, стояхме, като се стараехме да не се поглеждаме в очите. Дори не ни хрумваше да продължим да я следваме, секундите отминаваха една след друга и ние сякаш мълчаливо се съгласихме един с друг, че нещата вече са съвършено различни.

Най-после сивокосата дама стана от мястото си и каза на Томи, който стоеше най-близо до нея:

— Това е особено красива работа. Любимата ми.

Томи се обърна към нея и се засмя. Аз побързах да му се притека на помощ, а в това време дамата попита:

— Студенти ли сте? Изкуство ли изучавате?

— Не точно студенти — отвърнах аз преди още Томи да е успял да си отвори устата. — Просто се интересуваме.

Сивокосата дама лъчезарно се усмихна и започна да разказва за художника, чието платно гледахме: по какъв начин е свързана с него, какъв творчески път е изминал.

Думите й поне ни извадиха от вцепенението и ние я наобиколихме и се заслушахме в тях, както се скупчвахме в Хейлшам, за да чуем съветите на настойника. Забелязала интереса ни, сивокосата дама се въодушеви, а ние закимахме с глава и изказвахме възхищението си, докато тя ни информираше къде е рисувал картините си, в кои часове на деня е предпочитал да работи и как понякога дори е минавал без предварителни скици. После, когато разказът й наближи своя естествен край, ние въздъхнахме, благодарихме й и излязохме.

Тъй като улицата бе твърде тясна, известно време не можехме да обсъдим подробно случилото се и аз мисля, че този факт ни радваше. Вървяхме един след друг, а Родни, който бе начело на редицата, театрално размахваше ръце, сякаш първоначалният възторг още не го бе напуснал. Ала не беше много убедителен и когато излязохме на по-широка улица, ние забавихме крачка и спряхме.

Отново се озовахме на ръба на скалата. И ако надникнехме през перилата, пак можехме да видим същите зигзагообразни пътеки, които се спускаха до самия бряг, само че този път в ниското зърнахме черен път с търговски павилиони, които бяха закрити и зазимени.

Известно време просто гледахме надолу, а вятърът брулеше лицата ни. Родни продължаваше да важничи, стараеше се да бъде весел — можеше да се помисли, че твърдо е решил нищо да не разваля такъв забележителен излет. Показваше на Криси нещо навътре в морето — далеч, досами хоризонта. Ала Криси се извърна и каза:

— Значи така — всички сме на едно мнение, нали? Това не е Рут.

Тя се засмя и докосна Рут по рамото.

— Много съжалявам. Както, разбира се и всички ние. Но няма защо да се сърдим на Родни. Замисълът не бе чак толкова глупав. Ще се съгласите, че когато я видяхме през витрината, усещането ни беше…

Тя млъкна, после отново докосна Рут по рамото. Рут не каза нищо, но леко сви рамене, сякаш искаше да отхвърли ръката на Криси. Тя се бе загледала в далечината — по-скоро в небето, отколкото в морето. Видях, че е разстроена, но на другите, които не я познаваха толкова добре, би могло да им се стори, че просто се е замислила.

— Извинявай, Рут — обади се Родни и също я потупа по рамото. Ала съдейки по усмивката му, той нито за миг не се съмняваше, че няма за какво да бъде укорен. Така иска извинение човек, който се е опитал да ти направи услуга, от която по някакъв начин не си успял да се възползваш.

Помня, че като ги наблюдавах двамата с Криси, аз си мислех: но какво толкова, всичко е наред. Те по свой начин са добри и се стараят да ободрят Рут. В същото време обаче, макар тъкмо те двамата да се обръщаха към Рут, докато ние с Томи мълчахме, аз се чувствах огорчена заради приятелката си. Защото съчувствието си е съчувствие, но подозирах, че дълбоко в душата си и двамата изпитваха облекчение. Облекчение от това, че нещата се бяха развили именно така, а не по друг начин — сега можеха да утешават Рут, а не завистливо да наблюдават главозамайващия полет на надеждите й. Облекчение от факта, че са ликвидирали мисълта, която ги вълнуваше, която ги измъчваше и плашеше — мисълта, че ние от Хейлшам се радваме на възможности, забранени за тях. Помня, че тогава си помислих колко много те двамата, Криси и Родни, се различават от нас тримата.

После Томи каза:

— Не разбирам каква е разликата. Нали искахме да се забавляваме?

— Ти, Томи, може и да си се забавлявал — хладно отвърна Рут, като продължаваше да съзерцава пространството пред себе си. — Ако търсехме да открием твоето „възможно аз“, щеше да си на друго мнение.

— Нямаше — възрази Томи. — Според мен това няма никакво значение. Дори да го откриеш, имам предвид своя модел, този, от който си била копирана, не виждам какво би се променило.

— Колко дълбокомислено! Какво щяхме да правим без теб, Томи? — язвително откликна Рут.

— А според мен Томи има право — обадих се аз. — Би било глупаво да предполагаме, че животът ти ще протече по същия начин, както този на твоя оригинал. Съгласна съм с Томи. Ние просто се забавлявахме. Не бива да го приемаме толкова на сериозно.

При тези си думи аз също протегнах ръка и докоснах Рут по рамото. Искаше ми се тя да усети разликата между моя допир и този на Криси и Родни, затова съвсем съзнателно избрах същото място. Очаквах някаква реакция, някакъв сигнал, че от мен и Томи тя възприема знаците на съпреживяване не по начина, по който ги приема от „ветераните“. Но от нейна страна не последва никакъв отклик — дори не помръдна, както бе сторила при допира на Криси.

Чувах, че някъде зад мен Родни крачи насам-натам, с което намеква, че му е студено от този вятър.

— Какво ще кажете да отидем у Мартин? — предложи той. — Живее ей там, съвсем наблизо, до онези къщи.

Внезапно Рут въздъхна и се обърна към нас.

— Честно казано, от самото начало знаех, че това е глупост.

— Разбира се — радостно потвърди Томи. — Просто се забавлявахме.

Рут раздразнено го погледна.

— Томи, бъди така добър да престанеш с твоето „Просто се забавлявахме“. Вече втръсна на всички.

После се обърна към Криси и Родни и каза:

— Не исках да казвам на никого, когато го чух за първи път от вас. Но трябва да разберете нещо много просто: това е безнадеждна работа. Те никога, ама никога не избират такива жени за модели. Помислете си само: от къде на къде такава жена би се съгласила да я копират? Всички го разбираме, но не искаме да си го признаем. Не, ние не сме моделирани от този вид…

— Рут! — решително я прекъснах аз. — Рут, престани.

Ала тя продължаваше:

— Всички го знаем. Ние сме копирани от измета на обществото. От наркомани, проститутки, пияници, скитници. Може би дори от затворници, само да не са психопати. Ето от кого сме произлезли. Щом го разбираме, защо да не го кажем на глас? От жена като тази? Хайде де! Да, Томи, ти имаш право. Ние просто се забавлявахме. Приятно е да си въобразиш, че си някой важен човек. А възрастната жена в ателието, нейната приятелка — за какви ни взе? За студенти, които изучават изкуство? Мислите ли, че изобщо щеше да ни заговори, ако знаеше какви сме всъщност? Щеше ли да ни отговори, ако я бяхме попитали: „Извинете, моля, случайно да знаете дали приятелката ви не е била клонирана?“ Направо щеше да ни изхвърли на улицата! Ясно ни е като бял ден, защо тогава да мълчим? Искате да търсите своето „възможно аз“, и то напълно сериозно? Ами търсете го в помийната яма. В отходния канал. В боклукчийските кофи, откъдето сме произлезли всички ние.

— Рут.

Гласът на Родни бе твърд и в него се четеше предупреждение.

— Стига толкова. Да забравим и да отидем у Мартин. Днес той има почивен ден. Забавен е, ще ти хареса.

Криси прегърна Рут с една ръка.

— Наистина, Рут, хайде да отидем.

Рут се изправи и Родни тръгна.

— Вие вървете — обадих се тихо аз. — Аз няма да дойда.

Рут се обърна и ме погледна.

— Ето на. Сега кой е разстроен, а?

— Не съм разстроена. Просто понякога говориш такива неща, че кожата ти да настръхне.

— Ето кой се е разстроил! Горката Кати! Не обича истината, и туй то!

— Не е там работата. Не искам да ходя на гости у помощник. Не бива да ги посещаваме, при това дори не го познавам.

Рут сви рамене и двете с Криси се спогледаха.

— Какво пък — каза тя. — Не виждам никаква причина да ходим все заедно. Ако малката госпожичка не желае да дойде с нас, да не идва. Да си поседи самичка.

Тя се наведе към Криси и произнесе с театрален шепот:

— Така е най-добре, когато Кати не е в настроение. Оставяме я сама и постепенно всичко идва на мястото си.

— В четири бъди при автомобила — обърна се към мен Родни. — Иначе ще се наложи да се прибираш на автостоп. — Замълча и се усмихна. — Е, хайде, Кати, не се цупи. Тръгвай с нас.

— Не, вие вървете. Аз не искам.

Родни сви рамене и се отправи към дома на Мартин. Рут и Криси го последваха, ала Томи не помръдна от мястото си. Едва когато Рут отправи изумен поглед към него, той каза:

— Ще остана с Кат. Ако ще се разделяме, аз оставам при Кат.

Рут го изгледа с негодувание, обърна се и тръгна. Криси и Родни го погледнаха объркано, после продължиха по пътя си.

Глава петнайсета

Ние с Томи се облакътихме на перилата и се загледахме в пейзажа, докато останалите не се скриха зад ъгъла.

— Празни приказки — обади се накрая той.

Млъкна, после додаде:

— Човек говори така, когато се съжалява. Приказки. Никога не съм чувал настойниците ни да говорят така.

Аз тръгнах в посока, противоположна на онази, в която бяха тръгнали другите и нямах нищо против, когато усетих, че Томи върви до мен.

— Не се огорчавай — продължаваше той. — Напоследък Рут все така се държи. Изпуска парата. Дори твърдението им да отговаря на истината, дори да има поне мъничко истина в него, ние правилно й казахме: има ли някакво значение? Оригиналите, от които сме клонирани, които и да са те, нямат никакво отношение към нас. Затова няма смисъл да се огорчаваш, Кат.

— Добре — отвърнах аз и нарочно го побутнах с рамо. — Добре, добре.

Стори ми се — макар да не бях напълно сигурна в това, — че вървим към центъра на града. Мъчех се да сменя темата на разговор, ала Томи ме изпревари:

— Помниш ли магазина, в който бяхме сутринта? Докато вие скитахте между щандовете, аз търсих нещо. Нещо за теб.

— Подарък? — изненадано го погледнах аз. — Не съм сигурна, че Рут би го одобрила. Не и ако за нея не купиш по-скъп подарък, отколкото за мен.

— Нещо като подарък. Но не успях да намеря. Нямах намерение да ти казвам, но сега ми се предоставя още една възможност да опитам. Ще трябва да ми помогнеш обаче, аз не умея да пазарувам.

— Не разбирам много добре. Искаш да ми направиш подарък, но аз трябва да ти помогна да го избереш?…

— Не, не, знам какво търся. Просто…

Той се засмя и сви рамене.

— Добре, какво пък толкова! Ще ти кажа. В магазина видях един щанд, отрупан с плочи и касети с всякаква музика. Започнах да търся онази, която ти загуби. Помниш ли, Кат? Но забравих как се казваше.

— Моята касета? Томи, нямах представа, че знаеш за нея!

— Знам. Рут ми каза. Каза не само на мен, а молеше всички да я потърсят, твърдеше, че си много разстроена. Опитах се да я намеря. Не съм ти казвал, но търсих къде ли не. Досетих се, че има места, където ти няма да можеш да провериш. В спалните на момчетата, например. Помня, че изгубих сума ти време, но уви!

Погледнах го и почувствах, че от лошото ми настроение не е останала и следа.

— Много мило от твоя страна, Томи. Не знаех за това.

— Исках да ти помогна, ала нищо не излезе. И когато накрая разбрах, че касетата няма да се намери, си казах: някой ден ще отида в Норфък и няма как да не я открия там.

— Норфък, загубеният край на Англия — промълвих аз и се огледах. — Ето че сме тук!

Томи също се огледа и двамата спряхме. Уличката, в която бяхме навлезли, бе тясна, но не толкова, колкото другата, на която се намираше ателието. Известно време театрално се озъртахме на всички страни, после започнахме да се смеем.

— Може пък идеята да не е била толкова глупава? — каза Томи. — В „Улсуърт“ имаше много касети и аз си помислих, че бих могъл да открия и твоята. Но изглежда и там я няма.

— Как така „изглежда“? Искаш да кажеш, че дори не си ги разгледал както трябва?

— Разгледах ги, разгледах ги. Но работата е там, че… Обидно ми е да го призная, Кат, но не мога да си спомня заглавието й. Когато бяхме в Хейлшам, аз претърсвах сандъчетата на момчетата, какво ли не правех, а ето че сега не мога да си го спомня. Джулия Бриджис или нещо такова…

— Джулия Бриджуотър. „След залеза“.

Томи поклати глава със сериозно изражение на лицето.

— Точно това го няма сред касетите.

Засмях се и шеговито го ударих по рамото. Той ме погледна въпросително и аз казах:

— Томи, тя не би могла да е в „Улсуърт“! Там продават най-новите хитове. А Джуди Бриджуотър е допотопно стара. Появи се съвсем случайно на една от Разпродажбите. Сега няма как да я намериш в „Улсуърт“, глупчо!

— Нали ти казах, че не ме бива да пазарувам. Имаше толкова много касети, че си помислих…

— Да, много, но не всичко, Томи. Добре де, няма нищо. Трогната съм. Идеята ти е била страхотна. Нали се намираме в Норфък?!

Когато продължихме по пътя си, Томи колебливо заговори:

— Виж, вероятно си наясно защо трябваше да ти го кажа. Исках да те изненадам, но не стана. Дори да се бях сетил за заглавието, нямах представа къде да търся. А сега, когато знаеш всичко, ще ми помогнеш, нали? Хайде да я потърсим заедно!

— Томи, какви ги говориш?

Исках въпросът ми да прозвучи укорително, но ме напуши смях.

— Остава ни повече от час. Имаме реална възможност да я открием.

— Томи, ти си истинско идиотче! Нима наистина вярваш във всички тези глупости за загубените неща, които можеш да откриеш в Норфък?

— Не, не че вярвам, но тъй и тъй сме тук, защо да не се поровим? Сигурно ще ти е приятно да я намериш. Нищо не губим.

— Добре. Ти си наистина идиотче, но нека бъде както казваш.

Той безпомощно разпери ръце.

— В такъв случай, накъде да тръгнем, Кат? Много съм зле с пазаруването, наистина.

— Можем да потърсим в магазин за употребявани вещи — предложих аз, като се позамислих. — Където продават дрехи, стари книги. Може би има и кутии с плочи и касети.

— Добре. Но къде са тези магазини?

И сега, когато си спомня за онзи миг — стоим двамата с Томи насред тясната уличка и се каним да тръгнем на разузнаване, — аз усещам как на душата ми става топло, топло. И изведнъж всичко наоколо се променя и става прекрасно: пред себе си имаме цял свободен час и няма по-приятен начин да го прекараме от онова, което предлага Томи. С мъка потисках глупавия си кикот, както и желанието си да подскачам по тротоара като малко дете. Не много отдавна, когато се грижех за Томи в центъра по рехабилитация, му припомних пътуването ни до Норфък и той отвърна, че чувствал абсолютно същото. В мига, в който решихме да тръгнем да търсим касетата, всички облаци изчезнаха някъде и край нас цареше само веселие и смях.

Отначало влизахме не там, където трябва: в антикварни книжарници или в магазини, където продаваха стари прахосмукачки и не предлагаха никаква музика. След известно време Томи реши, че и аз разбирам от пазаруване колкото него и заяви, че ще ме води той. По някаква чиста случайност тутакси откри улицата, на която почти един до друг имаше четири магазина от онези, които ни бяха нужни. По витрините бяха окачени рокли, дамски чанти, детски годишници, а още като влязохме вътре, ни обгърна сладникавата миризма на нещо спарено. Имаше купища книги в смачкани меки подвързии, прашни кутии, натъпкани с картички и всякакви джунджурии. Единият магазин предлагаше всичко хипарско, другият — военни медали и фотографии на войници в пустинята. Но във всеки от тях някъде отзад имаше по една-две големи картонени кутии с дългосвирещи плочи и аудиокасети. Ние се ровехме в тях и, честно казано, след минути бяхме почти забравили за Джули Бриджуотър. Изпитвахме удоволствие от факта, че двамата заедно разглеждаме всички тези неща; ту се разделяхме и всеки преравяше някой ъгъл, ту отново се събирахме, понякога се надпреварвахме кой ще открие по-интересни неща в една и съща кутия, покрита с прах в ъгъла, огряна от заблудил се слънчев лъч.

А после, разбира се, я открих. Бързо прехвърлях касетите, като мислех за нещо съвсем друго, и изведнъж — ето я! — между пръстите си зърнах същата картинка, позната ми до болка от толкова много години: Джуди, цигарата й, кокетния поглед, който е отправила към бармана, размитите палми на заден план.

Не възкликнах, както бих направила, ако попаднех на нещо любопитно. Останах безмълвна и неподвижно се взирах в пластмасовата кутийка, не знаех радвам ли се, или не. За миг дори ми се стори, че трябва да има някаква грешка. Касетката бе отличен повод за предишното ни веселие, ала сега, когато я открих, имах нужда да поспра. Може би това бе причината за моето мълчание; известно време не издавах звук, хрумна ми дори да се престоря, че не съм я видяла. Но ето я! — в касетата имаше нещо неуловимо, което ме смущаваше, сякаш отдавна съм пораснала и не би трябвало да се вълнувам толкова от Джули Бриджуотър. Стигна се дотам, че изпуснах следващата касета да падне отгоре й. Ала тя продължаваше да се взира в мен с тясната си страна и накрая трябваше да викна Томи.

— Същата ли е?

Във въпроса му се долови искрено недоверие и причината за това бе по-скоро сдържаността ми. Взех кутийката в двете си ръце и внезапно ме обзе дълбоко задоволство — усетих и още нещо, по-сложно, което застрашаваше да ме разплаче. Ала аз се стегнах и само подръпнах Томи за ръкава.

— Да, същата е — отвърнах му и за първи път се усмихнах тържествуващо. — Не вярвам на очите си! Наистина я открихме!

— Ама съвсем същата ли е? Онази, която изгуби?

Въртях кутийката в ръцете си и си спомнях всички подробности — оформлението й от вътрешната страна, заглавията на песните, всяка дреболия.

— Не виждам никаква разлика — отвърнах аз. — Но нали знаеш, Томи, може би съществуват много касети като тази, с хиляди, при това на най-различни места.

Сега вече и аз на свой ред забелязах, че Томи сякаш не беше в голям възторг.

— Томи, като че ли не се радваш много — упрекнах го аз, макар и с шеговит глас.

— Радвам се, Кат, дори много. Просто… ами, мъчно ми е, че не аз я открих. — Усмихна се и продължи: — След като я изгуби, много пъти съм си представял как я намирам и ти я нося. Виждах лицето ти, чувах думите ти, такива неща.

Гласът му звучеше по-меко от обикновено, а погледът му бе прикован в касетката, която държах в ръце. И внезапно ясно осъзнах, че в магазина сме само двамата, ако не смятаме стареца зад щанда до входа, потънал до уши в бумагите си. Ние стояхме на нещо като платформа в задната част на магазина, където цареше тишина и полумрак — по всяка вероятност старецът бе махнал с ръка на стоката, която бе складирана в тази част на помещението. За няколко секунди Томи сякаш изпадна във вцепенение и на мен ми се стори, че отново превърта в ума си своите фантазии: как бих го погледнала, какво бих му казала, когато ми връща изгубената от мен касетка. После грабна кутийката от ръцете ми.

— Поне мога да ти я купя — ухили се той и преди да успея да го спра, слезе от платформата и тръгна към касата.

Докато старецът търсеше касетата, която отговаряше на обложката, аз се поразходих още малко в дъното на магазина. Все още съжалявах, че успяхме да я открием толкова бързо, и едва когато се върнахме във Фермата и аз останах сама в стаята си, оцених истински факта, че отново притежавам тази касета и тази песен. Но дори тогава чувствата ми се дължаха повече на тъгата по отминалото и сега, колчем извадя касетката и я погледна, тя пробужда в душата ми възпоминания и за онзи ден в Норфък, и за годините, прекарани в Хейлшам, при това с еднаква сила.

Когато излязохме от магазина, много ми се искаше да върна онова до глупост безгрижно настроение, с което бяхме влезли. Пуснах няколко шегички, ала Томи не реагира — беше се замислил.

Тесният път, по който вървяхме, стръмно се изкачваше нагоре и след стотина крачки, на самия ръб на скалата, видяхме нещо като наблюдателен пункт със скамейки, откъдето можехме да съзерцаваме морето. През лятото това сигурно бе прекрасно място, където семействата биха могли да поседят и да похапнат на чист въздух. Макар да духаше студен вятър, ние се отправихме нататък, ала малко преди да стигнем до площадката, Томи забави крачка и каза:

— Криси и Родни са обсебени от идеята. Нали се сещаш? За отлагането на донорството за двойки, които истински се обичат. Сигурни са, че знаем за това, но в Хейлшам никой нищо не ни е казал. Поне аз не съм чувал такова нещо, а ти, Кат? Не, тези приказки просто започнаха да се разпространяват сред „ветераните“ напоследък. А на хора като Рут това им трябва — те се радват да раздуят нещата още повече.

Внимателно го погледнах, ала беше невъзможно да разбера дали това бяха добродушни закачки от страна на влюбения Томи, или израз на дълбокото му възмущение. Същевременно ми бе ясно, че има наум и още нещо, което няма връзка с Рут, затова не изразих отношението си, а просто изчаквах. Накрая той спря и започна да побутва с върха на обувката си смачканата картонена чаша на земята.

— Знаеш ли, Кат — започна той. — От известно време обмислям нещо. Според мен ние сме прави, че в Хейлшам никой не е споменавал за такова нещо. Но там имаше много неща, в които по онова време не виждахме смисъл. Затова си казах: ако това е истина, ако този слух се основава на нещо, бихме могли да си обясним почти всичко. Да получим отговор на въпросите, над които си блъскахме главите.

— Какво имаш предвид? Какво бихме могли да си обясним?

— Например Галерията.

Томи сниши глас и се наклони към мен, сякаш още бяхме в Хейлшам и обсъждахме нещо на опашката в столовата или край езерото.

— Така и не успяхме да разберем защо ни бе всъщност тази Галерия. Защо Мадам прибираше най-добрите ни работи? Но сега ми се струва, че вече знам. Нали си спомняш как всички спорехме за жетоните? Трябва ли, или не трябва да заплащаме с тях за предметите, които Мадам взема със себе си? Помниш ли как Рой Дж. отиде да говори за това с госпожица Емили? Тя би трябвало да му е обяснила нещо, да се е изтървала и да е издала тайната. Ето за какво се замислих.

Наблизо минаваха две жени с кучета на каишки и двамата с Томи — макар че това бе пълна идиотщина от наша страна — млъкнахме и изчакахме, докато отминат. След малко попитах:

— За какво, Томи? За каква тайна говориш?

— Рой Дж. попита госпожица Емили защо Мадам прибира работите ни. Помниш ли какво ни каза, че му е отговорила?

— Струва ми се, после ни обясни, че това е привилегия и че трябва да се гордеем…

— Да, но имаше и още нещо.

Тук Томи сниши гласа си до шепот:

— Беше му казала и друго — по-скоро то се беше прокраднало случайно в отговора й. Не помниш ли, Кат? Казала му, че чрез рисунките, стиховете и другите работи се проявява нашата душевност. Заявила, че те показват какви сме отвътре.

Когато произнесе тези думи, аз внезапно се засмях, тъй като си спомних една от рисунките на Лора, която изобразяваше червата й. Въпреки това усетих погнуса.

— Да — отвърнах. — Помня. Но защо си се заловил с това?

— Ето какво си мисля — започна бавно Томи. — Да допуснем, че „ветераните“ са прави в предположенията си. Да допуснем, че възпитаниците на Хейлшам наистина се радват на подобна привилегия. Да си представим, че двама души заявяват, че се обичат и молят да им се отпусне повече време да бъдат заедно. Тогава, нали разбираш, Кат, трябва да има някакъв начин да се прецени дали двамата говорят истината, или не. Защото някои биха могли да заявят, че се обичат чисто и просто за да отложат времето за донорство. Виждаш ли колко е трудно да се разбере? Може пък двойката наистина да си мисли, че това помежду им е любов, а то да е всъщност само секс и нищо повече. Или просто увлечение. Разбираш ли за какво говоря, Кат? Наистина е много трудно да се отсъди правилно и грешките вероятно не могат напълно да се изключат. Но главното е: който и да е онзи, който решава, дали Мадам, или някой друг, трябва да се опре на нещо.

Бавно кимнах с глава.

— Ето защо са им били нужни нашите работи…

— Може би. Мадам разполага с Галерията, където има какво ли не, сътворено от възпитаниците още от ранното им детство. Нека си представим следното: двамата души отиват и започват да говорят за любовта си. Тогава съдниците могат да отворят техните работи от години назад. Намират ги и гледат: подхождат ли си тези двамата? Съответстват ли си? И не забравяй, Кат, че онова, с което разполагат, издава нашата душевност. Така може да се прецени дали те наистина са любовна двойка, или това между тях е просто увлечение.

Отново закрачих бавно по пътеката, без да виждам къде стъпвам. Томи тръгна до мен в очакване на отговора ми.

— Не знам — казах най-после аз. — Разбира се, думите ти обясняват онова, което госпожица Емили е отговорила на Рой. Вероятно обясняват и факта защо настойниците ни през цялото време са смятали рисуването и тем подобни неща за толкова важни за нас.

— Точно така. И ето защо… — Томи въздъхна и продължи сякаш пряко сили. — Ето защо госпожица Люси е трябвало да признае, че не е била права, когато ми е казала, че това няма кой знае какво значение. Тогава й е дожаляло за мен. Но дълбоко в душата си е знаела, че всъщност има значение. Предимството на възпитаниците на Хейлшам се състои в това, че те имат ето този специален шанс. Но ако в Галерията на Мадам няма нищо твое, може да се каже, че си запратил шанса си по дяволите.

Едва след тези му думи на мен ми стана ясно накъде бие и ме побиха тръпки. Спрях и се обърнах към него, но преди да успея да отворя уста, Томи се усмихна.

— Ако това наистина е така, значи съм профукал шанса си.

— Томи, имало ли е поне един случай, при който някоя от твоите работи да е отишла в Галерията? Помисли си, може би много отдавна, когато си бил още дете?

Но той поклати глава преди още да съм довършила въпроса си:

— Нали знаеш? Що се отнася до творчеството, винаги съм бил кръгла нула. Пък и онзи разговор с госпожица Люси. Знам, че ми е мислила доброто. Станало й е мъчно и е искала да ми помогне. Но ако теорията ми е вярна…

— Това е само теория, Томи — отвърнах аз. — Сам знаеш колко струват твоите теории.

Исках да поразведря атмосферата, ала не успявах да намеря верния тон и беше очевидно, че продължавам да обмислям твърдението му.

— Вероятно имат и други начини да преценят — казах след малко аз. — Може би изкуството е само един от тях.

Томи отново поклати глава.

— Какви начини? Кажи ми поне един. Мадам не ни познаваше лично. Не ни помнеше един по един. Освен това е твърде вероятно да не го решава сама. Трябва да има някой по-висшестоящ, чийто крак изобщо не е стъпвал в Хейлшам. Дълго време мислих за това, Кат. Всичко съвпада. Ето защо придаваха такова значение на Галерията, ето защо настойниците настояваха толкова много да рисуваме и да съчиняваме стихове. Е, Кат, какво ще кажеш?

Ала тъкмо в този миг се бях поразсеяла. Спомних си как слушах касетата, която току-що открихме, сама в спалнята; как се въртях, притиснала възглавницата до гърдите си, и как Мадам със сълзи на очите ме наблюдаваше през открехнатата врата. Дори този епизод, за който навремето не намирах никакво обяснение, също имаше своето логично място в теорията на Томи. Тогава си представях, че в ръцете си държа бебе, ала Мадам, разбира се, не го е знаела. Сигурно е помислила, че танцувам с въображаемия си възлюбен. Ако Томи е прав, ако Мадам е била толкова тясно свързана с нас само за да помогне за решаването на въпроса за отсрочката на влюбените, реакцията й е напълно обяснима: независимо от обичайната й студенина към нас, подобна сцена би могла дълбоко да я разстрои. Всичко това премина през главата ми и аз за малко да разкажа на Томи за тази случка, но се сдържах, защото не ми се щеше да се съглася с теорията му.

— Не знам, все още размишлявам над онова, което чух — казах аз. — Впрочем трябва да тръгваме. Ще ни отнеме време да намерим паркинга с роувъра.

Тръгнахме назад по същия път, но и двамата знаехме, че е още рано и затова не бързахме.

— Томи — обадих се след малко аз. — Говорили ли сте с Рут за това?

