George R. R. Martin

Karalių kova

Skiriu Johnui ir Gail

už visą tą duoną ir midų,

kuriuo dalijomės.

Prologas

Per švintantį dangų nutįso kometos uodega — raudonas kirtis, kraujuojantis virš Drakono Uolos akmenų tarsi žaizda rausvai purpuriniame skliaute.

Išėjęs iš savo kambario, meisteris stabtelėjo vėjų nugairintame balkone. Po ilgo skrydžio čia nutūpdavo varnai. Jų išmatos margavo ant milžiniškų figūrų, per dvylika pėdų iškilusių abiejose pusėse, — pragaro šuns ir sparnuoto drakono, dviejų iš tūkstančio, kurios dunksojo virš senovinės tvirtovės sienų. Kai pirmą kartą atvyko į Drakono Uolą, akmeninių pabaisų pulkai jį slėgė, tačiau metams slenkant tas įspūdis išblėso. Dabar mąstė apie jas kaip apie senus draugus. Trise jie žvelgė į dangų nujausdami nelaimę.

Meisteris netikėjo ženklais. Ir vis dėlto… nors jau ilgokai pagyvenęs, Kresenas niekada iki šiol nematė bent perpus tokios ryškios kometos, o dar ta spalva — šiurpi, kraujo ir liepsnos, saulėlydžio spalva. Pagalvojo apie savo akmeninius kaimynus — gal ir jiems neteko regėti nieko panašaus. Atsirado čia kur kas anksčiau už jį ir tebestovės, kai jo pilyje jau seniai nebebus. Kad taip galėtų prabilti tos akmeninės lūpos…

Kaip paika. Jis atsirėmė į dantytą sieną, pirštais apčiuopė šiurkštų juodo akmens paviršių. Apačioje riaumodamos į uolas tiško bangos. Pokalbiai su akmeniniais milžinais, pranašystės danguje. Esu senas ir niekam tikęs, visai suvaikėjau. Nejaugi išmintis, kurią negailėdamas pastangų kaupė per ištisą gyvenimą, dabar pasitraukė kartu su jėgomis ir sveikata? Juk jis — meisteris, mokęsis ir pagerbtas grandine didžiojoje Senmiesčio Citadelėje. Kaip žemai jis puolęs, jei jo galva pilna prietarų lyg kokio neišmanėlio juodadarbio?

Taip, bet vis dėlto… vis dėlto… kometa dabar švytėjo ir dieną, už pilies iš karščiu tvoskiančių Drakono kalno angų kilo blyškiai pilkšvas garas, o aną rytą baltas varnas atnešė žinią net iš pačios Citadelės — seniai lauktą, bet dėl to ne mažiau baugią žinią apie vasaros pabaigą. Ir vėl tie ženklai. Jų per daug, kad numotum ranka. Ką visa tai reiškia? — norėjosi jam surikti.

— Meisteri Kresenai, turime svečių, — Pilosas kalbėjo tyliai tarsi bijodamas sutrikdyti reikšmingus meisterio apmąstymus. Jei būtų žinojęs, kokių niekų pilna jo galva, būtų rėkte rėkęs. — Princesė norėtų pamatyti baltąjį varną.

Pilosas, atidus kaip visada, dabar vadino ją princese, nes jos lordas tėvas tapo karalium. Valdančiu tik rūkstančių uolų gūbrį neaprėpiamoje sūrioje jūroje, bet vis dėlto karalium.

— Kartu atėjo ir jos juokdarys.

Senis nusigręžė nuo raustančio dangaus, ranka remdamasis į drakoną, kad nepargriūtų.

— Padėk man atsisėsti ir kviesk juos.

Palaikydamas už rankos, Pilosas įvedė jį vidun. Jaunystėje vikrumo Kresenui nestigo, tačiau dabar artėjo jau aštuoniasdešimtoji jo vardo diena ir kojos neretai būdavo silpnos, linkdavo po kūno svoriu. Prieš dvejus metus jis kartą griuvo ir susilaužė šlaunikaulį, kuris taip iki galo ir nesugijo. Praėjusiais metais, jam susirgus, Citadelės siųstas iš Senmiesčio atvyko Pilosas, spėjęs prasmukti prieš pat lordui Staniui užveriant salą… jis turėjo tapti pagalbininku, kaip buvo pranešta, bet Kresenas žinojo tiesą. Pilosas atvyko pakeisti jo po mirties. Kresenui tai neturėjo reikšmės. Kažkas turės stoti jo vieton ir, matyt, greičiau, negu jam norėtųsi…

Jis leidosi jaunuolio pasodinamas prie knygų ir popierių.

— Vesk ją čionai. Nedera versti damos laukti.

Jis mostelėjo ranka — varganas ženklas paskubėti žmogaus, kuris pats jau nebesugeba niekur skubėti. Dėmių nusėta, raukšlių raukšlelių išvagota, popierių primenanti jo oda buvo tokia plona, kad po ja galėjai įžiūrėti kaulus ir kraujagyslių rezginį. O kaip tos rankos drebėjo — jo rankos, kadaise tokios miklios ir patikimos…

Pilosui grįžtant, kartu su juo kaip visada labai drovėdamasi įžengė mergaitė. Jai įkandin sekė juokdarys, kaip visada keistai, šonu, čiužinėdamas ir šokčiodamas. Ant galvos turėjo užsivožęs šalmą — seną skardinį kibirą su viršuje pritaisytais elnio ragais ir apkarstytą varpeliais. Sulig kiekvienu jo strykčiojančiu žingsniu tie skambaliukai dzingsėjo visi skirtingais balsais: tin-din-din, din-di-lin, bam-bim-bom.

— Kas mus taip anksti aplankė, Pilosai? — tarė Kresenas.

— Tai aš, o su manimi — Margius, meisteri Kresenai.

Į jį mirksėdamos žvelgė nekaltos žydros akys. Veidas, deja, nebuvo labai gražus. Keturkampis atsikišęs tėvo žandikaulis, nelemtos iš motinos paveldėtos ausys — lyg šito būtų negana, jį bjaurojo ir pilkžvynės pėdsakas, tos ligos priepuolis vos nepasiglemžė mergaitės dar lopšyje. Nuo pusės skruosto beveik iki kaklo apačios juosvais ir pilkais taškais nuberta oda skilinėjo ir šerpetojo, paliesta atrodė lyg akmuo, raumenys po ja buvo sustingę ir negyvi.

— Pilosas sakė, kad galime pasižiūrėti į baltąjį varną.

— Tikrai galite, — atsakė Kresenas. Tartum pajėgtų jai ko nors neleisti. Tam vaikui jau ir taip daug teko prisikentėti. Šaukė mergaitę Šairine. Per kitą vardadienį jai turėjo sueiti dešimt metų; liūdnesnio vaiko meisteris Kresenas niekada nebuvo matęs. Jos liūdesys — tai mano gėda, mąstė senis, dar vienas įrodymas, koks esu nevykėlis.

— Meisteri Pilosai, būk toks malonus ir atnešk ledi Šairinei iš varnų pastogės tą paukštį.

— Su džiaugsmu.

Pilosas buvo mandagus jaunuolis, ne vyresnis nei dvidešimt penkerių, bet rimtas lyg šešiasdešimtmetis. Jeigu tik būtų buvęs linksmesnis, gyvesnis — gyvybės čia itin trūko. Niūrioms vietoms reikia ne rimtumo, bet šviesos, o Drakono Uola, be abejo, buvo labai niūri — vieniša tvirtovė vandenų tyruose, plakama audrų, ėdama druskų, su greta stūksančiu ir dūmais spjaudančiu kalnu. Meisteris privalo eiti ten, kur siunčiamas, tad Kresenas gal prieš dvylika metų atkeliavo čia su savo valdovu ir tarnavo jam. Gerai tarnavo. Tačiau niekada nepamilo Drakono Uolos, nesijautė čia iš tiesų kaip namuose. Paskutinėmis dienomis, prabusdamas iš nerimastingų sapnų, kuriuose savo pasirodymu sumaištį vis keldavo raudonoji moteris, Kresenas dažnai nesusigaudydavo kur esąs.

Juokdarys, atgręžęs dėmių išmargintą galvą, žiūrėjo, kaip Pilosas kopia į pastogę stačiais geležiniais laiptais. Vos jam krustelėjus, sudzingsėdavo skambalėliai.

— Jūros gelmėj paukščiai vietoj plunksnų pasidengę žvynais, — tarė jis tilindžiuodamas. — Žinau, žinau tikrai, ai ai.

Net ir kaip juokdarys Margaveidis atrodė apgailėtinas. Galbūt kadaise jis mokėjo krėsti pokštus taip, kad visi leipdavo juokais, tačiau jūra atėmė iš jo tą gebėjimą, kartu pasiimdama ir pusę proto bei visą atmintį. Dabar vaikštinėjo glebus, nutukęs, tai tampomas traukulių, tai purtomas drebulio, dažniausiai kažką nerišliai vapėdamas. Dabar iš jo tik šita mergaitė ir juokdavosi, jai vienintelei rūpėjo, gyvas jis ar miręs.

Maža atgrasi mergaitė, liūdnas juokdarys, o čia dar ir meisteris… sudėjus į sakmę, žmonės nesulaikytų ašarų.

— Sėskis šalia, vaikeli, — Kresenas pasivadino ją arčiau. — Labai ankstyvas metas vaikščioti į svečius, dar tik aušta. Turėtum šiltai apsiklosčiusi snausti savo lovoje.

— Susapnavau baisų sapną, — tarė Šairinė. — Apie drakonus. Jie norėjo mane suėsti.

Šitą vaiką, kiek tik Kresenas atminė, visada kamavo siaubo kupini sapnai.

— Jau esame apie tai kalbėję, — prabilo jis švelniai. — Vaikeli, drakonai negali atgyti. Jie išraižyti iš akmens. Senovėje mūsų sala buvo labiausiai į vakarus nutolusi laisvo ir didingo Valyrijos krašto tvirtovė. Šias sienas surentė valyriečiai, mokėję apdoroti akmenį, tos žinios mūsų jau nebepasiekė. Ten, kur pilies sienos susijungia kampu, turi stovėti bokštas gynėjams. Valyriečiai tuos bokštus rentė drakonų pavidalo, kad tvirtovė atrodytų grėsmingesnė, tuo pačiu tikslu ant jos sienų vietoj įprastų „dantų“ surikiavo ir visą tūkstantį pabaisų.

Savo išdžiūvusia senatvės dėmių nusėta ranka paėmęs jos rausvą delniuką, Kresenas švelniai spustelėjo.

— Taigi matai — bijoti nėra ko.

Šairinė žvelgė nepatikliai.

— O kaip su tuo daiktu danguje? Dala ir Metrisė kalbėjo prie šulinio, ir Dala sakė girdėjusi, kaip raudonoji moteris aiškinusi motulei, kad tai drakono alsavimas. Jeigu drakonai alsuoja, argi tai nereiškia, kad jie atgyja?

Raudonoji moteris, su kartėliu pagalvojo Kresenas. Negana, kad ji savo beprotybių prikišo motinai į galvą, tai dar ir dukters sapnus nuodija? Reikės griežtai pakalbėti su Dala, kad neskleistų tokių pramanų.

— Mielas vaike, daiktas danguje yra kometa. Žvaigždė su uodega, pasimetusi dangaus erdvėse. Netrukus ji dings, ir per visą likusį gyvenimą jos nebeišvysime. Atidžiai stebėk ir pamatysi.

Šairinė narsiai linktelėjo.

— Motulė sakė, kad baltas varnas reiškia, jog vasara jau pasibaigė.

— Tai tiesa, miledi. Balti varnai atskrenda tik iš Citadelės. — Kreseno pirštai slystelėjo ant kaklo kybančia grandine; kiekviena jos grandis buvo nukalta iš kitokio metalo ir reiškė, kad jos turėtojas perprato tam tikros srities išmintį — meisterio grandinė, jo ordino ženklas. Puikiojoje jaunystėje nešiojo ją smagiai, bet dabar atrodė sunki, šaltas metalas šiurpino odą. — Jie didesni už kitus varnus ir protingesni, auginami tik svarbiausioms žinioms perduoti. Šis atskrido pas mus pranešti, kad susirinkusi Taryba apsvarstė viso krašto meisterių pranešimus, jų atliktus matavimus ir paskelbė, jog ilgoji vasara pagaliau baigėsi. Ji tęsėsi net dešimt metų, du mėnesius ir šešiolika dienų, ilgiausia vasara, kiek tik žmonės pamena.

— Ar dabar bus šalta? — Šairinė buvo vasaros vaikas ir niekada nepažino tikro šalčio.

— Ilgainiui atšals, — atsakė Kresenas. — Jeigu dievai bus maloningi, dovanos mums šiltą rudenį ir gausų derlių, kad tinkamai pasirengtume artėjančiai žiemai.

Prastuomenė kalbėjo, esą ilga vasara žada dar ilgesnę žiemą, bet meisteris nenorėjo gąsdinti vaiko tokiomis šnekomis.

Margaveidis skimbtelėjo varpeliais.

— Jūros dugne vasara visados, — pragydo jis. — Undinės puošia plaukus šalavijais ir audžia drobes iš sidabro jūržolių. Žinau, žinau tikrai, ai ai.

Šairinė sukikeno:

— Norėčiau suknelės iš sidabro jūržolių.

— Jūros dugne sninga aukštyn, — tarė juokdarys, — o lietus sausas kaip kaulas. Žinau, žinau tikrai, ai ai.

— Ar tikrai bus sniego? — paklausė mergaitė.

— Bus, — patvirtino Kresenas. Bet tikiuosi, kad praeis dar ne vieneri metai, o ir tuomet snigs neilgai. — Ak, štai ir Pilosas su tuo paukščiu.

Šairinė šūktelėjo iš džiaugsmo. Net ir Kresenas turėjo pripažinti, kad paukštis atrodo įspūdingai — baltas it sniegas, didesnis už bet kokį vanagą, ryškiomis juodomis akimis, kurios rodė jį esant ne šiaip albinosą, o tikrą veislinį baltą varną iš Citadelės.

— Čionai, — paragino jis. Varnas išskėtė sparnus, pašoko aukštyn ir, triukšmingai nuplasnojęs per kambarį, atsitūpė ant stalo greta meisterio.

— Dabar pasirūpinsiu jūsų pusryčiais, — paskelbė Pilosas.

Kresenas linktelėjo.

— Tai ledi Šairinė, — tarė jis varnui.

Paukštis pakinknojo baltą galvą aukštyn žemyn tartum linkteldamas.

— Ledi, — karktelėjo jis. — Ledi.

Mergaitė iš nuostabos plačiai išsižiojo.

— Jis kalba!

— Moka kelis žodžius. Juk sakiau, kad jie, šitie paukščiai, tikrai protingi.

— Protingas paukštis, protingas vyras, protingas vai protingas kvailys, — tilindžiuodamas pasakė Margaveidis. — Ai, protingas, protingas, ai, protingas kvailys, — jis jau dainavo. — Šešėliai kyla šokti, valdove, šokti, valdove, šokti, valdove, — giedojo jis, strykčiodamas nuo vienos kojos ant kitos. — Šešėliai stos tvirtai, valdove, tvirtai, valdove, tvirtai, valdove.

Sulig kiekvienu žodžiu jis trūkteldavo galvą, o varpeliai ant jo ragų šaižiai dzingteldavo.

Baltasis varnas klyktelėjo ir sumojavęs sparnais atsitūpė ant geležinių pastogės laiptų turėklų. Šairinė, regis, net sumažėjo.

— Jis šitaip visą laiką dainuoja. Liepiau jam liautis, bet jis neklauso. Mane ta daina gąsdina. Tegu jis nutyla.

O kaipgi man tai padaryti? — mąstė senis. Kadaise galėjau jį nutildyti amžinai, bet dabar…

Margaveidis pas juos atsirado dar vaikystėje. Šviesaus atminimo lordas Stefonas rado jį Volantyje, kitapus siaurosios jūros. Karalius — senasis karalius Eiris II Targarienas, tais laikais dar ne toks pamišęs, — pasiuntė garbingąjį lordą ieškoti nuotakos princui Reigarui, neturėjusiam seserų, kurias galėtų vesti. „Radome nepaprastai puikų kvailį, — rašė jis Kresenui, likus dviem savaitėms iki jo grįžimo iš to bevaisio žygio. — Dar visai berniukas, bet mitrus kaip beždžionėlė, o sumanumu pralenktų bent tuziną dvariškių. Moka žongliruoti, minti mįsles, burti ir dailiai dainuoja keturiomis kalbomis. Išpirkome jį ir viliamės pargabenti pas mus. Robertui jis patiks, o ilgainiui gal jam net pavyks išmokyti Stanį šypsotis.“

Prisiminęs tą laišką, Kresenas apniuko. Stanio šypsotis niekas taip ir neišmokė, tas berniukas Margaveidis čia ne kažin ką galėjo nuveikti. Staiga pakilo vėtra, suriaumojo audra, ir Laivadūžių įlanka vėl patvirtino savo pavadinimą. Lordo dvistiebis „Vėjų išdidusis“ lūžo pusiau, kai pilis jau buvo visai čia pat. Nuo jos sienų du vyresnieji lordo sūnūs stebėjo, kaip tėvo laivas sudužo į uolas ir prasmego bangose. Į dugną nugarmėjo bent šimtas irklininkų ir jūreivių kartu su lordu Stefonu Barateonu bei jo žmona, ir dar daug dienų kiekvienas potvynis pakrantėje žemiau Vėtrų Gūžtos atplukdęs palikdavo naują krūvelę išbrinkusių lavonų.