Той поклати глава и продължи да върви. Накрая каза:

— Работата е там, че Рут вярва само на онова, което чуе от „ветераните“. Харесва й да се прави, че знае много, повече, отколкото всъщност й е известно. Но им вярва, наистина им вярва. И рано или късно ще поиска да задвижи нещата.

— Искаш да кажеш, че ще…

— Да. Ще поиска да кандидатства. Но още не й е дошло наум. Не го е обмислила така, както направихме двамата с теб.

— Не си ли я посветил в теорията си относно Галерията?

Той отново поклати глава, без да каже и дума.

— Ако й изложиш всичко това — казах аз — и тя се съгласи с теорията ти… Сигурно ще се вбеси.

Съдейки по вида му, Томи имаше нещо наум, но мълчеше. Едва когато отново поехме по тесните улички, той проговори и тонът му ми се стори някак глуповат.

— Всъщност, Кат… — започна той. — Заел съм се с нещо. Така, за всеки случай. Не съм казал още на никого, дори на Рут. Само пробвам.

И тогава аз за първи път чух за животните, които рисува и които съществуват само във въображението му. Когато започна да описва рисунките си (видях ги чак след няколко седмици), при всичкото си желание не можах да проявя голямо въодушевление. Признавам, че разказът му ми навя отдавнашни спомени за онзи слон в тревата, с който започнаха неприятностите на Томи в Хейлшам. Той ми обясни, че се е вдъхновил от стара детска книжка, която намерил във Фермата зад някакъв диван с откъсната задна корица. После убедил Кефърс да му даде една от своите малки черни тетрадки, в които записваше цифрите и оттогава Томи бе нарисувал десетина въображаеми същества.

— Цялата работа е там, че ги правя твърде малки. Ама съвсем мънички. В Хейлшам никога не ми е хрумвало подобно нещо. Може би тъкмо това е била грешката ми. Ако ги рисуваш като дребосъчета, а нямаш друг избор, защото страниците са ей толкова големи, всичко се променя. Сякаш внезапно оживяват. После трябва да нарисуваш всичко до най-малки подробности. Представяш си как ще се защитават, как ще си доставят всичко, което им е необходимо. Да ти призная, Кат, това няма нищо общо с работите ми в Хейлшам.

Той започна да описва своите любимци, ала на мен ми беше трудно да се съсредоточа в думите му; колкото повече се разпалваше, толкова по-неловко се чувствах. Искаше ми се да му кажа: „Томи, какво ти става, пак ли искаш да станеш за смях? Въображаеми животни? Ела на себе си!“ Но не го направих. Само го гледах внимателно и повтарях:

— Звучи добре. Дори много добре.

По едно време той каза:

— Пак ще ти повторя, Кат: Рут не знае нищо за тези животни.

И когато произнесе тези думи, той сякаш си спомни за всичко останало, спомни си защо изобщо бе захванал разговора за своите рисунки и лицето му посърна. Продължихме пътя си мълчаливо, а когато излязохме на главната улица, аз заявих:

— Дори в теорията ти да има нещо вярно, още много трябва да се изясни. Например, как една двойка би могла да кандидатства за отсрочка? Какво трябва да направи? Не съм виждала подобни бланки и заявления.

— И аз съм мислил за това.

Гласът му бе станал тих и сериозен.

— Виждам само един изход: да открием Мадам.

Замислих се над думите му и казах:

— Никак няма да е лесно. Всъщност не знаем абсолютно нищо за нея. Дори името и фамилията й. И нали помниш как се държеше? Беше й неприятно да се приближи до нас. Дори да успеем да я издирим, силно се съмнявам, че би могла да ни помогне кой знае колко.

Томи въздъхна.

— Знам. Е, имаме още време. Няма защо да бързаме.

Докато вървяхме към паркинга, небето се навъси и времето доста се застуди. Нашите още не се виждаха и двамата с Томи се скрихме на завет до колата и се загледахме в игрището за миниголф. То беше пусто и флагчетата се вееха на вятъра. Не ми се щеше да продължим говорим за Галерията, за Мадам и за други подобни неща, затова измъкнах касетката с песните на Джуди Бриджуотър от кутийката и започнах да я разглеждам.

— Благодаря ти, че ми я купи — казах аз.

Томи се усмихна.

— Ако бях отишъл при кутията с касетите, докато ти разглеждаше плочите, щях да я намеря аз, а не ти. Горкият Томи, пак не му провървя.

— Не виждам никаква разлика. Идеята да я потърсим бе изцяло твоя. Съвсем бях забравила за „загубения край на Англия“. След изказването на Рут настроението ми съвсем се развали. Така де! Джули Бриджуотър. Старата ми дружка. Сякаш не бяхме се разделяли нито за миг с нея. Интересно, кой ли ми я открадна навремето?

Отправихме взор нагоре по улицата да видим дали другите идват.

— Знаеш ли — каза Томи, — когато Рут ми разказа за изгубената касетка и аз видях в какво състояние си…

— Недей, Томи. Отдавна ми е минало. Не мисля да го обсъждам с нея, когато се появи.

— Не, имах друго предвид.

Той се отдръпна от колата, обърна се и ритна с крак предната гума, сякаш да я провери.

— Когато Рут ми каза онова, което ми каза, разбрах защо разглеждаше онези порнографски списания. Добре де, „разбрах“ не е точната дума. Имах си версия. Моя си теория. Поредната. Просто като чух думите на Рут, нещо в мозъка ми прещрака.

Знаех, че ме гледа, но аз бях вперила очи пред себе си и мълчах.

— И все пак, Кат, не съм напълно искрен с теб — продължи след малко той. — Дори Рут да е била права, макар и да не мисля така, защо търсиш своето „възможно аз“ в такива списания? Защо мислиш, че си била копирана от някое от онези момичета?

Свих рамене, без да го погледна.

— Не твърдя, че съм го правила с някакво намерение. Просто разглеждах и толкова.

В очите ми се появиха сълзи, които се постарах да скрия. Ала гласът ми ме издаде — трепна, когато заявих:

— Ако това толкова те безпокои, обещавам да не го правя повече.

Не знам дали Томи видя сълзите ми. Така или иначе, когато се приближи и ме прегърна през раменете, вече се контролирах. И преди го беше правил, така че в жеста му нямаше нищо особено или ново. При това се почувствах по-добре и дори се усмихнах. Тогава той ме пусна, ала двамата останахме така, почти докосвахме раменете си, опрели гръб в роувъра.

— Добре, няма смисъл, съгласна съм — казах аз. — Но нали всички се държим по този начин? Всички се интересуваме от нашите оригинали. Сам се попитай защо днес пристигнахме в този град. Не само аз, всички го правим.

— Нали знаеш, Кат, че на никого не съм споменал за това? Как съм те видял в котелното помещение. Нито на Рут, нито на когото и да е друг. И все пак, не мога да си го обясня. Защо го направи?

— Добре, Томи, ще ти кажа. Може и да не ти се изясни съвсем, но ще ти кажа. Просто от време на време, когато ми се прииска да правя секс, усещам желанието си твърде силно. Понякога то така ме завладява, че ми става дори страшно. Струва ми се, че и със стария Кефърс бих могла да го направя, толкова непреодолимо е то. Та затова… Това е единствената причина, поради която бях с Хю. И с Оливър. Не беше сериозно. Дори не ми бяха особено симпатични. Не разбирам какво означава това, а после, когато отмине, става ми страшно и толкова. Тогава започнах да си мисля: сигурно има защо да усещам такова желание. Трябва да е свързано с произхода ми. — Млъкнах, но Томи не каза нищо и аз продължих: — Реших, че ако намеря фотографията й в някое от онези списания, всичко ще ми се изясни. Нямах намерение да тръгна да я търся, нищо подобно. Просто това щеше да е поне някакво обяснение за моята същност.

— И с мен се случва — каза Томи. — Понякога така ми се ще, че… И вероятно всеки ще каже същото, ако сложи ръка на сърцето си. Не, Кат, според мен не се различаваш от останалите. Поне аз много често…

Той не се доизказа и се засмя, но аз не се засмях.

— Не говоря за това — възразих аз. — Знам, виждала съм как е при останалите. Да, появява се желание, но то не ги кара да правят странни неща. Не постъпват като мен, не ходят при хора като Хю…

Сигурно пак съм се разплакала, защото отново усетих ръката на Томи около раменете си. Ала колкото и да бях разстроена, не забравях къде се намираме и си казах, че ако внезапно се появи Рут или някой от компанията, че ако дори ни видят в това положение, няма да си създадат лъжливо впечатление за нашите отношения. Продължавахме да стоим един до друг, облегнати на автомобила, и те щяха да видят, че съм разстроена от нещо и че Томи ме успокоява — нищо повече. После го чух да казва:

— Не мисля, че това е чак толкова лошо, Кат. Ако откриеш някого, с когото наистина ти се иска да бъдеш, всичко ще е от добре, по-добре. Нали си спомняш думите на настойниците ни? Ако си с истинския човек, ще ти е наистина много приятно.

Помръднах рамото си, за да накарам Томи да си свали ръката, после дълбоко въздъхнах:

— Добре, да не говорим повече за това. Всъщност аз се справям доста добре с настроенията си. Затова — край, да го забравим.

— И все пак, Кат, глупаво е да разглеждаш онези списания.

— Така е, Томи, съгласна съм. Стига толкова. Вече съм добре.

Не помня за какво още говорехме, докато чакахме останалите. Така или иначе, не е било нещо сериозно и дори да са усетили нещо във въздуха, те не ни зададоха никакви въпроси. И тримата бяха в приповдигнато настроение, особено Рут, която полагаше всички усилия, за да замаже неприятната сцена, която направи, когато тръгваха у Мартин. Приближи се до мен, помилва ме с длан по бузата, каза нещо шеговито, а после, когато се настанихме в роувъра, правеше всичко възможно да поддържа доброто настроение. Двете с Криси намираха всичко у Мартин забавно и се радваха на възможността спокойно да го споделят сега, когато не са вече в апартамента му. Родни не одобряваше поведението им и аз забелязах, че целта на разговорите им бе по-скоро да го подразнят. При това атмосферата бе напълно приятелска. Забелязах още, че ако сутринта Рут не изпускаше възможност да ни остави двамата с Томи в неведение относно смисъла на тази или онази шега, или забележка, които си разменяше с „ветераните“, то сега, по пътя обратно към Фермата, всеки път, когато говореха за нещо, тя се обръщаше към мен и подробно ми го обясняваше. Честно казано, по едно време ми додея: имах усещането, че всичко, което се говореше в колата, имаше за цел да стигне до моите уши — и до ушите на Томи, разбира се. Но все пак ми беше приятно, че Рут се старае така заради мен. Аз, както и Томи разбирахме, че тя съжалява за своето поведение и по този начин ни дава да го разберем. Беше се настанила, както и сутринта, между мен и Томи, ала сега почти през цялото време разговаряше с мен, понякога се обръщаше и към него, стискаше го за ръката или го даряваше с бърза целувка. Общо взето, атмосферата беше приятна и никой не споменаваше нито „възможното аз“ за Рут, нито нещо от този род. А аз мълчах относно касетката, която Томи ми бе купил. Знаех, че рано или късно Рут ще разбере, но не ми се искаше това да стане тъкмо сега. Когато се прибирахме във Фермата в онзи ден, а тъмата се спускаше над дългия пуст път, и тримата се чувствахме близки и аз не желаех да допусна нещо, което би разрушило този покой.

Глава шестнайсета

Колкото и да е странно, след като се върнахме от Норфък, почти не разговаряхме за нашето пътуване. Стигна се дотам, че в един момент започнаха да се разпространяват какви ли не слухове за целта му. Но и тогава ние продължавахме да мълчим и накрая хората загубиха интерес към темата.

Дори сега не знам защо се държахме по този начин. Мисля си, че по-скоро изчаквахме Рут да проговори първа, защото смятахме, че само тя има право да реши какво да каже и какво — не. Ала по една или друга причина — може би се бе смутила от обрата на нещата, свързани с нейното „възможно аз“, може би просто й харесваше да обгръща личността си в тайнственост, — тя изобщо не засягаше въпроса. Избягвахме разговорите за пътуването ни дори помежду си.

Тъкмо тази атмосфера на тайнственост ме улесни в усилията ми да запазя в тайна факта, че Томи ми бе купил касетката с Джули Бриджуотър. Не че я криех някъде дълбоко сред останалите си вещи. През цялото време тя стоеше сред другите касетки от колекцията ми в една от малките купчинки до дъската за гладене. Ала непрекъснато следях, да не би да се появи най-отгоре на купчината. Понякога много ми се щеше да разкажа всичко на Рут, за да можем после да седнем и да си говорим за Хейлшам под звуците на тези песни. Но времето минаваше, а аз все не й казвах, пътуването ни до Норфък се отдалечаваше все повече във времето и накрая започнах да се чувствам така, сякаш пазя някаква срамна тайна. После, разбира се, но много по-късно, тя все пак зърна касетката и аз си казах, че по-добре да я бе видяла още в началото, но какво да се прави, такъв ми бил късметът.

С идването на пролетта все повече „ветерани“ започнаха да заминават на курс за помощници и макар да тръгваха, без да вдигат излишен шум, следвайки обичайната практика, вече нямаше как да отминем без внимание забележимото намаляване на броя на обитателите във Фермата. Не мога точно да определя какви чувства ни вълнуваха по този повод. Струва ми се, че до известна степен им завиждахме, че си тръгват. Имахме усещането, че там, където отиват, ги чака по-голям и по-вълнуващ свят. Ала от друга страна заминаването им все по-силно ни смущаваше и тревожеше.

После, струва ми се беше през април, ние се сбогувахме и с Алис Ф. — първата от възпитаниците на Хейлшам, която напускаше Фермата; тя скоро бе последвана от Гордън К. И двамата бяха заявили желанието си да започнат курса и си тръгнаха с бодра усмивка, ала след заминаването им атмосферата във Фермата завинаги се промени.

Върволицата от заминаващи изглежда повлия на мнозина „ветерани“, а вероятно като пряк резултат от нея бе и последвалата вълна слухове от рода на онези, за които Криси и Родни ни бяха говорили в Норфък. Говореше се за двойки от бивши възпитаници в други части на страната, които били получили отсрочка, защото успели да докажат, че истински се обичат, макар че вече ставаше дума за хора, които нямаха никакво отношение към Хейлшам. А ние, петимата, които бяхме ходили в Норфък, отново се държахме встрани от такива разговори; дори Криси и Родни, които преди бяха в центъра на подобни приказки, сега смутено извръщаха поглед всеки път, когато до ушите им достигаше този слух.

„Норфъкският ефект“ имаше въздействие дори върху нас двамата с Томи. Още щом се върнахме, аз си мислех, че ще се възползваме и от най-малката възможност да оставаме насаме, за да обменяме мисли относно неговата теория за Галерията. Но по някаква неизвестна причина — свързана не само с него, а и с мен — не стана така. Единствено изключение правеше онази сутрин, когато той ми показа рисунките на въображаемите си животни в курника за гъски.

Хамбарът, който наричахме „курник за гъски“, се намираше в най-забутания край на Фермата и тъй като покривът му и без това течеше, а вратата бе измъкната от пантите, не го използвахме — само от време на време някоя двойка ще се уедини там, когато времето позволяваше. През онази пролет аз се бях пристрастила към дългите самотни разходки и помня, че по време на една от тях, докато минавах покрай курника, чух Томи да ме вика. Обърнах се и го зърнах — той смутено стоеше бос върху оформеното малко островче, заобиколено отвсякъде с кални локви, и се опираше с ръка на стената на курника.

— Къде са ботушите ти, Томи? — попитах го аз.

Той носеше обичайното си облекло — дебело яке и джинси. Само ботушите не бяха на краката му.

— Ами… аз рисувам тук…

Той се засмя и ми показа малка черна тетрадка от онези, които Кефърс винаги носеше със себе си. От пътуването ни в Норфък бяха изминали повече от два месеца, но още щом я зърнах, разбрах за какво ми говори. Ала все пак изчаках и той ми предложи:

— Ако искаш, Кат, ще ти ги покажа.

Той ме повика да вляза в курника и също заподскача натам по каменистата земя. Очаквах, че вътре ще е тъмно, ала слънцето светеше през прозореца на покрива. Покрай една от стените бяха наредени непотребните мебели, които през последната година бяха стоварили там: счупени маси, стари хладилници и други подобни неща. В средата на пода имаше двуместен диван, чийто пълнеж се показваше изпод черната изкуствена дамаска и когато го зърнах, аз се досетих, че вероятно Томи сам го бе измъкнал от купчината, за да седи на него, докато рисува. До него се търкаляха гумените му ботуши, от кончовете им стърчаха чорапите му.

Томи се настани на дивана и се хвана за големия пръст на крака.

— Извинявай, че съм бос. Събух се, и аз не знам защо. Сега пък се оказа, че съм се порязал. Е, Кат, ще погледнеш ли? Рут ги видя миналата седмица и оттогава искам да ти ги покажа и на теб. Само Рут ги е виждала, никой друг. Ето.

И тогава аз се запознах с неговите животни. Когато в Норфък ми разказваше за тях, аз си представях рисунки в умален вид, каквито правехме като деца. И сега бях изненадана от детайлното изображение на всяка една от тях. Не можеше да се разбере веднага, че това са живи същества.

Първото впечатление беше подобно на това, когато за първи път отвориш кутията на радиоприемник: тесни каналчета и жички, които се преплитат в сухожилия, миниатюрни „болтчета и винтчета“, изрисувани старателно до маниакалност, и едва когато разгърне следващата страница, човек можеше да види, че рисунката представлява, да речем, птица или нещо подобно на броненосец.

— Това е втората ми тетрадка. Първата не бива да я показвам на никого. В началото не се получаваше така, както трябва.

В същото време той навличаше чорапите на краката си, облегнат на дивана, и се опитваше да говори с равнодушен и небрежен тон, ала аз знаех, че начинът, по който ще реагирам, е много важен за него. Все пак не можех веднага да изкажа възхищение от работата му. Това вероятно се дължеше отчасти на тревогата ми да не би отново да си навлече неприятности заради усилията, които полагаше в областта на изкуството. Ала онова, което гледах, бе толкова далеч от всичко, на което ни бяха учили в Хейлшам, че не знаех какво да кажа.

— Боже мой, Томи, каква вглъбеност ти е била нужна! — възкликнах накрая аз. — Чудя се как си могъл да видиш всички мънички подробности на оскъдната светлина тук вътре.

После, когато отгърнах на следващата страница, добавих, тъй като вероятно не си давах сметка как биха прозвучали думите ми, изказани на глас:

— Интересно, какво ли би казала Мадам, ако ги види.

Тонът ми бе шеговит и Томи ми отвърна с усмивка, ала във въздуха увисна нещо ново, което не бях забелязала преди. Продължавах да разлиствам тетрадката, която бе изрисувана до четвъртината, и не вдигах поглед към Томи, защото съжалявах, че съм споменала за Мадам. Накрая до ушите ми долетя следното:

— Още много трябва да се постарая, за да ги покажа на нея.

Не знаех дали да възприема думите му като сигнал да похваля рисунките му; междувременно в душата ми се появи искрена симпатия към тези въображаеми същества.

При цялото изобилие от детайли, сякаш изработени от метал, във всяко едно от тях се криеше някаква нежност, дори крехкост. Спомних си какво ми бе казал тогава в Норфък: когато ги е рисувал, се е тревожил как ще се защитават, как ще успяват да си доставят необходимото и като ги гледах сега, аз също се разтревожих. Но въпреки това, незнайно защо, похвалните думи присядаха в гърлото ми. После Томи каза:

— Не започнах да ги рисувам само по тази причина. Просто ми харесваше да го правя. Започвам да се съмнявам, Кат: да продължавам ли да пазя работата си в тайна, или не? Нека пък да се разбере, какво страшно има! Ето, Хана и досега се занимава с акварелите си, мнозина от „ветераните“ също работят върху нещо. Не че ще тръгна да ги показвам насам-натам, не. Но си мисля, струва ли си да ги пазя в тайна?

Най-после можах да вдигна поглед към него и да кажа нещо повече или по-малко убедително:

— Прав си, Томи, не си струва. Рисунките ти са хубави. Наистина. Пълна глупост е да се криеш тук.

Той не отвърна нищо, но се усмихна, сякаш си припомни някаква шега и на мен ми стана ясно, че съм го направила щастлив. После, доколкото си спомням, не си казахме нищо интересно. Той нахлузи ботушите си и двамата излязохме от курника. Повтарям: това бе единственият път през цялата пролет, когато двамата с Томи пряко се докоснахме до неговата теория.

Лятото дойде, стана една година, откакто се бяхме появили във Фермата. Микробусът докара нова група възпитаници, точно както бе докарал и нас предишната година, само че сега не всички идваха от Хейлшам. Почувствахме облекчение: според мен всички се притеснявахме, че появата на още от нашите възпитаници ще усложни обстановката. От друга страна, фактът, че не пристигнаха още възпитаници на Хейлшам засили усещането ми, че годините, прекарани там, са останали далеч зад нас, че връзките с миналото ни отслабват. Не стига, че Хана и още неколцина от нашите непрекъснато говореха колко скоро ще последват стъпките на Алис, ами и други, като например Лора, си хванаха гаджета, които не бяха дошли от Хейлшам, и бе напълно възможно съвсем скоро въобще да забравим, че някога сме били в една компания.

Пък и преструвките на Рут, че е забравила всичко, що се отнася до Хейлшам. Добре де, това се проявяваше най-вече в дреболиите, ала те ме дразнеха все повече и повече. Веднъж например бяхме останали на масата в кухнята след дългата закуска: Рут, аз и неколцина „ветерани“. Един от тях разправяше, че ако ядеш сирене на вечеря, няма да можеш да спиш добре и аз се обърнах към Рут горе-долу така:

— Помниш ли, че госпожица Джералдин непрекъснато ни предупреждаваше за същото?

Бях направила забележката между другото и очаквах Рут само да се усмихне или да кимне с глава. Ала тя сметна за необходимо да се вторачи в мен с неразбиращ поглед и едва когато се обърнах към „ветераните“ с пояснението, че госпожица Джералдин е една от настойниците ни, Рут смръщи чело и кимна, сякаш чак сега си го е спомнила.

Първия път не обърнах голямо внимание на реакцията й. Но на следващия дълбоко се възмутих: бяхме седнали под полуразрушения навес на бившата автобусна спирка. Вбесих се, защото едно е да играеш игрички пред „ветераните“, а съвсем друго, когато сме само двете и обсъждаме сериозни въпроси. По време на разговора забелязах по някакъв повод, че в Хейлшам най-краткият път през треволяците до езерото минаваше през забранена за нас територия. И когато Рут направи удивена физиономия, прекъснах фразата си по средата и я укорих:

— Рут, не би могла да го забравиш. Престани да се правиш на дръж ми шапката!

Ако не бях й направила забележка толкова рязко, ако, да речем, го бях отминала със смях и бях продължила, Рут щеше да почувства колко нелепо се държи, също щеше да се засмее и толкова. Ала след като я нападнах по такъв начин, тя свирепо се вторачи в мен и каза:

— Не разбирам какво значение има това? Какво общо имат треволяците? Хайде, разказвай по-нататък, не се разсейвай.

Беше станало доста късно, лятното слънце залязваше, в изоставената спирка беше кално и мокро след неотдавнашната буря и аз нямах никакво желание да й обяснявам защо това все пак има значение. И макар да не се разпрострях върху темата, макар че продължих прекъснатия разговор, доверието между нас се изпари и това едва ли щеше да ни помогне да се справим с трудностите, с които се бяхме сблъскали.

Но за да обясня за какво си говорехме онази вечер, трябва да се върна малко назад. По-точно — няколко седмици преди това, в началото на лятото. Известно време имах връзка с един от „ветераните“ на име Лени — секс, нищо повече. Но внезапно той реши да започне подготвителен курс и замина. Това ме изкара от релси и Рут се държа на висота: спокойно, без да се суети, тя се грижеше за мен, винаги беше готова да ме ободри, когато попаднех в мрачно настроение. Непрекъснато ми правеше дребни услуги: ту ще ми приготви сандвич, ту ще ме смени, когато дойде редът ми да чистя.

После — десетина дни след заминаването на Лени — двете останахме до полунощ в моята спалня под покрива, бъбрехме, пиехме чай и когато заговорихме за Лени, Рут ме докара до луд смях. В общи линии, момчето си го биваше, но колчем се впусках в описания за интимните ни отношения, имах чувството, че всичко, свързано с него, е много смешно и ние не преставахме да се кикотим. По едно време Рут прекара пръст по касетите с музика, скупчени до дъската за гладене. Направи го разсеяно, като продължи да се смее, ала по-късно у мен възникна подозрението, че това не е било никак случайно, че е забелязала касетката, и то много преди разговора ни — възможно беше дори добре да я е разгледала за по-голяма сигурност, — а после е дочакала удобния момент, за да се направи, че тъкмо сега я е „открива“. Години по-късно внимателно й намекнах за това, но останах с впечатлението, че тя не разбра за какво говоря, така че може и да съм сгрешила. Така или иначе, ние се забивахме от смях по повод на всяка една подробност, казана от мен по адрес на горкия Лени, и внезапно всичко изчезна, сякаш някой бе измъкнал щепсела от контакта: Рут се е излегнала на хълбок върху килима, вглежда се на слабата светлина в купчината касетки и само след миг — в ръцете й лежи Джули Бриджуотър. Последва мълчание, което ми се стори цяла вечност, и тя промълви:

— И отдавна ли е у теб?

Като се стараех да подбирам по-неутрални изрази, аз й разказах как двамата с Томи сме открили касетката в Норфък, докато тя е била на гости с останалите. Рут продължаваше да я разглежда, после изрече:

— Значи Томи ти я намери.

— Не. Сама си я намерих. Аз първа я зърнах.

— Не си ми казала нищо. Нито пък той — сви рамене тя. — Или не съм ви разбрала добре?

— Приказките за Норфък се оказаха самата истина — забелязах аз. — Помниш ли как го наричахме? „Загубеният край на Англия“.

Хрумна ми, че Рут ще се престори, че и това е забравила, ала тя дълбокомислено кимна с глава.

— Съжалявам, че тогава не се сетих — каза тя. — Можех да си потърся червения шал.

Засмяхме се и неловкостта между нас сякаш изчезна. Ала в реакцията на Рут — как тя не продължи да говори по въпроса, а остави касетката на мястото й — имаше нещо, което ме караше да мисля: не, това не е краят.

Не мога да кажа дали Рут нарочно насочи разговора в посоката, отговаряща на последното й разкритие, или достигнахме до темата, независимо от него и едва по-късно тя съобрази как би могла да го използва. Така или иначе, ние продължихме да обсъждаме Лени и главно начина, по който прави секс и отново се запревивахме от смях. И тук аз, тъй като бях почувствала облекчение от факта, че тя най-после видя касетката и не направи сцена по този повод, проявих небрежност. Стана така, че не след дълго прехвърлихме разговора си върху Томи. В началото му се присмивахме съвсем добродушно, едва ли не изразявайки своята обич към него. Но после започнахме да се подиграваме и на животните, които рисуваше.

Пак ще повторя, че така и не разбрах дали Рут нарочно бе изместила темата на разговора. Честно казано, не мога да се закълна, че тъкмо тя първа спомена за рисунките му. А когато се смеехме, аз не й отстъпвах, кикотех се наравно с нея и се присмивах на факта, че едно от съществата изглежда така, сякаш е нахлузило гащета, а друго прилича на размазан таралеж. Мисля, че в онзи момент непременно трябваше да спомена колко ми харесват рисунките му, да похваля Томи, че е постигнал много. Но не го направих. Отчасти заради касетката; а, ако сложа ръка на сърцето си, може би и поради факта, че бях доволна от пренебрежителното отношение на Рут към творчеството на Томи, като имам предвид всичко, свързано с него. Доколкото си спомням, накрая, когато се разделяхме с пожелания за лека нощ, ние чувствахме особена близост помежду си. Преди да си тръгне, тя ме помилва по бузата и каза:

— Браво, Кати! Никога не униваш.

Така че изобщо не бях подготвена за онова, което се случи на гробището няколко дни по-късно. През онова лято Рут бе открила много приятна малка църква близо до Фермата, зад която всичко бе прораснало с трева, а сред треволяците надничаха плесенясалите от времето разкривени надгробни камъни на старо селско гробище. Както казах, земята бе покрита с буйно израснали плевели, но наоколо бе тихо и спокойно и Рут сядаше на скамейката до оградата в дъното на църковния двор под една голяма върба и потъваше в четене. Не бях във възторг от новия й навик: помнех как предишното лято всички сядахме да четем сред треволяците в двора на Фермата. Въпреки това обаче, ако ми се случеше да се разхождам в тази посока и знаех, че Рут би могла да чете на онова място, краката сами ме понасяха през малката дървена портичка и по-нататък, по тревясалата пътека през гробовете. В онзи ден времето беше топло и тихо, аз замислено вървях по пътеката, четях надписите по надгробните камъни и внезапно под върбата зърнах не само Рут, но и Томи.