Berniuką išplovė trečią dieną. Meisteris Kresenas kartu su visais nusileido apačion, nes reikėjo padėti atpažinti negyvėlius. Kai rado kvailį, šis buvo nuogas, jo oda balta ir susiraukšlėjusi, aplipusi šlapiomis smiltimis. Kresenas palaikė jį dar vienu lavonu, bet Džomiui sugriebus vaikį už kulkšnių, kad nutemptų iki laidotuvių vežimo, berniukas iškosėjo vandens ir atsisėdo. Džomis iki pat mirties prisiekinėdavo, kad Margaveidžio kūnas buvo šaltas kaip ledas.

Niekas taip ir nepaaiškino, kaip tas kvailys ištvėrė dvi dienas jūroje. Žvejai mėgo pasakoti, esą undinė išmokiusi jį kvėpuoti vandeniu mainais į jo sėklą. Pats Margaveidis nieko nekalbėjo. Tas sumanus ir protingas vaikinas, apie kurį rašė lordas Stefonas, taip ir nepasiekė Vėtrų Gūžtos; jų rastas berniukas buvo suluošinto kūno ir proto, vos pajėgiantis suregzti kelis rišlius žodžius, ką jau ten juokauti. Tačiau kvailio veidas neleido abejoti, kas jis toks. Laisvajame Volančio mieste buvo įprasta tatuiruoti veidus vergams ir tarnams; berniuko oda nuo kaklo iki viršugalvio buvo išmarginta raudonų ir žalių keturkampėlių raštu.

— Vargšelis pamišęs, kankinasi, niekam iš jo naudos nebus ir visų pirma jam pačiam, — paskelbė senasis seras Herbertas, tais laikais Vėtrų Gūžtos pilies viršininkas. — Didžiausia malonė, kurią tokiam galima suteikti, — tai paduoti puodelį su aguonų pienu. Užmigs bejausmiu miegu, ir tuo viskas baigsis. Dar padėkotų už palaimą, jei tik pakaktų protelio susivokti.

Tačiau Kresenas nesutiko, ir galų gale liko jo viršus. Ar dėl tos pergalės Margaveidis nors kiek nudžiugo, Kresenas nesuprato, nežinojo to ir dabar, praėjus tiek daug metų.

— Šešėliai kyla šokti, valdove, šokti, valdove, šokti, valdove, — toliau dainavo juokdarys, judindamas galvą ir skambaliuodamas įvairiabalsiais varpeliais. Din don, din-di-lin, din don.

— Valdove, — klyktelėjo baltasis varnas, — valdove, valdove, valdove.

— Juokdarys dainuoja ką tik nori, — tarė meisteris sunerimusiai princesei. — Nereikia jo žodžių imti giliai į širdį. Kitą rytą jis gal prisimins kitą dainą, o šitos daugiau niekada nebeišgirsite.

Dainuoja keturiomis kalbomis, taip kadaise rašė lordas Stefonas…

Pro duris įžengė Pilosas.

— Meisteri, prašau man atleisti.

— Pamiršai košę, — pralinksmėjęs tarė Kresenas. To Pilosui niekada nenutikdavo.

— Meisteri, vakar vakare grįžo Davosas. Girdėjau kalbant virtuvėje. Pamaniau, kad jums svarbu tai žinoti.

— Davosas… vakar vakare, sakai? Kur jis dabar?

— Pas karalių. Jie drauge prabuvo beveik visą naktį.

Anksčiau lordas Stanis būtų jį pažadinęs bet kuriuo metu, kad išklausytų jo patarimų.

— Juk turėjo man pranešti, — pasiskundė Kresenas. — Turėjo mane pažadinti.

Jis atitraukė pirštus nuo Šairinės plaštakos.

— Atsiprašau, princese, tačiau turiu pasikalbėti su jūsų lordu tėvu. Pilosai, duok ranką atsiremti. Šioje pilyje per daug laiptelių, ir man regis, jog kas naktį jų vis daugėja, kad tik man būtų sunkiau.

Šairinė ir Margaveidis išsekė paskui juos, bet mergaitei pabodo lėtas senio žingsnis ir ji nulėkė pirmyn, o juokdarys nušokavo jai pavymui, pašėlusiai dzingsėdamas visais varpeliais.

Pilys — ne vieta paliegusiems; leisdamasis įvijais Jūros Drakono bokšto laiptais, Kresenas tuoj pat šitai prisiminė. Lordas Stanis turėjo būti Puošniojo Stalo menėje virš Akmeninio Būgno — pagrindinio Drakono Uolos bokšto, kuris pelnė tokį vardą, nes jo senovinės sienos per audras aidėdavo ir grumėdavo. Iki ten reikėjo pereiti galeriją, kirsti vidurinę ir vidinę pilies sienas su jas saugančiomis pabaisų figūromis ir juodais geležiniais vartais, o paskui lipti aukštyn tokią gausybę laiptelių, kad Kresenas nė nemėgino jų suskaičiuoti. Jauni vyrai kopdavo iš karto per du laiptus; seniai nelanksčiais klubais vargo, keldami koją ant kiekvieno. Tačiau lordas Stanis nė nemanė eiti pas jį, tad meisteris ryžosi kankynei. Bent jau turėjo greta Pilosą ir už tai jautėsi jam dėkingas.

Šlepsėdami per galeriją, jie pražingsniavo palei aukštų arkinių langų eilę; pro juos buvo gražiai matyti priekinis pilies kiemas, išorinė siena ir toliau už jos esantis žvejų kaimelis. Kieme lankininkai, skambant komandai: „Statyk, tempk, leisk!“ — šaudė į pratybų taikinius. Jų strėlės sušnarėdavo tarsi kylantis paukščių pulkas. Ant sienų vaikštinėjo sargybiniai, pro tarpus tarp figūrų vis pažvelgdami į apačioje, greta pilies, įsikūrusią karo stovyklą. Ryto ore nuo gausių laužų dūmų tvyrojo migla — tai trys tūkstančiai vyrų po savo valdovų vėliavomis sėdo pusryčiauti. Už plačiai pasiskleidusios stovyklos uoste grūdosi laivai. Per paskutinį pusmetį nė vienam iš Drakono Uolos pastebėtam laivui nebuvo leista išplaukti. Lordo Stanio „Siausmas“ — trijų denių, trijų šimtų irklų karo galera — net atrodė mažas greta kai kurių jį apsupusių storapilvių karakų ir kogų.

Sargybiniai prie įėjimo į Akmeninį Būgną pažinojo meisterius iš matymo ir praleido juos.

— Palauk čia, — tarė Kresenas Pilosui. — Bus geriau, jeigu susitiksiu su juo vienas.

— Reikės aukštai lipti, meisteri.

Kresenas šyptelėjo.

— Manai, kad pamiršau? Esu šitais laipteliais kopęs taip dažnai, kad žinau visų jų vardus.

Pusiaukelėje jis pasigailėjo taip nusprendęs. Jis stabtelėjo atgauti kvapo ir luktelėti, kol atlėgs skausmas šlaunyje; tuo metu viršuje į laiptų akmenis sučiužėjo batai, ir tiesiai prieš meisterį išdygo žemyn lipantis Davosas Sivortas.

Davosas buvo menkas žmogelis, jo prastuoliškas veidas aiškiai rodė žemą kilmę. Siaurus pečius buvo apsigaubęs gerokai padėvėtu, druskų ir jūros vandens dėmių išmargintu ir saulės nublukintu žaliu apsiaustu, po juo vilkėjo rudą liemenę ir kelnes, spalva derančias prie rusvų akių ir plaukų. Kaklą juosė virvutė, ant kurios kybojo aptrintas odinis maišelis. Trumpa barzdelė tankiai margavo žilstelėjusiais plaukais, ant sužalotos kairės rankos jis mūvėjo odinę pirštinę. Išvydęs Kreseną, Davosas sustojo.

— Sere Davosai, — tarė meisteris. — Kada gi grįžote?

— Ryto tamsoje. Savo mėgstamu metu.

Žmonės kalbėjo, kad niekas nė iš tolo neprilygsta Davosui Trumparankiui, kai reikia valdyti laivą tamsoje. Iki tada, kai lordas Stanis pakėlė jį į riterius, Davosas buvo garsiausias ir mikliausias kontrabandininkas visose Septyniose Karalystėse.

— Ir kaip?

Vyras papurtė galvą.

— Taip, kaip jūs jį įspėjote. Žmonės nekils, meisteri. Dėl jo nekils. Jie jo nemyli.

Nemyli, pagalvojo Kresenas. Ir niekada nemylės. Jis stiprus, tvirtas, jau… et, jau ir išminties įgavęs… tačiau to negana. To niekada nebūna gana.

— Ar su visais kalbėjote?

— Visais? Ne. Tik su tais, kurie panoro su manimi susitikti. Jie ir manęs nemyli, tie didžiūnai. Jiems visada liksiu tik Svogūnų riteris.

Davoso kairė plaštaka susigniaužė, trumpi pirštai susispaudė į kumštį. Stanis nuo kiekvieno piršto, išskyrus nykštį, jam nukirto po paskutinį narelį.

— Su Džulianu Svonu ir senuoju Penrouzu sėdėjau prie vieno stalo, Tartai sutiko pasimatyti vidurnaktį dievų giraitėje. Kiti — na, Berikas Dondarionas dingęs, kai kas kalba esą jau nebėra gyvo, o lordas Karonas — su Renliu. Dabar jis — Braisas Oranžinis, iš Vaivorykštinės sargybos.

— Vaivorykštinės sargybos?

— Renlis įkūrė savo karališkąją sargybą, — paaiškino buvęs kontrabandininkas, — bet šitas septynetas nevilki baltai. Kiekvienas turi savo spalvą. Jų vadas — Loras Tairelis.

Toks sumanymas labai derėjo Renliui Barateonui: naujas puikus riterių būrys, skelbiantis apie save nuostabiais naujais apdarais. Nuo pat vaikystės Renlis mėgo ryškias spalvas ir prabangius audinius; aišku, dar mėgo ir žaisti. „Žiūrėkite į mane!“ — šaukdavo jis ir lėkdavo kvatodamas per Vėtrų Gūžtos sales. „Žiūrėkite į mane, aš — drakonas“ arba „Žiūrėkite į mane, aš — burtininkas“, arba „Žiūrėkite, žiūrėkite, aš — lietaus dievas“.

Mažas drąsus berniukas juodais neklusniais plaukais ir linksmomis akimis dabar jau buvo išaugęs į dvidešimt vienerių vyrą, bet ir toliau žaidė savo žaidimus. Žiūrėkite į mane, aš — karalius, liūdnai pagalvojo Kresenas. Ak, Renli, Renli, mielas ir brangus vaikeli, ar supranti, ką darai? O jei suprastum, ar tau tai rūpėtų? Ar jis dar kam nors, išskyrus mane, rūpi?

— Kokiomis priežastimis lordai teisinosi atsisakydami? — paklausė jis Davoso.

— Na, apie tai vieni kalbėjo aptakiai, kiti tiesiai, kai kurie išsisukinėjo, kiti žadėjo, dar kiti tik melavo, — šis gūžtelėjo pečiais. — Pagaliau žodžiai tėra vėjas.

— Tai negalėjai duoti jam jokių vilčių?

— Tik nepagrįstų, o šitaip daryti nenorėčiau, — atsiliepė Davosas. — Iš manęs jis išgirdo tiesą.

Meisteris Kresenas prisiminė dieną, kai Davosas po Vėtrų Gūžtos apgulties buvo pakeltas į riterius. Lordas Stanis su nedidele įgula prieš didžiulę lordų Tairelio ir Redvaino kariuomenę pilyje laikėsi beveik metus. Buvo atkirsti net ir nuo jūros, kurią dieną naktį sergėjo tamsiai vyšnines vėliavas su Arboro herbu iškėlusios Redvainų galeros. Pačioje Vėtrų Gūžtoje arkliai buvo seniai suvalgyti, kačių ir šunų nebeliko, įgula jau maitinosi šaknelėmis ir žiurkėmis. Tada kartą stojo naktis, kai mėnulis buvo jaunas, o žvaigždes paslėpė juodi debesys. Ta tamsa apsisiautęs, kontrabandininkas Davosas sugebėjo prasmukti ir pro Redvainų užtvaras, ir pro Laivadūžių įlankos uolas. Jo nedidelis laivelis buvo visas juodas, juodomis burėmis, juodais irklais, o triumą turėjo prikimšęs svogūnų ir džiovintos žuvies. Ne kažin kas, bet padėjo įgulai ištverti ilgiau, ir Edardas Starkas spėjo pasiekti Vėtrų Gūžtą ir pralaužė apsiaustį.

Lordas Stanis atsilygino Davosui rinktinėmis žemėmis Rūstybės kyšulyje, nedidele pilimi ir riterio titulu… bet kartu pareiškė, kad šis privaląs prarasti kiekvieno kairės rankos piršto galiuką kaip atpildą už visus tuos metus, kai plukdė kontrabandą. Davosas sutiko, bet pareikalavo, kad peilio imtųsi pats Stanis; iš menkesnių rankų bausmės priimti jis neketino. Lordas panaudojo mėsininko kapoklę, ji labiau tiko kirsti tiksliai ir lygiai. Vėliau Davosas naujai bajorų šeimai pasirinko Sivorto, kitaip — Jūrpelnio, vardą, o vėliavai — juodą laivą blyškiai pilkame lauke su svogūnais ant kiekvienos burės. Buvęs kontrabandininkas mėgo sakyti, kad lordas Stanis jam labai palengvino gyvenimą, nes nebereikia valyti keturių panagių ir karpyti keturių nagų.

Ne, svarstė Kresenas, šis žmogus nesuteiktų tuščių vilčių ir neslėptų nemalonios tiesos.

— Sere Davosai, tiesa gali pasirodyti karti net ir tokiam vyrui kaip lordas Stanis. Jis mąsto tik kaip grįžti visagaliu valdovu į Karaliaus Uostą, sutriuškinti priešus ir pareikalauti to, kas teisėtai jam priklauso. Tačiau dabar…

— Jeigu jis savo menkutę kariauną nuves į Karaliaus Uostą, visa ji ten žus. Neturi jis tiek karių. Viską jam pasakiau, bet juk žinote, koks jis išdidus, — Davosas kilstelėjo pirštinėtą ranką. — Jau greičiau mano pirštai ataugs, negu tas žmogus paklausys sveiko proto.

Senis atsiduso.

— Padarėte tiek, kiek galėjote. Dabar ir man reikia tarti savo žodį.

Jis vėl sunkiai patraukė laiptais aukštyn.

Lordo Stanio Barateono buveinė buvo didžiulis apskritas kambarys plikomis juodo akmens sienomis ir keturiais siaurais aukštais langais, žvelgiančiais į keturias pasaulio šalis. Menės viduryje stovėjo milžiniškas stalas, nuo kurio ta menė ir gavo vardą — masyvus raižytas medžio luitas, pagamintas Eigono Targarieno įsakymu dar iki Užkariavimo. Puošnusis Stalas turėjo daugiau kaip penkiasdešimt pėdų ilgio, gal pusę tiek pločio savo plačiausioje vietoje, bet net mažiau negu keturias pėdas siauriausioje. Eigono staliai suteikė jam Vesteroso žemės pavidalą, išpjaudami kiekvieną įlanką ir pusiasalį, tad stalo kraštai niekur nebuvo tiesūs. Per tris šimtmečius nugludintas paviršius vaizdavo Septynias Karalystes, kaip jos atrodė Eigono laikais: upes ir kalnus, miestus ir pilis, ežerus ir miškus.

Kambaryje stovėjo vienintelis krėslas, kuriam vieta buvo rūpestingai parinkta kaip tik ten, kur ties Vesteroso krantu stūksojo Drakono Uola, ir dar paaukštinta, kad būtų galima gerai apžvelgti visą stalą. Krėsle sėdėjo vyras standžiai suvarstyta odine liemene ir rudomis šiurkščios vilnos kelnėmis. Įžengus meisteriui Kresenui, jis kilstelėjo galvą.

— Žinojau, seni, kad tu būtinai ateisi, kviestas ar nekviestas.

Jo balsas skambėjo be menkiausio šilumos krislo; beveik niekada kitaip ir neskambėdavo.

Stanis Barateonas, Drakono Uolos valdovas ir dievų malone teisėtas Septynių Karalysčių Geležinio sosto paveldėtojas, buvo plačių pečių, raumeningas, standus veidu ir kūnu, tarsi ilgai saulėje laikyta ir plieno kietumo įgavusia oda. Kietas — tokį žodį vartodavo žmonės, kalbėdami apie Stanį, ir jis iš tiesų buvo kietas. Nors dar neturėjo nė trisdešimt penkerių, jam ant galvos blyškiai juodavo tik nedidelis skystų juodų plaukų lankelis, besisukantis nuo ausies iki ausies tarsi karūnos šešėlis. Jo brolis, velionis karalius Robertas, paskutiniais metais augino barzdą. Meisteris Kresenas jos niekada neregėjo, bet žmonės sakė ją buvus tankią, pasišiaušusią ir nesuvaldomą. Tarsi atsikirsdamas Stanis ūsus visada nešiojo pakirptus tiesiai ir trumpai. Lyg juosvai melsvas šešėlis jie kirto keturkampį žandikaulį ir įdubusius kaulėtus skruostus. Akys po vešliais antakiais žvelgė tarsi atviros žaizdos, mėlynos ir tamsios kaip jūra naktį. Jo burna galėjo paskandinti neviltyje net smagiausią juokdarį; plonos blyškios lūpos, įsitempę raumenys — ta burna buvo sutverta raukytis, širsti ir žerti šaižius įsakymus, seniai pamiršusi šypsotis ir niekada nemokėjusi juoktis. Kartais, pasauliui sustingus ir nuščiuvus nakties gelmėje, meisteris Kresenas vaizduodavosi girdįs, kaip kitoje pilies pusėje lordas Stanis grikši dantimis.

— Anksčiau būtumėt mane pažadinęs, — tarė senis.

— Anksčiau buvai jaunas. O dabar — senas ir paliegęs, tau reikia išsimiegoti. — Stanis niekada nesistengė kalbėti švelniau, apsimetinėti ar pataikauti; sakė, ką galvoja, ir tie, kuriems tai nepatikdavo, galėdavo prasmegti skradžiai. — Taip ir maniau, kad neilgai trukus pats sužinosi, kokių žinių Davosas atvežė. Juk visada sužinai, ar ne taip?

— Koks gi būčiau pagalbininkas, jeigu nesužinočiau, — atsiliepė Kresenas. — Sutikau Davosą ant laiptų.

— Ir, matyt, jis tau viską išklojo? Reikėjo patrumpinti tam žmogui ne tik pirštus, bet ir liežuvį.

— Tada iš jo būtų prastas pasiuntinys.

— Jis ir taip prastas pasiuntinys. Vėtrų lordai paskui mane neis. Regis, jie manęs nemėgsta, o tai, kad mano reikalavimai teisėti, jiems nieko nereiškia. Bailesnieji tupės pasislėpę už savo sienų ir lauks, iš kur papūs vėjas ir kas švęs pergalę. Drąsesnieji jau stojo Renlio pusėn. Renlio! — tą vardą jis išspjovė tarsi ant liežuvio patekusius nuodus.

— Jūsų brolis valdo Vėtrų Gūžtą pastaruosius trylika metų. Tie lordai yra prisiekę jam…

— Jam, — nutraukė Stanis, — nors turėtų būti prisiekę man. Niekada neprašiau Drakono Uolos. Niekada jos nenorėjau. Paėmiau tik todėl, kad čia sėdėjo Roberto priešai ir jis man įsakė juos išvyti. Jo vardu pastačiau laivyną, atlikau darbą, kurį jis pats turėjo padaryti, nes pareigingas jaunesnysis brolis taip ir turi elgtis — klausyti vyresniojo; ir Renlis taip turėtų elgtis su manimi. Ir kaipgi Robertas atsidėkoja? Paskiria man valdyti Drakono Uolą, o Vėtrų Gūžtą ir visas tenykštes pajamas — Renliui. Vėtrų Gūžta Barateonų giminei priklausė tris šimtus metų; Robertui sėdus į Geležinį sostą, ji pagal visas teises turėjo atitekti man.

Tai buvo sena ir gili skriauda, o dabar žeidžianti dar skaudžiau negu kada nors anksčiau. Tai ir buvo jo valdovo silpnumo priežastis; taip, Drakono Uola buvo sena ir tvirta, bet jam priklausė tik saujelė mažesniųjų lordų, kurių valdos — akmenuotos, retai gyvenamos salelės, neišgalinčios duoti tiek vyrų, kiek reikia Staniui. Net ir su samdiniais, jo atsigabentais per Siaurąją jūrą iš laisvųjų miestų Myro ir Lyso, jo kariauna stovykloje už pilies sienų buvo per daug maža, kad įveiktų Lanisterių giminės pajėgas.

— Robertas pasielgė su jumis neteisingai, — atsargiai prabilo Kresenas, — tačiau turėjo savų priežasčių. Drakono Uola ilgai buvo svarbiausia Targarienų giminės tvirtovė. Robertui reikėjo, kad čia valdytų tvirtas vyras, o Renlis tuo metu buvo mažas vaikas.

— Jis ir dabar dar vaikas, — pareiškė Stanis, o tuščia menė šaižiai suskambo nuo jo pykčio, — vagiliaujantis vaikas, kuris ketina pastverti karūną man nuo galvos. Ar jis bent padarė ką nors, kad būtų vertas sosto? Sėdinėja taryboje ir pokštauja su Mažuoju Pirštu, o turnyruose apsivelka savo puikiuosius šarvus ir leidžiasi nutrenkiamas nuo arklio kokio mitresnio vyro. Štai toks mano brolis Renlis, kuris mano turįs būti karalium. Tad klausiu tavęs, kodėl dievai mane baudžia tokiais broliais?

— Už dievus negaliu atsakyti.

— Pastaruoju metu apskritai, man regis, retai atsakai. Kas Renlio meisteris? Gal reikėtų jį pasikviesti, ko gero, jo patarimai man tiktų labiau. Kaip tau atrodo, ką tas meisteris sakė, kai manasis brolis nusprendė pavogti mano karūną? Kokį patarimą tavo žmogus davė šitam išdavikui — mano mielajam broliukui?

— Labai stebėčiausi, jūsų malonybe, jeigu lordas Renlis klaustų patarimo.

Jauniausiasis iš trijų lordo Stefono sūnų išaugo drąsus, bet neapdairus ir dažniausiai puldavo veikti kokio akstino pagautas, užuot viską rūpestingai apmąstęs. Tuo, kaip ir daugybe kitų bruožų, Renlis priminė savo brolį Robertą ir itin ryškiai skyrėsi nuo Stanio.

— Jūsų malonybe, — irzliai pakartojo Stanis. — Šaipaisi iš manęs, kreipdamasis kaip į karalių, tačiau koks gi aš karalius? Drakono Uola ir dar kelios uolos Siaurojoje jūroje, štai ir visa mano karalystė.

Jis nulipo kelias pakopas nuo krėslo ir sustojo prie stalo, savo šešėliu uždengdamas Juoduosius Vandenis ir mišką, nupieštą ten, kur dabar buvo Karaliaus Uostas. Taip ir sustingo, mąstydamas apie kraštus, kurių siekė, regis, esančius visai čia pat ir drauge tokius tolimus.

— Šį vakarą ruošiuosi vakarieniauti su man ištikimais lordais, visais, kiek jų čia yra. Seltigaras, Velarionas, Bar Emonas, daug ten tų nevykėlių. Prastas, tiesą sakant, rinkinys, bet tokius žmones paliko man broliai. Bus čia tas piratas iš Lyso, Saladoras Sanas, aišku, turės suskaičiavęs, kiek esu jam skolingas; Morošas Myrietis aiškins, kokiais pavojais graso potvyniai ir rudeninės audros, o lordas Sanglasas pamaldžiai burblens apie Septyneto valią. Seltigaras reikalaus pasakyti, kurie vėtrų lordai stoja mūsų pusėn. Velarionas grasins išsivesti savo šauktinius, jeigu mes tuoj pat nepradėsime žygio. Ką man jiems pasakyti? Ką dabar turėčiau daryti?

— Tikrieji jūsų priešai, valdove, yra Lanisteriai, — atsakė meisteris Kresenas. — Jeigu jūs su broliu rastumėt bendrą kalbą ir drauge stotumėt prieš juos…

— Su Renliu nesiderėsiu, — atšovė Stanis tokiu balsu, kad tapo aišku — prieštarauti negalima. — Bent jau tol, kol jis vadina save karalium.

— Gerai, su Renliu — ne, — nesiginčijo meisteris. Jo valdovas buvo užsispyręs ir išdidus; jeigu ką nuspręsdavo, tai nesitraukdavo nė per žingsnį. — Jūsų tikslui gali padėti ir kiti. Edardo Starko sūnus neseniai paskelbtas Šiaurės karalium, jį remia visos Vinterfelo ir Riverano pajėgos.

— Pienburnis, — tarė Stanis, — ir dar vienas netikras karalius. Ar turėčiau sutikti valdyti suskaldytą kraštą?

— Na, pusė karalystės — visada geriau, negu jokios, — atsakė Kresenas, — o jeigu padėtumėt berniukui atkeršyti už nužudytą tėvą…

— Kodėl turėčiau keršyti už Edardą Starką? Man jis nieko nereiškė. Ak, taip, žinoma, jį mylėjo Robertas. Mylėjo kaip tikrą brolį, juk taip dažnai šitai girdėdavau! Aš buvau jo brolis, o ne Nedas Starkas, bet iš to, kaip jis su manimi elgėsi, niekaip nebūtum šito supratęs. Jo vardu gyniau Vėtrų Gūžtą, turėjau žiūrėti, kaip puikūs vyrai kankinasi badu, o Meisas Tairelis ir Paksteris Redvainas ramiai puotavo, nuo pilies sienų galėjau įžiūrėti juos plika akimi. Ar padėkojo man Robertas? Ne. Jis padėkojo Starkui, kad pralaužė apsiaustį, nors mes jau graužėm šaknis ir kepėm žiurkes. Robertui įsakius, pastačiau laivyną, jo vardu užkariavau Drakono Uolą. Ar jis paėmė mane už rankos ir tarė: „Puikiai pasitarnavai, brolau, ką be tavęs daryčiau?“ Ne, jis apkaltino mane, kad leidau Vilemui Dariui išvogti Viseirį ir kūdikį, tartum būčiau galėjęs jam sukliudyti. Penkiolika metų sėdėjau jo taryboje, padėdamas Jonui Arinui valdyti kraštą, o Robertas tuo tarpu girtuokliavo ir valkiojosi su kekšėmis, bet ar paskyrė mane savo ranka Jonui mirus? Ne, jis šuoliais nulėkė pas savo brangiausiąjį draugą Nedą Starką ir tą garbę pasiūlė jam. Bet nei vienam, nei kitam džiaugsmo tai nesuteikė.

— Kas buvo, tai buvo, valdove, — švelniai tarė meisteris Kresenas. — Buvote smarkiai ir skaudžiai nuskriaustas, bet praeitis — tai tik dulkės. Ateitį galima atsikovoti, jeigu susivienysite su Starkais. Yra ir kitų, apie kuriuos verta pagalvoti. Tarkim, ledi Arin. Karalienė nužudė jos vyrą, galima neabejoti, kad ji norės atsiteisti. Ji turi jauną sūnų, Jono Arino įpėdinį. Jeigu nutartumėt atiduoti jam kaip sužadėtinę…

— Tas berniukas silpnas ir liguistas, — atkirto Stanis. — Net ir jo tėvas tai suprato, kai prašė auginti jį Drakono Uoloje. Pažo tarnyba būtų jam išėjusi į naudą, tačiau ta prakeikta Lanisterių moteris pasirūpino nunuodyti lordą Ariną anksčiau, kai dar nebuvome galutinai sutarę, o dabar Lisa slepia tą vaiką Lizde. Gali būti tikras, kad ji nė už ką nesiskirs su berniuku.

— Tada turite siųsti Šairinę į Lizdą, — paragino meisteris. — Drakono Uola — per daug niūri vieta vaikui gyventi. Tegu kartu keliauja ir jos kvailys, mergaitė bent turės greta savęs pažįstamą veidą.

— Pažįstamą ir bjaurų, — suraukęs kaktą, Stanis susimąstė. — Bet… gal ir verta pamėginti.

— Nejaugi teisėtas Septynių Karalysčių valdovas turi maldauti pagalbos iš našlės ir svetimo sosto grobikų? — šaižiai suskambo moters balsas.

Meisteris Kresenas atsigręžė ir nulenkė galvą.

— Miledi, — tarė jis susigėdęs, kad neišgirdo jos įeinant.

Lordas Stanis metė rūstų žvilgsnį.

— Aš nemaldauju. Nė iš vieno nemaldauju. Pasistenk tai įsidėmėti, moterie.

— Džiaugiuosi tai girdėdama, valdove.

Ledi Selisa ūgiu prilygo savo vyrui, liesa kūnu ir veidu, atsikišusiomis ausimis, smailia nosimi ir vos įžiūrimais ūsiukais ant viršutinės lūpos. Tuos plaukelius ji kasdien raudavo, nuolatos keikdavo, bet jie visada vėl išdygdavo. Jos akys buvo blyškios, burna griežta, o balsas — tarsi rimbas. Ji čia pat šmaukštelėjo juo dar kartą.

— Ledi Arin skolinga tau ištikimybę, kaip ir Starkai, ir tavo brolis Renlis, ir visi kiti. Esi vienintelis tikras jų karalius. Būtų žema maldauti ir derėtis su jais dėl to, kas dievo malone tau teisėtai priklauso.

Dievo, taip ji pasakė, ne dievų. Raudonoji moteris ją laimėjo — ir širdį, ir sielą, privertė palikti Septynių Karalysčių dievus, senus ir naujus, ir garbinti tą, kurį vadino Šviesos Valdovu.

— Tavo dievas gali savo malonę pasilaikyti sau, — atsiliepė lordas Stanis, nepalaikęs naujo karšto žmonos tikėjimo. — Man ne palaiminimų reikia, o kalavijų. Gal turi kur nors paslėpusi kariuomenę, apie kurią man nepasakojai?

Jis kalbėjo be jokios meilės. Stanis niekada nemokėjo elgtis su moterimis, net ir su savo žmona. Iškeliavęs į Karaliaus Uostą posėdžiauti Roberto taryboje, Selisą paliko Drakono Uoloje su jų dukterimi. Laiškus rašė retai, sugrįždavo dar rečiau; santuokos guolyje pareigą atlikdavo kartą ar du per metus, tačiau be jokio džiaugsmo, ir sūnų, kurių kadaise vylėsi sulaukti, taip ir neatsirado.

— Mano broliai, dėdės, pusbroliai turi kariuomenes, — tarė ji. — Florentų giminė stos po tavo vėliava.

— Florentų giminė gali atvesti daugiausia porą tūkstančių kalavijų, — žmonės kalbėjo, kad Stanis žino kiekvienos giminės jėgą Septyniose Karalystėse. — Tiesą sakant, tu, mano ponia, kur kas labiau tiki savo broliais ir dėdėmis negu aš. Florentų žemės plyti per daug arti Haigardeno, kad tavo lordas tėvas ryžtųsi užsitraukti Meiso Tairelio rūstybę.

— Yra kitas būdas, — ledi Selisa žengė arčiau. — Pažvelk pro langus, valdove. Štai ženklas, kurio laukei. Štai raudonis, liepsnos, ugningosios tikrojo dievo širdies raudonis. Tai jo vėliava — taip pat ir tavo! Žiūrėk, kaip jis skleidžiasi danguje tarsi svilinantis drakono alsavimas, o juk tu — Drakono Uolos lordas. Tai reiškia, kad išmušė tavo valanda, maloningiausias valdove. Tikresnės žinios negalėtum sugalvoti. Tau skirta kelti bures, plaukti iš šitos nuošalios uolos, kaip kadaise plaukė Eigonas Užkariautojas, ir nušluoti visus šalin, kaip padarė jis. Tik tark žodį ir priimk Šviesos Valdovo galią.

— Kiek kalavijų duos man Šviesos Valdovas? — pakartojo Stanis.

— Kiek tik tau reikės, — pažadėjo jam žmona. — Pradžiai — kalavijus iš Vėtrų Gūžtos ir Haigardeno, ir iš visų jiems pavaldžių lordų.

— Davosas pasakytų tau visai kitaip, — tarė Stanis. — Tie lordai prisiekę ištikimybę Renliui. Jie myli mano žavų jaunąjį brolį, kaip kitados mylėjo Robertą… ir kaip niekada nemylėjo manęs.

— Taip, — atsakė ji, — bet jeigu Renlis staiga mirtų…

Primerkęs akis, Stanis žvelgė į savo ponią, kol Kresenas nebepajėgė nulaikyti liežuvio.

— Apie tai nedera galvoti. Jūsų malonybe, kad ir kokių kvailysčių Renlis būtų pridaręs…

— Kvailysčių? Tai vadinu išdavystėmis, — Stanis žmonai atgręžė nugarą. — Mano brolis jaunas ir stiprus, jį supa didžiulė kariuomenė ir dar tie vaivorykštiniai riteriai.

— Melisandra žvelgė į liepsnas ir regėjo jį negyvą.

Kresenas suakmenėjo iš siaubo.

— Brolžudystė… valdove, tai baisus, neįsivaizduojamas… prašau, paklausykite manęs.

Ledi Selisa šaltai jį nužvelgė.

— O ką gi tu jam pasakysi, meisteri? Kaip jis galėtų atsikovoti pusę karalystės, jei atsiklauptų prieš Starką ant kelių ir parduotų mūsų dukterį Lisai Arin?

— Kresenai, tavo patarimus jau girdėjau, — tarė lordas Stanis. — Dabar paklausysiu jos. Gali eiti.

Meisteris Kresenas sunkiai nusilenkė. Lėtai vilkdamas kojas per menę, jautė į nugarą įbestą ledi Selisos žvilgsnį. Kai pagaliau atsidūrė laiptų apačioje, vos pajėgė išsilaikyti negriuvęs.

— Padėk man, — tarė Pilosui.

Šiaip ne taip vėl atsidūręs savo kambariuose, Kresenas jaunajam pagalbininkui liepė išeiti, o pats vėl nušlubčiojo į balkoną pabūti su savo pabaisomis ir pasižiūrėti į jūrą. Pro pilį čiuožė vienas Saladoro Sano karo laivų, jo irklai kilo ir leidosi, o ryškiomis juostomis dažytas korpusas skroste skrodė pilkai žalsvus vandenis. Kresenas sekė tą laivą akimis, kol jo burės pranyko už kyšulio. Kad taip lengvai pranyktų mano baimės. Ar dėl to reikėjo gyventi taip ilgai?

Kiekvienas meisteris, priimdamas grandinę, atsisakydavo vilties susilaukti vaikų, tačiau Kresenas vis dėlto neretai jausdavosi esąs tėvas. Robertas, Stanis, Renlis… tris sūnus jis išaugino, įnirtusiai jūrai pagrobus lordą Stefoną. Negi augino juos taip blogai, kad dabar teks žiūrėti, kaip jie žudys vienas kitą? Jis to negalėjo ir nenorėjo leisti.

Viskas priklausė nuo tos moters. Ne ledi Selisos, bet tos kitos. Raudonosios moters, kaip ją vadino tarnai, nedrįsdami tarti jos vardo.

— Aš ištarsiu jos vardą, — tarė Kresenas savo akmeniniam pragaro šuniui. — Melisandra. Ji.

Melisandra iš Ašajaus, kerėtoja, šešėlių šeimininkė ir Rhloro, Šviesos Valdovo, Ugniaširdžio, Liepsnos ir Šešėlių dievo žynė. Melisandra, kurios beprotybei negalima leisti išplisti už Drakono Uolos sienų.