Тя седеше на скамейката, а Томи се бе изправил, вдигнал крак върху покритата с ръжда странична облегалка, говореше с Рут и едновременно с това правеше някакво упражнение за разтягане на мускулите. Нямаха вид на хора, погълнати от сериозен разговор и аз без колебание се приближих до тях. Вероятно трябваше да се досетя от начина, по който ме поздравиха, но със сигурност те не показаха открито отношението си. Умирах от нетърпение да им разкажа последната клюка за един от новопристигналите и затова не спирах да говоря, а те само кимаха с глава и от време на време ми задаваха по някой въпрос. Не се досетих веднага, че нещо става между тях и когато ги попитах, тонът ми бе по-скоро шеговит:

— Да не би да съм ви попречила?

Рут отговори:

— Томи ми излага гениалната си теория. Твърди, че ти вече я знаеш. При това много отдавна. Сега се е смилил и над мен.

Томи си пое дъх да каже нещо, ала Рут с насмешка ми прошепна:

— Сподели с мен великата си тайна за Галерията!

Двамата ме гледаха съсредоточено, сякаш аз бях главното действащо лице и всеки миг щях да реша какво ще стане по-нататък.

— Теорията му не е чак толкова глупава — отвърнах. — Твърде е възможно и да е вярна, не знам. Ти какво мислиш, Рут?

— Трябваше с ченгел да вадя думите от устата на това сладко момченце. Не ти се щеше да ми кажеш, нали, сладурче? Наложи се хубавичко да го притисна, за да разбера какво се крие зад цялото това изкуство.

— Не го правя само заради това — мрачно възрази Томи и продължи с упражненията си. — Само казах, че ако предположенията ми за Галерията са верни, бих могъл да опитам. Бих могъл да им представя своите животни…

— Томи, сладурче, не се проявявай в такава идиотска светлина пред нашата приятелка! Пред мен — може. Но не се излагай пред скъпата ни Кати.

— Не разбирам какво ти е толкова смешно — отвърна Томи. — Теория като теория, нито по-добра, нито по-лоша, от която и да е друга.

— Никой няма да се смее на теорията ти, скъпи мой. Теорията ти може и да приемат. Но да си фантазираш, че би могъл да повлияеш на Мадам със своите зверчета…

Рут се усмихна и поклати глава. Томи мълчаливо продължаваше да упражнява мускулите си. Исках да му помогна и се опитвах да подбера такива думи, които биха могли да го ободрят, но пък и да не ядосат Рут още повече. И в същия миг Рут каза нещо. Думите й ме накараха да се почувствам изключително зле, ала тогава още и не подозирах до какви последствия могат да доведат в бъдеще. Тя каза следното:

— Не само аз имам такова мнение, сладурче. Кати също смята животинките ти за пълна щуротия.

Първото ми желание бе да го отрека, после — да се изсмея. Ала тонът, с който Рут произнесе тези думи, бе твърде уверен, а пък и тримата се познавахме достатъчно добре, за да може Томи да се усъмни: зад тях се криеше нещо. Ето защо не промълвих и дума, а в главата ми нахлуваха спомени от отминали разговори и накрая с ужас си спомних онази вечер, в която до късна доба си бъбрехме в моята стая. Рут произнесе:

— Докато хората си мислят, че рисуваш тези животинки за забавление, всичко ще е наред. Но не бива да се издаваш, че гледаш сериозно на тях. Много те моля.

Томи свали крака си от скамейката и въпросително ме погледна. Внезапно ми заприлича на дете, без каквато и да е защитна маска и аз видях, че дълбоко в душата му се събират тъмни и тревожни облаци.

— Виж, Томи — продължаваше Рут, — разбери нещо много просто. Ако двете с Кати от душа сме се посмели, това няма кой знае какво значение. Защото това сме ние. Но, за бога, не посвещавай останалите в тази тайна.

След това многократно обмислях ситуацията. Все си мисля, че трябваше да намеря какво да кажа. Можех просто да заявя, че Рут не говори истината, ала Томи едва ли щеше да повярва. А ако бях опитала да обясня нещата така, както си бяха, непременно щях да се объркам. Но нещо трябваше да се направи. Бих могла да хвърля ръкавица на Рут и да заявя, че изкривява същността на нещата: да, смях се заедно с нея, ала не по начина, който ми приписва сега. Бих могла дори да се приближа към Томи и да го прегърна пред очите на Рут. Но това ми хрумна години по-късно и, разбира се, подобен вариант ми се стори доста нереален, като имам предвид характера си и отношенията между нас тримата. И все пак не думите, които биха ни объркали още повече, а тъкмо такъв изход би бил единственият възможен.

Ала аз не казах нищо, не направих нищо. Отчасти защото от номера на Рут бях останала без думи. Помня, че внезапно върху плещите ми се стовари огромен товар и аз изпаднах във вцепенение пред лицето на цялата тази идиотска бъркотия. Сякаш ми бяха задали математическа задача, а умореният ми мозък отказваше да ми служи и, макар да знаех, че задачата има решение, все не успявах да го видя ясно и да го представя пред останалите. Нещо в мен поддаде и се счупи. Някакъв глас ми говореше: „Добре, нека си мисли и най-лошото за мен. Нека, нека!“ И сякаш в погледа ми той прочете потвърждение на думите на Рут. Сякаш лицето ми му говореше: „Да, права е, какво очакваше?“ И досега ясно си спомням изражението на Томи: първоначалното негодувание отстъпи място на дълбокото му удивление, сякаш бях рядък вид пеперуда, кацнала на стобора.

Не се страхувах, че ще се разплача, че ще се вбеся или че ще направя нещо още по-лошо. Въпреки всичко реших да се обърна и да си тръгна. Но още същия ден осъзнах, че съм направила голяма грешка. Но ще ви кажа само едно: най-много се боях да не би някой от тях да ме изпревари и да си тръгне пръв, а аз да остана насаме с другия. Не знам защо, ала изобщо не обмислях варианта, че двамата биха могли да си тръгнат заедно, така че исках първа да си отида аз. Обърнах се и се отдалечих по същия път, по който бях дошла — покрай надгробните камъни и през дървената портичка и за няколко минути душата ми истински тържествуваше; че сега двамата са останали насаме и страдат напълно заслужено.

Глава седемнайсета

Вече казах, че много по-късно, когато бях напуснала Фермата, осъзнах колко важен бе за нас краткият сблъсък в селското гробище. Вярно е — тогава бях огорчена. Но и през ум не ми минаваше, че спречкването ни ще е толкова различно от останалите ни краткотрайни сръдни навремето. Никога не съм мислила, че жизнените ни пътища, толкова тясно преплетени дотогава, могат да се разделят заради нещо подобно.

Очевидно всичко се дължеше на факта, че в онези години силите, които ни дърпаха на различни страни, бяха твърде мощни и че те бяха достатъчни, за да се разделим. Ако го бяхме разбрали още тогава — кой знае? — може би щяхме да се вкопчим един в друг и да не го разрешим.

По онова време все повече възпитаници заминаваха на курс за помощници и сред нас, които бяхме пристигнали от Хейлшам, нарастваше усещането, че това е естественият ни път. Съчиненията ни все още не бяха готови, но ние прекрасно разбирахме, че не са ни нужни, за да заминем на курс. В началото на пребиваването ни във Фермата дори не можехме да си представим, че бихме могли да оставим съчиненията си недописани. Ала колкото повече Хейлшам се отдалечаваше във времето, толкова по-маловажна ни се струваше тази дейност. Тогава мислех — и вероятно съм била права, — че ако за нас съчинението нямаше такава тежест, усещането за нашата единност като възпитаници на Хейлшам също щеше да загуби своята значимост. Ето защо известно време съзнателно се опитвах да поддържам в себе си и у другите желанието да чета и да си водя бележки. Ала нямаше никакви причини да се надяваме, че някога отново ще видим нашите настойници, хората заминаваха един след друг и скоро почувствахме, че сме загубили битката.

Така или иначе, след разговора ни на гробището аз полагах всички усилия да го забравя колкото е възможно по-скоро. Държах се с Рут и Томи така, сякаш нищо особено не се бе случило, а и те се отнасяха към мен по същия начин. Ала между нас неизбежно присъстваше нещо ново и то не само между мен и тях двамата. Макар да си оставаха двойка, както преди, и да не се отказваха от характерния жест — да се докосват по ръката при раздяла, — познавах ги достатъчно добре, за да забележа, че доста са се отдалечили един от друг.

Разбира се, чувствах се неудобно от този факт, особено заради рисунките на Томи. Но вече не ми се струваше толкова просто да отида при него, да му поискам извинение и да му обясня как стоят нещата в действителност. Няколко години, дори само шест месеца по-рано все още бих могла да постъпя по този начин. Двамата с Томи щяхме да си поговорим и почти съм сигурна, че всичко между нас щеше да се оправи. Но през втората година на пребиваването ни във Фермата нещо се промени. Може би вина за това имаха отношенията ми с Лени, не знам. Но така или иначе, на мен ми ставаше все по-трудно да разговарям с Томи. На пръв поглед нещата между нас вървяха както преди, ала нито аз, нито той се докосвахме до теми като неговите животинки или случилото се на гробището.

Ето как стояха нещата малко преди разговора ни в будката на старата автобусна спирка, когато Рут ме вбеси, защото се направи, че не помни обраслия с ревен двор в Хейлшам. Пак ще повторя — за нищо на света не бих избухнала по този начин, ако това не се бе случило по време на толкова сериозен разговор. Да, главното бе вече останало зад нас, ала дори и така, при все че се бяхме поотпуснали и си бъбрехме на по-безобидни теми, цялото ни поведение бе подчинено на старанието ни да намерим правилния път в тогавашната ситуация и подобна преструвка за нещо толкова дребно, бе съвършено неуместна.

Събитията се развиха по следния начин. Въпреки че върху отношенията между мен и Томи бе паднала сянка, двете с Рут продължавахме да дружим (поне аз така мислех), затова реших, че е дошло време спокойно да обсъдим случилото се на селското гробище. Беше поредният летен ден с обичайните за сезона кратки превалявания с гръмотевици и ние, щем не щем, останахме в хамбара, макар там също да беше влажно. Така че, когато надвечер небето се проясни и лумна в злато от красивия залез, предложих на Рут да излезем и да подишаме чист въздух. Преди известно време бях открила една пътечка, която се виеше по стръмното било на хълма в края на долината и там, където излизаше на пътя, имаше стара будка за чакащите пътници. Автобусната линия отдавна вече не съществуваше, бяха прибрали дори пътния знак, а на задната стена на будката бе останала само рамката за разписанието на автобусите, което в миналото е висяло зад стъклена преграда. Самата будка — доста изящна дървена барака, непреградена отпред, откъдето се виждаше полето, простиращо се към долината — все още стоеше на мястото си, дори пейката вътре в нея бе цяла и непокътната. Тъкмо там се настанихме двете онази вечер, вдишвахме свежия въздух и се любувахме на красивия залез, който гледахме през плетеницата от греди над главите си. После аз казах нещо от рода на:

— Знаеш ли, Рут, все пак трябва да се опитаме да разберем какво ни се случи онзи ден.

Казах го с помирителен тон и Рут реагира много добре. Веднага забеляза, че е глупаво трима души да се карат за подобни дреболии. Припомни си и други наши разговори и двете се посмяхме. Но не ми се искаше да спрем дотук и казах с най-дружелюбния тон, на който бях способна:

— Знаеш ли, Рут, имам чувството, че откакто с Томи станахте двойка, понякога не виждате нещата реално, както би ги видял човек отстрани. Не често, но и това се е случвало.

Тя кимна с глава.

— Да, вероятно си права.

— По никакъв начин не желая да се намесвам, но ми се струва, че в последно време Томи е доста разстроен. Заради… е, заради някои неща, които казваш или правиш.

Страхувах се, че Рут ще се разсърди, ала тя въздъхна и отново кимна с глава. Помълча малко, после каза:

— Имаш право. Много си мисля за това.

— В такъв случай напразно обръщам вниманието ти на този факт. Трябваше да знам, че и ти виждаш какво става. Всъщност не е моя работа.

— Не, Кати, твоя е. Ти си една от нас, как да не е? Права си, че нещата между нас се пообъркаха. Разбирам за какво говориш. За животните му. Не беше хубаво. Вече му се извиних.

— Радвам се, че сте си поговорили. Не знаех.

Междувременно Рут чоплеше тресчици от пейката и изглеждаше напълно погълната от заниманието си. След миг обаче тя каза:

— Виж, Кати, добре е, че започнахме да говорим за Томи. Исках да ти споделя нещо, но не знаех кога и как. Но трябва да ми обещаеш, че няма да се разсърдиш.

Погледнах я.

— Ще се опитам, стига да не заговориш отново за онези тениски.

— Не, сериозно. Обещай да не се сърдиш. Защото наистина трябва да ти го кажа. Няма да си простя, ако пак си замълча.

— Добре, казвай.

— Кати, отдавна си го мисля. Не си глупава и вероятно се досещаш, че двамата с Томи няма да сме заедно за вечни времена. Това не е трагедия. В началото се чувствахме много добре един с друг. Дали ще бъде така и за в бъдеще? Не знам. А сега пък и тези слухове за отсрочване на донорството за двойките, които докажат, нали разбираш… че наистина се обичат. Та ето какво искам да ти кажа, Кати. Напълно е в реда на нещата да се замислиш: какво ще стане, ако двамата с Томи решим да се разделим? Не сме намислили нищо подобно, разбери ме правилно. Искам да кажа, че е напълно нормално да си зададеш този въпрос. В такъв случай, Кати, трябва да си дадеш сметка, че Томи не гледа на теб по този начин. Той има много, ама много хубаво отношение към теб, истински те уважава. Но аз знам, че не те вижда в качеството на… е, на свое гадже. Освен това… — Рут млъкна, после издаде лека въздишка. — Нали го знаеш Томи? Понякога е страшно придирчив.

Вторачих се в нея.

— Какво имаш предвид?

— Мислех, че ще разбереш какво имам предвид. Томи не харесва момичета, които… Ами които често сменят момчетата. Нали се сещаш, вкусът му е друг. Съжалявам, Кати, но нямаше да е добре, ако си бях замълчала.

Аз се замислих, после казах:

— Винаги е полезно да знаеш подобни неща.

Рут ме докосна по ръката.

— Знаех си, че ще ме разбереш правилно. Но той много те цени, не бива да го забравяш. Помни го винаги.

Щеше ми се да сменя темата, ала в главата ми бе пусто. Изглежда Рут го разбра, защото се протегна и изпълни нещо като прозявка, после каза:

— Ще взема да се науча да карам кола и ще ви отведа, теб и Томи, на някое диво място. Да речем, в Дартмур. Тримата. Може да вземем Лора и Хана със себе си. Иска ми се да видя блатата и други интересни места.

През последвалите няколко минути ние се размечтахме как ще тръгнем на някое такова пътешествие, ако вземе шофьорска книжка. Попитах я къде ще нощуваме, а Рут отговори, че може да вземем под наем някоя голяма палатка. Напомних й, че по онези места духат свирепи ветрове и през нощта могат да издухат палатката ни. Говорехме шеговито. Но на това място аз си спомних, че в Хейлшам, още когато бяхме в долните класове, веднъж отидохме на пикник край езерото с госпожица Джералдин. Госпожицата изпрати Джеймс Б. в централната сграда за сладкиша, който бяхме изпекли заедно, но докато го носеше, силният порив на вятъра издуха горния пласт на бисквитите и го разнесе върху ревена, който растеше наоколо. Рут забеляза, че като че ли си спомня, но доста смътно и аз, за да събудя спомените в душата й, казах:

— После си имаше неприятности, защото стана видно, че е минал през треволяците от ревен.

И тъкмо тогава Рут ме погледна и попита:

— Но защо? Кое правило бе нарушил?

Цялата работа бе в това, как го произнесе — тонът й бе толкова фалшив, че ако наоколо имаше някой страничен човек, дори той щеше да го усети. Аз раздразнено въздъхнах:

— Рут, престани да се правиш на глупачка! Как би могла да забравиш? Нали ни забраняваха да минаваме оттам?!

Може би гласът ми е бил твърде рязък. Но така или иначе, Рут си знаеше своето — продължаваше да се прави, че нищо не помни и това ме подразни още повече. И тъкмо тогава тя забеляза:

— Не разбирам какво значение има това? Какво общо имат треволяците? Хайде, разказвай по-нататък, не се разсейвай.

Струва ми се, че след този изблик продължихме да си говорим с приблизително същия приятелски тон и не след дълго се отправихме в сумрака надолу по пътеката, която водеше към Фермата. Ала атмосферата така и не се проясни до края и ние се разделихме до Черния хамбар, като пропуснахме да направим обичайните си жестове на прощаване — докосванията по ръцете и раменете.

Скоро след това аз взех решение и като го взех, престанах да се колебая. Една сутрин станах и заявих на Кефърс, че искам да отида на курсове за помощници. Всичко се оказа удивително просто. Той прекосяваше двора с някаква тръба в ръка, а ботушите му бяха целите в кал. Мърмореше си нещо под носа, а аз се приближих и го уведомих за желанието си. Той ме изгледа така, сякаш съм го обезпокоила за някаква дреболия, сякаш съм поискала още дърва за огрев. После измърмори нещо от рода, че трябва да отида следобед и да попълня документите. Толкова просто беше.

Разбира се, това отне още известно време, ала нещата се бяха задвижили и аз започнах да гледам на всичко — на Фермата, на обитателите й — с други очи. Вече се чувствах една от заминаващите и скоро всички го знаеха. Може би Рут е предполагала, че ще прекарваме дълги часове в разговори за моето бъдеще, може би си е мислила, че от нея ще зависи моето окончателно решение. Ала аз се държах на разстояние и от нея, и от Томи. Никога повече не проведохме някой от нашите поверителни разговори във Фермата и времето да се простим настъпи съвършено неочаквано.

Част трета

Глава осемнайсета

Работата ми като помощница ми допадна. Дори мога да кажа, че ме накара да проявя най-добрите страни на характера си. Понякога се случва така, че човекът не е роден за подобни занимания и тогава работата му се превръща в огромно изпитание за него. На първо време може и да се справя добре, но по-късно дългите часове, изпълнени с болка и отчаяние, си казват думата. Рано или късно настъпва мигът, в който някой от твоите донори разбира, че не може да се справи, макар, да речем, това да е едва втората ти експлантация и никой да не е очаквал усложнения. Когато донорът завърши ей така, съвсем неочаквано, не можеш да намериш утеха нито в думите на медицинския персонал, нито в писмото, в което пише, че без съмнение си сторил всичко по силите си и че високо ценят твоята добросъвестност. Известно време си извън релсите. Някои доста бързо се научават да се справят с това. Но други — като Лора например — така и не се научават до края.

Пък и самотата. Растеш заедно с всички около теб, сред много хора, не познаваш нищо друго и изведнъж — превръщаш се в помощник. Часове наред прекарваш зад волана съвсем сам, пътуваш из цялата страна, от център на център, от болница на болница, спиш по мотели, няма с кого да споделиш грижите си, няма с кого да се посмееш. Много рядко можеш да попаднеш на донор или помощник, когото познаваш от преди, но обикновено нямаш време да разговаряш с него. Винаги бързаш, а дори и да не бързаш, си твърде изморен, за да водиш нормален разговор. И скоро дългите часове на работа, непрекъснатите пътувания, сънят на пресекулки — всичко това прониква в същността ти, става част от самия теб и всеки го вижда по осанката ти, по погледа ти, по походката ти, по начина, по който говориш.

Не твърдя, че съм имунизирана от всичко това — просто се научих да живея с него. Докато при други помощници — самото им отношение към работата ги предава. Мнозина от тях просто теглят ярема и очакват деня, в който ще им наредят да спрат и ще ги направят донори. Впрочем никак не ми харесва начинът, по който се „свиват“ в мига, в който прекрачат прага на болницата. Не умеят да общуват с медицинския персонал, не се решават да говорят от името на донора, на когото помагат. Нищо чудно, че стават неуверени в собствените си сили и развиват склонност винаги да обвиняват себе си, когато нещата не вървят както трябва. Лично аз се стремя да не се обаждам за дребни неща, ала когато е необходимо — непременно правя така, че гласът ми да се чуе. Ако стане провал, аз, разбира се, се разстройвам, но все пак чувствам, че съм направила всичко по силите си и не губя трезвия си разум.

Започнах да откривам очарование дори в самотата. С това не искам да кажа, че няма да се радвам на възможността повече да общувам с хората след края на годината, когато вече няма да съм помощница. Но наистина ми харесва да седя в малкия си автомобил, да знам, че ме очакват два часа път в компанията единствено на безбрежното сиво небе и собствените ми мечтания. И ако в някое малко градче случайно ми останат няколко свободни минути, с удоволствие скитам по магазините и разглеждам витрините. В квартирата, където живея, имам четири настолни лампи, всички в различен цвят, но с един и същи дизайн — абажур, поставен върху сгъваема „шия“, която може да се извива във всички посоки. Понякога ходя по магазините и търся друга подобна лампа на витрината, не за да я купя, а просто да я сравня с моите у дома.

Друг път така се вглъбявам в себе си, че ако неочаквано срещна свой познат, преживявам нещо като шок, с който не мога веднага да се справя. Така стана например в онова ветровито утро, когато прекосявах паркинга пред станцията за обслужване и видях Лора зад волана на паркирания автомобил, която се взираше с празен поглед към шосето. Бях на известно разстояние от нея и за един миг се почувствах изкушена да продължа пътя си и да се направя, че не съм я забелязала, макар че не се бяхме виждали нито веднъж през седемте години след заминаването ни от Фермата. Знам, реакцията ми бе странна — та нали тя беше една от най-добрите ми приятелки? Както споменах и по-рано, струва ми се, че това можеше отчасти да се обясни с факта, че ми беше трудно толкова рязко да прекъсна мечтателното си настроение. Освен това си помислих, съдейки по вида на Лора в автомобила, по прегърбената й свита фигура, че тя е от онези помощници, за които току-що ви говорих и нещо вътре в мен ме караше да се въздържа от по-нататъшното изясняване на въпроса.

Но, разбира се, аз преодолях себе си. Докато вървях към колата й, спряла встрани от останалите автомобили, усещах как студеният вятър брули лицето ми. Лора носеше торбест син анорак, а косата — малко по-къса от преди — бе залепнала за челото й. Когато потропах на стъклото, тя не трепна и дори не се учуди да ме види след толкова много години. Сякаш седеше и чакаше — не точно мен, разбира се, — но пак някой от своето минало. И като ме видя, сякаш първата й мисъл беше: „Най-после!“ Защото в същия миг забелязах, че раменете й се разтресоха и се отпуснаха, сякаш бе въздъхнала дълбоко, а после мигом протегна ръка и отвори вратата.

Поговорихме си двайсетина минути: останах в колата до последния възможен момент. През по-голямата част от времето разговорът ни се въртеше около това, колко се е измъчила, колко объркана се чувства, какъв труден донор й се е паднал, колко мрази еди-коя си медицинска сестра и еди-кой си лекар. Чаках да се появи предишната Лора с ехидната си усмивка и обичайните си шегички, ала така и не я дочаках. Говорът й стана някак забързан и макар да се радваше, че ме вижда — така поне си мисля, — понякога създаваше впечатлението, че главното за нея е да излее насъбралата се в душата й горчивина, независимо кой е насреща й.

Съдейки по това, че дълго избягвахме да споменаваме за старото време, мога да кажа, че вероятно и двете сме съзирали някаква опасност в подобен разговор. Към края обаче все пак стана дума за Рут, която Лора бе срещнала в една от клиниките няколко години по-рано, когато Рут беше още помощничка. Започнах да й задавам въпроси, ала тъй като не можех да изкопча нищо интересно от устата на Лора, накрая възкликнах:

— Е, все за нещо трябва да сте говорили!

Лора тежко въздъхна.

— Нали знаеш как става — каза тя. — Аз бързах, Рут също. — После, като помълча, добави: — Пък и когато се разделихме във Фермата, не бяхме в цветущи отношения. Така че вероятно не сме били много радостни да се срещнем отново.

— Не знаех, че и вие сте развалили приятелството си.

Тя сви рамене.

— Ами да. Нали помниш каква беше тогава? А след твоето заминаване стана още по-лоша. Започна всички ни да учи на ум и разум. Ето защо се държах настрана от нея, това е. Не че сме се скарали, нищо подобно. Значи така и не си я виждала оттогава?

— Не. Може да ти се стори странно, но не съм я зървала нито веднъж.

— Наистина странно. Мислех, че често ще се срещаме. Ето, виждах Хана вече няколко пъти. И Майкъл Х. — Тя направи пауза, после продължи: — Някой ми беше казал, че Рут е изкарала много трудно първата операция. Слуховете са си слухове, но го чух от много места.

— Стигна и до моите уши — потвърдих аз. — Горката Рут.

Помълчахме малко, после Лора попита:

— Кати, вярно ли е, че вече ти позволяват сама да си избираш донорите?

Тя не зададе въпроса си с укорителния тон, с който понякога ме питат хората за това, ето защо аз кимнах с глава и отвърнах:

— Невинаги. Просто установих добри отношения с някои от донорите и понякога те сами ме търсят.

— Щом е така, защо не станеш помощничка на Рут? — предложи Лора.

Свих рамене.

— Мислила съм за това. Но не съм сигурна, че ще е правилно.

Лора ме погледна озадачено.

— Но вие бяхте толкова близки!

— Да, бяхме. Но с мен стана същото, както и с теб, Лора. Към края отношенията ни се влошиха.

— Права си, но това се е случило отдавна. Сега й е много тежко. Чух, че и с помощниците не се разбирала. Многократно са й ги сменяли.

— Нищо чудно — забелязах аз. — Представи си какво би било, ако ти станеш помощница на Рут.

Лора се засмя и за миг очите й станаха такива, че си помислих: „Какво ли пък ще снесе сега?“ Ала пламъчето в тях тутакси изгасна и лицето й възвърна умореното си изражение.

Поговорихме още малко за нейните трудности — тя ми разказваше за една медицинска сестра, която й имала зъб. После стана време да тръгвам и аз протегнах ръка към дръжката на вратата с думите, че при следващата си среща ще продължим разговора. Ала и двете ясно съзнавахме, че сме отминали нещо с мълчание и ми се струва, че и двете чувствахме: няма да е правилно да се разделим просто така, без да сме го споменали. Сега вече малко или много съм сигурна, че в онзи миг в главите ни се таеше една и съща мисъл. После Лора каза:

— Много чудно. Като си помисля, че там вече няма никого.

Отново се обърнах с лице към нея.

— Да, чувството е странно — отвърнах. — Все не мога да повярвам.

— Чудно — повтори Лора. — Какво ли значение би могло да има това сега? Но има.

— Разбирам те много добре.

Едва след тези фрази, с които намеквахме за закриването на Хейлшам, ние най-после се почувствахме близки в истинския смисъл на думата и в порив на близост се прегърнахме — не толкова да се утешим една друга, колкото заради Хейлшам, сякаш да потвърдим, че той продължава да живее в нашите спомени. После наистина стана време да тръгвам и аз изтичах към автомобила си.

Близо година преди нашата среща с Лора, до ушите ми бяха достигнали слуховете за закриването на Хейлшам. И донори, и помощници ме питаха за това, сякаш тъкмо аз трябваше да знам истината: „Нали си от Хейлшам? Ще го закриват ли, или не?“ Неща от този род. Веднъж, на излизане от клиниката в Сафълк, аз се сблъсках с Роджър К. — също от Хейлшам, една година по-млад от мен — и той ми каза, че това е абсолютната истина, че всеки момент трябва да бъде закрит. Съобщи ми, че планът е да продадат терена и сградите на някаква хотелска верига. Помня каква беше първата ми реакция. Попитах го:

— А какво ще стане с възпитаниците?

Роджър помисли, че имам предвид настоящите възпитаници — децата и юношите, които имаха нужда от настойници — и разтревожено започна да обяснява, че вероятно ще се наложи да ги преместят в други такива заведения из цяла Англия, които не биха и могли да се сравняват с Хейлшам. Но въпросът ми, разбира се, не се отнасяше до тях. Имах предвид нас — себе си и всички онези, с които бях израснала, донори и помощници, разпратени из цялата страна, далеч един от друг, ала все още свързани с невидими нишки с мястото, откъдето сме дошли.

Същата вечер, докато се опитвах да заспя в поредния мотел, дълго мислих за случилото се с мен няколко дни преди това. Бях в един крайморски град в северната част на Уелс. Цяла сутрин валеше като из ведро, но следобеда дъждът спря и се показа слънце. Отивах към колата си по един от дългите прави пътища покрай брега. Наоколо беше безлюдно, така че пред очите ми се точеше ненарушената от нечие присъствие редица от влажни калдъръмени плочи. Внезапно се появи малък фургон, спря на трийсетина крачки пред мен и от него излезе мъж, облечен като клоун. Отвори багажника и измъкна напълнени с хелий детски балончета, десетина, може би малко повече; известно време остана наведен, с балоните в едната си ръка, докато с другата се ровеше във фургона. Когато се приближих, видях, че върху всеки балон е нарисувано личице и стърчащи уши и че докато танцуваше във въздуха, цялата тази фамилия сякаш чакаше стопанина си.