Po ryto vaiskumos Kreseno kambariuose atrodė tamsu ir niūru. Negrabiais pirštais senis uždegė žvakę ir nusinešė į savo darbo kambarį po varnų pastogės laiptais, kur lentynose tvarkingai rikiavosi jo tepalai, gėrimai ir vaistai. Apatinėje lentynoje, už eilute sustatytų žemų pilvotų ąsotėlių su balzamais, meisteris surado tamsiai mėlyno stiklo buteliuką, ne didesnį už jo mažąjį pirštelį. Papurtytas jis subarškėjo. Kresenas nupūtė nuo jo dulkių sluoksnį ir nusinešė prie stalo. Susmukęs savo krėsle, jis trūktelėjo butelio kamštelį ir išbėrė tai, kas buvo viduje. Per meisterio anksčiau skaitytą pergamentą nusirito tuzinas mažų kaip sėklytės kristalų. Žvakės šviesoje jie tviskėjo lyg brangakmeniai, tokie ryškiai raudoni, kad meisteris net pasvarstė, ar kada nors buvo gerai įsižiūrėjęs į tą spalvą.

Jo kaklą juosianti grandinė pasirodė labai sunki. Mažojo piršto galiuku jis palietė vieną iš kristalų. Toks mažutis, bet jo galia valdo gyvybę ir mirtį. Juos išgaudavo iš vieno augalo, kurio buvo galima rasti tik Nefrito jūros salose, kitoje pasaulio pusėje. Lapus reikėjo brandinti, paskui mirkyti rūgščiai saldžiuose tirpaluose su retais Vasaros salų prieskoniais. Po to lapus jau išmesdavo, bet skystimą reikėjo tirštinti pelenais ir leisti džiūti, kol likdavo kristalai. Tas darbas buvo lėtas ir kruopštus, jam būtinos medžiagos brangios ir sunkiai randamos. Tačiau tai atlikti mokėjo ir Lyso alchemikai, ir beveidžiai žmonės iš Bravoso… na, ir jo ordino meisteriai, nors už Citadelės sienų apie tai stengdavosi neužsiminti. Visas pasaulis žinojo, kad jeigu meisteris savo grandinei nukalė grandį iš sidabro, vadinasi, jis perprato gydymo meną; tačiau pasaulis lyg ir pamiršdavo, kad žmonės, išmanantys, kaip palaikyti gyvybę, žino ir kaip ją atimti.

Kresenas jau nebeatminė, koks to ašajų augalo vardas ar kaip šitą kristalą vadina nuodytojai iš Lyso. Citadelėje sakydavo paprastai — smaugikas. Ištirpęs vyne jis žmogaus kaklo raumenis priversdavo susitraukti taip kietai, kad stipriau gerklės nebūtų galėjęs užspausti joks gniaužtas. Žmonės kalbėdavo, esą aukos veidas įgaudavo tokį pat raudonį, kaip ir jos mirtį sukėlęs grūdelis, bet juk parausdavo ir valgio kąsniu užspringęs žmogus.

Ir kaip tik šįvakar lordas Stanis kelia puotą savo didžiūnams, žmonai… ir tai raudonai moteriai, Melisandrai iš ašajų.

Turiu ilsėtis, tarė sau meisteris Kresenas. Sutemus privalau pasitelkti visą stiprybę. Rankos turi nedrebėti, o drąsa — neišblėsti. Mano sumanytas darbas siaubingas, bet būtinas. Jeigu dievai yra, jie, be abejonės, man atleis. Pastaruoju metu jis taip prastai miegojo. Nusnūdęs jausis tvirtesnis prieš jo laukiantį išmėginimą. Meisteris vargais negalais nusvirduliavo iki lovos. Tačiau vos užsimerkus jo sapnų tamsoje sušvito kometa — raudona, liepsnojanti ir kupina gyvybės. Galbūt tai mano kometa, pagalvojo jis paskutinę akimirką, kol dar miegas nebuvo priveikęs. Kraujo ženklas, pranašaujantis žmogžudystę… taip…

Kai nubudo, jau buvo visiškai tamsu, miegamajame tvyrojo juoduma. Jam skaudėjo visą kūną, net menkiausią sąnarėlį. Tvinksinčia galva Kresenas prisivertė atsikelti. Įsitvėręs lazdos, svyruodamas atsistojo. Labai vėlu, pagalvojo. Jie manęs nepakvietė. Į pokylius jį visada kviesdavo, sodindavo prie druskos, netoli nuo lordo Stanio. Jam prieš akis iškilo valdovo veidas — ne dabartinio vyro, o to berniuko, koks buvo kadaise, kai sušalęs stovėdavo šešėlyje, greta saulės nutvieksto vyresniojo brolio. Kad ir ko jis imdavosi, Robertui viskas pavykdavo padaryti pirmam ir geriau. Vargšas berniukas… reikia paskubėti jo labui.

Grūdelius meisteris rado ten, kur buvo palikęs, ir subėrė nuo pergamento į delną. Kresenas neturėjo tuščiavidurių žiedų, kokius esą mėgo Lyso nuodytojai, bet plačiose jo drabužio rankovėse slėpėsi daugybė didesnių ir mažesnių kišenių. Į vieną jų jis supylė sėklas smaugikes, atlapojo duris ir šūktelėjo:

— Pilosai? Kur tu?

Neišgirdęs atsakymo, šūktelėjo dar kartą, jau garsiau.

— Pilosai, man reikia pagalbos.

Vis tiek niekas neatsiliepė. Tai buvo keista: jaunasis meisteris gyveno kambarėlyje prie pat laiptų, ten tikrai turėjo išgirsti.

Galų gale Kresenui teko šauktis tarnų.

— Paskubėkite, — liepė jiems. — Aš pramigau. Jie jau tikriausiai puotauja… geria… Reikėjo mane pažadinti.

Kas atsitiko meisteriui Pilosui? Kresenas iš tiesų niekaip negalėjo suprasti.

Jam ir vėl reikėjo įveikti ilgąją galeriją. Pro didelius langus, gairindamas jūros kvapu, šnabždėjo nakties vėjas. Palei Drakono Uolos sienas mirgėjo deglai, už jų stovykloje buvo matyti šimtai besikūrenančių laužų, tarsi ant žemės būtų nusileidęs žvaigždėtas skliautas. Aukštai virš jų danguje raudonai ir grėsmingai švytėjo kometa. Esu per daug senas ir išmintingas, kad bijočiau tokių dalykų, tarė sau meisteris.

Durys į didžiąją menę buvo įrengtos akmeninio drakono nasruose. Prie jų Kresenas liepė tarnams pasitraukti. Bus geriau, jeigu įeis vienas; privalo nepasirodyti esąs silpnas. Iš visų jėgų remdamasis lazda, Kresenas užkopė paskutinius kelis laiptelius ir nuslinko po durų angos dantimis. Du sargybiniai prieš jį atvėrė sunkias raudonas duris, nutvilkydami staigia triukšmo ir šviesos banga. Kresenas žengė žemyn į drakono nasrus.

Per peilių ir lėkščių žvangėjimą, negarsų užstalės kalbų ūžesį jis išgirdo tilindžiuojant Margaveidžio skambalėlius ir jo balsą — „…šokti, valdove, šokti, valdove“. Ta pati bjauri daina, kurią traukė šį rytą. „Šešėliai stos tvirtai, valdove, tvirtai, valdove, tvirtai, valdove.“ Prie žemutinių stalų susigrūdę riteriai, lankininkai, samdinių kapitonai laužė juodos duonos kepalus ir mirkė į žuvies troškinį. Čia neskambėjo juokas, neaidėjo garsūs riksmai, dažnai darkantys kitų didikų pokylių rimtį; lordas Stanis šito neleisdavo.

Kresenas brovėsi arčiau pakylos, kur sėdėjo karalius su didžiūnais. Jam reikėjo plačiu ratu apeiti Margaveidį. Šokdamas ir tilindžiuodamas varpeliais, šis nei matė, nei girdėjo, kad kažkas eina. Strykčiodamas nuo vienos kojos ant kitos, Margaveidis kumštelėjo Kreseną ir nuspyrė jo lazdą. Abu su trenksmu griuvo ant grindų bejėgiškai mataruodami rankomis ir kojomis, o aplink staiga galingai suošė juokas. Žinoma, pasižiūrėti tikrai buvo linksma.

Margaveidis tysojo iš dalies užvirtęs ant jo, margas kvailio veidas buvo prisispaudęs visiškai arti. Juokdarys nebeturėjo skardinio šalmo su ragais ir skambalėliais.

— Jūros dugne visi krinta aukštyn, — pareiškė jis, — žinau, žinau tikrai, ai ai ai.

Kikendamas kvailys nusirito šalin, pašoko ant kojų ir dar šiek tiek pastrykčiojo.

Stengdamasis kaip nors išsisukti, meisteris šyptelėjo ir pamėgino keltis, tačiau koją ties klubu taip skaudėjo, kad akimirką jis net nusigando, ar tik nebus jos vėl susilaužęs. Bet pajuto, kaip stiprios rankos sugriebė už pažastų ir pakėlė, padėdamos atsistoti.

— Ačiū, sere, — sumurmėjo jis gręždamasis pažiūrėti, kuris iš riterių atskubėjo jam į pagalbą…

— Meisteri, — tarė ledi Melisandra, jos sodriame balse aidėjo Nefrito jūros muzika. — Turėtumėt būti atsargesnis.

Ji buvo apsitaisiusi raudonai, kaip visada, nuo kaklo iki kulkšnių — ilga, laisva plevenančio šilko suknia, ryškia tarsi liepsna, plačiomis rankovėmis ir giliais prorėžiais ties liemeniu, kur šmėsčiojo tamsesnis kraujo raudonumo audinys. Aplink kaklą kybojo raudonojo aukso grandinė, standesnė už bet kokį meisterišką papuošalą, su vieninteliu brangakmeniu — didžiuliu rubinu. Jos plaukai, skirtingai nuo kitų raudonplaukių, buvo ne gelsvai raudoni — jų spalva priminė nušveistą varį, deglų šviesoje jie tiesiog tviskėjo. Net jos akys buvo raudonos… tačiau odą turėjo pieno baltumo, dailią ir lygią, be jokio apgamėlio. Liekna, grakšti, aukštesnė už daugelį riterių, pilna krūtine ir plonu liemeniu, širdies pavidalo veidu. Vyrų žvilgsniai, sykį užkliuvę, stabteldavo ilgėliau, tuoj pat neatitrūkdavo net ir meisterių akys. Daugelis sakė, kad ji gražuolė. Bet ji nebuvo graži. Ji buvo raudona — raudona ir klaiki.

— Aš… dėkoju jums, miledi.

— Jūsų amžiaus žmogui dera žiūrėti, kur eina, — mandagiai tarė Melisandra. — Naktis tamsi ir pilna grėsmių.

Tie žodžiai pasirodė jam girdėti, tai iš jos tikėjimo maldų. Man nesvarbu, aš turiu savąjį tikėjimą.

— Tamsos bijo tik vaikai, — atsiliepė Kresenas. Vos tai taręs išgirdo Margaveidį vėl užtraukiant savo dainą: „Šešėliai kyla šokti, valdove, šokti, valdove, šokti, valdove.“

— Nagi, turiu jums mįslę, — pasakė Melisandra. — Gudrus kvailys ir kvailas išminčius.

Pasilenkusi paėmė į šalį nusiritusį Margaveidžio šalmą ir uždėjo Kresenui ant galvos. Skardiniam kibirui slystant jam per ausis, švelniai sutilindžiavo skambalėliai.

— Štai jums ir karūna prie grandinės, lorde meisteri, — garsiai paskelbė ji. Visi aplinkui nusijuokė.

Kresenas kiečiau suspaudė lūpas ir pasistengė nuslopinti įniršį. Ji mano, kad jis silpnas ir bejėgis, bet dar šį vakarą įsitikins, kad taip nėra. Tegu jis ir senas, bet tebėra Citadelės meisteris.

— Man nereikia jokių karūnų, tik tiesos, — atsakė nusiimdamas nuo galvos juokdario šalmą.

— Šiame pasaulyje yra tiesų, apie kurias nepasakojama Senmiestyje.

Švystelėjusi raudonais šilkais, Melisandra nusigręžė nuo jo ir pasuko prie stalo ant pakylos, kur sėdėjo karalius Stanis su karaliene. Kresenas atidavė raguotą skardinį šalmą Margaveidžiui ir nusekė iš paskos.

Jo vietoje sėdėjo meisteris Pilosas.

Senis tik sustingo ir įsispoksojo į jį.

— Meisteri Pilosai, — pratarė jis galų gale, — jūs… jūs manęs nepažadinote.

— Jo malonybė liepė man netrikdyti jūsų poilsio. — Pilosui bent jau pakako gėdos nurausti. — Jis man sakė, kad jūsų čia nereikia.

Kresenas apžvelgė tylinčius riterius, kapitonus ir lordus. Senas ir paniuręs lordas Seltigaras vilkėjo apsiaustą, ant kurio buvo išsiuvinėti raudoni krabai vyšniniais pakraštėliais. Gražusis lordas Velarionas pasirinko žalio kaip jūra šilko apdarą, o kaklą papuošė prie ilgų šviesių plaukų dailiai derančiu jūros arkliuku iš balto aukso. Lordas Bar Emonas, apkūnus keturiolikmetis berniukas, išsiskyrė purpuriniu aksomu su balto ruonio kailio pakraštėliais, seras Akselis Florentas atrodė mielas net ir vilkėdamas rusvo milo drabužį su lapės kailiu, dievotasis lordas Sanglasas dėvėjo mėnulio akmenis ant kaklo, riešų ir pirštų, o Lyso kapitonas Saladoras Sanas tviskėjo skaisčiai raudonu atlasu, auksu ir brangakmeniais. Tik seras Davosas vilkėjo paprastai — ruda liemene ir žaliu vilnoniu apsiaustu; tik seras Davosas, sutikęs jo žvilgsnį, nenuleido gailesčio kupinų akių.

— Esi labai jau ligotas ir menkai susigaudai, kad iš tavęs man būtų naudos, seni, — atrodė, kad tai lordo Stanio balsas, bet taip negalėjo būti, ne, jokiu būdu. — Nuo šiol man patarinės Pilosas. Jis jau prižiūri varnus, nes tu nebegali užkopti į jų pastogę. Nenoriu, kad man tarnaudamas nusisuktum sprandą.

Meisteris Kresenas sumirksėjo. Stani, valdove, mano liūdnas niūrus berniuk, sūnau, kurio niekada neturėjau, nesielk šitaip, nejaugi nežinai, kaip tavimi rūpinausi, gyvenau dėl tavęs, mylėjau tave, nepaisant visko? Taip, mylėjau tave labiau negu Robertą ar Renlį, nes buvai niekieno nemylimas, tas, kuriam manęs reikėjo labiausiai. Balsu tepasakė:

— Kaip įsakysite, valdove, bet… bet aš alkanas. Ar man neatsirastų vietos prie jūsų stalo?

Šalia tavęs, mano vieta — šalia tavęs…

Nuo suolo pakilo seras Davosas.

— Man būtų garbė, jūsų malonybe, jeigu meisteris atsisėstų šalia manęs.

— Kaip nori.

Lordas Stanis nusisuko kažką sakydamas Melisandrai, įsitaisiusiai jo dešinėje, garbingiausioje vietoje. Iš kairės sėdėjo ledi Selisa, kurios šypsena atrodė tokia pat ryški ir aštri, kaip ir jos brangakmeniai.

Per daug toli, vangiai svarstė Kresenas, žiūrėdamas į tą vietą, kur sėdėjo seras Davosas. Tarp kontrabandininko ir aukštojo stalo sėdėjo pusė ištikimųjų lordų. Norėdamas įberti smaugiko jai į taurę, privalau būti arčiau jos, bet kaip tai padaryti?

Meisteriui lėtai žengiant aplink stalą prie Davoso Sivorto, greta šokinėjo Margaveidis.

— Čia valgome žuvis, — džiugiai paskelbė juokdarys, mojuodamas menke tarsi skeptru. — Jūros dugne žuvys valgo mus. Žinau, žinau tikrai, ai ai.

Seras Davosas pasislinko, kad ant suolo atsirastų vietos.

— Šį vakarą mums visiems derėtų išsimarginti veidus kaip tam kvailiui, — niūriai pratarė jis, Kresenui įsitaisius šalia, — nes ketiname imtis didelės kvailystės. Raudonoji moteris savo liepsnose regėjo pergalę, tad Stanis ruošiasi reikalauti to, kas jam priklauso, nors kariuomenės ir neturi. Bijau, kad jai taip vadovaujant visi netrukus išvysime tai, ką regėjo Margaveidis, — jūros dugną.

Kresenas tarsi šildydamas kyštelėjo delnus sau į rankoves. Pirštais per vilną apčiuopė kietus gumulėlius.

— Lorde Stani!

Stanis nusisuko nuo raudonosios moters, bet vietoj jo atsiliepė ledi Selisa.

— Karaliau Stani! Užsimiršti, meisteri.

— Jis senas, kartais nusikalba, — burbtelėjo jai karalius irzliai. — Kas nutiko, Kresenai? Kalbėk.

— Kadangi ketinate plaukti į žygį, labai svarbu, kad sutartumėte su lordu Starku ir ledi Arin…

— Su niekuo nesirengiu tartis, — nutraukė jį Stanis Barateonas.

— Lygiai kaip ir šviesa nesitaria su tamsa, — ledi Selisa paėmė jį už rankos.

Stanis linktelėjo.

— Starkai siekia užgrobti pusę mano karalystės taip, kaip Lanisteriai jau užgrobė mano sostą, o tikras brolis — pilis, karius, žmones, kurie man teisėtai priklauso. Visi jie — grobikai ir visi jie — man priešai.

Praradau jį, beviltiškai pagalvojo Kresenas. Jei tik pavyktų kaip nors nepastebėtam prisiartinti prie Melisandros… šalia taurės jam užtektų vos akimirkos.

— Esate teisėtas savo brolio Roberto įpėdinis, tikrasis Septynių Karalysčių valdovas, Andalų, Roinarų ir Pirmųjų Žmonių karalius, — vėl karštai prabilo meisteris, — tačiau vis dėlto negalite tikėtis nugalėti be sąjungininkų.

— Jis turi sąjungininką, — įsikišo ledi Selisa. — Rhlorą, Šviesos Valdovą, Ugniaširdį, Liepsnos ir Šešėlių dievą.

— Dievai — paprastai ne itin patikimi sąjungininkai, — senis toliau varė savo, — o šis mūsų kraštuose dar ir galios neturi.

— Manote, neturi? — Melisandra atsigręžė, rubinas ties jos gerkle blykstelėjo liepsnos atspindžiu ir akimirkai sušvito ryškiai tarsi kometa. — Meisteri, jeigu ir toliau taip kvailai kalbėsite, jums vėl teks užsidėti savąją karūną.

— Taip, — pritarė ledi Selisa, — Margiaus šalmą. Jis tau labai tinka, seni. Užsidėk jį, tai mano įsakymas.

— Jūros dugne niekas galvų nedangsto, — pasakė Margaveidis. — Žinau, žinau tikrai, ai ai.

Lordo Stanio akis slėpė niaurių antakių šešėlis, po kietai suspaustomis lūpomis judėjo žandikauliai. Pykdamas jis visada grieždavo dantimis.

— Kvaily, — suurzgė Stanis pagaliau, — miledi tau įsakė. Atiduok Kresenui savo šalmą.

Ne, pagalvojo senasis meisteris, tai ne tu, tu juk taip nesielgi, visada buvai teisingas, visada kietas, bet žiaurus — niekada, ne, tikrai niekada, tu nemokėjai tyčiotis, nes nemokėjai ir juoktis.

Margaveidis prišokavo arčiau, tilindžiuodamas savo varpeliais, din-don, bim-bam, tin-dilin-dilin. Meisteris sėdėjo nebylus, kol juokdarys movė jam ant galvos raguotą kibirą. Nuo jo svorio Kreseno galva linktelėjo. Sutilindžiavo skambalėliai.

— Ko gero, nuo šiol jis turėtų patarimus dainuoti, — nusišaipė ledi Selisa.

— Per daug įsibėgėjai, moterie, — atsakė lordas Stanis. — Jis — senas žmogus ir man dorai tarnavo.

Ir tarnausiu iki galo, maloningasis valdove, mano vargšas vienišas sūnau, pagalvojo Kresenas, nes staiga pamatė išeitį. Priešais jį stovėjo sero Davoso taurė, dar artipilnė rūgštaus raudonojo. Rankovėje susiradęs kietą kristalo grūdelį, tvirtai suspaudė nykščiu ir smiliumi, tada siektelėjo taurės. Mikliai, sklandžiais judesiais, dabar nebegaliu klysti, meldėsi jis, ir dievai buvo jam maloningi. Po akimirksnio tarp pirštų nieko nebeliko. Jo rankos jau daug metų nebuvo nei tokios pasitikinčios, nei perpus tiek vikrios. Davosas pastebėjo, žinoma, bet daugiau niekas. Su taure rankoje jis atsistojo.

— Gali būti, kad elgiausi kvailai. Ledi Melisandra, ar pasidalytumėte su manimi taurę vyno? Taurę jūsų dievo, Šviesos Valdovo, garbei? Taurę už jo galias?

Raudonoji moteris įdėmiai pažvelgė į meisterį.

— Jeigu tik pageidaujate.

Jis jautė, kad visi juos stebi. Kai stojosi nuo suolo, Davosas stvėrė jam už drabužio ir lordo Stanio patrumpintais pirštais įsikibo į rankovę.

— Ką darote? — sušnibždėjo jis.

— Tai, kas turi būti padaryta, — atsakė meisteris Kresenas, — dėl viso krašto ir mano valdovo sielos.

Jis nustūmė Davoso ranką, šiek tiek išlaistydamas vyno ant grindų.

Melisandra pasitiko jį žemiau didžiūnų stalo, į juos susmigo visų akys. Tačiau Kresenas matė tik ją vieną. Raudonas šilkas, raudonos akys, raudonai žybčiojantis rubinas palei gerklę, nežymios šypsenos patemptos raudonos lūpos — ji uždėjo delną ant jo plaštakos, laikančios taurę.

— Meisteri, dar ne vėlu išpilti vyną.

— Ne, — kimiai sušnibždėjo jis. — Ne.

— Kaip norite.

Paėmusi taurę iš jo rankų, Melisandra iš Ašajaus ją užsivertė ir ilgai gėrė. Kai grąžino meisteriui, vyno buvo likęs tik mažutis gurkšnelis.

— Dabar — jūsų eilė.

Kresenui virpėjo rankos, bet jis susivaldė. Citadelės meisteris privalo būti drąsus. Liežuviu pajuto vyno rūgštumą. Tuščia taurė išsprūdo jam iš rankų ir ištiško ant grindų.

— Jis turi čia galios, milorde, — tarė ta moteris. — O ugnis apvalo.

Prie jos gerklės tviskėjo rubino raudonis.

Kresenas mėgino atsakyti, bet žodžiai įstrigo gerklėje. Jam mėginant įkvėpti, kosulys virto plonu klaikiu švilpesiu. Geležiniai pirštai suspaudė kaklą. Smukdamas ant kelių, jis tebepurtė galvą neigdamas ją, jos galią ir burtus, neigdamas jos dievą. Skambalėliai ant jo ragų tilindžiavo kvailys, kvailys, kvailys, o raudonoji moteris žvelgė žemyn į jį su gailesčiu; jos nepakenčiamai raudonose akyse mirgėjo žvakių liepsnelės.

Arija

Vinterfele ją vadindavo Arija Arkliaveide, ir jai atrodydavo, kad nieko negali būti blogiau, tačiau tai buvo anksčiau, dar iki tada, kai našlaitis Lomis Žaliarankis davė jai Gumbagalvio pravardę.

Palietus galva iš tiesų atrodė gumbuota. Kai Jorinas tempė į tą siaurą gatvelę, atrodė, kad ketina ją nužudyti, bet rūstusis senis tik laikė ją tvirtai sugriebęs ir šmaukšėjo durklu per jos susivėlusius plaukus. Ji prisiminė, kaip vėjas rideno purvinų rudų plaukų gumulus per grindinio akmenis tolyn prie septos, kur mirė jos tėvas.

— Iš miesto vežu vyrus ir berniukus, — niurnėjo Jorinas, aštria plieno geležte gramdydamas jai galvą. — Nagi, berniuk, dabar nejudėk.

Kai baigė, jai ant galvos styrojo tik kuokštai ir šeriai.

Paskui jis paaiškino, kad nuo ten iki Vinterfelo ji būsianti našlaitis Aris.

— Prie vartų neturėtų būti vargo, bet kelionė — kitas reikalas. Laukia tolimas kelias su prasta draugija. Šį kartą turiu trisdešimt, visi tie vyrai ir berniukai vyksta prie Sienos, ir nemanyk, kad jie tokie kaip tas tavo pavainikis brolis, — jis papurtė Ariją už peties. — Lordas Edardas iš pilies požemių atrinko man pačius geriausius, bet mažų ponaičių ten nepasitaikė. O iš šitų pusė tave nė nemirktelėję įduos, kad gautų atleidimą, gal net priedo ir kelis sidabrinius. Kita pusė padarys tą patį, tik pirma tave išprievartaus. Tad laikykis nuošaliai ir čiurkšti eik į mišką, atskirai nuo kitų. Su šlapinimusi ir bus sunkiausia, todėl negerk daugiau nei tau reikia.

Kaip jis ir sakė, išvykti iš Karaliaus Uosto pasirodė gana lengva. Lanisterių sargybiniai prie vartų visus stabdė, bet Jorinas šūktelėjo vieną vardu ir jų vežimai tuoj sulaukė mosto judėti pirmyn. Į Ariją niekas nė nežvilgtelėjo. Jie ieškojo aukštakilmės mergaitės, karaliaus rankos dukters, o ne lieso berniūkščio iškarpytais plaukais. Arija daugiau nebeatsigręžė. Ji norėjo, kad Juodieji Vandenys patvintų ir nušluotų visą miestą — ir Blusyną, ir Raudonąją pilį, ir Didžiąją septą — viską, o labiausiai visus, ypač princą Džofrį ir jo motiną. Tačiau žinojo, kad to nebus ir kad Sansa, šiaip ar taip, lieka mieste ir taip pat būtų nuplauta. Šitai prisiminusi, Arija nusprendė geriau galvoti apie Vinterfelą.

Tiesą sakant, Jorinas klydo dėl čiurškimo. Tai buvo toli gražu ne sunkiausias dalykas. Daugiausia vargo kėlė Lomis Žaliarankis ir Pyragėlis. Našlaičiai. Jorinas juos surankiojo gatvėse pažadėjęs maisto pilvams prikimšti ir apavo kojoms apauti. Kitus rado sukaustytus grandinėmis.

— Sargybai reikia gerų vyrų, — tarė jiems išvažiuojant, — bet tiks ir tokie kaip jūs.

Jorinas vežė ir suaugusių vyrų iš kalėjimo — visokių vagių, plėšikų, prievartautojų. Bjauriausi buvo trys, jo ištraukti iš juodųjų požemių; tikriausiai ir pats jų bijojo, nes laikė vežimo gale su grandinėmis ant rankų ir kojų ir žadėjo, kad taip bus iki pat Sienos. Vienam buvo nukirsta nosis, toje vietoje dabar žiojėjo skylė, kitas, stambus nuplikęs storulis smailiais dantimis ir pūliuojančiomis opomis ant skruostų, žvelgė taip, tarsi jau būtų nebe žmogus.

Iš Karaliaus Uosto jie pajudėjo penkiais vežimais, kuriuose buvo sukrautos atsargos Sienai: odos, audinių rietimai, ketaus liejiniai, narvas su varnais, knygos, popierius, rašalas, rūgštlapių ryšulys, ąsočiai aliejaus, dėžutės su vaistais ir prieskoniais. Vežimus traukė darbinių arklių kinkiniai, dar Jorinas buvo nupirkęs du žirgus ir pustuzinį asilų berniukams. Arijai būtų labiau patikęs tikras arklys, tačiau, šiaip ar taip, joti asilu atrodė smagiau, negu sėdėti vežime.

Vyrai į ją nekreipė dėmesio, tačiau su berniūkščiais klojosi prasčiau. Ji buvo dvejais metais jaunesnė už jauniausią našlaitį, juo labiau mažesnė ūgiu ir liesesnė, tad Lomis ir Pyragėlis, matydami ją tylint, nutarė, kad ji išsigandusi, o gal kvaila ar kurčia.

— Tik pažiūrėk, kokį kardą tas Gumbagalvis įsitaisęs, — Lomis prabilo vieną rytą, jiems lėtai dardant pro sodus ir kviečių laukus. Kol jo nepagavo vagiant, jis buvo dažytojo pameistrys ir jo rankos liko iki alkūnių išmargintos žaliai. Juokdamasis jis bliaudavo lygiai kaip tie asilai, ant kurių jie jojo. — Ir iš kur toks žiurkiukas kaip Gumbagalvis galėjo gauti kardą?

Arija tylėdama kramtė lūpą. Gurguolės priekyje ji matė išblukusio juodo apsiausto gaubiamą Jorino nugarą, bet pasiryžo neinkšti ir jo pagalbos neprašyti.

— Gal jis koks mažas ginklanešys, — atsiliepė Pyragėlis. Jo motina, kol buvo gyva, kepdavo pyragus, ir jis ištisas dienas stumdydavo gatvėmis jos vežimėlį šaukdamas: „Karšti pyragėliai! Karšti pyragėliai!“ — Tikriau sakant, kokio labai poniško pono mažas ginklanešys.

— Koks gi iš jo ginklanešys, tik pažiūrėk į jį. Galvą guldau, kad tas kardas netikras. Lažinuosi, kad jis iš skardos, žaislinis.

Arija siuto, kad jie šaiposi iš Adatos.

— Pusgalviai jūs, tai pilyje kaldintas plienas, — plykstelėjo ji ir, pasisukusi balne, metė į juos piktą žvilgsnį. — Ir abu verčiau užsičiaupkite.

Našlaičiai subaubė.

— Gumbaveidi, kur gavai tokį ginklą? — neatstojo Pyragėlis.

— Gumbagalvi, — pataisė Lomis. — Taigi tikriausiai pavogė.

— Ne! — riktelėjo Arija. Adatą jai davė Jonas Snou. Dėl Gumbagalvio pravardės ji gal ir nebūtų prieštaravusi, tačiau nė už ką negalėjo sutikti, kad jie Joną Snou vadintų vagimi.

— Jeigu jis tą kardą pavogė, tai galime jį atimti, — sumąstė Pyragėlis. — Šiaip ar taip, tai ne jo daiktas. O man toks kardas pritiktų.

Lomis dar pakurstė:

— Nagi, pirmyn, atimk jį.

Pyragėlis suragino savo asilą ir prijojo arčiau.

— Ei, Gumbaveidi, duokš man tą kardą.

Jo plaukai spalva priminė šiaudus, saulės nusvilintas aptukęs veidas luposi.

— Vis tiek nemoki juo naudotis.

Tikrai moku, galėjo atšauti Arija. Jau nudėjau vieną berniuką, tokį pat storulį kaip tu, nudūriau jį į pilvą, ir jis mirė. Ir tave nudėsiu, jei nuo manęs neatstosi. Bet nedrįso. Apie tą berniuką iš arklidės Jorinas nežinojo, tačiau ji bijojo to, ką šis galėtų padaryti, jei sužinotų. Arija neabejojo, kad ir kai kurie iš kitų vyrų — žudikai, ypač tie trys su grandinėmis, tačiau karalienė jų neieškojo, tad jų padėtis buvo skirtinga.

— Žiūrėk, žiūrėk, — subliuvo Lomis Žaliarankis. — Lažinuosi, kad jis tuoj apsižliumbs. Gumbagalvi, ar kaupiasi ašarėlės?

Tą naktį ji susapnavo tėvą ir per miegus verkė. Bet išaušo rytas, ji atsibudo visiškai sausomis, nors raudonomis akimis ir nebūtų pajėgusi išspausti nė ašarėlės, net jeigu nuo to būtų priklausiusi jos gyvybė.

— Tuoj prileis į kelnes, — nusprendė Pyragėlis.

— Atstok nuo jo, — tarė susivėlęs juodaplaukis vaikinas, jojantis jiems iš paskos. Lomis praminė jį Jaučiu dėl raguoto šalmo, kurį šis visą laiką šveitė, bet niekada nedėvėjo. Iš Jaučio šaipytis Lomis nedrįso. Tas vaikinas buvo vyresnis, ne pagal metus stambus, plačia krūtine ir pažiūrėti stipriomis rankomis.

— Ari, verčiau atiduok Pyragėliui tą kardą, — pareiškė Lomis. — Pyragėlis labai jo nori. Vieną berniuką jis yra mirtinai suspardęs. Lažinuosi, kad tą patį padarys ir tau.

— Partrenkiau jį ant žemės ir spardžiau į kiaušius, ir spardžiau tol, kol jis liko gulėti negyvas, — gyrėsi Pyragėlis. — Suspardžiau visiškai. Jo kiaušiai pratrūko, apsipylė krauju, o pimpalas pajuodo. Geriau duokš man tą kardą.

Arija iš už diržo išsitraukė savo pratybų kardą.

— Imk šitą, — nenorėdama kautis, pasakė ji Pyragėliui.

— Čia tik kažkoks pagalys.

Jis prijojo arčiau ir ištiesė ranką, siekdamas Adatos rankenos.

Arija užsimojo taip, kad medinis kardas net sušvilpė, kai ji plojo asilui per strėnas. Gyvulys užbliovė, atsistojo piestu ir numetė Pyragėlį žemėn. Arija nušoko nuo savo asilo ir dūrė besikeliančiam berniukui į pilvą, šis krioktelėjęs nuvirto atgal. Tada šėrė per veidą, jo nosis trekštelėjo tarsi lūžtanti sausa šakelė. Iš šnervių pasruvo kraujas. Pyragėlis ėmė klykti, o Arija šoko prie Lomio Žaliarankio, kuris išsižiojęs sėdėjo ant savojo asilo.

— Ar tau irgi reikia kardo? — riktelėjo ji, bet Lomiui jau nieko nebereikėjo. Prisidengęs veidą žaliai išmargintomis rankomis, tik spiegė, kad neliestų jo.

Jautis šūktelėjo:

— Už nugaros!

Arija žaibiškai apsisuko. Pyragėlis klūpojo ir jau kėlė nuo žemės didelį aštriais kampais akmenį. Ji leido jam mesti, tik palenkė galvą, ir akmuo prašvilpė pro šalį. Tada puolė. Jis kilstelėjo ranką, ji smogė per ją, paskui per skruostą ir čia pat per kelį. Berniūkštis mėgino ją pastverti, Arija atšoko ir plojo jam per pakaušį. Jis griuvo žemėn, bet pakilo raudonu veidu, visas išsitepliojęs purvu ir krauju, ir nusvirduliavo paskui Ariją. Ši atsistojo vandens šokėjo poza ir laukė. Kai jis atsidūrė pakankamai arti, ji dūrė jam į tarpkojį taip stipriai, kad jeigu jos medinis kardas būtų buvęs nusmailintas, jo galas būtų išlindęs tarp sėdmenų.

Tuo metu, kai Jorinas atplėšė Ariją nuo Pyragėlio, šis tysojo ant žemės parudavusiomis, jau dvokiančiomis kelnėmis ir raudojo, o Arija vis nesiliovė jo tvatinusi.