Не след дълго клоунът се изправи, затвори багажника и тръгна напред, на няколко крачки пред мен: в едната си ръка държеше малък куфар, а в другата — балоните. Брегът бе дълъг и прав като конец и ми се стори, че цяла вечност вървя след непознатия. От време на време чувствах неудобство от този факт и дори си мислех, че клоунът може да се обърне назад и да ми каже нещо неприятно. Ала пътят ми бе тъкмо в тази посока, нямаше откъде другаде да мина и ние вървяхме все по-нататък и по-нататък по безлюдния мокър път, неизсъхнал още от сутрешния дъжд, а балоните през цялото време се блъскаха един в друг и ми се усмихваха от горе. От време на време зървах юмрука на мъжа, в който бе стиснал връвчиците на балоните, виждах как ги беше навил около дланта си, за да не ги изпусне, и усещах колко здраво ги стиска. Въпреки всичко се безпокоях, че може да изпусне някоя от връвчиците и балонът да литне нагоре и да се изгуби в дъждовните облаци.

Когато през онази нощ след разговора ни с Роджър лежах будна в кревата, пред очите ми отново се появиха същите балони. Представях си закриването на Хейлшам по следния начин: сякаш бе дошъл някой с ножица в ръце и бе прерязал връвчиците малко по-високо от юмрука на клоуна, където те се събираха. От този миг нататък вече нямаше нищо, което да държи балоните заедно. Когато ми разказа за случилото се с Хейлшам, Роджър забеляза, че не вижда в това нищо важно нито за себе си, нито за мен и може би в известен смисъл беше напълно прав. И все пак се натъжих от мисълта, че там вече няма да е както преди: че например настойниците като госпожица Джералдин няма вече да водят децата на Северното игрище.

След срещата си с Роджър аз месеци наред размишлявах за закриването на Хейлшам и за всичко, което следва от този факт. В главата ми започна да просветва, че много от нещата, които възнамерявах да правя на по-късен етап от живота си, трябва да се вършат в момента, иначе така и ще си останат несвършени. Не че се паникьосах, но ясно почувствах, че ликвидирането на Хейлшам размества много неща около нас. Ето защо думите на Лора, че трябва да стана помощничка на Рут, ми подействаха толкова силно, макар в началото да не проявих голямо въодушевление. Сякаш нещо вътре в мен го бе решило много отдавна и разговорът ми с Лора просто му бе дал тласък.

Направих първото си посещение в центъра по рехабилитация в Дувър, където беше Рут — съвременна сграда с бели фаянсови плочки по стените — само няколко седмици след срещата ми с Лора. Бяха изминали два месеца от първата операция на Рут, с която, както ми бе казала Лора, тя не се бе справила много добре. Когато отворих вратата на стаята й, видях я да седи по нощница на крайчеца на леглото си; като ме зърна, лицето й грейна, тя стана, за да ме прегърне, но трябваше веднага пак да седне. Каза, че изглеждам отлично и че прическата много ми отива. Аз й отвърнах със същото и мисля, че през последвалия половин час, когато разговаряхме, и на двете ни беше изключително приятно. Говорехме си за какво ли не — за Хейлшам, за Фермата, за заниманията ни след това — и ни се струваше, че можем да останем така цяла вечност. С една дума, началото бе обнадеждаващо — много по-добро, отколкото очаквах.

Въпреки това по време на първата си среща ние не споменахме и дума за това, как се бяхме разделили. Кой знае, ако бяхме засегнали темата веднага, може би всичко между нас щеше да се развие по друг начин. Ние просто я отминахме с мълчание и като поговорихме известно време, негласно се споразумяхме да смятаме, че между нас никога не се е случило подобно нещо.

Като за първа среща — да; допускам, че това е било добър подход, ала от мига, в който станах нейна официална помощница и започнахме редовно да се виждаме, усещането ми, че нещо не е както трябва, ставаше все по-силно. Посещавах я три-четири пъти в седмицата, носех й минерална вода и любимия й сладкиш и като че ли всичко трябваше да върви като по вода, но не стана точно така. Започвахме да говорим за нещо, макар и на съвсем неутрална тема, и внезапно, без всякаква видима причина, млъквахме. Или се насилвахме да поддържаме разговора, но колкото по-дълго продължаваше, толкова по-напрегнат и изкуствен ставаше той.

И тогава, когато един следобед вървях по коридора към стаята й, чух, че в душкабината срещу нейната врата има някого. Досетих се, че това трябва да е Рут и реших да вляза в стаята й и да я почакам; стоях до прозореца и се взирах в покривите на къщите в далечината. След около пет минути се появи Рут, загърната в хавлиената си кърпа. Честно казано, бях пристигнала близо час по-рано от обичайното и освен това мисля, че всички се чувстваме малко беззащитни, когато току-що сме излезли изпод душа без дрехи, наметнали само хавлиена кърпа върху тялото си. Но все пак бях поразена да видя тревогата, изписана на лицето й. Ще се опитам да го обясня по-добре. Аз, разбира се, предполагах, че ще бъде малко изненадана. Но работата е там, че когато се успокои и видя, че това съм аз, а не някой друг, последва секунда, а може би и повече, в която тя продължаваше да ме гледа, ако не със страх, то положително с известно подозрение. Сякаш дълго време бе очаквала да направя нещо лошо и сега мислеше, че моментът е настъпил.

В следващия миг това изражение изчезна от очите й и всичко продължи както обикновено, но тогава и двете бяхме разтърсени. Стана ми ясно, че Рут ми няма доверие и, доколкото разбирам, може би и самата тя го бе осъзнала тъкмо в онзи миг. Така или иначе, след тази среща атмосферата около нас се влоши още повече. Сякаш бяхме изпуснали нещо на свобода и не само че с това нищо не бяхме изяснили за себе си, а щем не щем объркахме нещата още повече. Стигна се дотам, че преди да се кача при нея, останах няколко минути в колата, за да се подготвя вътрешно за срещата си с нея. След едно от тези посещения, когато не си отворихме устата по време на дългите контролни процедури, а после седяхме, обгърнати в гробовно мълчание, за малко да докладвам, че няма да се справя и че по-добре би било да ме сменят като помощница на Рут. Но внезапно всичко пак се промени — този път заради лодката.

Един господ знае как става така. Понякога всичко започва с най-безобидна шега, друг път с някой слух. За броени дни той се разпространява от център в център из цялата страна и ето че всички донори до един започват да говорят за едно и също. Този път ставаше въпрос за някаква лодка. За първи път чух за нея от двама мои донори в Северен Уелс. Само след няколко дни и Рут заговори за нея. Много се зарадвах, че имаме тема за разговор и я заразпитвах.

— Има един донор на горния етаж — каза Рут. — Неговият помощник отишъл да я види. Твърди, че не е далеч от пътя, така че човек спокойно можел да се приближи. Била заседнала в блатата.

— Как е попаднала там?

— Откъде да знам? Може собственикът й да е решил да се отърве от нея. Или в отдавна отминали години, когато всичко наоколо е било залято с вода, тя се е озовала там и така си останала. Никой не знае. Казват, че била стара рибарска гемия. С кабина за двама, в която рибарите биха могли да се скрият от лошото време.

При следващите ми посещения тя всеки път намираше повод да заговори за лодката. А веднъж, когато ми спомена, че помощникът на някакъв донор от същия център го откарал да я види, аз казах:

— Нали знаеш, че не е много близко? Час — час и половина с кола.

— Но аз за нищо не те моля. Прекрасно знам, че помагаш и на други донори.

— Ясно ми е, че искаш. Искаш да видиш лодката, права ли съм, Рут?

— Ами да. Имам такова желание. Не правя нищо, само седя тук и… Ще ми е приятно да видя нещо различно.

— Какво мислиш — попитах я внимателно аз без следа от насмешка, — ако решим да изминем целия този път към блатата, няма ли да ни хрумне да посетим и Томи? Защото центърът, в който се намира, е съвсем близо до местонахождението на лодката.

Отначало лицето на Рут не изразяваше нищо.

— Е, бихме могли да помислим — отвърна тя; после се засмя. — Честна дума, Кати, нямах предвид само това, когато ти надувах главата за лодката. Наистина ми се ще да я видя. Толкова време се скитам от болница в болница, стоя затворена в стаята си. Тези неща сега означават много повече, отколкото преди. Добре де, няма да крия: знаех. Знаех, че Томи се намира в центъра в Кингсфийлд.

— Сигурна ли си, че искаш да го видиш?

— Да — отвърна без всякакво колебание тя, като ме гледаше право в очите. — Искам. — После тихо добави: — Толкова отдавна не съм го виждала! Откакто напуснах Фермата.

И тогава най-после заговорихме за Томи. Не го обсъждахме задълбочено и аз не научих кой знае какво ново за него. Но ми се струва, че и на двете ни стана по-леко, когато престанахме да пазим мълчание относно неговата личност. Рут ми каза, че когато напуснала Фермата (това станало през есента, скоро след моето заминаване), двамата с Томи били всъщност разделени.

— И без това курсовете ни бяха на различни места — продължи тя, — така че нямаше особен смисъл да късаме по обичайните правила. Продължихме да се смятаме за двойка до самото ми заминаване.

Дотук и спряхме на тази тема.

Що се отнася до лодката, тогава не казах нито да, нито не. Ала две седмици по-късно Рут се върна на темата и плановете ни някак сами се оформиха, ставаха все по-определени и накрая изпратих по един познат съобщение на помощника на Томи, в което написах, че ако Томи няма нищо против, двете с Рут ще го посетим в Кингсфийлд в определен ден през идната седмица.

Глава деветнайсета

Още не ми се бе случвало да отида в Кингсфийлд и на няколко пъти спирахме колата, за да се ориентираме по картата, но въпреки старанията, които положихме, закъсняхме с няколко минути. В сравнение с останалите, този център не е оборудван много добре, при това разположението му не е удачно и ако не са асоциациите, които правя в ума си, сега Кингсфийлд нямаше да е място, което да ми се иска да посетя. Центърът беше построен настрани от главните пътища, беше неудобно да се стигне до него, а когато все пак се добереш дотам, не усещаш истинско спокойствие и тишина. Шосето зад оградата бе винаги оживено, а в теб оставаше впечатлението, че центърът не е преоборудван докрай. В много от стаите на донорите не може да се влезе с инвалидна количка, при това в някои е задушно, а в други винаги има течение. Баните са твърде малко и ако изобщо има такива, трудно се поддържат чисти, през зимата са студени, освен това са разположени твърде далеч от стаите. С една дума, Кингсфийлд отстъпва по много неща на центъра в Дувър, където бе настанена Рут; в дувърския център фаянсовите плочки по стените блестяха от чистота, а прозорците с двойни стъкла се затваряха плътно само с едно завъртане на дръжката.

По-късно, когато Кингсфийлд стана за мен познато и скъпо на сърцето ми място, зърнах в една от административните сгради черно-бяла фотография в рамка, направена преди реконструкцията, когато мястото е служело за къмпинг на най-обикновени семейства. Вероятно снимката бе направена в края на петдесетте или началото на шейсетте години и на нея се виждаше голям правоъгълен басейн, където се къпят безгрижни почиващи хора: деца и родители се плискат и прекарват времето си в забавления и игри. Пространството около басейна беше бетонирано, ала хората бяха разпънали шезлонги, тенти и огромни чадъри, които ги пазеха от слънцето. Когато видях фотографията за първи път, не можах да позная мястото, наричано сега от донорите „Площада“, където посетителите на центъра оставят автомобилите си. Басейнът, разбира се, отдавна е засипан с пръст и залят с бетон, но контурите му се забелязват доста добре и в единия му край — впрочем още един пример за недовършената работа, за която споменах — стърчаха металните перила на платформата за скокове. Още щом зърнах фотографията, веднага ми стана ясно какви са тези перила и защо са тук и оттогава, когато и да ги видя, неволно си представях плувец, който скача от това място и само след миг се разбива в бетона.

Може би никога нямаше да разпозная „Площада“ на тази снимка, ако не бяха белите казармени двуетажни постройки от трите страни на басейна, които се виждаха на заден план. Очевидно там са нощували почиващите и макар че вътре вероятно всичко е вече съвсем различно, външният вид на сградите бе останал почти непроменен. Според мен в известен смисъл „Площада“ сега играе същата роля, каквато и басейнът през отдавна отминалите години. Тук е главното място за общуване: донорите излизат да подишат чист въздух и да си побъбрят. На „Площада“ има няколко дървени пейки, но — особено в горещините или в дъждовно време — донорите предпочитат да се събират под навеса, в който преминава плоският покрив на сградата за отдих, разположена на отсрещната страна, зад старата платформа за скокове във вода.

Денят, в който откарах Рут в Кингсфийлд, беше мъглив и хладен и „Площада“ бе пуст, ако не смятаме няколкото фигури, които се мержелееха под навеса. Когато спрях колата в правоъгълника на бившия басейн (което тогава, разбира се, още не знаех), една от фигурите се отдели от останалите, тръгна към нас и аз видях, че това е Томи. Бе облякъл избеляла зелена куртка и изглеждаше напълнял за последните години.

Рут, която седеше до мен, внезапно се паникьоса:

— Какво да правим? Да излезем ли? Не, не, не бива. Да си останем тук.

Не знам какво възнамерявах да направя, но когато Рут изрече тези думи, аз, без да се замисля, излязох от автомобила. Рут остана вътре и тъкмо по тази причина, когато Томи се приближи, първо видя мен и мен прегърна първа. От него лъхаше на нещо медицинско, но не можах да разбера на какво точно. После, макар още да не си бяхме казали нищо, и двамата усетихме, че Рут ни гледа от колата и се дръпнахме един от друг.

В предното стъкло се отразяваше небето и затова Рут не се виждаше много добре. Ала на мен ми се стори, че лицето й е сериозно и застинало, сякаш гледа спектакъл, в който двамата с Томи сме актьори. В погледа й имаше нещо странно и аз се почувствах неудобно. Томи ме отмина и се приближи до колата, отвори задната врата, седна на седалката и аз видях през стъклото как се поздравиха, размениха си кратки изречения, после вежливо се целунаха по бузите.

През „Площада“ към нас се взираха останалите донори и макар погледите им да не бяха враждебни, внезапно почувствах желание да си тръгна колкото е възможно по-скоро. Но се насилих да не бързам да се върна в колата, за да могат Томи и Рут да останат за малко насаме.

Отначало криволичехме по виещите се тесни пътища, после излязохме на почти безлюдното шосе сред открита и скучна селска местност. Онова, което си спомням от пътуването ни към заседналата в блатата лодка, е, че за първи път от Бог знае колко време насам слабите лъчи на слънцето пробиха сивата пелена и като поглеждах от време на време към седящата до мен Рут, аз всеки път виждах на лицето й едва забележима кротка усмивка. Що се отнася до разговорите ни, помня, че в много отношения се държахме така, сякаш се виждаме често и няма нужда да обсъждаме неща, които нямат отношение към пряката ни работа. Попитах Томи дали е виждал лодката и той отвърна, че не я е виждал, но че много донори от неговия център я били видели. И той имал възможност да го направи, но не се възползвал от нея.

— Не, че не исках — обясни той и се наведе към нас от задната седалка. — Беше ми трудно, това е. Дори веднъж се наканих да тръгна с двама донори и помощниците им, но получих кръвоизлив и не можах. Това бе отдавна, напоследък нищо такова не ми се е случвало.

Продължихме пътя си по безлюдната местност и по едно време Рут се обърна към Томи и го загледа. Все още се усмихваше кротко и в огледалото за обратно виждане забелязах, че Томи се почувства неудобно. Той ту се взираше в страничното стъкло, ту пак се обръщаше към нея, после отново се заглеждаше навън. След малко, без да откъсва поглед от него, Рут започна да разказва някаква несвързана история за един от донорите в нейния център, за който никога не бяхме чували, като в същото време продължаваше да се взира в Томи и все тъй кротко да се усмихва. Дали поради факта, че ми омръзна да слушам разказа й, дали защото исках да извадя Томи от неловкото положение, аз я прекъснах:

— Рут, няма смисъл да ни запознаваш с всяка подробност от живота й.

Думите ми не изразяваха ни най-малка досада и нямаха за цел нещо определено. Ала внезапно, без да изчака Рут да млъкне и едва дочакал края на изречението ми, Томи се позасмя, по начин, по който не го бе правил никога преди. После каза:

— Тъкмо и аз щях да помоля за същото. Отдавна изгубих нишката на разказа.

Вторачих се в пътя пред себе си, защото ми бе трудно да схвана към кого от нас двете се бе обърнал — към Рут, или към мен. Така или иначе, Рут млъкна, бавно се върна на мястото си и се загледа напред. Не изглеждаше огорчена, ала вече не се усмихваше, а погледът й бе устремен някъде далече в небосклона пред нас. Но ще ви призная честно: не Рут бе тогава на първо място в ума ми. Сърцето ми пропусна един такт: нужно беше само Томи да се засмее и да изрази съгласие с мен и аз тутакси усетих онази близост, която винаги е съществувала между двама ни без оглед на изминалите години.

Видях къде трябваше да свием двайсетина минути след като тръгнахме от Кингсфийлд. Отбихме по виещия се път, допълнително стеснен от живия плет от двете страни, и спряхме до няколко чинара, растящи един до друг.

Тръгнахме пеша към гората, аз вървях най-отпред, но като стигнахме до мястото, където пътеката се разделяше на три, трябваше да спра и да извадя листчето с обяснения. Докато се мъчех да разчета почерка, усетих, че зад мен Томи и Рут мълчаливо ме чакат какво ще кажа, кой път ще избера — досущ като малки деца.

Навлязохме в гората и макар пътеката да не бе стръмна, забелязах, че Рут започна да диша все по-тежко. Съдейки по всичко, Томи не изпитваше трудности, въпреки че в походката му се долавяше леко накуцване. Стигнахме до ръждива ограда от бодлива тел, опната на разкривени колчета. Като я видя, Рут се вкамени.

— Какво пък е това! — възкликна тя с отчаян глас.

После се обърна към мен:

— Не си споменавала нищо подобно. Не си ми казала, че трябва да минавам през бодлива тел!

— Лесно ще се проврем под нея — отвърнах аз. — Само ще трябва леко да я придържаме нагоре.

Ала Рут се бе разстроила и не помръдваше от мястото си. И тъкмо тогава, докато раменете й ту се повдигаха, ту падаха от тежкото й дишане, Томи като че ли за първи път забеляза колко е отслабнала. Може и преди това да го е усещал, но е прогонвал тази мисъл от главата си. Ала сега той се загледа в нея. А после — макар че за него не бях напълно сигурна, че тъкмо това си е помислил — двамата си спомнихме как в колата се бяхме, така да се каже, опълчили срещу нея. Тогава съвсем импулсивно и двамата се втурнахме към нея от различни страни, аз я улових под ръка, Томи я подхвана под лакътя и внимателно я поведохме към оградата.

Пуснах я едва когато трябваше сама да се провра. После вдигнах телта колкото е възможно по-нависоко и двамата с Томи помогнахме на Рут да премине под нея. Не беше толкова трудно — всичко се дължеше малко или много на факта, че тя не бе уверена в силите си, но с наша помощ надмогна страха си. Като премина от другата страна, тя дори протегна ръка, за да ми помогне, докато държа телта за Томи. Той с лекота преодоля препятствието и Рут му каза:

— Трябва само да се наведеш добре. Понякога не съм много гъвкава.

Томи имаше леко смутен вид и аз се питах дали е заради онова, което ставаше в момента, или си бе спомнил как се отнесохме с Рут в колата. Той кимна към дърветата пред нас:

— Мисля, че е натам. Прав ли съм, Кат?

Отново се справих с листчето в ръката ми и ги поведох по-нататък. Вътре в гората цареше сумрак, а земята все повече заприличваше на блато.

— Надявам се, че няма да се заблудим — засмя се Рут зад мен, като се обръщаше към Томи, ала аз вече бях зърнала поляната отпред.

Дори сега, когато имам малко време да се върна назад в спомените си, аз разбирам защо бях толкова обезпокоена от случилото се в автомобила. Работата не беше толкова в това, че се бяхме нахвърлили на Рут, колкото във факта, че тя не ни отвърна със същото: в миналото бе немислимо да се държим по този начин, а Рут да не се защити. Когато го осъзнах, аз спрях, изчаках ги да се приближат и обгърнах раменете й с едната си ръка.

Жестът ми едва ли изглеждаше толкова сантиментален; по-скоро бе обичаен, за който и да е помощник на донор, тъй като походката й бе станала твърде несигурна и аз си помислих дали не бях надценила силите й, когато планирах това пътуване. Колкото по-нататък отивахме, толкова по-трудно дишаше тя и когато тръгнах редом с нея, тя се облегна на мен. Но ето че отминахме и последните дървета, излязохме на поляната и видяхме лодката.

Всъщност това не бе поляна в истинския смисъл на думата: тук-там стърчаха дървета и когато и те изчезнаха, пред нас се разпростря блатото, докъдето ни стигаше погледът. Бледото небе изглеждаше огромно; то се отразяваше в локвите вода, които проблясваха тук и там. Преди време гората вероятно се е простирала чак дотук: от водата стърчаха мъртви дънери — призраци, а много от тях бяха сломени ниско над корена си. Зад тези стволове, на стотина метра по-навътре, осветена от анемичното слънце, ние я зърнахме. Лодката, заседнала в блатото.

— Ах! Същата, каквато ми я описваха! — възкликна Рут. — Колко е хубава!

Придвижихме се по-близо до лодката и в тишината, която ни обграждаше, доловихме пльокането на водата под обущата ни. Скоро усетих, че краката ми затъват в омекналата блатиста почва и викнах:

— Спрете! Дотук сме.

Рут и Томи, които вървяха след мен, не ми възразиха и аз видях, че той отново я бе хванал под ръка. По всичко личеше обаче, че й помага да върви и нищо повече. С широки крачки се добрах до най-близкия ствол, под който почвата беше по-твърда и се улових за него, за да запазя равновесие. Рут и Томи си избраха друг ствол, по-тънък и прогнил от моя, който стърчеше отляво малко зад мен. Те спряха, всеки се улови с едната си ръка за него и замряха. И тримата бяхме приковали поглед в лодката. Забелязахме, че боята й се лющеше, че дървените рамки на малката кабина се разпадаха. Някога лодката е била боядисана в небесносин цвят, ала сега изглеждаше почти бяла под небесния свод.

— И все пак не разбирам как се е озовала тук — казах аз, като повиших глас, за да ме чуят. Очаквах, че думите ми ще отекнат, ала те прозвучаха глухо, сякаш в обвита с дебели килими стая.

След малко дочух гласа на Томи зад мен:

— Може би и Хейлшам изглежда по същия начин. Не мислите ли?

— От къде на къде ще изглежда така? — Рут наистина бе озадачена. — Не би могъл да се превърне в блато само защото са го закрили.

— Не може, разбира се. Казах го, без да мисля. Но винаги така си представям Хейлшам в настоящия момент. Няма никаква логика. Честно казано, тук всичко прилича на картинката, която се появява в главата ми. Без лодката, разбира се. Много ще съм доволен, ако всичко в Хейлшам е като тук.

— Странно — обади се Рут. — Онзи ден сънувах същия сън. Сънувах, че съм в Стая 14. Знаех, че училището е закрито, но бях там, в Стая 14, гледах през прозореца и навън всичко беше потънало във вода. Приличаше на огромно езеро. А под прозорците плаваха боклуци — празни кутии от сок и други подобни неща. Ала не изпитах никаква тревога, никаква паника, всичко беше тихо и спокойно като тук. Чувствах, че нищо не ме застрашава, просто са закрили Хейлшам и толкова.

— Впрочем, Мег Б. пребиваваше известно време в нашия център — каза Томи. — За третата операция я изпратиха някъде на север. Нямам представа как е сега. Не са ли ви говорили за нея?

Аз поклатих глава и тъй като Рут не отговори, обърнах се към нея. В първия миг ми се стори, че тя продължава да съзерцава лодката, ала после видях, че се е загледала в сребристата следа, оставена в небето от отдалечаващия се самолет, който бавно се издигаше нагоре в небето. След малко тя каза:

— Говорили са ми други неща. Например за Криси. Че свършила по време на втората експлантация.

— И аз го чух — потвърди Томи. — Очевидно така е станало. Казаха ми съвсем същото. Безобразие. Едва на втората. Трябва да съм щастлив, че съм прескочил трапа.

— Струва ми се, че се случва много по-често, отколкото твърдят — каза Рут. — Тук е и помощницата ми, вероятно тя знае. Знае, но мълчи.

— Няма никакъв заговор за мълчание — възразих аз и пак се обърнах към лодката. — Случват се и такива неща. Много жалко за Криси, разбира се. Но това не е често явление. Сега са много внимателни.

— А пък аз съм сигурна, че се случва много по-често, отколкото признават — повтори Рут. — Затова между операциите ни местят другаде.

— Неотдавна срещнах Родни — спомних си аз. — Скоро след като Криси е завършила. Сблъскахме се в клиниката в Северен Уелс. Изглеждаше добре.

— Обзалагам се, че въпреки това му е било много мъчно за Криси — обади се Рут. После се обърна към Томи: — Виждаш ли? Половината ти казват, другата половина премълчават.

— Е, не умираше от мъка — не се съгласих с нея аз. — Да, вероятно е бил опечален. Но общо взето състоянието му беше добро. Сигурно година-две не се бяха виждали. Каза ми, че Криси би го приела спокойно. Кой ще знае, ако не той?

— Защо пък да знае? — възкликна Рут. — Как би могъл да разбере как се е чувствала Криси, какво е било желанието й? Не той е лежал на операционната маса, отчаяно вкопчен в живота! Така че, откъде би могъл да знае?

Това избухване ми напомни за предишната Рут и аз отново се обърнах към нея. Стори ми се — може пък това да е бил само отблясъкът в очите й, — че ме гледа твърдо, сурово.

— Лошо — намеси се Томи. — Да завършиш още на втората операция. Много лошо.

— Не мисля, че Родни го е приел като нещо неизбежно — продължи Рут. — Вероятно сте разговаряли само няколко минути. Какво би могла да разбереш за толкова кратко време?

— Да, така е — потвърди Томи. — Но Кат казва, че двамата отдавна са се разделили…

— Няма значение — прекъсна го Рут. — Дори в известна степен този факт може да утежни нещата още повече.

— Виждала съм мнозина в положението на Родни — казах аз. — Свикват, примиряват се.

— Откъде знаеш? — попита Рут. — Откъде би могла да го знаеш? Все още си само помощница.

— Помощниците виждат много неща. Не можеш дори да си представиш колко много.

— Тя не знае, нали, Томи? Не знае какво е това всъщност.

Известно време и двете се взирахме в Томи, но той мълчаливо гледаше към лодката. После каза:

— В моя център имаше едно момче. Ужасно се безпокоеше, че няма да издържи втората експлантация. Казваше, че го усеща с кожата си. Но всичко мина отлично. Има вече три операции, но е много добре.

Томи прикри с длан очите си от слънцето.

— От мен не излезе добър помощник. Дори не се научих да карам кола. Вероятно затова толкова бързо ме повикаха за първата операция. Така трябва да е, макар да твърдят, че едното нямало нищо общо с другото. Но нямам претенции. Бях лош помощник, но станах добър донор.

Помълчахме. После Рут се обади, този път със спокоен глас:

— Мисля, че се справях прилично като помощница. Но пет години ми бяха достатъчни. И аз бях като теб, Томи — напълно готова да стана донор. Усещах, че така трябва да бъде. Най-после, ние сме длъжни да станем донори, нали така?

Не бях сигурна дали чака отговор от мен. Нямах чувството, че намеква нещо и най-вероятно е произнесла тези думи по навик — непрекъснато чувам донорите да си говорят какво ли не. Когато отново се обърнах с лице към тях, Томи продължаваше да засенчва очите си с длан.

— Жалко, че не можем да се приближим до лодката — каза той. — Може пък да ни се удаде случай да дойдем още веднъж тук, когато е по-сухо.

— Радвам се, че я видях — кротко произнесе Рут. — Много е красива. Но вече ми се ще да си тръгваме. Тук духа вятър, стана ми студено.

— Поне й хвърлихме по едно око — каза Томи.

На връщане разговаряхме много по-непринудено, отколкото като отивахме към лодката. Рут и Томи обсъждаха условията в своите центрове — храната, хавлиите и други такива, — а аз почти непрекъснато участвах в разговора им, защото те ми задаваха въпроси относно условията в другите центрове. Походката на Рут сега бе малко по-сигурна, а когато наближихме оградата и аз повдигнах телта, тя се провря под нея, без да се бави.

Настанихме се в колата — Томи беше пак на задната седалка — и в началото обстановката беше превъзходна. Когато сега отново си припомням онзи отрязък от пътя, струва ми се, че между нас се настани и сянката на нещо недоизказано, но допускам, че само така ми се струва, като имам предвид какво стана малко по-късно.

А станалото много приличаше на повторение на стара случка. Отново излязохме на дългия, почти безлюден път и Рут направи някаква забележка относно крайпътната реклама, която тъкмо бяхме отминали. Вече не си спомням какво имаше на нея — беше просто един от онези огромни рекламни екрани край магистралите. Рут направи забележката сякаш на самата себе си, очевидно, без да има нещо специално предвид. Каза примерно следното:

— Боже мой, какво е това? Биха могли поне да се опитат да покажат нещо ново!

Ала Томи тутакси й възрази от задната седалка:

— На мен пък ми харесва. Виждал съм я и във вестниците. Мисля, че в рекламата има нещо.