— Gana! — užriaumojo juodasis brolis ir išplėšė medinį kardą jai iš pirštų. — Ruošiesi pribaigti tą kvailį?

Lomiui ir keliems kitiems pratrūkus spiegti, senis atsigręžė ir į juos.

— Užsičiaupkite, o jei ne, tai tuojau pats jus užčiaupsiu. Dar kartą šitaip nutiks, visus jus pririšiu prie vežimų ir vilkte nuvilksiu iki Sienos! — jis nusispjovė. — Ari, tai visų pirma taikau tau. Dabar, berniuk, eime su manimi. Tučtuojau.

Visi žiūrėjo į ją, net ir tie trys grandinėmis sukaustytieji vežimo gale. Storasis tarkštelėjo aštriais dantimis ir sušnypštė, bet Arija jo nepaisė.

Senis, nesiliaudamas keiktis ir murmėti, nutempė ją tolokai nuo kelio į brūzgyną.

— Jei būčiau turėjęs nors kruopelę sveiko proto, būčiau palikęs tave Karaliaus Uoste. Ar girdi, ką sakau, berniuk? — Jis visada suurgzdavo tardamas tą žodį, tyčia pabrėždavo, kad ji tikrai išgirstų. — Atsirišk kelnes ir nuleisk žemyn. Nagi, greičiau, aplinkui tuščia, niekas nežiūri.

Niūriai tylėdama Arija padarė kaip liepta.

— Dabar stok ana ten, prie ąžuolo. Taip, šitaip gerai.

Ji apkabino rankomis medžio liemenį ir veidu prisispaudė prie šiurkščios žievės.

— Dabar rėk. Garsiai rėk.

Nerėksiu, užsispyrusi galvojo Arija, bet kai Jorinas pliaukštelėjo jai mediniu kardu per nuogas šlaunis, klyksmas pasigirdo tarsi pats savaime.

— Manai, kad čia jau skauda? — paklausė jis. — O kaip dabar? — Kardas sušvilpė, Arija vėl klyktelėjo, įsikibdama į medį, kad nepargriūtų. — Dar vienas.

Ji laikėsi iš visų jėgų, kramtydama lūpą ir gūždamasi nuo artėjančio smūgio. Jis buvo toks stiprus, kad Arija pašoko ir užkaukė. Neverksiu, galvojo ji, nė už ką neverksiu. Aš iš Vinterfelo Starkų, mūsų herbas — didvilkis, didvilkiai neverkia. Jautė, kaip per kairę koją sruvena plonytė kraujo gija. Jos šlaunys ir sėdmenys degė iš skausmo.

— Gal dabar įsidėmėjai, — tarė Jorinas. — Kai kitą kartą griebsi tą lazdą prieš savo brolius, gausi dukart tiek, kiek suduosi pati. Ar girdėjai? Dabar susitvarkyk.

Jie man ne broliai, galvojo Arija lenkdamasi užsitempti aukštyn kelnių, bet susiprato nutylėti. Pirštai niekaip nesugraibė diržo ir raištelių.

Jorinas žiūrėjo į ją.

— Skauda?

Rami tarsi stovintis vanduo, kartojo pati sau taip, kaip ją mokė Sirijus Forelis.

— Truputį.

Jis nusispjovė.

— Tam pyragų vaikiui skauda labiau. Ne jis nužudė tavo tėvą, mergyte, ir ne tas vagišius Lomis. Juos daužydama, jo nesugrąžinsi.

— Žinau, — niūriai sumurmėjo Arija.

— Tu kai ko dar nežinai. Viskas turėjo būti kitaip. Buvau pasirengęs iškeliauti, vežimai nupirkti ir pakrauti, staiga ateina žmogus, atveda man berniuką, perduoda maišelį monetų ir žinią, nesvarbu nuo ko. Ir sako — lordas Edardas ketina vilktis juodai, lukterk, jis keliaus su tavimi. Kaip manai, kodėl ten atsidūriau? Bet kažkas įtartinai nesusiklostė.

— Džofris, — iškvėpė Arija. — Kas nors privalo jį nužudyti!

— Kas nors ir nužudys, bet tai būsiu ne aš ir ne tu, — Jorinas švystelėjo jai medinį kardą.

— Ten vežime turiu rūgštlapių, — vėl prabilo grįžtant prie kelio. — Pakramtyk, mažiau skaudės.

Tikrai, skausmas šiek tiek atlėgo, nors tų lapų skonis buvo šlykštus, o seilės išspjovus atrodė lyg kraujas. Bet ji vis tiek tą dieną iki vakaro, ir kitą, ir dar trečią dieną ėjo pėsčia, nes sėdėti ant asilo buvo per daug skausminga. Pyragėlis jautėsi kur kas prasčiau; Jorinui teko išstumdyti kelias statines, kad būtų vietos jam gulėti ant miežių maišų; kaskart ratams užkliudžius akmenį, jis suaimanuodavo. Lomiui Žaliarankiui nieko neskaudėjo, tačiau jis stengėsi laikytis nuo Arijos kiek įmanydamas atokiau.

— Kai tu pasižiūri, jis kaskart sudreba, — tarė Jautis, jai žingsniuojant greta jo asilo. Arija nieko neatsakė. Atrodė saugiau su niekuo nekalbėti.

Tą naktį, susisupusi į ploną antklodę, ji gulėjo ant kietos žemės ir žiūrėjo į didingą raudoną kometą. Kometa atrodė nuostabi ir drauge bauginanti. „Raudonasis kalavijas“ — taip ją pavadino Jautis. Jis aiškino, kad kometa panaši į kalaviją, ašmenys dar raudoni iš žaizdro. Tinkamai prisimerkusi, Arija taip pat matė kalaviją, tik ne naują, tai buvo Ledas, didysis jos tėvo kalavijas, iš raibuliuojančio Valyrijos plieno, o raudonai jį nudažė lordo Edardo kraujas ant ašmenų, kai karaliaus budelis seras Ilinas nukirto jam galvą. Tuo metu Jorinas privertė nusisukti, bet ji manė, kad Ledas tada turėjo atrodyti taip, kaip ta kometa.

Pagaliau užmigusi, Arija susapnavo namus. Karališkasis kelias vingiavo tolyn prie Sienos pro Vinterfelą, ir Jorinas žadėjo ją ten palikti, bet taip, kad niekas nesuuostų, kas čia tokia buvo. Ji troško vėl išvysti motiną ir Robą, ir Braną, ir Rikoną… bet daugiausia ji galvojo apie Joną Snou. Norėjo, kad kaip nors atsidurtų prie Sienos anksčiau negu Vinterfele, ir Jonas galėtų pašiaušti jai plaukus, pašaukti „mažąja sesute“. Ji jam pasakytų: „Aš tavęs pasiilgau“, — o jis tą pačią akimirką irgi ištartų tuos pačius žodžius, taip, kaip kadaise jie vis ištardavo ką nors kartu. Jai šitai būtų patikę. Patikę labiau už viską.

Sansa

Karaliaus Džofrio vardadienio rytas išaušo skaistus ir vėjuotas, pro aukštai lekiančius debesis švysčiojo ilga kometos uodega. Sansa žiūrėjo į ją pro savo bokšto langą, kai jos lydėti apačion į turnyrų aikštę atvyko seras Aris Oukhartas.

— Kaip manote, ką ji reiškia? — paklausė ji.

— Šlovę jūsų sužadėtiniui, — akimirksniu atsakė seras Aris. — Tik pažvelkite, kaip šiandien, per jo malonybės vardadienį, ji liepsnoja danguje, tarsi patys dievai būtų iškėlę vėliavą jo garbei. Prasčiokai vadina ją karaliaus Džofrio kometa.

Žinoma, jie šitaip sakė Džofriui; pati Sansa dėl to turėjo abejonių.

— Girdėjau tarnus vadinant ją Drakono Uodega.

— Karalius Džofris sėdi soste, kuris kadaise priklausė Eigonui Drakonui, ir gyvena jo sūnaus statytoje pilyje, — atsiliepė seras Aris. — Jis — drakono įpėdinis, o raudona yra Lanisterių giminės spalva, tai dar vienas ženklas. Nėmaž neabejoju, kad ši kometa pasiųsta skelbti Džofrio įžengimo į sostą. Ji reiškia, kad Džofris nugalės visus priešus.

Ar tikrai? — svarstė Sansa. Nejaugi dievai būtų tokie žiaurūs? Prie Džofrio priešų dabar priklausė jos motina, taip pat ir Robas. Karaliui įsakius, mirė jos tėvas. Ar dabar turės mirti ir Robas, ir motina? Kometa iš tiesų buvo raudona, bet Džofris — ne tik Lanisteris, bet ir Barateonas, o jų ženklas — juodas elnias auksiniame lauke. Gal dievai turėjo pasiųsti Džofriui auksinę kometą?

Sansa uždarė langines ir ryžtingai nusigręžė nuo lango.

— Labai gražiai šiandien atrodote, miledi, — tarė seras Aris.

— Ačiū, sere.

Žinodama, jog Džofris norės, kad ji ateitų stebėti jo garbei rengiamo turnyro, Sansa ypač kruopščiai susitvarkė drabužius ir veidą. Ji vilkėjo blyškiai violetinio šilko suknelę, plaukus dengė tinklelis su mėnulio akmenukais, kurį jai dovanojo Džofris. Suknelė buvo su ilgomis rankovėmis, kad nesimatytų mėlynių, kurias jai taip pat dovanojo Džofris. Išgirdus, kad Robas paskelbtas Šiaurės karalium, jį apėmė baisus įniršis, ir jis pasiuntė serą Borosą, kad ją primuštų.

— Jau eisime? — seras Aris pasiūlė jai ranką, ir Sansa leidosi išvedama iš kambario. Jeigu jau kažkas turėjo visur sekioti jai iš paskos, Sansai labiausiai tiko būtent jis. Seras Borosas buvo labai ūmaus būdo, seras Merinas šaltas, sero Mendono keistos negyvos akys vertė jaustis nejaukiai, o seras Prestonas elgėsi su ja kaip su žiopla mergiote. Aris Oukhartas visada būdavo mandagus ir kalbėdavo su ja šiltai. Kartą, Džofriui įsakius smogti jai, jis net paprieštaravo. Galų gale jis vis dėlto sudavė jai, bet ne taip smarkiai, kaip būtų tvoję seras Merinas ar seras Borosas, ir jis bent jau ginčijosi. Kiti paklusdavo netardami nė žodžio… išskyrus Skaliką, tačiau Džofas niekada neliepdavo Skalikui jos bausti. Tokiam reikalui jam užtekdavo kitų penkių.

Seras Aris buvo šviesiai rusvais plaukais ir malonaus veido. Šiandien jis atrodė itin įspūdingai — baltą šilkinį apsiaustą ant peties prisegtą laikė aukso lapas, tunikos krūtinę puošė tviskančiu auksiniu siūlu išsiuvinėtas plačiašakis ąžuolas.

— Kaip manote, kas pelnys šiandien garbę? — jiems susikibus už parankės ir leidžiantis laiptais, paklausė Sansa.

— Žinoma, aš, — atsakė seras Aris šypsodamasis. — Tačiau bijau, kad pergalė nesuteiks labai daug džiaugsmo. Laukas nedidelis ir prastas. Varžytis rengiasi vos keturios dešimtys, įskaitant ginklanešius ir laisvuosius raitelius. Menka garbė vartyti iš balno neapsiplunksnavusius jauniklius.

Paskutinis turnyras buvo kitoks, pagalvojo Sansa. Karalius Robertas jį surengė jos tėvo garbei. Iš atokiausių karalystės kraštų varžytis susirinko aukštieji lordai ir pagarsėję kariai, jų pažiūrėti atėjo visas miestas. Ji prisiminė, kaip puikiai viskas atrodė: plačiame lauke palei upę išsirikiavusios palapinės, prie kiekvienos kybantys riterių skydai, vėjyje besiplaikstančių šilkinių gairelių eilės, saulės atšvaitai nuo tviskančių šarvų plieno ir paauksuotų pentinų. Dienomis nuolat skardėdavo trimitai ir dundėdavo žirgų kanopos, o naktys buvo pilnos pokylių ir dainų. Tie laikai buvo patys nuostabiausi jos gyvenime, tačiau dabar tai atrodė lyg prisiminimai iš kito pasaulio. Robertas Barateonas buvo nebegyvas, nebeliko ir jos tėvo, kuriam kaip išdavikui nukirto galvą ant Didžiosios Beiloro septos laiptų. Krašte atsirado trys karaliai, už Trišakio siautė karas, į miestą plūdo minios išgąsdintų žmonių. Nenuostabu, kad Džofo turnyrą teko rengti už storų Raudonosios pilies sienų.

— Kaip manote, ar karalienė ateis?

Sansa visada jautėsi saugesnė, kai šalia būdavo Sersėja, galinti sutramdyti savo sūnų.

— Bijau, kad ne, miledi. Šiandien posėdžiauja taryba, kažkoks skubus reikalas, — seras Aris prakalbo tyliau. — Lordas Taivinas, užuot vedęs kariuomenę į miestą, kaip jam įsakė karalienė, išsilaipino Harenhole. Jos malonybė įtūžusi.

Pro šalį nužygiavo Lanisterių gvardijos būrys raudonais apsiaustais ir su liūtais ant šalmų, seras Aris tuo metu tylėjo. Jis mėgo paliežuvauti, tačiau tik tada, kai būdavo tikras, kad niekas nesiklauso.

Išoriniame kieme dailidės pastatė galeriją ir aptvėrė varžybų aikštę. Ji iš tiesų buvo menka, o susirinkęs skystas žiūrovų būrelis užpildė vos pusę vietų. Dauguma jų buvo kareiviai auksaspalviais miesto sargybos ar raudonais Lanisterių apsiaustais. Iš aukštuomenės atėjo tik vienas kitas, dvare jų buvo likę vos saujelė. Į keturkampę rausvo šilko nosinę kosčiojo pilkaveidis lordas Džailsas Rosbis. Ledi Tanda laukė iš abiejų pusių pasisodinusi po dukterį — tylenę ir nuobodą Lolisę bei aštrialiežuvę Falisę. Sėdėjo ir Džalabaras Kso tamsia kaip juodmedis oda, tremtinys, likęs be jokio prieglobsčio, ir ledi Ermesanda, dar visai kūdikis ant žindyvės kelių. Sklido kalbos, jog ji netrukus ištekės už vieno iš karalienės pusbrolių, kad Lanisteriai galėtų pasisavinti jos žemes.

Karalius, nuo saulės dengiamas raudono baldakimo, sėdėjo vieną koją atsainiai užmetęs ant raižyto medinio krėslo ranktūrio. Jam už nugaros įsitaisė princesė Mirsela ir princas Tomenas. Karaliaus ložės gilumoje, susidėjęs rankas ant kardasaičio, sargybą ėjo Sandoras Kligeinas. Jo plačius pečius gaubė baltas karaliaus sargybos apsiaustas, susegtas brangakmeniais aptaisyta sege; ryškus lyg sniegas audinys tarsi nederėjo prie rudos tunikos iš šiurkščios vilnos ir metalu nusagstytos odinės liemenės.

— Ledi Sansa, — išvydęs ją, trumpai ir atšiauriai paskelbė Skalikas. Jo balsas skambėjo šiurkščiai, tartum į medį besigraužiantis pjūklas. Jam kalbant, dėl veidą ir kaklą bjaurojančių nudegimų randų viena burnos pusė trūkčiodavo.

Išgirdusi Sansos vardą, princesė Mirsela droviai linktelėjo sveikindamasi, užtat apkūnus mažasis princas Tomenas džiugiai stryktelėjo.

— Sansa, ar girdėjai? Šiandien ir aš dalyvausiu turnyre. Mama man leido.

Tomenui jau buvo aštuoneri. Sansai jis priminė jos mažąjį brolį Braną. Abu buvo to paties amžiaus. Branas vėl gyveno Vinterfele, tegu luošas, bet saugus.

Sansa būtų kažin ką atidavusi, kad tik atsidurtų ten kartu su juo.

— Man neramu dėl tavo priešininko gyvybės, — rimtai tarė ji Tomenui.

— Jo priešininkas bus prikimštas šiaudų, — stodamasis pasakė Džofas. Karalius buvo užsidėjęs paauksuotą antkrūtinį su išraižytu riaumojančiu liūtu, tarsi bet kurią akimirką aplinkui būtų galėjęs užvirti mūšis. Šiandien jam sukako trylika, pagal savo amžių atrodė aukštas, žaliomis akimis ir aukso spalvos Lanisterių plaukais.

— Jūsų malonybe, — tarė Sansa, žemai tūpteldama su reveransu.

Seras Aris nusilenkė.

— Meldžiu man atleisti, jūsų malonybe. Privalau pasirengti varžyboms.

Džofris abejingai mostelėjo jam, kad gali eiti, o pats įdėmiai nužvelgė Sansą nuo viršaus iki apačios.

— Malonu, kad nešioji mano akmenėlius.

Vadinasi, karalius nusiteikęs šiandien būti galantiškas. Sansa lengviau atsikvėpė.

— Dėkoju jums už šią dovaną… ir už malonius žodžius. Meldžiu jums laimingo vardadienio, jūsų malonybe.

— Sėskis, — paliepė Džofas, rodydamas tuščią krėslą šalia savojo. — Girdėjai? Karalius Elgeta nebegyvas.

— Kas? — akimirką Sansa nusigando, kad jis kalba apie Robą.

— Viseiris. Paskutinis karaliaus Eirio Pamišėlio sūnus. Dar iki man gimstant jis šlaistėsi po laisvuosius miestus ir vadino save karalium. Ką gi, motina sako, esą dotrakiai galų gale jį karūnavo. Išlydytu auksu, — Džofas nusikvatojo. — Tikrai juokinga, kaip manai? Jų ženklas buvo drakonas. Maždaug būtų tas pats, jeigu koks vilkas sudraskytų tavo išdaviką brolį. Gal jį pagavęs sušersiu vilkams. Ar sakiau, kad ketinu kviesti jį į dvikovą?

— Norėčiau pamatyti tą kovą, jūsų malonybe.

Kur kas labiau, negu tu įsivaizduoji. Sansa stengėsi kalbėti ramiai ir mandagiai, bet Džofrio akys vis tiek susiaurėjo — jis mėgino nuspręsti, ar ji nesityčioja.

— Ar josite šiandien turnyre? — nedelsdama paklausė Sansa.

Karalius susiraukė.

— Miledi motina sakė, kad taip nedera, nes turnyras — mano garbei. Nes būčiau nugalėtojas. Ar ne taip, šunie?

Skaliko burna trūktelėjo.

— Tarp šitų pašlemėkų? Kodėl gi ne?

Jis nugalėjo mano tėvo turnyre, prisiminė Sansa.

— Ar šiandien kausitės, milorde? — paklausė ji.

Kligeino balsas iš paniekos net prikimo.

— Per daug vargo šarvus vilktis. Čia mašalų turnyras.

Karalius nusijuokė.

— Mano šuo loja nuožmiai. Gal reikėtų įsakyti jam kautis su šios dienos nugalėtoju. Iki mirties.

Džofris mėgo versti vyrus kautis iki mirties.

— Liktų jums vienu riteriu mažiau.

Skalikas niekada nedavė riterio priesaikos. Jo brolis buvo riteris, o jis jo nekentė.

Nuaidėjo trimitų garsai. Karalius atsilošė savo krėsle ir paėmė Sansą už rankos. Kadaise jos širdis būtų smarkiau suplastėjusi, tačiau taip būdavo anksčiau, iki tos dienos, kai į jos maldas pasigailėti jis atsakė parodydamas nukirstą jos tėvo galvą. Dabar jo prisilietimas kėlė jai pasibjaurėjimą, tačiau ji žinojo, kad geriau tokių jausmų nerodyti. Ir pasistengė sėdėti labai ramiai.

— Seras Merinas Trentas iš karaliaus sargybos, — paskelbė šauklys.

Seras Merinas pasirodė iš vakarinės kiemo pusės; buvo apsitaisęs tviskančiais baltais kaltinio metalo šarvais su aukso raižiniais, jojo baltu kaip pienas žirgu, kurio pilkus karčius plaikstė vėjas. Apsiaustas plevėsavo jam už nugaros tarsi krintantis sniegas. Rankoje laikė dvylikos pėdų ilgio ietį.

— Seras Hoberis iš Redvainų giminės, iš Arboro, — išdainavo šauklys.

Seras Hoberis įjojo iš rytų, sėdėdamas ant juodo eržilo, apdengto vyno raudonio ir mėlynos spalvos gūnia. Jo ietį puošė tokių pačių spalvų juostos, o skyde buvo pavaizduota vynuogių kekė — jo giminės herbas. Redvainų dvyniai buvo priversti gyventi pilyje kaip karalienės svečiai, lygiai kaip ir Sansa. Ji pasvarstė, kas sumanė, kad jie turi dalyvauti Džofrio turnyre. Tikriausiai ne patys, nutarė Sansa.

Turnyro vadovui davus ženklą, varžovai nuleido ietis ir suragino žirgus. Iš žiūrovų galerijos, kur sėdėjo gvardiečiai, lordai ir ponios, pasigirdo šauksmai. Kiemo viduryje riteriai susitiko, supoškėjo smūgiai į medį ir plieną. Abi ietys — ir baltoji, ir ruožuotoji — akimirksniu virto šipuliais. Hoberis Redvainas nuo smūgio susverdėjo, bet sugebėjo išsilaikyti balne. Aikštės galuose apsukę žirgus, riteriai metė šalin lūženas ir iš ginklanešių pastvėrė atsargines. Sero Hoberio dvynys brolis, seras Horas Redvainas, drąsindamas brolį kažką šaukė.

Susikovus antrą kartą, seras Merinas ieties galu pataikė serui Hoberiui į krūtinę ir išmušė jį iš balno. Seras Hoberis krito ant žemės garsiai dunksteldamas. Seras Horas keiktelėjo ir nubėgo padėti nukentėjusiam broliui.

— Prasti jojikai, — pareiškė karalius Džofris.

— Seras Beilonas Svonas iš Stounhelmo Raudonojoje sargyboje, — pasigirdo šauklio balsas.

Sero Beilono didšalmį puošė platūs balti sparnai, o skyde kovėsi juodos ir baltos gulbės.

— Morosas iš Slintų giminės, lordo Jano iš Harenholo įpėdinis.

— Tik pažiūrėk į tą stuobrį išsišokėlį, — sukvykė Džofas garsiai, kad išgirdo bent pusė kiemo.

Morosas, paprastas ginklanešys ir, tiesą sakant, dar visiškai naujokas, sunkiai valdė skydą ir ietį. Sansa žinojo, kad ietis — riterių ginklas, o Slintai žemakilmiai. Iki tada, kai Džofris pakėlė lordą Janą iki Harenholo ir tarybos, jis buvo tik miesto sargybos vadas.

Tikiuosi, kad jis kris ir patirs gėdą, su kartėliu galvojo Sansa. Tikiuosi, seras Beilonas jį užmuš. Džofriui paskelbus apie jos tėvo mirtį, ne kas kitas, tik Janas Slintas griebė nukirstą lordo Starko galvą už plaukų ir iškėlė, kad pamatytų ir karalius, ir minia, o Sansa ašarojo ir klykė.

Morosas vilkėjo juodais ir auksaspalviais keturkampiais margintą apsiaustą ant juodų, auksu ornamentuotų šarvų. Skydas vaizdavo kruviną ietį — tokį ženklą jo tėvas pasirinko naujai sukurtos giminės herbui. Tačiau paraginęs arklį Morosas, regis, nežinojo, ką su tuo skydu daryti, ir sero Beilono smaigalys kirto tiesiai į herbą. Morosui ietis išsprūdo iš rankų, jis dar mėgino išsilaikyti, bet vis dėlto griuvo. Viena jo koja įstrigo balnakilpėje, ir pasibaidęs žirgas nuvilko jaunuolį iki pat aikštės pakraščio. Velkamo Moroso galva daužėsi į žemę. Džofas niekinamai ūktelėjo. Sansa sėdėjo pašiurpusi, stebėdamasi, nejaugi dievai bus tikrai išgirdę jos kerštingą maldą. Tačiau ištraukus Morosą iš balnakilpės, pasirodė, kad jis kruvinas, bet gyvas.

— Tomenai, būsime tau parinkę ne tą priešininką, — tarė karalius broliui. — Šiaudinis riteris už šitą kovoja geriau.

Tada atėjo sero Horo Redvaino eilė. Jam sekėsi geriau negu dvyniui — pavyko nugalėti pagyvenusį riterį, kurio žirgas buvo išpuoštas sidabriniais grifais baltų ir mėlynų juostų lauke. Nors atrodė dailiai, senasis raitelis kovėsi prastai. Džofris išsiviepė:

— Labai jau silpnas pasirodymas.

— Juk sakiau, — atsiliepė Skalikas. — Mašalai.

Karalius ėmė nuobodžiauti. Sansa tuoj pat sunerimo. Ji nuleido akis žemyn ir pasiryžo tylėti, kad ir kas atsitiktų. Kai Džofrį Barateoną apimdavo prasta nuotaika, bet koks atsitiktinis žodelis galėjo sukelti jam įniršio priepuolį.

— Lotoras Brunas, laisvasis raitelis, tarnaujantis lordui Beilišui, — suriko šauklys. — Seras Dontosas Raudonasis iš Holardų giminės.

Laisvasis raitelis, nedidukas vyras aplamdytais kaltiniais šarvais be herbo, tvarkingai pasirodė vakariniame kiemo pakraštyje, tačiau jo priešininko nebuvo nė ženklo. Pagaliau į aikštę įšuoliavo kaštoninis eržilas su plevėsuojančiais tamsiai ir skaisčiai raudonais šilkais, tačiau be sero Dontoso. Po akimirkos atsirado ir riteris: jis keikėsi ir svirdinėjo, ant kūno turėdamas vien tik šarvų antkrūtinį ir plunksnomis puoštą šalmą. Jam besivaikant žirgą, švytravo jo baltos ir kaulėtos kojos, vyriškoji esybė nepadoriai tabalavo. Žiūrovai griausmingai kvatojo ir svaidė įžeidimus. Nutvėręs žirgą už vadelių, seras Dontosas mėgino ant jo užšokti, bet arklys ramiai stovėti nenorėjo, o riteris buvo toks girtas, kad nepajėgė basa pėda pataikyti į balnakilpę.

Minia tuo metu jau staugė iš juoko… kvatojo visi, išskyrus karalių. Džofrio žvilgsnis buvo toks, kokį Sansa puikiai atsiminė, — jis taip žiūrėjo Didžiojoje Beiloro septoje tą dieną, kai nuteisė mirti lordą Edardą Starką. Pagaliau seras Dontosas Raudonasis liovėsi beprasmiškai vargęs, atsisėdo tiesiai į purvą ir nusiėmė plunksnuotą šalmą.

— Gana, pasiduodu, — suriko jis. — Duokite man vyno.

Karalius atsistojo.

— Statinę iš rūsio čionai! Joje mes jį tuoj ir prigirdysime.

Sansa nė nepajuto, kaip aiktelėjo:

— Ne, ne, jokiu būdu.

Džofris pasuko galvą.

— Ką tu pasakei?

Sansa pati negalėjo patikėti tuo, ką padarė. Ar jai pasimaišė protas? Pasakyti jam ne, girdint vos ne pusei dvaro? Ji nieko nenorėjo pasakyti, tik… Seras Dontosas buvo girtas, elgėsi kvailai ir nevykusiai, bet nedarė nieko bloga.

— Pasakei: „Ne, jokiu būdu“? Ar taip?

— Labai prašau, — tarė Sansa, — aš tik norėjau… jūsų malonybe, tai būtų bloga lemiantis ženklas… nužudyti žmogų per savo vardo dieną.

— Meluoji, — atšovė Džofris. — Turėčiau nuskandinti tave kartu su juo, jei jau taip rūpiniesi tuo žmogum.

— Aš juo nesirūpinu, jūsų malonybe, — žodžiai karštligiškai krito nuo jos lūpų. — Skandinkite jį ar nukirskite jam galvą, tik… jei norite, žudykite jį rytoj, tik prašau… ne šiandien, ne per savo vardadienį. Man būtų baisu, jeigu jus lydėtų blogas ženklas… baisus ženklas, net ir karaliams, dainiai visada apie tai dainuoja…

Džofris žvelgė piktai. Jis suprato, kad ji meluoja, Sansa aiškiai tai matė. Jis privers ją už tai atkentėti.

— Mergaitė sako tiesą, — sugergždė Skalikas. — Ką žmogus pasėja savo vardo dieną, tą pjauna per visus metus.

Jo balsas skambėjo abejingai, tarsi jam nėmaž nerūpėtų, tiki karalius jo žodžiais ar ne. Gal tai tiesa? Sansa šito nežinojo, paprasčiausiai sugalvojo, iš paskutiniųjų stengdamasi išvengti bausmės.

Džofris nepatenkintas pasimuistė krėsle ir spragtelėjo pirštais sero Dontoso pusėn.

— Išveskite jį. Liepsiu nudėti tą kvailį rytoj.

— Iš tiesų, — pritarė Sansa, — juk jis kvailys. Kaip jūs įžvalgiai pastebėjote! Juk jam kur kas labiau tinka būti ne riteriu, o kvailiu. Turėtumėte aprengti jį margais drabužiais ir tegu jus linksmina. Jis nenusipelno tokios malonės kaip greita mirtis.

Karalius kelias akimirkas tiriamai į ją žiūrėjo.

— Ko gero, nesi tokia kvaila, kaip galvoja motina, — čia jis pakėlė balsą. — Dontosai, girdėjai, ką miledi pasakė? Nuo šios dienos esi mano naujas kvailys. Miegosi su Mėnuliuku ir vilkėsi juokdario apdarą.

Seras Dontosas, ką tik per plauką išvengęs mirties ir iš karto prablaivėjęs, puolė ant kelių.

— Dėkoju, jūsų malonybe. Ir jums, miledi. Nuoširdžiausiai dėkoju.

Lanisterių gvardiečiams jį išvedus, prie karaliaus ložės prisiartino turnyro vyresnysis.

— Jūsų malonybe, — tarė jis, — ar turėčiau kviesti Brunui naują priešininką, ar tegu rungiasi kita pora?

— Nieko nereikia. Čia mašalai, o ne riteriai. Visus juos nukirsdinčiau, bet šiandien mano vardo diena. Turnyras baigtas. Tegu visi jie dingsta man iš akių.

Turnyro vyresnysis nusilenkė, tačiau princas Tomenas nesirengė paklusti.

— Aš dar turiu kautis su šiaudažmogiu.

— Kitą kartą.

— Bet aš noriu kautis!

— Man nerūpi tavo norai.

— Mama sakė, kad galėsiu kautis.

— Tikrai, taip sakė, — patvirtino princesė Mirsela.

— Mama sakė, — nusišaipė karalius. — Nebūkite maži vaikai.

— Mes ir esame maži vaikai, — išdidžiai pareiškė Mirsela. — Mums dera elgtis vaikiškai.

Skalikas nusijuokė.

— Štai ir pagavo jus.

Džofris pasidavė.

— Labai gerai. Net ir mano brolis kaunasi ne prasčiau už šituos. Neškite čionai iškamšą, Tomenas nori pabūti mašalu.

Tomenas sukvykė iš džiaugsmo ir, tankiai tapsėdamas putliomis kojytėmis, nukūrė, kad jį aprengtų.

— Sėkmės! — jam pavymui šūktelėjo Sansa.

Iškamša išdygo kitame aikštės gale, tuo metu tarnai pabalnojo ir princo ponį. Tomeno priešininkas buvo vaiko ūgio iš odos pasiūtas ir šiaudų prikimštas karys, užsodintas ant strypo, su skydu vienoje rankoje ir kuoka kitoje. Kažkas tam riteriui prie galvos pritvirtino ragų porą. Kiek Sansa atminė, šalmą su ragais turėjo Džofrio tėvas, karalius Robertas… bet tokį dėvėjo ir jo dėdė lordas Renlis, Roberto brolis, dabar tapęs išdaviku ir pats pasiskelbęs karalium.

Du ginklanešiai uždėjo ir pritvirtino princui jo tamsiai raudonus ir sidabro spalvos šarvus. Šalmo viršugalvyje siūbavo aukšta raudonų plunksnų puokštė, o ant skydo drauge laigė Lanisterių liūtas ir karūnuotas Barateonų elnias. Ginklanešiai padėjo Tomenui atsidurti balne, tada priekin žengė seras Aronas Santagaras, Raudonosios pilies vyriausiasis ginklininkas, ir padavė jam vaiko rankai pritaikytą, sidabru tviskantį buką kalaviją su lapo pavidalo geležte.

Tomenas aukštai iškėlė savo ginklą.

— Kasterlių Uola! — plonu vaikišku balseliu riktelėjo jis, spustelėjo kulnais poniui šonus ir pasileido per kietai suplūktą aikštę prie iškamšos. Ledi Tanda ir lordas Džailsas nedarniais balsais stengėsi jį palaikyti, prie jų prisijungė ir Sansa. Karalius stebėjo tylėdamas.

Iš visų jėgų mojuodamas kalaviju, Tomenas ponį pavarė risčia ir, pasiekęs priešininką, stipriai smogė į to riterio skydą. Nuo smūgio iškamša pasisuko, o jos minkšta kuoka sukdamasi ratu kaip reikiant tvojo princui į pakaušį. Tomenas dribtelėjo iš balno žemėn, naujieji jo šarvai sutarškėjo lyg senų puodų prigrūstas maišas. Kalavijas nuskriejo į šalį, ponis pasibaidęs nušuoliavo per kiemą tolyn, tarp žiūrovų kilo pašaipų audra. Karalius Džofris juokėsi garsiau ir ilgiau už kitus.

— Ak! — sušuko princesė Mirsela. Ji ištrūko iš ložės ir nubėgo prie mažojo broliuko.

Sansa pasijuto kupina keistos ir svaigios drąsos.

— Turėtumėt eiti kartu su ja, — tarė ji karaliui. — Galbūt jūsų brolis susižeidė.

Džofris gūžtelėjo pečiais.

— Na ir kas, jei susižeidė?

— Turėtumėt jam padėti ir pasakyti, kaip šauniai jis kovėsi, — Sansa, regis, negalėjo sustoti.

— Jis nuvirto nuo arklio ir krito į purvą, — nesutiko karalius. — Koks čia šaunumas.

— Nagi, — įsiterpė Skalikas, — berniukui narsos nestinga. Jis mėgins dar sykį.

Tarnai tuo metu kėlė Tomeną ant ponio. Kad taip vyresnysis būtų ne Džofris, o Tomenas, mąstė Sansa. Visai mielai tekėčiau už Tomeno.

Visi sukluso, išgirdę kažkokius garsus prie vartų. Grotoms kylant į viršų, sudžeržgėjo grandinės, didžiuliai vartai, cypdami geležiniais vyriais, atsivėrė.

— Kas leido atidaryti? — riktelėjo Džofas. Mieste buvo neramu, tad Raudonosios pilies vartai ištisomis dienomis likdavo užverti.