Може би ми се е искало да върна отново онова усещане — че с Томи пак сме близки. Защото макар и отиването ни до лодката само по себе си да бе приятно преживяване, бях започнала да чувствам, че като оставим настрана прегръдката при първата ни среща и предишния епизод в колата, едва ли нещо друго ни свързваше истински. И стана така, че неочаквано и за самата мен изрекох:

— И на мен ми харесва. За да се направи подобно нещо, са нужни много по-големи усилия, отколкото ни се струва.

— Точно така — потвърди Томи. — Някой ми беше казал, че отнема седмици, за да сглобиш такова нещо. Дори месеци. Понякога хората се трудели и през нощта, разваляли го и го правели отново и отново, докато най-после се получи.

— Много е лесно да критикуваш от колата си — допълних аз.

— Най-лесното нещо на света — съгласи се Томи.

Без да каже нищо, Рут продължаваше да се взира напред в пустия път. После аз забелязах:

— Понеже говорим за плакатите — видях още един, когато тръгнахме от Кингсфийлд. Всеки момент ще минем покрай него — сега ще бъде откъм нашата страна.

— Какъв плакат? — попита Томи.

— Ще видиш. След малко ще се появи.

Погледнах към Рут, която седеше от едната ми страна. Очите й не ми се сториха сърдити, а бдителни. В тях дори се четеше някаква надежда, че плакатът, който очаквахме да се появи пред нас, ще се окаже безобиден. Нещо, което ще ни напомни за Хейлшам. Прочетох го по лицето й: върху него се сменяха изражение след изражение, но нито едно не се задържаше задълго. При това погледът й бе непрекъснато устремен напред.

Намалих скоростта и спрях автомобила на неравната, обрасла с трева отбивка край шосето.

— Защо спряхме, Кат? — попита Томи.

— Защото от тук се вижда най-добре. Ако се приближим, ще ни е твърде високо.

Чувах как Томи се размърда отзад, като се опитваше да се настани по-удобно, за да вижда добре. Рут седеше неподвижно и аз така и не разбрах дали изобщо вижда плаката от мястото си.

— Е, не е съвсем същият — забелязах след малко аз. — Но все пак прилича. Офис с отворено планиране, динамични служители, усмихнати лица.

Рут мълчеше, ала Томи се обади отзад:

— Ясно. Говориш за онзи офис, който бяхме отишли да видим.

— И не само за него — отвърнах аз. — Говоря и за рекламната фотография, която намерихме на пътя. Помниш ли, Рут?

— Мисля, че не — тихо отвърна тя.

— Хайде! Знаеш какво имам предвид. Списанието, което се търкаляше на пътя. До една локва. Беше ти много интересно. Не би могла да го забравиш, не се преструвай.

— Да, струва ми се, че имаше нещо такова.

Рут вече почти шептеше. Край нас профуча тежък камион, колата ни потрепери и за няколко секунди плакатът се скри от очите ни. Рут се наведе с надеждата камионът да го помете завинаги и когато рекламата отново блесна пред погледите ни, тя не повдигна глава.

— Странно е, като говорим за това сега — казах аз. — Нали помниш колко време все това беше в ума ти? Как някога ще работиш точно в такъв офис.

— Да, така беше, затова и тръгнахме на път тогава — потвърди Томи, сякаш си спомни всичко на мига. — Отидохме в Норфък да търсим твоето „възможно аз“. Жената, която работеше в офиса.

— Не ти ли се струва — обърнах се към Рут аз, — че трябваше повече да се задълбочиш в онази история? Да, ти беше първа. Ти бе първа от всички нас, така че можеше и да ти разрешат да направиш нещо такова. Можеше и да успееш. Не се ли замисли поне веднъж какво би станало, ако се беше опитала?

— Но как бих могла? — гласът на Рут едва се чуваше. — Просто имах такава мечта. Това е всичко.

— Поне да беше опитала. Какво ли не става! Ами ако ти бяха разрешили?

— Наистина, Рут — обади се и Томи. — Може и да си е струвало да направиш един опит. Нали все за това си мислеше? Според мен Кат има право.

— Не съм си мислила за това през цялото време, Томи. Във всеки случай не си спомням такова нещо.

— Не, Рут, Томи казва истината. Трябваше поне да опиташ. И сега, като видиш подобен афиш, щеше да си спомниш, че тъкмо това си искала навремето и че поне си изяснила за себе си…

— Как мислиш, бих могла да си изясня?

За първи път гласът на Рут прозвуча твърдо, ала след това тя въздъхна и отново сведе поглед. Томи каза:

— Често си ни казвала, че вероятно към теб са имали особено отношение. Може би си била права. Поне би могла да се заинтересуваш.

— Добре — отвърна Рут. — Казваш, да се заинтересувам. Но как би могло да стане това? Към кого трябваше да се обърна? Не можех нито да попитам, нито да си изясня каквото и да било.

— И все пак Томи има право — не отстъпвах аз. — Ако си смятала, че заслужаваш особено отношение, поне си могла да ги попиташ. Да потърсиш Мадам и да й зададеш някои въпроси.

Още щом го казах, още щом споменах за Мадам, осъзнах, че съм сгрешила. Рут вдигна поглед към мен и аз забелязах как очите й тържествуващо блеснаха. Виждала съм го понякога във филмите: единият герой насочва пистолет към другия и го кара да прави какво ли не, после внезапно става някаква грешка, двамата се сбиват и оръжието попада в ръцете на другия герой. И този, вторият, не повярвал докрай в късмета си, пронизва първия със сияещ поглед, който обещава всякакви видове отмъщение. Приблизително така ме погледна и Рут, и макар че аз не споменах и дума за отсрочка, бях произнесла думата „Мадам“ и тутакси ми стана ясно, че играта ще продължи на моята територия.

Рут забеляза, че изпаднах в паника и се обърна с лице към мен. Аз се готвех да приема нападението, мислех си, че каквото и да ми каже, нещата вече са други и времето, когато можеше да си прави с мен каквото си поиска, отдавна беше отминало. Казвах си всичко това наум и затова бях съвършено неподготвена да чуя онова, което тя ми заяви.

— Кати — започна Рут. — Не очаквам, че някога ще ми простиш. Дори си мисля, че не бива да го правиш. Но въпреки това те моля за прошка.

Останах толкова поразена, че успях само тихо да промълвя:

— За какво?

— За какво ли? Като начало, за това, че през цялото време те лъгах относно твоите желания. Помниш ли, когато ми каза, че понякога ти идва да легнеш, с когото и да е.

Томи отново се размърда на задната седалка, ала този път Рут се наведе напред и ме погледна в упор, сякаш в колата нямаше никой друг, освен нас двете.

— Забелязвах тревогата ти от този факт — продължи тя, — трябваше да ти обясня. Трябваше да споделя, че и с мен става същото. Сега, разбира се, вече го знаеш, но тогава и през ум не ти е минавало. Трябваше да ти го кажа. Че въпреки отношенията ми с Томи, понякога не можех да се въздържам и го правех и с други. Докато живеехме във Фермата съм била поне с още трима.

Докато ми говореше всичко това, тя не поглеждаше към Томи. Но не че не му обръщаше внимание — просто с всички сили се стремеше да ме накара да осъзная думите й и останалото нямаше значение за нея.

— На няколко пъти ми беше на устата да ти го кажа — продължи тя, — но не го направих. Дори тогава, в онези години добре съзнавах, че ще дойде време, когато ще го разбереш и ще ме укориш. Знаех го, но нищо не ти казах. Няма никаква причина да ми простиш, но все пак аз те моля за прошка, защото…

Изведнъж тя млъкна.

— Защо? — попитах аз.

Тя се засмя.

— За нищо, просто така. Ще ми се да получа твоето опрощение, но не разчитам на него. Така или иначе, това далеч не е всичко, а само една малка част. Главното е, че попречих на теб и Томи да бъдете заедно. — Гласът й отново се превърна почти в шепот: — Това е най-лошото, което някога съм правила.

Тя леко се извърна и за първи път погледна и Томи. После отново съсредоточи погледа си върху мен, ала сега имах усещането, че думите й са адресирани и към двама ни.

— Това е най-лошото нещо, което съм правила — повтори тя. — Дори не ви искам прошка. Господи, толкова пъти съм си го повтаряла, че сега не ми се вярва, че наистина го казвам. Трябваше вие двамата с Томи да се съберете. Нямам намерение да се правя, че не съм го разбрала веднага. Разбира се, че винаги съм го знаела, още откакто се помня. Но не ви давах да се съберете. Не държа да ми простите и не затова захванах този разговор. Искам да поправите грешката. Да поправите вредата, която ви причиних.

— Нещо не разбирам, Рут — обади се Томи. — Какво искаш да кажеш с това „да поправим вредата“?

Говореше с мек тон и в гласа му се усещаше детско любопитство. Мисля, че тъкмо това ме накара да заридая.

— Кати, чуй ме — каза Рут. — Двамата с Томи трябва да се опитате да получите отсрочка. Ако се явите двамата, имате шанс. Реален шанс.

Тя постави ръка на рамото ми, но аз рязко я отхвърлих и гневно погледнах Рут през сълзите си.

— Късно е. Изпуснахме момента.

— Не, Кати, не е късно, нищо не е изпуснато. Томи е претърпял само две операции. Но нима това променя нещо?

— Вече е твърде късно… — казах аз и се разридах с нова сила. — Глупаво е дори да си го помислим. Толкова глупаво, колкото да се размечтаем да работим в онзи офис. Влакът отдавна е заминал.

Ала Рут клатеше глава.

— Не, не е късно! Томи, кажи й.

Седях, наведена над волана, и изобщо не виждах Томи. Усетих озадаченото му мълчание, ала устата му не пророни и дума.

— Чуй ме — започна отново Рут. — И двамата ме чуйте. Трябвало е и тримата да дойдем тук, защото наистина исках да ви кажа онова, което казах. Но трябва и да ви дам нещо.

Докато говореше, тя се ровеше в джобовете на сакото си и измъкна оттам омачкано листче хартия.

— Томи, по-добре го вземи ти. Гледай да не го изгубиш. Защото Кати ще размисли.

Томи протегна ръка между облегалките на предните седалки и взе листчето.

— Благодаря ти, Рут — изрече той така, сякаш му бе дала шоколадче. След няколко секунди попита:

— Какво е това? Не разбирам.

— Адресът на Мадам. Помниш ли как двамата с Кати ме карахте да опитам. Ето, опитайте вие.

— Как го намери?

— Не беше толкова просто. Отне ми много време, рискувах доста. Но накрая го открих — за вас. Сега всичко е във ваши ръце, открийте я и направете опит.

Бях престанала да плача и включих двигателя.

— Достатъчно — казах аз. — Време е да откараме Томи обратно. След това имаме още много път.

— Помислете си, моля ви. Нали ще го направите?

— Сега искам само да се върна — заявих аз.

— Томи, нали ще запазиш адреса? В случай, че Кати промени решението си.

— Ще го запазя — обеща Томи. После промълви с много по-сериозен тон от преди:

— Благодаря ти, Рут.

— Така, видяхме лодката и край. Време е да се прибираме — казах аз. — До Дувър имаме два часа път, ако не и повече.

Отново излязох на шосето и, доколкото помня, почти не разговаряхме до Кингсфийлд. Когато спряхме на „Площада“, зърнахме неколцина донори, скупчили се под навеса. Обърнах колата и едва тогава пуснах Томи да излезе. Нито аз, нито Рут го прегърнахме, нито го целунахме за сбогом, но като тръгна към донорите, той се обърна на половината път и с широка усмивка ни помаха с ръка.

Може и да ви се стори странно, но на връщане към Дувър двете с Рут не си казахме абсолютно нищо за преживяванията ни през деня. Отчасти защото Рут беше много уморена — разговорът ни очевидно я бе оставил без сили. Но освен това, според мен, и двете чувствахме, че сериозните разговори бяха достатъчни за един ден и че няма да има никаква полза, ако се опитаме да ги продължим. Нямам представа какво е изпитвала Рут по обратния път към центъра, но лично аз, когато силата на преживяванията улегна, когато се стъмни и светлините по шосето пламнаха, състоянието ми никак не беше лошо. Сякаш нещо, което отдавна бе надвиснало над мен, си бе отишло и макар че не бих могла да твърдя, че всичко си бе дошло на мястото, с пълно право мога да кажа, че се бе появила светлина в тунела. Не че усещах някакъв подем или нещо от този род. Осъзнавах, че отношенията между нас тримата са доста деликатни и сложни и от това се чувствах напрегната, ала напрежението беше приятно.

Не говорехме дори за Томи. Само си казахме, че изглежда нормално и се опитахме да отгатнем колко ли килограма е прибавил към предишното си тегло. После продължихме пътя си, като мълчаливо се взирахме в пустото шосе пред нас.

Трябваше да минат няколко дни, преди да осъзная промените, настъпили след нашето пътуване. Цялата подозрителност, цялата недоизказаност между мен и Рут се беше стопила и двете сякаш си припомнихме всичко, което означавахме една за друга. И тъкмо това бе началото — лятото наближаваше, най-после здравето на Рут се стабилизира, аз пристигах привечер с минерална вода и сладкиш и двете сядахме една до друга до прозореца, наблюдавахме как слънцето се спуска зад покривите на къщите и разговаряхме за Хейлшам, за Фермата, за всичко, което ни идваше наум. Когато сега си спомням за Рут, на мен, разбира се, ми домъчнява, че вече я няма, но изпитвам и малко благодарност — благодарна съм за този последен период от нашия живот заедно.

Имаше обаче една тема, до която никога не се докосвахме и това бяха думите на Рут в колата онзи следобед. Наистина, от време на време ми правеше намеци. Казваше:

— И все пак, не си ли обмисляла въпроса да станеш помощница на Томи? Знаеш, че ако поискаш, можеш да го уредиш.

Скоро идеята да стана помощница на Томи замести всичко останало в разговорите ни. Отвръщах й, че мисля за това, но че дори на мен няма да ми е никак лесно да го уредя. След това обикновено сменяхме темата. Ала усещах, че Рут продължава да мисли по този въпрос, ето защо, когато я посетих за последен път, знаех какво иска да ми каже, макар че вече не можеше да произнесе нито дума.

Случи се три дни след втората й операция — бяха ме пуснали при нея рано сутринта. Беше сама в стаята: сякаш бяха решили, че са направили максималното за нея. По поведението на лекарите, координатора и сестрите ми бе станало ясно, че не очакват да се оправи. Тя лежеше в болничното легло, наоколо цареше сумрак и на мен ми беше достатъчно само да я погледна, за да уловя онова изражение, което неведнъж бях виждала по лицата на донорите. Сякаш бе заставила очите си да гледат навътре в тялото й, за да й помогнат да се справи по някакъв начин с неизброимите източници на болка в организма си — така може би става и с тревожния помощник, когато се лута между трима или четирима страдащи донори в различни части на страната. Формално, тя бе още в съзнание, ала не ми бе възможно да проникна в него, така че стоях безпомощна до металната рамка на леглото й. Като не знаех какво да правя, придърпах един стол, седнах, взех ръцете й в своите и нежно ги стисках всеки път, когато я връхлиташе болката и тя отвръщаше поглед от мен.

Останах до нея толкова, колкото ми разрешиха — три часа, може би и повече. И, както казах, през цялото време тя се бе оттеглила някъде навътре в себе си. Но един път — един-единствен път, — когато се гърчеше от болка, свиваше се в неестествени пози, които ме плашеха, и аз бях готова всеки миг да повикам сестрата, за да й даде още обезболяващи средства, за някакви си две-три секунди, не повече, тя ме погледна с пълното съзнание, че знае коя съм. Това бе едно от онези кратки просветления, които понякога се наблюдават у донорите в разгара на кошмарните им битки и през тези секунди тя просто ме гледаше и не казваше нищо, ала аз добре разбирах значението на този поглед. Тогава й казах:

— Да, Рут, ще го направя. Ще стана помощница на Томи, стига да мога.

Произнесох тези думи полугласно, защото знаех, че и да ги изкрещя, тя все едно няма да ги чуе. Но в този кратък промеждутък, когато се гледахме една друга в очите, тя, надявам се, е могла да прочете отговора по лицето ми толкова ясно, колкото и аз по нейното. Мигът отмина и Рут отново стана недостъпна. Струва ми се, че тя ме разбра, макар че, разбира се, никога няма да съм сигурна в това. А дори и да не ме бе разбрала, сега си мисля, че веднага, дори още преди аз да го знам, тя вече е знаела, че ще стана помощница на Томи и че двамата с него ще „направим опита“, за който говорехме тогава в колата.

Глава двайсета

Станах помощница на Томи близо година след нашето пътуване до лодката. Малко преди това му бяха направили третата операция и макар да се възстановяваше добре, нужна му беше дълга почивка и, както се оказа по-късно, никак не беше лошо да започнем този нов период от живота му заедно. Скоро свикнах с центъра в Кингсфийлд, дори го заобичах.

По-голямата част от донорите там след третата операция имат право на отделно помещение и на Томи дадоха една от най-просторните стаи с едно легло. По-късно някои си помислиха, че аз съм му го уредила, ала се лъжеха — на него просто му провървя, но така или иначе, трудно бе да се твърди, че стаята му е чак толкова хубава. По времето, когато тук е имало къмпинг, тя вероятно е служила за баня, защото единственият прозорец с матирано стъкло се намираше току под тавана. През него можеше да се погледне само ако се покатериш на стола и го отвориш, при това няма да видиш нищо, освен гъстия храсталак отпред. Стаята имаше формата на буквата „Г“ и в нея, освен задължителното легло, един стол и един шкаф бяха поставили и малък ученически чин с подвижен капак — ценен предмет, както ще стане ясно по-нататък.

Не бих искала да създам погрешно впечатление за периода, прекаран в Кингсфийлд. В много отношения той бе спокоен, почти идиличен. Обикновено идвах след обяда, качвах се в стаята и заварвах Томи да лежи на тесния креват, винаги облечен, защото не искаше да прилича „на пациент“. Сядах на стола и му четях книгата, която носех със себе си — примерно „Одисея“ или „Хиляда и една нощ“. Друг път двамата просто разговаряхме за старите времена или за нещо друго. Привечер той често задрямваше, а аз сядах на чина и пишех рапортите си. Бях поразена от факта колко леко ни беше и на двамата да общуваме един с друг, сякаш не бяха изминали толкова много години от времето, когато обитавахме Фермата.

Разбира се, не всичко бе като преди. Като начало ще кажа, че най-после между нас се появиха полови отношения. Не знам колко дълго преди да ги установим Томи бе размишлявал върху въпроса. Той все още се възстановяваше след операцията и вероятно това да не е било от първостепенна важност за него. Не исках нищо да му натрапвам, ала от друга страна ми се струваше, че ако протакаме твърде много, с течение на времето ще ни става все по-трудно да превърнем нашите отношения в естествена част от живота си. Освен това, доколкото помня, си мислех и друго: ако поемем по пътя, който ни бе предложила Рут и се опитаме да получим отсрочка, отсъствието на секс може сериозно да намали шансовете ни. Не защото бях убедена, че някой със сигурност ще ни попита за това. Безпокоеше ме фактът, че така или иначе, те ще го усетят, ще забележат липсата на интимност помежду ни.

Ето защо един ден реших да опитам, но така, че ако не желае, лесно да може да се откаже. Както обикновено, през деня той лежеше на леглото, забил поглед в тавана, а аз му четях на глас. След малко спрях, приближих се, седнах на ръба на кревата и мушнах ръка под тениската му. После ръката ми се плъзна надолу към мъжките му атрибути и макар да не се възбуди веднага, ми стана ясно, че се зарадва, че му е приятно. Не биваше да забравяме за шевовете от операцията му, но и по-късно, след всичките години на близост помежду ни, когато започвахме да правим секс, изпитвахме нужда от междинен етап. Ето защо тогава аз направих всичко с ръцете си, а той просто лежеше, без да се опитва да отвърне на ласките ми дори с думи — звуците нищо не изразяваха, — изглеждаше умиротворен и толкова.

Но дори онзи първи път във въздуха витаеше нещо и заедно с усещането, че поставяме някакво начало, че преминаваме към нещо ново в живота си, то даваше отпечатък на чувствата ни. Дълго време не исках да си го призная и дори когато го сторих, се стараех да убедя сама себе си, че то ще премине заедно с болките и неразположенията му. Имам предвид следното: още първия път, в поведението на Томи се четеше някаква тъга, сякаш искаше да каже: „Да, правим го и аз се радвам, че го правим. Колко жалко, че започнахме толкова късно!“

А и през последвалите дни, когато вече правехме истински секс и се чувствахме щастливи от това — дори тогава угнетяващото чувство не ни даваше мира. С всички сили се стараех да се защитя от него. Стараех се да се обичаме пълноценно, така че страстта да погълне всичко наоколо ни и да не остане нищо странично, за което да мислим. Ако той беше отгоре, аз повдигах коленете си високо, когато бяхме в друга поза, аз му говорех, правех всичко, което трябваше, за да потънем в страст и самозабрава, ала неприятното чувство така и не ме напускаше.

Може би от значение беше и болничната стая: дори в разгара на лятото слънчевата светлина, която проникваше през матираното стъкло на прозореца, беше тъжна като през есента. Може би така ми влияеха случайните звуци, които долитаха до нас, докато лежахме един до друг, и които идваха не от възпитаниците, спорещи отвън на тревата за романи и стихове, а от донорите, които се подпираха по стените на коридорите, запътили се по своите си работи. Може би защото понякога, дори когато се отпускахме след божествената наслада в обятията си, когато току-що изживяните мигове продължаваха да се носят в съзнанието ни, Томи ще каже нещо от рода на: „Преди с лекота го правех и два пъти един след друг. А ето сега не се получава.“ В такива случаи това чувство тутакси излизаше на преден план и трябваше да запушвам устата му с дланта си, за да можем тихо да си полежим един до друг. Сигурна съм, че и Томи изпитваше същото: след нещо подобно ние всеки път силно се притискахме в обятията си, сякаш всеки от нас търсеше спасение в другия от това угнетяващо усещане.

През първите няколко седмици ние не засягахме нито темата за Мадам, нито разговора ни с Рут в колата. Но самият факт, че станах негова помощница, ни напомняше, че не бива да се бавим много. За същото ни напомняха и рисунките му.

Цяла година си бях мислила за Томи и дори в деня, в който отидохме да видим лодката, исках да го попитам за животинките му. Продължава ли да ги рисува? Запазил ли е онези, които бе рисувал във Фермата? Но отдавнашната история, свързана с рисунките му, все ми пречеше да му задам този въпрос.

После, един следобед, може би месец след като му бях станала помощница, аз се качих при него и го заварих да седи на чина. Той прилежно рисуваше нещо и почти докосваше хартията с брадичката си. Преди да отворя вратата, аз почуках, той ме покани да вляза, но дори не се обърна към мен и не прекъсна заниманието си. Трябваше ми само един поглед, за да разбера: той рисуваше едно от своите въображаеми същества. Спрях се на вратата, защото не знаех дали да прекрача прага, или не, но накрая той вдигна глава, погледна ме и закри с ръка тетрадката си, която по нищо не се различаваше от черните бележници, които измолваше навремето от Кефърс. Влязох, заговорихме за нещо съвсем различно и след известно време той прибра тетрадката си, за която в този ден нито той, нито аз споменахме. В последвалите дни обаче често я виждах или на чина, или небрежно захвърлена до възглавницата му.

Веднъж, двамата седяхме в стаята на Томи, оставаха още няколко минути до началото на някаква процедура и аз забелязах нещо странно в поведението му. Той се държеше някак стеснително и сковано и аз си помислих, че може би има нужда от секс. Ала чух следното:

— Кат, искам да ми кажеш. Само че честно.

И извади черната тетрадка, сложи я на чина и ми показа три ескиза, на които бяха изобразени подобия на жаби с дълги опашки, сякаш все още в стадия на поповите лъжички. Това впечатление се създаваше, ако държиш тетрадката на разстояние. Но отблизо всяка рисунка се отличаваше с безбройните си детайли, като животните, които ми бе показал във Фермата.

— Направих тези две рисунки, като си представях, че жабата е от желязо — каза той. — Ето защо повърхността й блести на толкова много места. Тук пък я изрисувах, все едно е от гума. Виждаш ли? Сякаш е напръскана с мастилени петна. Сега искам да направя нормален вариант, истински красив, ала не мога да избера начина. Кат, кажи ми честно, какво мислиш?

Не помня какво му отговорих. Ала никога не ще забравя смесицата от чувства, които ме обзеха в онзи миг. Тутакси разбрах, че по този начин Томи поставя точка на всичко, случило се във Фермата по повод рисунките му и изпитах облекчение, благодарност, чист възторг. Същевременно ми стана ясно защо животните пак излязоха на дневен ред, разбирах какво би могло да се крие зад въпроса, който ми бе задал сякаш между другото. Най-малкото, което забелязвах, бе, че Томи ми казваше: нищо не съм забравил, макар да не сме засягали темата пряко; даваше ми да разбера, че не се е примирил и сериозно се е заел със своята част от подготвителните работи.

Но докато разглеждах странните му жаби, усетих и още нещо. Защото онова чувство отново присъстваше — отначало на заден план, едва забележимо, после по-осезаемо и впоследствие аз не престанах да размишлявам за него. Нищо не можех да направя със себе си: гледах страниците, а тази мисъл се въртеше ли, въртеше в главата ми, макар да ми се искаше да я уловя и да я запратя някъде надалеч. Работата беше в това, че сега рисунките на Томи не ми се видяха чак толкова свежи. Наистина, в много отношения жабите бяха същите като онези, които бях гледала във Фермата. Но определено липсваше нещо, рисунките изглеждаха някак измъчени, дори изкопирани. Така че, колкото да и се опитвах да прогоня това усещане, то се появяваше отново и отново — ах, колко сме закъснели, как сме пропуснали подходящото време, — и в настоящите ни мисли и планове виждах нещо нелепо, дори осъдително.

Сега, когато за кой ли път връщам лентата назад, имам чувството, че вероятно е имало и друга причина, поради която толкова дълго отлагахме да говорим открито за плановете си. Нито един от останалите донори в Кингсфийлд не беше чувал за отсрочки и тем подобни и ние усещахме леко смущение, сякаш имахме обща тайна, от която се срамувахме. Възможно е дори да сме се страхували от последствията, ако останалите донори научат за нея.

Но пак ще повторя: не ми се ще да описвам времето, прекарано в Кингсфийлд, в твърде мрачни краски. В общи линии, особено след като ме попита за мнението ми относно своите животни, то не бе помрачено от сянката на миналото и на нас ни беше наистина приятно и спокойно един с друг. И макар никога повече да не ми задаваше въпроси за въображаемите си животинки, той с удоволствие работеше над тях в мое присъствие и двамата често прекарвахме следобедите си така: аз седя на леглото, понякога му чета на глас, а Томи рисува на чина.

Мисля, че щяхме да сме щастливи, ако имахме възможност да разтеглим тези часове във времето и да прекарваме повече мигове в разговори, секс, четене на глас и рисуване. Ала наближаваше краят на лятото, Томи набираше сили, вероятността да получи известие за четвърта операция се увеличаваше с всеки изминал ден и ние разбирахме, че повече няма за кога да отлагаме.

Бях затрупана с работа, както никога преди, и цяла седмица не се бях появявала в Кингсфийлд. Когато една сутрин пристигнах в центъра, помня, че навън валеше като из ведро. В стаята на Томи цареше полумрак и се чуваше как от улука зад стъклото се плиска вода. Томи тъкмо се бе върнал от общата зала, където бе закусил заедно с останалите донори, и сега седеше на леглото с безучастен вид и не правеше нищо. Имах измъчен вид — от дълго време не успявах да се наспя през нощта — и буквално рухнах върху тясното легло, като го избутах до стената. Останах да лежа известно време така и щях да задремя, ако Томи през цялото време не ме гъделичкаше по стъпалата с палците на краката си. Най-после седнах до него и казах:

— Томи, вчера видях Мадам. Не, не говорих с нея, но я видях.

Той ме погледна, но продължи да мълчи.

— Видях я да върви по улицата и да влиза у дома си. Рут правилно е записала. Улица, номер — всичко съвпада.

И аз му разказах как предишния ден, тъй като и без това бях на южното крайбрежие, привечер се отбих в Литълхамптън и, както и предишните два пъти, минах по дългата крайморска улица покрай къщите, наредени в стройни редици и носещи имена като „Гребенът на вълната“, „Изглед към морето“ и стигнах до пейката до една телефонна будка. Както и предишните два пъти, аз седнах и зачаках, без да откъсвам поглед от отсрещната къща.

— Също като в детективски филм. Предните два пъти чаках там близо час — и нищо, абсолютно нищо. Този път нещо в мен ми подсказа, че чакането ми ще се увенчае с успех.

Бях толкова уморена, че заклюмах на пейката. Но като вдигнах глава, веднага я познах — вървеше по улицата в посока към мен.

— Сякаш беше призрак — казах аз. — Никак не се е променила. Може би в лицето бе поостаряла, но иначе — никаква разлика. Дори облеклото й бе същото. Същият елегантен сив костюм.

— Не е възможно да е онзи същият костюм.

— Не знам. Приличаше ми на него.

— Значи не се опита да поговориш с нея, така ли?

— Разбира се, че не, глупчо. Трябва да напредваме бавно, но славно. Не помниш ли, че никак не бе добра с нас?

Разказах му как бе минала покрай мен, без дори да ме погледне; за миг си помислих, че ще отмине и вратата, която наблюдавах, че Рут не ми е дала верен адрес. Но като стигна до къщата, Мадам рязко се обърна, взе пътеката на две-три крачки и се скри зад вратата.

Когато свърших, Томи известно време не каза нищо. После попита:

— Сигурна ли си, че няма да си навлечеш неприятности? Винаги се появяваш там, където не бива.

— А защо, мислиш, съм толкова уморена? По цели нощи не спя, за да успея да съм и тук, и там. Но поне я открихме.

Дъждът продължаваше да плющи зад прозореца. Томи се излегна на хълбок и сложи глава на рамото ми.

— Рут се погрижи за нас — тихо каза той. — Няма грешка.

— Да, прав си. Сега всичко зависи от двама ни.

— Е, какъв е планът, Кат? Ако изобщо имаме план.

— Да заминем при нея. Да отидем и да я попитаме. Идната седмица, когато те откарам на изследвания. Ще уредя да те пуснат за целия ден. На връщане ще се отбием в Литълхамптън.

Томи въздъхна и зарови лице в рамото ми. Човек отстрани би могъл да си помисли, че не е много въодушевен, ала аз знаех какво чувства. Дълго време бяхме обмисляли всичко — отсрочката, теорията му за Галерията и тем подобни — и сега неочаквано постигнахме нещо. Определено това малко ни плашеше.

— Ако успеем — каза накрая той. — Да предположим, че успеем. И тя ни даде три години — живейте си на воля. И тогава? Разбираш ли за какво говоря, Кат? Къде ще отидем? Не можем да останем тук, това е център за донори.

— Не знам, Томи. Може пък да ни върне обратно във Фермата, кой знае? Макар че е по-добре да отидем някъде другаде. Например в Бялата къща. Може пък да разполагат и с други места? Съвсем различни, като за нас с теб. Ще видим какво ще ни каже.

През следващите няколко минути останахме да лежим и да се вслушваме в дъжда. После започнах да го гъделичкам по стъпалата, както и той правеше с мен преди малко. Накрая Томи избута краката ми от леглото си.

— Ако наистина отидем — промълви той, — трябва да вземем решение относно животните. Да подберем най-добрите, които да вземем със себе си. Може би шест или седем на брой. Трябва добре да обмислим нещата.

— Добре — отвърнах аз; после станах и се протегнах. — Мисля, че трябва да вземем повече. Петнайсет, дори двайсет. Да, ще отидем и ще я попитаме. Няма да ни изяде, я! Ще отидем и ще поговорим с нея.

Глава двайсет и първа

Преди да заминем, въображението ми рисуваше следната картина: двамата с Томи стоим пред вратата на Мадам, набираме смелост да натиснем копчето на звънеца, после чакаме с премалели сърца. Но стана така, че въображаемите мъки ни бяха спестени.

В името на справедливостта трябва да кажа, че напълно заслужавахме мъничко късмет, тъй като през целия ден всичко ни вървеше наопаки. Закъсняхме цял час за изследванията — колата ми бе отказала. После стана объркване в клиниката и трябваше да повторим три изследвания. В резултат на това, Томи получи световъртеж и слабост и когато привечер най-после се отправихме към Литълхамптън, по пътя му прилошаваше и аз на няколко пъти спирах, за да излезе и подиша чист въздух.

Пристигнахме към шест часа. Оставих автомобила зад бинго залата, Томи измъкна от багажника чантата с тетрадките си и се отправихме към центъра на града. През целия ден времето се задържа хубаво, магазините вече затваряха, но пред пъбовете се тълпяха хора: жителите седяха на масите, разговаряха, пийваха. От разходката на Томи му стана по-добре и по едно време си спомни, че заради изследванията не беше обядвал и заяви, че иска да се подкрепи преди предстоящото изпитание. Започнахме да търсим място, където да си купим сандвичи за вкъщи, ала внезапно той толкова силно ме стисна за лакътя, че се изплаших, да не би да има пристъп. Но Томи тихичко прошепна в ухото ми:

— Ето я, Кат. Минава пред фризьорския салон.

Наистина беше тя. Вървеше по отсрещния тротоар, облечена в строг сив костюм, също като онези, които винаги е носела.

Ние я последвахме, като се държахме на разумно разстояние от нея, пресякохме пешеходната зона и тръгнахме по почти безлюдната главна улица. И двамата си спомнихме как в онзи, другия град следяхме една друга жена, защото я смятахме за „възможното аз“ на Рут. Ала този път всички бе много по-просто, защото скоро Мадам ни изведе на дългата крайбрежна улица, на която живееше.

Поради факта, че улицата бе съвършено права и залязващото слънце я осветяваше от край до край, решихме, че можем да изостанем, без да рискуваме да изгубим Мадам от погледа си. Фигурата й се смали и се превърна едва ли не в малка точка, ала през цялото време чувахме тракането на токчетата й, а глухите ритмични удари на чантата по крака на Томи сякаш бяха неговото ехо.

Дълго вървяхме след нея по улицата, застроена с еднакви къщи. После редицата от постройки свърши и на тяхно място се появиха изравнени тревисти площи, зад които надзъртаха покривите на павилионите долу на плажа. Макар да не виждахме морето, усещахме, че е съвсем наблизо по голямото небе, разкрило се пред нас, и по писъка на чайките.

Но край онази страна на улицата, по която вървяхме, къщите не преставаха да се редуват една след друга и след малко казах на Томи:

— Наближаваме. Виждаш ли онази пейка? Миналия път я чаках там. Тя живее отсреща.

До този миг Томи бе доста спокоен. Но сега нещо стана с него и той закрачи по-бързо, сякаш искаше да я догони. Между нас и Мадам нямаше жива душа, Томи непрекъснато скъсяваше разстоянието и трябваше да го дръпна за ръката, за да не бърза. През цялото време се страхувах, че Мадам ще се обърне и ще ни забележи, ала тя не се обърна и ето че вече влизаше в двора. Пред входа се спря и затърси ключовете в чантата си, а ние се приближихме, застанахме до оградата и се загледахме в нея. Тя не се обръщаше и на мен ми хрумна, че всъщност ни е видяла още в самото начало, но се преструва, че не ни забелязва. Помислих си, че Томи всеки миг ще викне нещо зад гърба й, което би било крайно неправилно. Ето защо, без изобщо да се замисля, побързах сама да я викна от улицата.

Вежливо казах:

— Извинете!

Ала тя се завъртя около оста си с такава скорост, сякаш съм я заловила на местопрестъплението. И когато ни погледна, в душата ми повя хлад, като онзи, който бях почувствала преди толкова много години, когато я бяхме причакали пред централната сграда в Хейлшам. Очите й бяха също толкова студени, колкото и тогава, а лицето й — може би дори още по-сурово. Не мога да твърдя, че веднага ни позна, но несъмнено още в първия миг й стана ясно кои сме, защото цялата се вцепени — сякаш двойка паяци се канеха да скочат върху нея.

После нещо в изражението на лицето й се промени. Не че стана по-меко, но отвращението сякаш отиде на втори план и тя внимателно се взря в нас, примижавайки на залязващото слънце.

— Мадам — започнах аз, като се наведох през портичката. — Не се страхувайте, не искахме да ви изплашим. Ние сме възпитаници на Хейлшам. Аз съм Кати Х., може би си спомняте за мен. А това е Томи Д. Не сме дошли да ви причиняваме неприятности.

Тя отстъпи няколко крачки назад, към нас.

— От Хейлшам — повтори Мадам и на лицето й се появи едва забележима усмивка. — Ами това е изненада за мен. Ако нямате намерение да ми причините неприятности, за какво сте дошли тогава?

Внезапно Томи се намеси:

— Бихме искали да поговорим. Донесъл съм ви нещо — и той повдигна чантата. — Може би ще го вземете за Галерията. Ще ми се да си поговорим.

Мадам стоеше на мястото си, обляна от залеза, почти не помръдваше, само леко наклони глава на една страна, сякаш се заслуша в шумовете, долитащи от морския бряг. После отново се усмихна, ала този път не на нас, а на самата себе си.

— Ясно. Тогава да влезем. Да чуем какво имате да ми казвате.

Забелязах, че входната врата беше с цветни стъкла и когато Томи я затвори зад нас, в коридора, в който се озовахме, стана доста тъмно. Коридорът бе толкова тесен, че лактите ни се опираха в стените му. Мадам спря и застина с гръб към нас, сякаш отново се заслуша в някакъв звук. През рамото й видях, че коридорът се разделя на две: вляво имаше стълбище нагоре, а вдясно — още по-тесен проход към вътрешността на къщата.

Последвах примера на Мадам и се заслушах, ала вътре отначало беше съвсем тихо. После, сякаш някъде отгоре, се чу едва доловимо почукване.

Очевидно това означаваше нещо за Мадам: тя тутакси се извърна към нас и каза, като посочи към тъмния проход:

— Почакайте ме там. Сега ще сляза.

Заизкачва се по стълбите, но като забеляза нерешителността ни, надвеси се над перилата и отново посочи към прохода.

— Натам, натам — изкомандва ни тя и изчезна на горния етаж.

Двамата с Томи тръгнахме натам и попаднахме в една стая, която очевидно служеше за гостна. Създаваше се впечатление, че прислугата сякаш бе подготвила всичко за през нощта и си бе отишла: завесите бяха спуснати, а настолните лампи светеха. Миришеше на стари мебели, вероятно викториански. Камината бе закрита с плоча, а от мястото, където би трябвало да гори огън, в нас се взираше втъкана като върху гоблен странна птица, напомняща на сова. Томи ме докосна по рамото и посочи картината в рамка, висяща в ъгъла над малката кръгла масичка.

— Хейлшам — прошепна той.

Приближихме се, но аз не бях толкова сигурна. Виждах, че това е доста приятен акварел, ала настолната лампа с изкривен абажур под нея, по който се забелязваха следи от паяжина, не толкова осветяваше картината, колкото се отразяваше в мътното стъкло и изображението не можеше да се види много ясно.

— Зад Патешкото езеро — каза Томи.

— Не разбирам — прошепнах в отговор аз. — Тук не виждам никакво езеро. Това е просто селска местност.

— Ами езерото се пада зад гърба ти.

Гласът на Томи звучеше доста раздразнено, стана ми дори странно.

— Не може да не го помниш. Ако застанеш с гръб към езерото в най-отдалечената му част и с лице към Северното игрище…

Млъкнахме, защото някъде отвътре долетяха гласове. Отначало дочухме мъжки глас, който идваше като че ли от горния етаж. После ясно доловихме и гласа на Мадам, която слизаше по стълбите:

— Да, имате пълно право. Пълно право.

Помислихме, че Мадам ще влезе при нас, ала стъпките й отминаха вратата и се отдалечиха към задната част на къщата. Хрумна ми, че иска да приготви чай с кифлички и да го донесе на масичка за сервиране, ала тутакси отхвърлих подобна мисъл като напълно идиотска и си казах, че навярно Мадам бе забравила за нас и че всеки миг можеше да си спомни, да дойде и да ни изгони от дома си. От горния етаж долетя нисък дрезгав глас на мъж, но толкова глухо, сякаш от него ни деляха не един, а поне два етажа. Стъпките на Мадам се върнаха в коридора и тя викна на онзи горе:

— Вече ви обясних. Направете така, както ви казах и това е.

Двамата с Томи почакахме още малко. После задната стена на стаята се раздвижи и ни стана ясно, че това не е истинска стена, а двукрила плъзгаща се врата, която разделяше продълговатото помещение на две части. Мадам бе дръпнала двете крила, ала не напълно, и сега стоеше в отвора между тях и ни гледаше. Исках да видя какво има зад гърба й, но зад нея бе непрогледно тъмно. Помислих си, че може би чака някакво обяснение от нас относно причината за нашата поява, но накрая тя изрече:

— Твърдите, че имената ви са Кати Х. и Томи Д., нали не греша? И че преди години сте живели в Хейлшам?

Аз й отговорих, но ми беше невъзможно да разбера дали ни помни, или не. Тя не помръдваше от вратата, сякаш не се решаваше да влезе при нас. Ала Томи отново се обади:

— Няма да ви задържаме дълго. Но ни се ще да поговорим с вас за някои неща.

— Разбирам. Е, тогава заповядайте, седнете.

Тя постави ръце върху облегалките на двете еднакви кресла, които стояха пред нея. В жеста й имаше нещо странно — сякаш всъщност не ни канеше да седнем. В душата ми се породи подозрение, че ако я послушаме и седнем в креслата, тя пак ще си остане права зад нас и дори няма да отмести ръцете си от облегалките. Но още щом пристъпихме към нея, тя на свой ред също направи крачка напред и на мен ми се стори — макар че това може да е само плод на въображението ми, — че когато минаваше между двама ни, тя сякаш цялата се сви. Когато се обърнахме, за да седнем, Мадам вече беше до прозорците с тежките кадифени завеси и ни гледаше като учителка, застанала пред класа си. Поне моето впечатление в онзи миг беше такова. Както ми каза и Томи по-късно, той помислил, че тя всеки момент ще запее, а завесите зад нея ще се разтворят като на сцена и вместо улицата и равно окосената морава между къщата и морския бряг, пред очите ни ще се появят декори, подобни на онези в Хейлшам, и дори ще видим и хора, строен и готов да приглася на солистката. Когато по-късно Томи сподели мислите си с мен, ми стана забавно и аз видях Мадам отново — сплела пръсти пред гърдите си, изнесла лакти встрани, готова всеки миг да запее. Впрочем силно се съмнявах, че тъкмо в онзи миг на Томи му е хрумнало нещо подобно. Помня, че забелязах напрегнатостта му и се изплаших, да не би да изтърси нещо глупаво и неуместно. Затова, когато Мадам ни попита, при това съвсем доброжелателно, по каква работа я търсим, не се замислих дълго и заговорих първа.

Вероятно в началото съм звучала доста объркано, но после, когато осъзнах, че тя се вслушва в думите ми, аз се успокоих и започнах да се изразявам много по-ясно. Всъщност не седмица и две бях премисляла всичко, което се канех да й кажа. Правех това по време на дългото шофиране из страната и зад чашите кафе в станциите за обслужване. Тогава обяснението ми се струваше толкова трудно, че накрая постъпвах по следния начин: запомнях дословно ключовите думи, а после мислено рисувах в ума си схемата, по която да се придвижвам от точка на точка. Но сега, когато Мадам стоеше пред мен, онова, което бях подготвила, ми се струваше ненужно, дори неотговарящо на истината. Впрочем се получи нещо странно — и когато по-късно обсъждахме случилото се, Томи също се съгласи с мен: макар в Хейлшам да гледахме на Мадам като на враждебна личност, като на не свой човек, привнесен отвън, сега, без да проявява каквато и да е съпричастност към нашето положение нито с думи, нито с някакво действие, тя ни внушаваше доверие, чувствахме я много по-близка, отколкото новите ни познати, появили се в нашия живот през последните няколко години. Ето защо всичко, което бях назубрила, тутакси излетя от главата ми и двете заговорихме просто и откровено — почти по същия начин, по който разговаряхме с настойниците си в отдавна отминалите времена. Разказах й за слуховете относно отсрочките, валидни само за възпитаниците на Хейлшам, които се разпространяват сред донорите, като направих уговорката, че не разчитаме особено на това, защото сме наясно, че слуховете често са подвеждащи.

— Дори твърденията да са истина — добавих аз, — добре разбираме, че на вас вероятно ви е дошло до гуша от множеството двойки, които идват и ви заявяват, че истински се обичат. Ние с Томи никога нямаше да се решим да ви безпокоим, ако не бяхме напълно сигурни.

— Сигурни?

Това бе първата дума, която се отрони от устата й за толкова дълго време и от изненада ние леко се сепнахме.

— Твърдите, че сте сигурни? Сигурни сте, че се обичате? Но откъде бихте могли да го знаете? Любовта не е толкова просто нещо. Значи двамата сте влюбени един в друг. При това много силно, така ли? Нали това искате да ми кажете?

В тона й се четеше сарказъм, но за свое огромно учудване забелязах, че в очите й, които се отправяха ту към мен, ту към Томи, проблеснаха сълзи.

— И вие сте убедени, така ли? Че се обичате много силно. И затова сте дошли да молите за тази… отсрочка. Но защо? Защо при мен?

Ако с интонацията си тя ми бе дала да разбера, че смята това за пълен идиотизъм, вероятно щях да се почувствам смазана. Но нищо подобно не се четеше в нейните въпроси. Това бе по-скоро нещо като тест, чиито отговори й бяха добре известни; дори можеше да се каже, че тя неведнъж е водила такива разговори и с други двойки. Тъкмо това ме обнадежди. Ала Томи не можа да се стърпи и се намеси:

— Дойдохме при вас заради вашата Галерия. Струва ни се, че знаем причината за съществуването й.

— Моята Галерия?

Тя се облегна на перваза, като поразмърда завесите зад гърба си, и бавно въздъхна.

— Моята Галерия. Имате предвид моята колекция. Всички онези картини, стихове, всички ваши произведения, които събирах година след година. Струваше ми много труд, но аз вярвах в това, тогава всички вярвахме. И така, вие мислите, че знаете причината за нейното съществуване, причината за нашите занимания? Ами тогава ми я кажете, ще ми бъде много интересно да я чуя. Защото трябва да ви призная, че и аз си задавам същия въпрос.

Тя неочаквано прехвърли погледа си от Томи върху мен.

— Не отивам ли твърде далече?

— Не, не.

— Вероятно съм го направила — прошепна тя. — Извинете. Когато говоря на тази тема, често се забравям. Забравете онова, което чухте току-що. И така, младежо, вие искахте да ми кажете нещо за моята Галерия. Моля, слушам ви.

— Служи ви, за да можете да се ориентирате — отвърна Томи. — За да имате на какво да се опрете. Иначе откъде ще разберете дали онова, което твърдят двойките, е истина, или не?

Мадам отново спря погледа си върху мен, ала аз имах усещането, че тя се е вторачила в една точка върху ръката ми. Дори погледнах, за да проверя дали на ръкава ми няма мръсотия от някоя птичка или нещо подобно. След малко чух гласа й:

— И вие смятате, че тъкмо затова съм събирала плодовете на вашия труд. Затова съм попълвала моята Галерия, както сте я наричали всички. Когато научих, че наричате колекцията ми така, много се смях. Но с течение на времето и аз започнах да мисля за нея по същия начин. Моята Галерия. Обяснете ми, младежо. Как по-точно моята Галерия би могла да ни помогне да се ориентираме и да разберем дали вие наистина се обичате?

— Тя показва какви сме в действителност — отвърна Томи. — Защото…

— Но, разбира се! — прекъсна го Мадам. — Защото произведенията ви показват вашата същност! Нали това имахте предвид? Защото излагат на показ душите ви!

На това място тя отново се обърна към мен с думите:

— Не отивам ли твърде далече?

Вече ми бе задала същия въпрос и на мен отново ми се стори, че се е вторачила в ръкава ми. Ала лекото подозрение, възникнало в мен, когато чух въпроса й за първи път, сега се засили. Внимателно се взрях в Мадам, но тя като че ли усети любопитството ми и отново се обърна към Томи.

— Добре тогава — промълви тя. — Да продължим. И така, какво бяхте започнали да ми казвате?

— Работата е там, че навремето бях малко объркан — продължи Томи.

— Не, не, говорехте нещо за творчеството си. За това, че чрез изкуството художникът разголва душата си.

— А сега ще ви кажа следното — настояваше на своето Томи. — По онова време в главата ми бе такъв хаос, че не можех да се занимавам с никакво творчество. Не правех абсолютно нищо. Чак сега разбирам, че е трябвало да правя нещо, но тогава в главата ми беше пълна мъгла. Ето защо във вашата Галерия няма нищо от мен. Знам, че вината е моя и че най-вероятно отдавна съм изпуснал влака, но въпреки всичко ви нося едно-друго.

Той вдигна чантата от пода и започна да разкопчава ципа.

— Тук има мои скорошни рисунки, както и неща, които направих преди години. А що се отнася до Кат, сигурно при вас има много нейни работи. Бяхте ги избрали за Галерията си. Нали, Кат?

И двамата се взираха в мен известно време, после Мадам промълви едва-едва:

— Нещастни създания. Какво сме ви направили? Ние, с всички наши проекти, планове… — Тя замълча и отново ми се стори, че в очите й проблясват сълзи. После спря погледа си върху мен и попита: — Струва ли си да продължаваме този разговор? Или стига толкова?

При тези й думи смътната мисъл, появила се в главата ми, започна да приема определена форма. „Не отивам ли твърде далече?“, а сега: „Струва ли си да продължаваме?“ Като поохладих чувствата си, аз осъзнах, че тя задава въпросите си не към мен и Томи, а към някой друг, който се намира зад нас, в тъмната половина на стаята.

Обърнах се бавно назад и се взрях в тъмнината. Не виждах нищо, но чух някакъв звук, механичен и удивително далечен: тъмната част на помещението бе много по-голяма, отколкото очаквах. От дълбините се появи нещо, започна да се приближава и един женски глас произнесе:

— Да, Мари-Клод. Ще продължим.

Взирах се в тъмнотата и чух как Мадам изсумтя и с едри крачки навлезе в неосветената половина. Чуха се още механични шумове и Мадам се появи, като буташе инвалиден стол, в който седеше някой. Тя отново премина между нас и отначало ми попречи да видя кой е в него. Но после го извърна към нас и се обърна към фигурата в него:

— По-добре вие поговорете с тях. Всъщност те са дошли при вас.

— И аз мисля така.

Фигурата в стола беше прегърбена и немощна и аз я познах по-скоро по гласа.

— Госпожица Емили — промълви едва чуто Томи.

— По-добре е вие да поговорите с тях — повтори Мадам, сякаш си измиваше ръцете, ала не помръдна от мястото си и продължи да ни гледа с блестящите си очи.

Глава двайсет и втора

— Мари-Клод има право — каза госпожица Емили. — Аз съм човекът, към когото трябва да се обърнете. Мари-Клод отдаде много сили за осъществяването на проекта ни. И когато всичко свърши по този начин, тя се разочарова. Що се отнася до мен, въпреки неуспехите ни, аз не изпитвам кой знае какво огорчение. Смятам, че онова, което постигнахме, заслужава уважение. Дори да вземем за пример вас двамата. Получи се добре. Сигурна съм, че бихте могли да ми разкажете доста неща, с които бих се гордяла. Как казахте, са ви имената? Не, не, почакайте. Ще се опитам сама да си спомня. Вие бяхте момчето с трудния характер. С труден характер и голямо сърце. Томи. Права ли съм? А вие сте, разбира се, Кати Х. От вас излезе отлична помощница. Чухме много хубави неща за вас. Виждате ли все нещо си спомням. Осмелявам се да твърдя, че си ви спомням всичките.

— И каква полза имате от това? Пък и те? — попита Мадам, пусна инвалидния стол, решително премина между нас с Томи и изчезна в тъмната половина на стаята — очевидно зае онова място, което преди малко заемаше госпожица Емили.

— Много се радваме отново да ви видим, госпожице — казах аз.

— Много мило от ваша страна. Познах ви, но вероятно на вас ви е било доста трудно. Впрочем неотдавна, Кати Х., аз минах покрай вас, когато вие седяхте на онази пейка и, разбира се, не ме познахте. Повече гледахте Джордж, който буташе количката ми — такъв един едър негър, не си ли спомняте? Вие го изгледахте внимателно, той вас — също. Аз мълчах и вие не разбрахте коя съм. Ала днес, при други обстоятелства, и на двете ни е по-лесно да се познаем. Струва ми се, че и двамата сте малко изненадани да ме видите в подобно състояние. Напоследък не съм много добре, но се надявам, че няма вечно да се ползвам от това приспособление. За съжаление, скъпи мои, днес няма да мога да разговарям с вас толкова дълго, колкото ми се иска, защото скоро ще дойдат да отнесат нощното ми шкафче. Прекрасна мебел. Джордж го обви в защитен материал, ала въпреки това настоях да го съпроводя до новото му местонахождение. Човек в нищо не може да е сигурен. Хората се отнасят доста грубо с предметите, товарят ги, както им падне, а после от фирмата заявяват, че всичко си е било така от самото начало. И преди ни се е случвало, затова този път настоявах да придружа работниците. Шкафчето е истинска прелест! Беше с мен в Хейлшам и съм твърдо решена да получа добра цена за него. Ето защо, когато пристигнат, ще се наложи да ви оставя. Но виждам, скъпи мои, че сте дошли по повелята на сърцето си. Трябва да ви призная, че наистина се радвам на нашата среща. И Мари-Клод се радва, макар че не си личи по лицето й. Нали така, мила моя? Прави се, че не е така, но аз знам по-добре. Трогната е от факта, че ни открихте. Но в момента е потисната, така че не й обръщайте внимание, възпитаници, недейте. А сега ще се опитам да отговоря на въпросите ви, доколкото мога. Много пъти съм чувала този слух. Още когато Хейлшам съществуваше, при нас идваха по две-три двойки на годината и се опитваха да се срещнат и поговорят с нас. Една двойка дори ни написа писмо. Според мен лесно ще открием онези, които са били готови да нарушат правилата — Хейлшам не е чак толкова забутано място. Както виждате, слухът съществува отдавна, не го чуваме за първи път.

Тя млъкна и аз казах:

— Бихме искали да знаем, госпожице, дали в слуха има нещо вярно, или не.

Тя продължаваше да мълчи и да ни гледа. После дълбоко въздъхна:

— Ако се намирахме в Хейлшам, щях да направя всичко по силите си, за да задуша подобни разговори още в зародиш. Но, разбира се, аз съм безсилна да повлияя на разпространението на слухове след заминаването на възпитаниците от Хейлшам. Така че стигнах до едно заключение — впрочем то се споделя и от Мари-Клод, нали така, скъпа? — че този слух не е измислен от един-единствен човек. Предполагам, че се е пораждал с всяко поколение възпитаници. Едва си се добрал до източника му, изкореняваш го, ала все не успяваш да попречиш на слуха да се появи по друго време, на друго място. Когато осъзнах този факт, престанах да се вълнувам. А Мари-Клод пък никога не се е вълнувала по този повод. Тя винаги е разсъждавала така: „Нека си вярват, щом са толкова глупави.“ Да, да, и не правете кисели физиономии. И вие си мислехте така в началото. След толкова години аз не дойдох до същото това заключение. Но започнах да си мисля, че не бива да се безпокоя. Нали не аз разпространявам подобни слухове? Двойките, които ще се разочароват, са много малко на брой, а останалите, така или иначе, няма да стигнат дотам, че да искат да ги проверят. За тях това е просто една мечта, тяхна фантазия. Нямат никаква вреда от нея. Признавам обаче, че това не се отнася до вас двамата. Вие се отнасяте напълно сериозно към този слух. Размишлявали сте. Наистина сте хранили надежди. Съжалявам за такива възпитаници като вас. Много ми е неприятно да ви разочаровам. Но какво да се прави!

Не ми се искаше да погледна към Томи. Бях удивително спокойна и макар думите на госпожица Емили да целяха да ни съкрушат, в тях съзирах нещо, което обещаваше да има продължение: тя не ни каза всичко, същността на нещата си оставаше все още скрита. Дори допусках, че послъгва. Затова попитах:

— Правилно ли ви разбрах, че няма отсрочки? И че вие нищо, ама нищичко не можете да направите?

Тя бавно поклати глава.

— Слухът няма никакви основания. Съжалявам много, повярвайте ми.

— А преди? — попита Томи. — Преди закриването на Хейлшам?

Госпожица Емили продължи да клати глава.

— Не, никога. Дори преди скандала с Морнингдейл — дори когато смятаха Хейлшам за пътеводен фар, за пример да се постигнат по-добри резултати, повече хуманизъм, — дори тогава не е имало нещо подобно. Трябва да сме съвсем наясно по този въпрос. Слухът е сладка илюзия и нищо повече. Господи! Нима вече идват за шкафчето?

На вратата се позвъни и по стъпалата се чуха стъпки — някой слизаше да отвори. После от тясното коридорче се разнесоха мъжки гласове и Мадам напусна тъмното пространство зад нас, прекоси стаята и излезе. Госпожица Емили се бе наклонила силно напред в инвалидния си стол и напрегнато слушаше. След малко каза:

— Не, не са те. Пак е онзи ужасен човек от фирмата, която се занимава с интериора. Мари-Клод ще се разправя с него, така че, скъпи мои, разполагаме с няколко минути. Има ли още нещо, за което искате да говорите с мен? Разбира се, това е строго забранено, Мари-Клод дори не биваше да ви пуска вътре в къщата. А аз трябваше да ви изгоня навън още в първия миг. Ала Мари-Клод вече не е същата радетелка за съблюдаване на правилата — впрочем и аз престанах да бъда такава. Ето защо, ако искате да останете още малко — моля!

— Ако това е само неверен слух, защо ви бяха нужни нашите работи? — попита Томи. — Или не е имало и Галерия?

— Галерия? Е, в този слух имаше зрънце истина. Галерията съществуваше и, може да се каже, че все още съществува. Сега тя се намира тук, в тази къща. Разбира се, трябваше да се отърва от част от нещата, за което съжалявам. Просто мястото беше недостатъчно. Но, както виждам, вие искате да разберете защо сме ги събирали.

— Не само това — тихо допълних аз. — Защо е било нужно изобщо да създаваме произведения на изкуството? Защо са ни учили, поощрявали, защо са ни карали да рисуваме, да лепим, да съчиняваме? Ако в бъдеще са ни очаквали само операции, а после смърт, защо са ни били всички тези уроци? Книгите, дискусиите?

— И защо е бил нужен Хейлшам изобщо? — долетя гласът на Мадам от коридора; тя отново прекоси гостната и се скри в тъмната част на помещението. — Това е същината на въпроса.

Госпожица Емили я проследи с поглед и се загледа там, някъде зад гърбовете ни. Искаше ми се да се обърна и да видя изражението на Мадам, но не го направих: чувствах, че почти като в Хейлшам ние трябваше да съсредоточим вниманието си само напред. След малко госпожица Емили каза:

— Наистина, защо ни е бил нужен Хейлшам? Напоследък Мари-Клод много иска да зададе този въпрос. Но не толкова отдавна, преди делото „Морнингдейл“, и през ум не й минаваше да попита нещо такова. Не й хрумваше дори на сън. Не ме гледайте така, Мари-Клод, прекрасно го знаете! В онези времена този въпрос можеше да бъде зададен от един-единствен човек на света — от мен. Много преди „Морнингдейл“ аз непрекъснато се питах същото. Така осигурявах спокойствието на всички вас, Мари-Клод. На всички — не само на настойниците, но и на възпитаниците. Грижи, въпроси — всичко поемах на собствения си гръб. И докато бях твърда, у вас не възникваше ни най-малко съмнение. Но сега, мило момче, вие ни зададохте някои от същите тези въпроси. Ще отговоря на най-простия от тях и може би това ще даде отговор и на останалите. Защо избирахме ваши произведения? Защо го правехме? Вие, Томи, казахте нещо много интересно, когато разговаряхме с Мари-Клод. Обяснихте го с факта, че изкуството показва истинската ви същност. Вашата душевност. Нали така се изразихте? Е, не сте далече от истината. Тъкмо затова правехме подбор на вашите работи — защото се надявахме, че те трябва да разголват душите ви. Или, по-точно казано, да докажат, че наистина имате душа.

Тя замълча и известно време двамата с Томи си разменяхме погледи. После попитах:

— Госпожице Емили, а защо е трябвало да го доказвате? Нима някои са смятали, че не е така?

На лицето й се появи лека усмивка.

— Трогната съм от вашето удивление, Кати. Макар и косвено, то показва, че добре сме си свършили работата. Имате пълно право да попитате: как е възможно да се съмняваме, че имате душа? Но, скъпа моя, трябва да ви кажа, че в онези години, когато тъкмо започвахме, не всички бяха готови да признаят, че същества като вас притежават душа. И макар оттогава да сме изминали дълъг път, дори сега хората не са на едно мнение по този въпрос. Вие, възпитаниците на Хейлшам, не знаете много неща, макар че отдавна сме ви пуснали по широкия свят. В този миг, немалко възпитаници из страната живеят в ужасни условия, които вие, израсналите в Хейлшам, дори не можете да си представите. А сега, когато ние излязохме от играта, положението дори се влоши.

Тя отново замълча и известно време внимателно се взираше в нас с присвити очи. После продължи:

— Ние поне се погрижихме, щото всички наши възпитаници да израснат в приятна обстановка. И за това да им бъдат спестени най-непоносимите от онези ужаси, които ги очакват, когато вече не са край нас. Успяхме да ви осигурим поне това. Но що се отнася до вашата мечта да се отсрочи… Никога не сме се радвали на привилегията да предоставяме такива отсрочки, дори когато бяхме на върха на славата си. Много съжалявам. Разбирам, че думите ми не ви радват ни най-малко. Но не падайте духом. Надявам се, че сте способни да оцените и малкото, което съумяхме да ви дадем. Вижте самите себе си! Вие живяхте добре, получихте образование, културни сте. Съжалявам, че не ви дадохме още повече, но трябва да разберете колко по-зле е било всичко в миналото. Когато с Мари-Клод положихме началото, в страната не съществуваше нищо подобно на Хейлшам. Ние бяхме първи — ние и Гленморган Хаус. Няколко години по-късно се появи и Сондърс Тръст. Заедно ние образувахме малка, но много активна група, която оспори цялата предишна система за подготовка на донори. Най-важното — ние показахме на света, че ако възпитаниците растат в хуманна и цивилизована среда, те могат да станат също толкова чувствителни и разумни, колкото и нормалните хора. Дотогава всички клонинги — или възпитаници, както предпочитахме да ви наричаме — съществуваха единствено като материал за медицински нужди. Повечето хора не виждаха във вас нищо повече в онези ранни следвоенни години. Някакви си там опитни зайчета в епруветки. Не беше ли така, Мари-Клод? Днес тя е нещо много мълчалива. Обикновено, когато захванем тази тема, не можеш да й затвориш устата. Вашето присъствие, скъпи мои, я лиши от дар слово. Това е добре. Връщам се към вашия въпрос, Томи: защо са ни били нужни вашите произведения? Подбирахме най-сполучливите от тях и уреждахме специални изложби. В края на седемдесетте години, когато влиянието ни достигна своя апогей, инициирахме важни мероприятия из цялата страна. Те бяха посетени от министри, епископи, различни знаменитости. Произнасяха се речи, отпускаха се големи суми. „Ето, виждате ли? Вижте тези произведения на изкуството! Как смеете да твърдите, че авторите им отстъпват по нещо на човешките същества?“, заявявахме ние. Да, тогава имахме поддръжка, бяхме на гребена на вълната.

Последваха няколко минути, в които госпожица Емили напомняше за събитията от онези години, споменаваше много имена, които нищо не ни говореха. По едно време дори ни се стори, че присъстваме на едно от сутрешните ни общи събрания, когато мисълта й се отплесваше нанякъде и ние нищо не разбирахме от думите й. Очевидно тя изпитваше удоволствие и на лицето й се появи ласкава усмивка. После внезапно излезе от това си състояние и заяви, вече с различен тон:

— Ала никога не сме губили чувство за реалност, нали така, Мари-Клод? За разлика от колегите ни от Сондърс Тръст. Дори в най-успешните за нас години отлично разбирахме колко тежка битка водим. И ето: отначало делото „Морнингдейл“, после още няколко събития и преди да успеем да мигнем с очи, целият ни огромен труд стана на пух и прах.

— Но защо — попитах аз — в началото хората са се отнасяли така с възпитаниците?

— От гледна точка на настоящето, Кати, вашето недоумение е напълно разбираемо. Но трябва да погледнете на този факт от висотата на историята. След войната, в началото на петдесетте години, когато големите научни открития следваха едно след друго, хората нямаха време да размислят, да повдигнат логичните въпроси. Пред тях неочаквано се бяха разкрили маса нови възможности, а много болести, пред които лекарите бяха безсилни дотогава, започнаха да се лекуват. Това бе първото, което светът видя, първото, което искаше. И хората дълго време предпочитаха да си мислят, че всички тези човешки органи като че ли идват от небитието, че в най-добрия случай се отглеждат във вакуумна среда или нещо такова. Наистина, възникваха някакви спорове. Ала докато дойде време хората да започнат да се безпокоят за… възпитаниците, когато те започнаха да се интересуват в какви условия растете и дали въобще е трябвало да бъдете произвеждани, вече беше късно. Нямаше никаква възможност нещата да се върнат назад. Как да поискаш от света, който вече е свикнал да гледа на рака като на лесноизличима болест, да се откаже от това лечение и да се върне доброволно към старите мрачни времена? Не, нямаше път назад. Колкото и съвестно да им беше заради вас, хората се грижеха главно за това техните деца, съпруги и съпрузи, родители и приятели да не умират от рак, от заболявания на двигателната система, от сърце. Ето защо се постараха да ви скрият по-далече и дълго време да полагат неимоверни усилия, за да ви отдалечат и от мислите си. И ако все пак се замисляха, опитваха се да се убедят, че не сте като другите. Че не сте хора и че съдбата ви не е толкова важна. Така стояха нещата преди възникването на нашето малко движение. Нали разбирате против какво се опълчихме? Задачата ни не беше по-лесна от тази да се намери квадратурата на кръга. Светът имаше нужда от нови и нови донори, от нови и нови експлантации. И докато сме в това положение, бариерите, които пречат да бъдете възприемани като пълноценни хора, не могат да изчезнат. Дълги години водехме тази борба и извоювахме доста подобрения в живота ви, макар, разбира се, вие да сте само избрана малка част от всички донори. Тогава последва скандалното дело „Морнингдейл“, случиха се и други събития и докато се опомним, обстановката рязко се промени. Вече никой не желаеше да бъде на ваша страна, да ви бъде спонсор, и нашето малко общество — Хейлшам, Гленморган, Сондърс Тръст, — всичко бе изтрито от лицето на земята.

— Какво е това дело „Морнингдейл“, госпожице Емили? — попитах аз. — Вече споменахте за него. Разкажете ни, ние не знаем нищо за него.

— Естествено, че не знаете. То не нашумя толкова много в широкия свят. Делото засягаше само един учен, Джеймс Морнингдейл, изключителен талант в своята област. Правеше изследванията си далече в Шотландия, като очевидно е разчитал, че там ще привлече по-малко внимание. Желанието му беше да предложи на хората да раждат деца с по-големи способности. Както интелектуални, така и физически. Имаше, разбира се, и други специалисти със сходни цели, ала Морнингдейл бе навлязъл по-дълбоко в своите изследвания от останалите и отдавна бе престъпил законните граници. Дейността му излезе на светло, беше забранена и като че ли с въпроса беше приключено. Приключено, да, но не и за нас. Ще повторя, че това дело не получи голям отзвук в обществото. Бедата е там обаче, че създаде определен климат. Засили страхът, който хората не са преставали да носят в душите си. Да се отглеждат донори за нуждите на медицината, такива като вас, това беше едно, но да се създаде поколение от изкуствени деца, които да заемат най-добрите места в обществената йерархия — съвсем друго. Деца, които далеч превъзхождат конкурентите си? О, не. Хората се стреснаха. Ужасени, се отвърнаха от идеята.

— Не разбирам, госпожице Емили, каква връзка има това с нас? — попитах аз. — Защо е трябвало да закрият Хейлшам заради този случай?

— И ние не виждахме явна връзка, Кати. Поне в началото. И сега често си мисля, че тъкмо там беше грешката ни. Ако тогава бяхме по-бдителни и не толкова погълнати от собствената си дейност, ако бяхме положили всички усилия още тогава, когато новината за Морнингдейл току-що се бе разчула, вероятно щяхме да предотвратим най-лошото. Е, Мари-Клод не е съгласна с мен. Тя смята, че така или иначе, закриването на Хейлшам е било неизбежно и може би има право. Морнингдейл бе само част от скандала. Имаше и друго. Например онзи ужасен телевизионен сериал. Натрупаха се различни обстоятелства и това промени хода на събитията. Но ако говорим сериозно, главната ни слабост се състоеше в следното: нашето малко движение никога не е било много силно, защото съществуването му зависеше от капризите на поддръжниците ни. Докато условията бяха благоприятни, докато корпорациите и политиците се надяваха да извлекат изгода, като ни помагат, ние се държахме на повърхността. Ала това винаги е изисквало усилия и когато след скандала с Морнингдейл условията се промениха, шансовете ни пропаднаха. Светът вече не желаеше да му се напомня за програмата, по която се отглеждат донори. Хората не желаеха повече да мислят за създания като вас, за условията, в които живеете. С други думи, скъпи мои, те отново пожелаха да ви скрият колкото е възможно по-далече. Там, където се намирахте преди появата на Мари-Клод и на други като мен и нея. А влиятелните личности, които с такава охота ни помагаха, сега, разбира се, се изпариха. За малко повече от година всичките ни спонсори, един по един, изчезнаха. Издържахме, колкото можем — две години повече от Гленморган. Но и ние, както знаете, трябваше накрая да закрием Хейлшам и от труда ни практически не остана и следа. Сега в страната не съществува подобно заведение. Има само огромни държавни „домове“ и дори в известна степен условията в тях да се подобряват в сравнение с миналото, така или иначе, скъпи мои, ако видите какво се върши в някои от тях, ще загубите съня си задълго. А двете с Мари-Клод се озовахме тук, в тази къща. Горе държим купища ваши произведения и те са единствените, които ни напомнят за нашата работа. Останаха ни и много дългове, което ни е още по-неприятно. И спомените ни — струва ми се за всички, без изключение. Както и съзнанието, че сме осигурили най-добрия възможен живот за същества като вас.

— Не се опитвайте да изкопчите благодарност от тяхна страна — прозвуча гласът на Мадам зад нас. — От къде на къде ще започнат да ни благодарят? Дошли са, за да получат още повече. Нима имат представа каква борба сме изнесли на гърба си заради тях, какво сме им дали през всичките тези години? Мислят си, че им е дошло от Господ. Нима са знаели нещо, преди да дойдат тук? А сега изпитват единствено разочарование, защото не сме им осигурили всичко, максимума.

Известно време мълчахме. После отгоре долетя шум и на вратата отново се позвъни. Мадам се появи от тъмнината и се отправи към коридора.

— Този път вече трябва да са те — предположи госпожица Емили. — Ще се приготвя. Но вие не бързайте да си тръгвате. Трябва да свалят шкафчето по стълбите. Мари-Клод ще гледа да не го повредят.

Двамата с Томи не можехме да повярваме, че това е краят. Продължавахме да седим на местата си, при това не виждахме кой ще помогне на госпожица Емили да стане от инвалидния стол. За миг ми хрумна, че може да се опита да стане и сама, ала тя не помръдваше — седеше както преди, приведена напред, и внимателно се вслушваше. После Томи каза:

— Значи наистина няма такова нещо. Нито отсрочки, нито каквото и да е друго.

— Томи — измърморих аз и го погледнах укоризнено.

Но госпожица Емили ласкаво промълви:

— Да, Томи. Няма такова нещо. Животът ви трябва да продължи по общите правила.

— Вие твърдите, госпожице, че всичко, с което сме се занимавали, всички часове и работата ни в клас, е било само за онова, което ни обяснихте, така ли? И за нищо друго? — попита Томи.

— Осъзнавам, че може да останете с впечатлението, че сте били пионки в нечия игра — каза госпожица Емили. — Да, възможно е да ви хрумне нещо подобно. Но трябва да се съгласите, че сте пионки, на които им е провървяло. Съществуваха определени условия, сега те липсват. В нашия свят понякога се случват и такива неща, какво да се прави! Мненията и чувствата на хората се мятат ту на една, ту на друга страна. Стана така, че израснахте в един определен момент от този процес.

— Твърдите, че това е една от тенденциите, които периодично идват и си отиват — намесих се аз. — Вероятно е така. Но за нас това е целият ни живот.

— Да, имате право. Но не забравяйте: на вас ви е било по-добре, отколкото на мнозина преди това. И кой знае какво ги очаква другите, които идват след вас. Много съжалявам, скъпи възпитаници, но сега трябва да ви оставя. Джордж! Джордж!

Ала не последва никаква реакция: в коридора бе доста шумно и очевидно Джордж не я чу. Внезапно Томи попита:

— И госпожица Люси напусна заради това, така ли?

Отначало ми се стори, че въпросът не достигна до ушите на госпожица Емили, чието внимание бе съсредоточено в онова, което ставаше в коридора. Тя се облегна назад в стола си и бавно го задвижи към вратата. Но в стаята имаше толкова много масички и столчета, че нямаше откъде да мине. Тъкмо се канех да скоча и да разчистя пътя й, когато тя внезапно спря.

— Люси Уейнрайт — повтори тя. — Да, да! Имахме малка неприятност с нея.

Тя замълча и отново обърна стола си така, че да бъде с лице към Томи.

— Да, една малка неприятност. Несходство в мненията. Но аз ще отговоря на въпроса ви, Томи. Разногласията ни с Люси Уейнрайт не бяха свързани с онова, което ви разказах току-що. Поне непряко. По-скоро ще се изразя така — това бяха наши вътрешни работи.

Помислих си, че с това иска да сложи точка на разговора и попитах:

— Госпожице Емили, ако нямате нищо против, бихме искали да знаем какво стана с госпожица Люси.

Госпожица Емили вдигна вежди.

— С Люси Уейнрайт? Толкова ли високо сте я ценили? Извинете ме, скъпи възпитаници, но пак се разсеях. Люси не беше дълго с нас и затова не заема централно място в спомените ни за Хейлшам. Работата не я направи щастлива. Но аз ви разбирам, вие израснахте с нея…

Тя се усмихна, сякаш си спомни нещо. В коридора Мадам ругаеше мъжете на висок глас, ала госпожица Емили като че ли бе изгубила интерес към тях и бе потънала в спомени. Накрая каза:

— Люси Уейнрайт е много симпатична особа. Просто, след като живя известно време с нас, й хрумнаха някои идеи. Реши, че не ви обясняваме достатъчно добре ситуацията. Не ви казваме какво ви очаква, откъде сте дошли, за какво сте нужни. Смяташе, че трябва да ви даваме по-пълна картина за тези неща. И че в противен случай ще постъпим като истински мошеници. Обмислихме предложението й и достигнахме до извода, че греши.

— Защо? — попита Томи. — Защо решихте така?

— Защо? Не се съмнявам, че тя ви желаеше само доброто. Виждам, че сте били много привързани към нея. Люси Уейнрайт притежаваше всички качества на първокласна настойница. Но идеите й бяха твърде теоретични. Бяхме работили доста време в Хейлшам и добре осъзнавахме кое ще има добър ефект и кое — не, какво е най-добре за възпитаниците в далечна перспектива, а не само за периода, когато пребивават в Хейлшам. Не бе голяма беда, че Люси Уейнрайт беше идеалистка. По-лошото беше, че не разбираше някои практически неща. Виждате ли, ние съумяхме да ви дадем нещичко, което и сега никой на света не може да ви го отнеме, и успяхме да го направим, преди всичко, защото ви осигурявахме закрила. Иначе Хейлшам нямаше да е Хейлшам. И, разбира се, това означаваше, че скривахме някои неща от вас, дори се е налагало да ви лъжем. Да, лъгали сме ви много, не се страхувам да използвам тази дума. Но през всичките тези години ние сме ви закриляли и сме ви осигурили безгрижно детство. Пак повтарям, Люси ви желаеше само доброто. Но ако я бяхме послушали, с нашия щастлив живот в Хейлшам щеше да е свършено. Погледнете се сега! Мога само да се гордея с вас. Устроили сте новия си живот върху основите, които сме ви дали ние, настойниците. Ако не ви закриляхме, нямаше да станете това, което сте. Часовете нямаше да са ви интересни, вие нямаше да се вглъбите така в изкуството, в словото. Ами ако знаехте какво ви чака? Щяхте да заявите, че всичко е безсмислено и как бихме могли да оспорим твърденията ви? Ето защо трябваше да се разделим с госпожица Люси Уейнрайт.

Мадам беше започнала да крещи на мъжете. Още не бе излязла извън кожата си, ала гласът й бе станал застрашително строг и мъжете, които до този миг се опитваха да й противоречат, се умълчаха.

— Добре, че останах тук, с вас — каза госпожица Емили. — Мари-Клод се справя в такива ситуации много по-добре от мен.

Не знам какво ме накара да кажа онова, което казах. Причината, може би, се криеше в това, че, както виждах, посещението ни беше към края си; може би ми бе любопитно да разбера какви са отношенията между госпожица Емили и Мадам. Така или иначе, аз сниших глас, кимнах по посока на вратата и произнесох:

— Мадам никога не ни е обичала. Тя се страхуваше от нас, както се страхува от паяци или други гадинки.

Бях готова да видя как госпожица Емили се разярява, ала това не бе толкова важно за мен. И наистина — тя рязко се обърна, сякаш я бях уцелила с книжно топче, и очите й блеснаха така, както в годините, прекарани в Хейлшам. Ала гласът, с който заговори, беше мек, а тонът — равен:

— Мари-Клод правеше всичко за вас. Тя работеше, работеше, работеше. Не се самозалъгвайте, мое дете, Мари-Клод е на ваша страна и винаги ще ви защитава. Дали се страхува от вас? Ние всички се страхуваме от вас. Докато бях в Хейлшам почти всеки ден ми се налагаше да се боря със страховете си. Понякога, когато ви гледах от прозореца на кабинета си, изпитвах такова отвращение… — Тя замълча, но очите й отново проблеснаха. — Бях изпълнена с решимост да не се поддавам на подобни настроения и да правя онова, което смятам за правилно. Борих се с това чувство и победих. А сега ви моля, помогнете ми да изляза от тук — Джордж ме чака с патериците.

Като я подкрепяхме от двете страни, ние внимателно я изведохме в коридора, където едър мъж в медицинска униформа трепна от изненада и побърза да подпъхне под мишниците й две патерици.

Входната врата беше отворена и аз с удивление видях, че навън не се беше стъмнило съвсем. Гласът на Мадам вече се носеше откъм улицата — сега тя разговаряше с мъжете много по-спокойно. Това бе промеждутъкът от време, в който двамата с Томи трябваше да излезем навън, ала Джордж се зае да облича госпожица Емили с палтото й, а тя стоеше неподвижно, опряла се на патериците, и ние не можехме да се промъкнем покрай нея, затова изчакахме. Освен това искахме да се сбогуваме с нея и може би, макар че не съм толкова сигурна, да й благодарим въпреки всичко. Ала вниманието й бе погълнато изцяло от шкафчето. Тя започна да дава някакви важни указания на мъжете отвън, после тръгна с Джордж, без да се обърне към нас.

Двамата с Томи постояхме още малко в коридора, без да знаем как да постъпим по-нататък. Когато най-после излязохме навън, всички лампи надолу по дългата улица бяха запалени, макар че небето все още светлееше. Двигателят на белия фургон, на който бяха натоварили шкафчето, работеше. Отзад видяхме голямо старо волво, а отпред, на мястото за пасажери, бе седнала госпожица Емили. До нея стоеше Мадам — тя се бе навела към прозореца и кимаше в отговор на някакви нейни нареждания; в същото време Джордж затвори багажника и се отправи към мястото на шофьора. После белият фургон потегли, следван от колата на госпожица Емили.

Мадам остана дълго да гледа след тях. После се обърна, за да влезе в къщата, но като ни зърна на тротоара, рязко спря, едва не отстъпи крачка назад.

— Ние тръгваме — казах аз. — Благодаря ви, че поговорихте с нас. Пожелайте всичко най-добро на госпожица Емили от наше име.

Мадам изучаващо ме гледаше във вечерния сумрак. После промълви:

— Кати Х., аз ви помня. Да, помня ви.

Тя замълча, но не откъсваше поглед от мен.

— Струва ми се, знам за какво си мислите в момента — забелязах накрая аз. — Мисля, че се досещам.

— Отлично! — отговори тя замислено, очите й също бяха замислени. — Чудесно. Можете да четете мисли. Е, кажете ми, какво си мисля?

— Мислите си за това, как веднъж, много отдавна, сте ме виждали в спалнята. Бях сама и слушах музика, бях си пуснала една касетка. Танцувах със затворени очи и вие ме видяхте.

— Чудесно. Вие сте истински телепат. Трябва да давате представления. Чак сега ви познах. Но наистина си спомням случая. И досега понякога си мисля за него.

— И аз. Колко странно.

— Разбирам.

С това бихме могли да сложим край на разговора. Бихме могли да се сбогуваме и да си тръгнем. Ала тя се приближи към нас, без да откъсва поглед от лицето ми.

— Бяхте доста по-млада — забеляза тя. — Но наистина сте вие.

— Не ми отговаряйте, ако не искате — подхванах аз. — Но отдавна си блъскам главата над този въпрос. Позволявате ли ми да ви го задам?

— Четете мислите ми. Но аз не мога да прочета вашите.

— Работата е там, че в онзи ден бяхте… разстроена. Гледахте ме и когато го усетих и отворих очи, стори ми се, че плачете. Не ми се стори, а наистина плачехте. Гледахте ме и плачехте. Защо?

Изражението върху лицето на Мадам не се промени и тя продължаваше да се взира в мен.

— Плаках, защото когато влязох, вътре звучеше тази музика — отвърна накрая тя, но толкова тихо, сякаш се опасяваше, че съседите могат да я чуят. — Мислех, че някоя нехайна възпитаничка е забравила да изключи касетофона. Но като надникнах в спалнята, аз ви видях, съвсем сама, още невръстно момиче, да танцувате. Очите ви действително бяха затворени и вие бяхте някъде далече, далече, цялата погълната от мъка и копнеж. Танцът ви беше много прочувствен. Пък и музиката, самата песен. В текста имаше нещо — някаква дълбока печал.

— Песента — уточних аз — се нарича „Не ме оставяй“.

И тихичко я затананиках.

— „Не ме оставяй… О, бебче, бебче, никога не ме оставяй…“

Тя кимна с глава, сякаш се съгласяваше с мен.

— Да, същата песен. Оттогава съм я слушала два-три пъти. По радиото, по телевизията… И винаги си спомнях момичето, което танцуваше тогава съвсем самичко.

— Твърдите, че не можете да четете мисли — прекъснах я аз. — Но си мисля, че в онзи ден успяхте да прочетете моите. И затова вероятно сте се разплакали като сте ме видели. Защото, за каквото и да се говореше в песента, когато танцувах, аз имах своя собствена версия. Представях си, че става дума за жена, която току-що е научила, че не може да има деца. Но после тя все пак е родила и много се е радвала, затова силно го притиска към гърдите си, тъй като се страхува, че могат да я разделят от детето й и непрекъснато повтаря: „О, бебче, бебче, никога не ме оставяй“. В песента става дума за нещо съвсем различно, ала в онзи миг аз си представях тъкмо този сюжет. Вероятно сте прочели мислите ми и затова сте почувствали такава мъка. Тогава сякаш не я усещах, но сега си спомням случката с тъга.

Разговарях с Мадам, ала остро чувствах присъствието на Томи до себе си, тъканта на дрехата му, всичко в него. После Мадам каза:

— Много интересно. Но и тогава, както и сега, не можех да чета чужди мисли. Разплаках се по съвсем друга причина. Докато ви гледах да танцувате, пред очите си виждах съвършено различна картина. Виждах как стремително се заражда един нов свят. Да, по-технологичен, да, по-ефективен. Нови начини за лечение на старите болести. Изумително! Но едновременно с това един по-суров и по-безмилостен свят. И аз виждах момичето със затворени очи, притискащо стария свят към гърдите си — по-добрия, който познаваше в дълбините на своето сърце, който не можеше да остане повече и тя го притиска ли, притиска, като го умолява да не си отива. Ето какво видях. Това не бяхте точно вие, не беше точно онова, което правехте в онзи миг и аз го осъзнавах. Но продължавах да ви гледам, докато сърцето ми кървеше от мъка. Запомнила съм го завинаги.

Тя се приближи на две-три крачки от нас.

— Онова, което ми казахте днес, също ме трогна.

Прехвърли погледа си към Томи, после отново го върна към мен.

— Нещастни създания — повтори тя почти шепнешком, после се обърна и влезе в къщата.

На връщане почти не споменахме за срещата си с госпожица Емили и Мадам. Разговаряхме за странични неща — на колко години са сега, как са обзавели къщата си и други такива.

Избирах най-глухите пътища, които ми бяха известни и където тъмнината се разсейваше единствено от светлината на фаровете ни. Много рядко срещахме други фарове и тогава ми се струваше, че в отсрещния автомобил също седи такава помощница като мен, която се връща отнякъде съвсем сама или със своя донор. Аз, разбира се, осъзнавах, че из страната пътуват и други хора, ала в онази вечер си представях, че всички тъмни второстепенни пътища съществуват единствено за такива като нас, докато ярките автостради с грамадни крайпътни знаци и първокласни кафенета са построени за всички останали. Не знаех дали и Томи си го мисли. Може би, защото по едно време забеляза:

— Чудни маршрути измисляш, Кат.

При тези си думи той се усмихна, но после отново потъна в размисъл. Малко по-късно, когато пътувахме по особено тъмен и пуст път, той каза:

— Според мен тъкмо госпожица Люси е имала право, а не госпожица Емили.

Не помня дали му отговорих. Ако съм го направила, вероятно не съм казала нещо кой знае колко дълбокомислено. Но тъкмо тогава нещо неясно ме разтревожи — не съм сигурна дали гласът му, или нещо друго. За миг извърнах поглед от виещия се път и го погледнах, ала той просто си седеше тихо, вторачил поглед в тъмнината пред себе си.

След няколко минути внезапно се обади:

— Кат, може ли да спреш? Извини ме, но трябва да изляза за малко.

Реших, че отново му е прилошало, веднага свърнах край пътя и спрях досами живия плет. Мястото бе изключително тъмно и дори при включени фарове аз се страхувах да не би като излезе от завоя, някой автомобил да се вреже в нас. Ето защо, когато Томи слезе от колата, аз останах зад волана. Освен това в начина, по който излезе, се чувстваше някаква целеустременост, която ме караше да мисля, че дори да не му е добре, той предпочита сам да се справи с това. Така че останах на мястото си — седях и размишлявах дали да не продължа да карам нагоре по склона. И тогава дочух първия вопъл.

В началото дори не ми хрумна, че това е той: реших, че в храстите се е скрил някакъв маниак. Вече излизах от колата, когато се разнесе вторият вик, след него — трети и чак тогава осъзнах, че това е Томи, ала от този факт безпокойството ми не намаля. За миг усетих, че ме обзема паника: не знаех къде се намира Томи, наоколо бе тъмно като в рог, а когато направих опит да тръгна към мястото, откъдето се чуваха виковете, краката ми се заплетоха в гъстите храсталаци. Но аз все пак намерих изход, прескочих крайпътната канавка и се натъкнах на някаква ограда. Успях да я прескоча и се приземих в меката кал.

Оттам местността се виждаше много по-добре. Намирах се в някаква нива, която стръмно се спускаше надолу, където проблясваха светлините на селце. Тук вятърът духаше със страшна сила и един порив така ме блъсна, че трябваше да се уловя за стълба на оградата. Макар и да нямаше пълнолуние, луната светеше доста ярко и някъде в началото на склона аз зърнах фигурата на Томи — той беснееше, крещеше, махаше с ръце, свити в юмруци, риташе във въздуха.

Понечих да се втурна към него, ала обувките ми затънаха в калта. И на него калта му пречеше — когато за пореден път ритна с крак, той се подхлъзна, падна и изчезна в тъмнината. Но потокът от несвързани ругатни не спря и тъкмо когато Томи се изправи отново на крака, аз успях да се добера до него. За миг луната освети лицето му, което бе окаляно и разкривено от ярост, после го улових за ръцете, които той не преставаше да размахва, и ги стиснах здраво. Опита се да се освободи, ала аз не отслабвах хватката си, докато накрая той млъкна и на мен ми стана ясно, че лудостта го напуска. Усетих, че и той ме бе прегърнал. Стори ми се, че останахме на върха на това поле цяла вечност; мълчахме и се държахме един за друг, а вятърът духаше ли, духаше, дърпаше дрехите ни и за миг се почувствах така, сякаш се бяхме вкопчили един в друг, за да не може бурният вятър да ни отнесе в тъмнината. Когато най-после се пуснахме, той промърмори:

— Прости ми, Кат. — После леко се усмихна и добави: — Добре, че наоколо няма крави. Щях да ги изплаша.

Виждах как с всички сили се опитваше да ме увери, че вече всичко е наред, ала дишаше все тъй тежко и краката му се подкосяваха. Побягнахме към автомобила, като се държахме един за друг, за да не се подхлъзнем.

— Миришеш на кравешки фъшкии — казах накрая аз.

— Господи, Кат, какво обяснение да дам? Ще трябва да се промъкнем през задния вход.

— Но нали трябва да се регистрираш?

— Боже мой! — възкликна той и отново се засмя.

Намерих някаква кърпа в колата и се поизчистихме на две на три. Докато търсех кърпа, измъкнах от багажника чантата с рисунките му и когато потеглихме отново, забелязах, че я е оставил при себе си в купето.

Известно време двамата почти не разговаряхме и чантата лежеше в скута му. Очаквах, че ще направи някаква реплика относно тетрадките си, не изключвах вероятността дори да изпадне в нов пристъп на ярост и чантата с рисунките да полети през прозореца навън. Но не — той внимателно държеше чантата с двете си ръце и се взираше в тъмния път, който пробягваше под колелата. След дълго мълчание каза:

— Кат, съжалявам много, че се държах по този начин. Наистина, Кат. Аз съм пълен идиот. — После попита: — За какво мислиш, Кат?

— Мислех си, че когато в Хейлшам се вбесяваше така — отвърнах аз, — ние не разбирахме причината за поведението ти. Не ни беше ясно как човек може да изпадне в подобно състояние. Но ето какво ми хрумна сега — просто предположение, нищо повече. Може би си се вбесявал, защото дълбоко в душата си винаги си знаел.

Томи се замисли над казаното, после поклати глава.

— Не, Кат, не си права. Това винаги е било нещо само мое. Идиотизъм в най-чист вид и нищо повече. — След малко се засмя и додаде: — Макар че предположението ти е твърде забавно. Може пък наистина да съм го знаел някъде дълбоко в себе си. Да съм усещал нещо, което вие, останалите, не сте усещали.

Глава двайсет и трета

Близо седмица след нашето пътуване всичко си вървеше постарому. Ала аз бях в очакване на промени и те не се забавиха: в началото на октомври някои дреболии започнаха да ми правят впечатление. На първо място, макар и да продължаваше да рисува своите животинки, Томи избягваше да го прави в мое присъствие. Не че се върнахме съвсем в началото, когато току-що му бях станала помощница и над нас все още тегнеха преживяванията ни във Фермата. Но сякаш той бе размислил и бе решил: ще рисува, когато е в настроение, но ако вляза в стаята, тутакси ще прекрати и ще си прибере тетрадката. Не се обидих. В известен смисъл решението му дори ни облекчи: тези същества, които се взират в нас, когато сме заедно, само биха усложнили положението.

Ала настъпиха и други промени, които не бяха толкова безобидни за мен. Не ме разбирайте погрешно — ние продължавахме да се чувстваме добре заедно в стаята му. Понякога дори правехме секс. Но не можех да не забележа, че у Томи се развива склонността да се отъждествява с останалите донори в центъра. Ако например си припомняхме думите или постъпките на някой от хейлшамските ни съученици, той изместваше така разговора ни, щото да спомене сегашните си приятели донори, които са се проявявали по подобен начин. Особено ми подейства един случай при поредното ми появяване в Кингсфийлд след доста продължително пътуване. Спрях на „Площада“ и излязох от колата си. Всичко изглеждаше примерно така, както тогава, когато двете с Рут дойдохме да вземем Томи, за да отидем да видим лодката. Беше намръщен есенен ден и наоколо нямаше никого, с изключение на групичката донори, скупчени под навеса на сградата са отдих. Сред тях зърнах и Томи. Той се бе облегнал на една подпора до стълбите и слушаше друг донор, който бе седнал на стъпалата, превит на две, и нещо разказваше. Приближих се на известно разстояние от тях, после спрях и зачаках под откритото сиво небе. Но макар да ме бе видял, Томи продължаваше да слуша разказа на приятеля си и накрая той, както и всички останали, избухна в смях. Дори и след това той продължи да слуша по-нататък и да се усмихва. После твърдеше, че ме бил подканил с жест да отида при тях, но дори да го е направил, постарал се е да бъде съвсем незабележимо. Забелязах само как Томи разсеяно ми се усмихна и отново съсредоточи вниманието си в разказа на донора. Разбирам, че го заварвах по средата на разговора и само след минута той, разбира се, дойде при мен и двамата се качихме в стаята му. Ала всичко бе съвсем различно от начина, по който това ставаше преди. И работата дори не е там, че ме бе накарал да го чакам на „Площада“. Ако беше само това, щях лесно да го преглътна. Важното беше друго: в този ден аз за първи път усетих в него нежелание да тръгне с мен, пък и горе, в стаята му, липсваше предишната топлота между нас.

Честно казано, хладните отношения помежду ни можеха да се свържат с мен, с моето собствено състояние. Защото докато стоях и ги наблюдавах как разговарят и се смеят, внезапно усетих нещо странно в душата си: нещо в начина, по който донорите се бяха разположили в полукръг, нещо в техните пози, сякаш принудено отпуснати, без значение дали са прави, или седнали, нещо в това, как демонстрират пред целия свят, че от общуването си един с друг получават неизмеримо удоволствие, ми напомни за малобройната ни компания в Хейлшам, когато се събирахме в павилиона. Повтарям: сравнението ми беше неприятно и вероятно това бе причината за обидата, която се стаи в душата ми тогава в стаята на Томи, а тя в никакъв случай не беше по-малка от обидата в неговата душа.

Всеки път, когато той твърдеше, че не мога да го разбера, защото все още не съм донор, усещах същата остра болка. Но ако не спомена разговора, който много скоро ще споделя с вас, подобни жегвания не бяха кой знае колко болезнени за мен. Той обикновено се изказваше полушеговито, почти нежно. А дори когато имаше предвид нещо по-сериозно, като тогава, когато ме помоли да не нося мръсното му бельо в пералнята, защото и сам можел да го занесе, между нас нямаше конфликти. Попитах го:

— Какво значение има кой носи бельото в пералнята? Така или иначе, пътят ми минава оттам.

Той поклати глава:

— Не, Кат, нека аз отговарям за моите неща. Ако и ти беше донор, щеше да ме разбереш.

Думите му ме жегнаха, разбира се, но все още бих могла да го понеса. Ала, както вече ви казах, между нас имаше един разговор, от който наистина ми стана болно.

Случи се приблизително седмица след като Томи получи известието за четвъртата експлантация. Не беше неочаквано за нас, вече много пъти го бяхме обсъждали. Нещо повече: най-задушевните ни разговори след пътуването ни до Литълхамптън бяха свързани с четвъртата операция, която му предстоеше. При известието за „четвъртата“, донорите реагират по най-различен начин. Някои непрекъснато говорят за нея, безсмислено и безкрайно. Други се ограничават с шегички, трети изобщо не искат да засягат темата. При това у донорите има странна склонност — те виждат в четвъртата експлантация повод за поздравления. Към донора, на който му „предстои четвърта“, се отнасят с особено уважение, дори и да не е извиквал големи симпатии преди. И лекарите, и сестрите не остават по-назад: когато донорът, готвещ се за четвърта, идва на изследвания, медиците го посрещат с усмивка, здрависват се с него. Що се отнася до нас с Томи, двамата говорехме за всичко — понякога шеговито, друг път сериозно и внимателно. Сравнявахме възможните подходи на донорите към събитието: кой от тях се държи разумно и кой — не толкова. Веднъж, когато лежахме един до друг във вечерния сумрак, той каза:

— Знаеш ли, Кат, защо се безпокоят за четвъртата? Защото не са сигурни, че наистина ще завършат. Ако бяха сигурни, щеше да им е по-леко. Но никога не се знае, нали?

Отдавна очаквах подобен обрат и се чудех как да отговоря. Ала ето че когато заговори за това, нищо не ми идваше наум. Успях само да кажа:

— Пълни глупости, Томи. Бръщолевене. Не си струва дори да мислиш за това.

Ала според мен Томи знаеше, че не разполагам с нищо, което да подкрепи думите ми и че дори лекарите нямат точен отговор на въпроса, който ми зададе. Вероятно и вие сте чували подобни разговори: че след четвъртата експлантация, дори операцията да е успешна в техническо отношение, дълбоко в себе си осъзнаваш, че от другата страна на тази разграничителна черта те очакват още експлантации, множество операции, все нови и нови, които ще следват една след друга, ала повече за теб няма да има нито помощници, нито рехабилитационни центрове, нито приятели, че ти остава само да гледаш как вадят органите ти един по един до самия ти край, до пълното изключване на организма ти. В общи линии, това ще е като филм на ужасите, така че през по-голямата част от времето медиците, помощниците, дори донорите обикновено избягват изобщо да мислят за това. Ала понякога някой донор все ще подхване темата, както направи и Томи в онази вечер, и сега съжалявам, че не поговорихме с него както трябва. Обявих думите му за пълна глупост и двамата се отказахме от неприятния разговор. Но поне знаех, че за страховете, които го раздират, той е намерил един-единствен отдушник, с когото да споделя, и това бях аз. Така или иначе, бях на мнение, че двамата не се справяме лошо с подготовката за четвъртата експлантация и тъкмо по тази причина онова, което ми каза по време на разходката ни из „Полето“, ме извади от релси.

Трябва да кажа, че центърът в Кингсфийлд е доста ощетен откъм територия. Очевидно единственото място за общуване е „Площада“, а малките участъци зад постройките изглеждат повече като пущинаци. Най-големият от тях, наричан от донорите „Полето“, представлява четириъгълник, целият обрасъл с треволяци и магарешки бодил, ограден с метална мрежа. Водеха се разговори относно превръщането му в приятна полянка, където донорите да се разхождат, но очевидно са останали само с добрите си намерения. Вярно е, че поради близостта на магистралата подобна морава едва ли би била място, където да намериш покой. Но така или иначе, когато донорите чувстват безпокойство, те най-често излизат тъкмо на „Полето“, където се провират между гъсталаците от коприва и къпинови храсти. Сутринта, за която ви разказвам, бе много мъглива и аз бях сигурна, че „Полето“ ще е пропито с влага, ала Томи настоятелно ме молеше да отидем и да се разходим. Нищо чудно, че бяхме само двамата, но вероятно той имаше нужда тъкмо от това. Като повървя няколко минути из тревите, Томи спря до оградата и се вторачи в непрогледната мъгла към шосето. После каза:

— Кат, моля те да ме разбереш правилно. Много мислих за това и стигнах до извода, че ми трябва друг помощник.

Нужни ми бяха няколко секунди, за да го разбера; не се удивих, очаквах подобно нещо. Въпреки всичко обаче се ядосах и не му отговорих.

— Не само защото скоро ме очаква четвърта операция — продължи той. — Не само заради това. Има и други неща, като например онези от миналата седмица. Когато имах неприятности с бъбреците. Очакват ме още много такива изпитания.

— Тъкмо затова те издирих. Тъкмо затова започнах да ти помагам. Заради онова, което тепърва ти предстои. И не забравяй, че Рут искаше така.

— Рут искаше друго за нас — възрази Томи. — Дори би била много недоволна, че ми помагаш в този последен стадий.

— Томи — произнесох аз с равен и тих глас, макар че, доколкото си спомням, ме беше обзела силна ярост. — Тъкмо аз трябва да ти помагам. Единствено аз. Ето защо те издирих.

— Не това искаше Рут за нас — повтори Томи. — Получи се съвсем различно. Не, Кат, не бива да ме виждаш такъв.

През цялото време той гледаше надолу, беше се опрял с длан на телената мрежа и когато спря да говори, човек можеше да си помисли, че се е заслушал в ръмженето на автомобилите някъде зад пелената от мъгла. И тъкмо тогава той го каза, като леко поклати глава:

— Рут щеше да ме разбере. Тя беше донор и щеше да ме разбере. Не твърдя, че тя би искала непременно да смени помощницата си. Ако и при нея обстоятелствата се бяха стекли по този начин, може би и до самия си край е щяла да приема помощ само от теб. Но щеше да ме разбере — да разбере защо искам да подредя нещата си по друг начин. Кат, понякога просто не забелязваш някои подробности. Не ги забелязваш, защото не си донор.

Когато той свърши, аз се обърнах и си тръгнах. Както вече казах, бях почти готова за този обрат, бях подготвена за мига, в който Томи ще пожелае да се откаже от помощта ми. Но онова, от което действително изпитах болка — след всички онези малки жегвания, след като ме бе оставил да го чакам на „Площада“ и други такива случаи, — бяха последните му думи, с които той за кой ли път ме разграничи и този път не просто от себе си и от останалите донори въобще, а от себе си и от Рут.

Но разговорът ни не прерасна в кавга. Тръгвайки си от „Полето“, не можех да направя нищо друго, освен да се кача в стаята му, където дойде и той след няколко минути. Бях се посъвзела, Томи също, и сега можехме вече да поговорим спокойно за всичко. Изгладихме отношенията си, без да се караме, макар и доста хладно, и дори се заловихме да обсъждаме как ще стане смяната на помощниците му от практична гледна точка. После, когато седяхме в сумрака един до друг на ръба на леглото му, той ми каза:

— Не искам пак да се караме, Кат. Но много ми се ще да те попитам нещо. Не се ли умори да си помощница? Всички ние, освен теб, много отдавна вече сме донори. Колко години се занимаваш все с това? Не изпитваш ли желание час по-скоро да получиш известие за експлантация?

Свих рамене.

— Нямам нищо против. Но нали е важно донорите да имат добри помощници? А аз смятам себе си за добра помощница.

— Толкова ли е важно? Няма да споря, много е приятно да имаш добър помощник. Но в крайна сметка има ли някакво значение? Все едно, от донора ще вземат всичко, което може да се вземе, и той ще завърши.

— Разбира се, че е важно. Тъкмо от помощника зависи до голяма степен какъв ще е животът на донора.

— Но всичките тези пътувания, вечното ти бързане. Самотата ти, изтощението, на което си подложена. Нали те виждам! Изискват се толкова усилия! Сигурно и на теб понякога ти се иска да ти позволят да сложиш край на всичко, нали, Кат? Не разбирам защо не поговориш с тях, не ги попиташ защо протакат толкова?

Не казах нищо и тогава той заяви:

— Просто те питам, нищо повече. Нека не се караме пак.

Опрях глава на рамото му.

— Добре, добре, няма да се караме. Може би и без това ми остава малко време. Но засега трябва да продължа. Ти не желаеш да ме виждаш около себе си, добре, но има други, които го искат.

— Да, вероятно си права, Кат. Ти действително си добра помощница. И от всички помощници аз щях да избера тъкмо теб, ако ти не беше ти.

Той се усмихна и ме прегърна с едната си ръка така, както си седяхме един до друг. После каза:

— Все ми се привижда една река, чиито води се носят бързо, бързо надолу. А двамина във водата, вкопчили се един в друг, се стискат с всичка сила и не искат да се изтърват; ала накрая трябва да се пуснат, диктува го течението на реката. Разделя ги и край. И ние сме като тях. Жалко, Кат, защото през целия си живот се обичахме. Но става така, че не можем да бъдем заедно до последния си дъх.

Спомних си как вечерта в откритото поле на връщане от Литълхамптън се бях вкопчила в него. Не знам дали и той си е помислил същото, или продължаваше да вижда неумолимата река, за която говореше. Така или иначе, ние още дълго останахме така, седнали на ръба на леглото, потънали в мислите си. Накрая му казах:

— Прости ми, че там долу ти се озъбих така. Ще поговоря с тях. Ще се постарая да ги накарам да ти предоставят една от най-добрите помощници.

— Жалко, Кат — повтори той.

И по моему повече не споменахме за това през онази сутрин.

Помня, че последвалите няколко седмици — последните, преди новата помощница да поеме грижите за Томи, преминаха учудващо безметежно. Вероятно двамата с Томи нарочно се стараехме да проявяваме повече доброта един към друг, но така или иначе, времето изтече в пълно спокойствие. Може би тогавашното ни състояние ще се стори на някого малко нереално, но самите ние тогава не виждахме нищо странно в него. Трябваше да поделям вниманието си между Томи и още двама донори в Северен Уелс, така че за Кингсфийлд ми оставаше по-малко време, отколкото бих искала, но все пак успявах да идвам по три-четири пъти в седмицата. Захладня, но все още беше сухо, често дори слънчево и ние прекарвахме цели часове в неговата стая, понякога правехме секс, но по-често просто разговаряхме или аз му четях на глас. Един-два пъти Томи дори извади тетрадката си и докато ме слушаше, нахвърляше нови идеи за своите животни.

Един ден отново дойдох при него и това бе последното ми посещение. В един декемврийски ден, в ободряващо студеното време, аз влязох в сградата малко след един по обяд. Докато се качвах към стаята му, някъде дълбоко в подсъзнанието си очаквах промяна, без да знам каква точно. Може би съм си мислела, че в чест на пристигането ми ще е украсил стаята си или нещо подобно. Но, разбира се, всичко си беше както преди — впрочем за мое голямо успокоение. Томи също изглеждаше както обикновено, но когато заговорихме, ни беше трудно да се преструваме, че това е просто поредното ми посещение. От друга страна, бяхме го обсъждали надълго и нашироко през изминалите седмици и сега ни се струваше, че не ни е останало да си кажем още кой знае колко важни неща. Не ни се искаше да захващаме сериозен разговор, за да не съжаляваме после, че не сме могли да го довършим. Ето защо посветихме деня на доста повърхностни занимания.

Ала по едно време, като се разходих безцелно из стаята му, аз го попитах:

— Томи, радваш ли се, че Рут завърши по-рано и не разбра онова, което разбрахме двамата с теб?

Той лежеше на кревата, загледан в тавана, и след малко каза:

— Странно, напоследък и аз си мисля същото. Когато става дума за нещо подобно, трябва да знаем едно за Рут: тя бе много по-различна от нас. От самото начало, дори още в детството си, двамата с теб се опитвахме да достигнем до изводи, до някаква истина. Нали си спомняш тайните ни разговори, Кат? Но Рут беше различна. Тя през цялото време искаше да вярва — така бе устроена. Затова да, смятам, че така е по-добре. — После добави: — Разбира се, онова, което разбрахме госпожица Емили и всичко останало, няма никакво отношение към Рут. Към края си тя желаеше за нас най-доброто. Наистина ни мислеше доброто.

Тъкмо тогава не ми се щеше да се разпростираме в разговори за Рут, затова побързах да се съглася с него. Но сега, когато имам време добре да размисля, не мога да изразя категорично мнение по този въпрос. От една страна ми се иска все пак да споделя с нея всичко, което научихме. Да, тя вероятно щеше да се огорчи, защото излиза така, че вредата, която ни е причинила, не би могла да се поправи толкова лесно, колкото се надяваше тя. И за да бъда съвсем искрена, ще кажа следното: може би това влияе, макар и съвсем мъничко, на желанието ми Рут да бе узнала всичко и чак тогава да завърши. Но мисля, че в много по-голяма степен тук важи нещо друго — не моята жажда за мъст, нито раздразнението ми. Защото, както каза и Томи, към края си тя ни желаеше само доброто и макар онзи ден в колата да бе заявила, че никога няма да й простя, тя грешеше. В душата си не тая гняв към нея и ако съжалявам, че не научи истината, причината се крие по-скоро във факта, че в самия си край тя се оказа съвсем отдалечена от мен и Томи. Сякаш помежду ни имаше разделителна линия — от едната страна бяхме двамата с Томи, а от другата беше Рут — и аз си дадох сметка, че ако можеше, след всичко чуто и разбрано, и тя щеше да изпитва същата печал като мен сега.

В този ден двамата с Томи не се сбогувахме с подобаващата тържественост. Когато стана време да тръгвам, Томи слезе долу с мен, което никога преди не бе правил, и двамата заедно прекосихме „Площада“ на път към автомобила ми. Дните бяха станали къси и слънцето вече се скриваше зад сградите. Както обикновено, под навеса се мержелееха неколцина фигури, но „Площада“ беше пуст. През цялото време Томи мълчеше, но накрая се усмихна и каза:

— Кат, тъкмо си спомних как в Хейлшам играех футбол. Имах си една тайна. Когато вкарвах гол, аз се завъртах ето така — той вдигна победоносно ръцете си — и тичах към своите. Не полудявах от възторг, нищо подобно, само тичах с вдигнати ръце. — Той остана известно време така, после свали ръцете си долу и се усмихна. — И знаеш ли, Кат? Когато тичах обратно, аз все си представях, че краката ми шляпат във вода. Не в дълбока вода, а така, най-много до глезените. Всеки път си го представях. Шляп, шляп, шляп. — Той отново вдигна ръце и пак ми се усмихна. — На никого не съм го казвал.

Аз също се засмях и отвърнах:

— Голямо си ми глупаче, Томи!

После се целунахме — съвсем бегло — и аз се качих в колата. Докато се обръщах и се настанявах, Томи остана да стои на мястото си. Остана там до края — виждах го в огледалото на автомобила. Най-после неопределено махна с ръка още веднъж и тръгна към навеса. После „Площада“ изчезна от полезрението ми.

Един мой донор, с когото разговарях преди няколко дни, ми се оплака, че спомените му, дори най-ценните от тях, избледняват удивително бързо. Но с мен не е така. Най-скъпите ми спомени, онези, които ценя най-много, си остават точно толкова ярки, колкото са били винаги. Изгубих Рут, после Томи, ала споменът ми за тях е жив.

Предполагам, че съм изгубила и Хейлшам. От време на време чувах как някой от възпитаниците се е опитвал да го открие — по-точно не самия Хейлшам, а мястото, където се намираше навремето. Понякога до ушите ми достигат най-различни слухове в какво са превърнали Хейлшам в днешни дни: в хотел, в училище, в развалини. Макар да пътувам много из страната, никога не съм се опитвала да го намеря. Не изпитвам особено желание да видя какво е станало с него.

Впрочем, макар че нито веднъж не тръгнах да го търся, понякога, докато пътувам, все ще ми се стори, че зървам една или друга част от него. Виждам в далечината постройка край някое игрище и се сепвам — това е нашият павилион! Или пък зървам на хоризонта редица тополи и до тях — клонест дъб и душата ми за миг се изпълва с увереност, че се приближавам към Южното игрище от отсрещната му страна. В една сива утрин, докато изминавах дълго разстояние в Глостършър, отминах закъсал автомобил край пътя и останах с впечатлението, че момичето пред него, което се взираше разсеяно в преминаващите коли, е онази същата Сузана С., която бе две години по-голяма от нас и която редовно дежуреше на Разпродажбите. Това ми се случва, когато го очаквам най-малко: пътувам си и си мисля за съвсем други неща. Така че вероятно дълбоко в подсъзнанието си аз не преставам да търся Хейлшам.

Но пак ще повторя: никога не съм тръгвала специално, с цел да го намеря, при това към края на годината вече няма да пътувам толкова много. Вероятността да зърна по пътя си Хейлшам е изключително малка и като се позамисля, така е може би по-добре. С Хейлшам нещата стоят по същия начин, както с Томи и Рут. Когато животът ми в центъра, където ще ме изпратят, стане по-спокоен, Хейлшам ще бъде с мен, грижливо скътан в спомените ми, и никой няма да може да ми го отнеме.

Само веднъж, близо две седмици след като узнах, че Томи е завършил, си позволих една волност: заминах в Норфък, макар да нямах никаква работа там. Отправих се на път без определена цел и дори не стигнах до брега. Може би просто съм искала да хвърля още един поглед на равното безлюдно поле и огромното сиво небе. В един момент осъзнах, че съм поела по път, по който никога не съм пътувала и близо половин час нямах представа къде се намирам, нито пък ми се искаше да знам. Равните ниви се редуваха покрай мен, те не се различаваха една от друга, не бяха белязани с някакъв отличителен знак, само от време на време от някоя бразда към небето ще изпърха ято птици, изплашени от ръмженето на двигателя. Най-после пред мен, току до самото шосе, се появиха няколко дървета и като се изравних с тях, спрях колата и излязох навън.

От пътя нататък се простираха обширни ливади. Разделяше ни ограда с две жици бодлива тел и аз видях, че единствено тя, както и неколцината дървета, извисяващи се над главата ми, са пречка за вятъра, носещ се с километри, необезпокояван от нищо. По протежение на цялата ограда, особено при долната жица, се бяха насъбрали всевъзможни летящи боклуци. Приличаха на остатъци, които вълните изхвърлят на морския бряг; очевидно вятърът ги бе гонил дълго време, докато накрая се бяха появили дърветата и двете жици тел. Горе, сред клоните, на вятъра плющяха раздърпани найлонови торбички. Тъкмо тогава за първи и последен път, докато стоях и гледах всички тези ненужни предмети, а вятърът, който духаше над пустите поля, брулеше лицето ми, аз си позволих да пофантазирам, защото това бе все пак Норфък, а бяха изминали едва две седмици, откакто бях изгубила Томи. Размишлявах за боклуците, за плющящите на вятъра дрипи от найлон, за „крайбрежната ивица“ от най-различни отпадъци, уловили се на телта и притворила очи, си представях, че тук е подхвърлено всичко, което съм изгубила, като се започне от детството ми и сега случайно съм се озовала на нужното ми място, така че ако имам търпение да почакам, на хоризонта отвъд полето ще се появи дребничка фигура, която ще започне постепенно да расте и накрая ще се окаже, че това е самият Томи, който ще ми помаха с ръка, може би дори ще ми викне нещо. Фантазиите ми не отидоха по-далече, защото не им разреших и макар че по страните ми се стичаха сълзи, аз не хлипах и в общи линии се владеех. Постоях още малко, после се обърнах към автомобила и седнах зад волана, за да потегля натам, където трябваше да бъда.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 36301

$book_id = 7486

Издание:

Кадзуо Ишигуро. Никога не ме напускай

Японска. Първо издание

ИК „Колибри“, София, 2008

Редактор:

Коректор: Евелина Попова

ISBN: 978-954-529-637-6

1

Британска игра с топка, напомняща бейзбол. — Б.пр.

2

Тук: малка постройка към игрище за крикет или футбол, която служи главно за съблекалня. — Б.пр.

3

Роман от английската писателка Джордж Елиът (1819–1880), в който тя засяга „еврейския въпрос“. — Б.пр.

4

Благотворителна организация с център Оксфорд, която се занимава с оказване на помощ на гладуващите и пострадалите от стихийни бедствия. — Б.пр.

Content

Кадзуо Ишигуро
Никога не ме оставяй

Част първа Англия, края на деветдесетте години

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Част втора

Глава десета

Глава единайсета

Глава дванайсета

Глава тринайсета

Глава четиринайсета

Глава петнайсета

Глава шестнайсета

Глава седемнайсета

Част трета

Глава осемнайсета

Глава деветнайсета

Глава двайсета

Глава двайсет и първа

Глава двайсет и втора

Глава двайсет и трета

Информация за текста

1