Prie įėjimo į pilį sudzingsėjo ginklai, pasigirdo kanopų kaukšėjimas — į kiemą įjojo raitelių būrys. Kligeinas, vieną ranką uždėjęs ant kalavijo rankenos, žengė arčiau karaliaus. Atvykėliai buvo apšiurę, purvini, išvargę, tačiau jiems virš galvų plevėsavo vėliava su auksiniu Lanisterių liūtu tamsiai raudoname lauke. Dalis vilkėjo raudonus Lanisterių kariuomenės apsiaustus ir šarvus, bet dauguma buvo laisvieji raiteliai ir samdiniai, apsitaisę įvairiausiais šarvais ir iki dantų ginkluoti. Dar ten buvo ir kitų — pabaisų laukinių iš senosios auklės pasakų, tų pačių šiurpiausių, kurias ypač mėgdavo Branas. Šie vilkėjo nutriušusius kailius, kietintą odą, jų plaukai buvo ilgi, barzdos didžiulės ir tankios. Kai kurie jojo apsitvarstę galvas ar rankas kruvinais tvarsčiais, kiti buvo be vienos akies ar ausies, ar kokio piršto.

Būrio viduryje ant stambaus raudo arklio keistame aukštame, raitelį iš priekio ir iš nugaros prilaikančiame balne sėdėjo karalienės brolis, nykštukas Tirionas Lanisteris, visų vadinamas Kipšu. Buvo atsiauginęs barzdą, kad uždengtų įdubusį veidą, dabar ta barzda panėšėjo į susivėlusį gelsvų ir juodų, šiurkščių it viela plaukų gniutulą. Ant pečių turėjo užsimetęs sutemų katės kailio apsiaustą — juodą su baltais dryžiais. Vadeles laikė kaire ranka, dešinė kybojo parišta balta šilkine skarele, bet šiaip atrodė toks pat keistas ir atgrasus, kokį Sansa atsiminė iš tų laikų, kai jis lankėsi Vinterfele. Atsikišusi kakta, skirtingos spalvos akys — tai buvo pats negražiausias vyras, kokį jai kada pasitaikė regėti.

Bet Tomenas bakstelėjo pentinais ponį ir nušuoliavo tiesiai per kiemą rėkdamas iš džiaugsmo. Vienas iš tų laukinių, nerangus milžinas, toks plaukuotas, kad žandenos dengė vos ne visą veidą, stvėrė berniuką iš balno su visais šarvais ir pastatė ant žemės greta dėdės. Tirionas plekšnojo jam per nugaros šarvų plokštę, Tomenas kvatojo neatgaudamas kvapo, ir jo juokas, atsimušdamas nuo sienų, aidėjo per pilį, o Sansa šiurpdama pastebėjo, kad jie abu — vienodo ūgio. Paskui brolį atskuodė Mirsela, nykštukas čiupo ją už liemens ir spiegiančią puolė sukti ratu.

Netrukus nuleidęs mergaitę ant žemės, mažasis žmogutis ją švelniai pabučiavo į kaktą ir krypuodamas patraukė per kiemą prie Džofrio. Du jo vyrai neatsilikdami sekė iš paskos — juodaplaukis ir juodaakis samdinys, kurio judesiai priminė sėlinančią katę, ir liesas jaunuolis su tuščiu įdubimu ten, kur anksčiau buvo akis. Tomenas ir Mirsela tipeno kartu.

Nykštukas prieš karalių priklaupė ant vieno kelio.

— Jūsų malonybe.

— Tu, — pratarė Džofris.

— Aš, — sutiko Kipšas, — nors kaip dėdei ir vyresniam amžiumi pritiktų ir malonesnis pasveikinimas.

— Žmonės kalba, kad tu negyvas, — tarė Skalikas.

Mažasis žmogus žvilgtelėjo į didįjį. Viena jo akis buvo žalia, kita juoda, ir iš abiejų padvelkė šaltis.

— Kalbu su karaliumi, ne su jo šunimi.

— Džiaugiuosi, kad tu gyvas, — įsiterpė princesė Mirsela.

— Šiuo atžvilgiu abu galvojame panašiai, mielas vaike, — Tirionas atsigręžė į Sansą. — Miledi, užjaučiu dėl to, ką jums teko prarasti. Dievai kartais būna iš tiesų žiaurūs.

Sansa niekaip nesugalvojo, ką jam atsakyti. Kaip jis gali užjausti dėl to, ko ji neteko? Gal jis šaiposi iš jos? Ne dievai buvo žiaurūs, tik Džofris.

— Užjaučiu ir tave, Džofri, dėl to, ką praradai, — pridūrė nykštukas.

— Ką aš praradau?

— Savo karališkąjį tėvą. Toks stambus ir smarkus vyras juoda barzda; prisiminsi jį, jei tik pasistengsi. Karaliavo iki tavęs.

— Ak, jis. Taip, tai buvo labai liūdnas įvykis, jį užmušė šernas.

— Ar taip „žmonės“ kalba, jūsų malonybe?

Džofris susiraukė. Sansa pajuto privalanti ką nors pasakyti. Kaip ten ją mokydavo septonė Mordeina? Damos šarvas — mandagumas, štai taip. Ji pasitelkė tą šarvą ir tarė:

— Apgailestauju, milorde, kad mano ledi motina paėmė jus į nelaisvę.

— Dėl to apgailestauja daugybė žmonių, — atsiliepė Tirionas, — ir kol dar esu gyvas, kai kurie pasigailės dar smarkiau… tačiau dėkoju, kad atjaučiate. Džofri, kur galėčiau rasti tavo motiną?

— Ji posėdžiauja su mano taryba, — atsakė karalius. — Tavo brolis Džeimis pralaimi mūšį po mūšio. — Jis piktai pažvelgė į Sansą, tarsi ši būtų dėl to kalta. — Starkai paėmė jį į nelaisvę, o mes praradome Riveraną, ir dabar jos kvailas brolis apsiskelbė karalium.

Nykštukas kreivai šyptelėjo.

— Šiais laikais visokiausi žmonės vadina save karaliais.

Džofas nesusigaudė, kaip tai suprasti, bet žvelgė įtariai ir atrodė šiek tiek suglumęs.

— Taip. Žinoma. Malonu, kad esi gyvas, dėde. Ar atvežei dovaną mano vardo dienai?

— Taip. Savo protą.

— Verčiau norėčiau Robo Starko galvos, — tarė Džofas, klastingai žvilgtelėjęs į Sansą. — Tomenai, Mirsela, eime.

Sandoras Kligeinas akimirkai stabtelėjo.

— Jumis dėtas, mažasis žmogau, pasaugočiau liežuvį, — įspėjo jis ir nužingsniavo paskui savo senjorą.

Sansa liko su nykštuku ir jo pabaisomis. Mėgino sugalvoti, ką dar galėtų pasakyti.

— Susižeidėte ranką, — pagaliau rado tinkamus žodžius.

— Mūšyje prie Žaliosios Šakos vienas jūsų šiauriečių pataikė man blokštu. Išsigelbėjau virsdamas nuo žirgo. — Tirionas įdėmiai pažvelgė jai į veidą, ir jo šypsena sušvelnėjo. — Jūs tokia liūdna, nes sielvartaujate dėl savo lordo tėvo?

— Mano tėvas buvo išdavikas, — iš karto pareiškė Sansa. — Taip pat ir mano brolis bei ledi motina yra išdavikai. — Šitaip atsakinėti ji išmoko greitai. — Esu ištikima savo mylimajam Džofriui.

— Be abejo. Ištikima kaip elnias, kurį apsupo vilkai.

— Liūtai, — sušnibždėjo ji negalvodama. Čia pat nerimastingai apsidairė, tačiau aplinkui buvo tuščia, nugirsti niekas negalėjo.

Lanisteris ištiesė ranką ir, suėmęs jos plaštaką, spustelėjo.

— Aš — nedidelis liūtas, vaikeli, ir, prisiekiu, tavęs nepulsiu.

Nusilenkęs pridūrė:

— Dabar prašau man atleisti, turiu skubių reikalų su karaliene ir taryba.

Sansa žiūrėjo, kaip jis tolsta, sulig kiekvienu žingsniu, lyg koks keistas padaras, sunkiai krypuodamas į šonus. Jis kalba švelniau negu Džofris, svarstė ji, bet ir karalienė anksčiau su manimi kalbėdavo švelniai. Jis vis dėlto Lanisteris, jos brolis ir Džofo dėdė, joks draugas. Kadaise ji visa širdimi mylėjo princą Džofrį, žavėjosi ir pasitikėjo jo motina karaliene. Už tą meilę ir pasitikėjimą jie atsilygino jos tėvo galva. Daugiau taip klysti Sansa neketino.

Tirionas

Seras Mendonas Muras su stingdančio baltumo karaliaus sargybos apdaru atrodė beveik kaip į drobulę susuptas lavonas.

— Jos malonybė įsakė, kad posėdžio metu tarybos niekas netrikdytų.

— Aš juk esu labai mažas trikdis, sere, — Tirionas iš rankovės išsitraukė pergamentą. — Turiu laišką nuo savo tėvo, lordo Taivino Lanisterio, karaliaus rankos. Štai jo antspaudas.

— Jos malonybė nepageidauja būti trikdoma, — lėtai pakartojo seras Mendonas, tarsi Tirionas būtų koks bukaprotis ir pirmą kartą galėjo neišgirsti.

Džeimis kartą sakė jam, kad iš visos karaliaus sargybos Muras yra pavojingiausias — išskyrus, žinoma, jį patį, — nes jo veide neatsispindi nė menkiausia užuomina apie tai, ko jis galbūt tuojau griebsis. Tokia užuomina Tirionui būtų pravertusi. Prireikus stvertis už ginklo Bronas su Timetu tą riterį tikriausiai nudėtų, bet vargu ar jis galėtų tikėtis sėkmės pradėjęs tuo, kad nužudė vieną iš Džofrio saugotojų. Tačiau jeigu leisis nuvaromas šalin, kokia tada jo galia? Jis prisivertė nusišypsoti.

— Sere Mendonai, jūs nesate pažįstamas su mano palydovais. Tai Timetas, Timeto sūnus, Apdegėlių raudonoji ranka. O šis — Bronas. Tikriausiai pamenate serą Vardį Egeną, lordo Arino apsaugos kapitoną?

— Pažįstu tą vyrą, — sero Mendono akys buvo blyškiai pilkos, keistai abejingos ir negyvos.

— Pažinojai, — šyptelėjęs pataisė Bronas.

Seras Mendonas nesiteikė parodyti, kad ką nors girdėjo.

— Kad ir kaip ten būtų, — nerūpestingai tarė Tirionas, — iš tiesų, sere, turiu pamatyti savo seserį ir įteikti jai laišką. Ar nebūtumėt toks malonus atidaryti mums duris?

Baltasis riteris neatsiliepė. Dar akimirka, ir Tirionas jau būtų veržęsis jėga, kai seras Mendonas staiga žingtelėjo į šalį.

— Jūs galite įeiti. Jie — ne.

Maža pergalė, pamanė jis, bet saldi. Pirmasis išmėginimas įveiktas. Tirionas Lanisteris prasispraudė pro duris jausdamasis vos ne aukštas. Penki karaliaus mažosios tarybos nariai staiga nutraukė pokalbį.

— Tu, — tarė jo sesuo Sersėja tokiu balsu, kuriame lygiomis dalimis sumišo nuostaba ir nepasitenkinimas.

— Dabar matau, kur Džofris išmoko mandagumo. — Tirionas stabtelėjo gėrėdamasis pora Valyrijos sfinksų, saugančių duris, stengdamasis visa esybe rodyti tvirtumą ir pasitikėjimą savimi. Sersėja užuosdavo silpnumą iš tolo taip, kaip šuo užuodžia baimę.

— Ką čia veiki? — Gražios jo sesers akys tyrinėjo jį be mažiausio meilės krislo.

— Atvežiau mūsų lordo tėvo laišką.

Jis nužingsniavo prie stalo ir prieš visus padėjo kietai susuktą pergamentą.

Eunuchas Veiris, paėmęs laišką, pavartė švelniomis pudruotomis rankomis.

— Kaip malonu iš lordo Taivino pusės. O jo antspaudo vaškas — tokio dailaus auksinio atspalvio, — Veiris prisikišęs įsistebeilijo į antspaudą. — Kad ir kaip žiūrėtum, atrodo visapusiškai tikras.

— Žinoma, tikras, — Sersėja ištraukė pergamentą jam iš rankų. Ji sulaužė antspaudą ir išvyniojo laišką.

Tirionas stebėjo, kaip ji skaito. Sesuo sau buvo išsirinkusi karaliaus vietą — jis suprato, kad Džofris retai varginasi lankydamas tarybos posėdžius, lygiai kaip ir Robertas, — tad Tirionas užsiropštė ant karaliaus rankos krėslo. Juo labiau kad tai atrodė visiškai priderama.

— Nesąmonė, — pagaliau pratarė karalienė. — Mano lordas tėvas vietoj savęs atsiuntė mano brolį, kad būtų mūsų tarybos narys. Jis ragina priimti Tirioną kaip karaliaus ranką iki to laiko, kai pats lordas Taivinas galės atvykti pas mus.

Didysis meisteris Paiselis paglostė savo banguotą baltą barzdą ir mąsliai linktelėjo.

— Manyčiau, kad derėtų gerbti jo valią.

— Tikrai. — Praplikęs, išsišovusiais žandikauliais Janas Slintas atrodė lyg varlė, pasipūtusi varlė, iš visų jėgų besistengianti dėtis didesne negu iš tiesų. — Mums jūsų nepaprastai trūksta, milorde. Visur maištai, tas grėsmingas ženklas danguje, riaušės miesto gatvėse…

— O kas gi dėl to kaltas, lorde Janai? — šoko Sersėja. — Jūsų auksiniai apsiaustai privalo žiūrėti tvarkos. O tu, Tirionai, mums geriau pasitarnautum mūšio lauke.

Šis nusijuokė.

— Ne, ačiū, su mūšių laukais baigta. Ant kėdės sėdžiu kur kas tvirčiau negu ant žirgo, ir man verčiau laikyti rankoje vyno taurę, o ne kovos kirvį. Sakot, būgnų dundėjimas, saulės blyksniai ant šarvų, prunkščiantys ir piestu besistojantys nuostabūs karo žirgai? Na, nuo būgnų man įskausta galvą, ant šarvų blykčiojanti saulė mane svilina tarsi žąsį per derliaus šventę, o tie nuostabūs karo žirgai dergia kur tik papuola. Ne, nenoriu skųstis. Palyginti su svetingumu, kurį patyriau Arino Slėnyje, būgnai, arklių mėšlas ir besikandžiojančios musės yra man patys mieliausi dalykai.

Mažasis Pirštas nusijuokė.

— Gerai pasakyta, Lanisteri. Pritariu visa širdimi.

Tirionas nusišypsojo jam, prisiminęs vieną durklą su drakono kaulo rankena ir Valyrijos plieno geležte. Turime apie tai pasikalbėti, ir kuo greičiau. Kažin ar ir lordui Petirui ta tema pasirodytų įdomi.

— Labai prašau, — kreipėsi Tirionas į tarybos narius, — leiskite man pasitarnauti visais menkais man pasiekiamais būdais.

Sersėja dar kartą perskaitė laišką.

— Kiek su savimi atsivedei vyrų?

— Kelis šimtus. Daugiausia savų. Tėvas jokiu būdu nenorėjo skirtis nė su dalimi saviškių. Juk jis dabar kariauja.

— Kokia bus nauda iš tavo kelių šimtų, jeigu atžygiuos Renlis arba Stanis pakels bures iš Drakono Uolos. Prašau kariuomenės, o tėvas siunčia man nykštuką. Ranką, tarybos pritarimu, skiria karalius. Džofris paskyrė mūsų lordą tėvą.

— O mūsų lordas tėvas paskyrė mane.

— Jis negali to daryti. Bent jau be Džofo sutikimo.

— Jeigu pageidautum šitai su juo aptarti, lordas Taivinas dabar Harenhole su savo kariuomene, — mandagiai tarė Tirionas. — Milordai, galbūt leistumėt mums su seserimi šnektelti vieniems?

Veiris vingriai atsistojo su jam įprasta saldžiai lipšnia šypsena lūpose.

— Tikriausiai esate be galo išsiilgęs mielosios sesės balso. Milordai, prašau, leiskime jiems pabūti kartu. Mūsų vargstančio krašto bėdos palauks.

Janas Slintas padvejojo, didysis meisteris Paiselis pamąstė, bet vis dėlto abu pakilo. Paskutinis liko Mažasis Pirštas.

— Ar paliepti pilies valdytojui ruošti jums kambarius Meigoro tvirtovėje?

— Dėkoju, lorde Petirai, bet ketinu apsigyventi Rankos bokšte, kur anksčiau gyveno lordas Starkas.

Mažasis Pirštas nusijuokė.

— Esate už mane drąsesnis, Lanisteri. Juk žinote, kokio likimo sulaukė du paskutiniai rankos?

— Du? Jeigu norėjote mane pagąsdinti, kodėl nesakote — keturi?

— Keturi? — Mažasis Pirštas kilstelėjo antakius. — Ar ir iki lordo Arino rankas bokšte ištikdavo baisus galas?

— Eirio Targarieno paskutinioji ranka žuvo užimant Karaliaus Uostą, nors abejoju, kad būtų spėjęs įsikurti bokšte. Rankos pareigas jis ėjo tik porą savaičių. Jo pirmtakas sudegė. O prieš tuos abu dar buvo du, kurie mirė tremtyje, neturėdami nei žemės, nei pinigo, ir džiaugėsi, kad jiems taip pasisekė. Regis, iš visų rankų tik mano lordui tėvui iš Karaliaus Uosto pavyko iškeliauti nepraradus nei vardo, nei turto, nei kurios nors kūno dalies.

— Nuostabu, — atsiliepė Mažasis Pirštas. — Vadinasi, dar daugiau priežasčių, kodėl verčiau miegočiau požemyje.

Ko gero, šitas tavo noras gali išsipildyti, pamanė Tirionas, bet garsiai pasakė:

— Esu girdėjęs sakant, kad drąsa ir kvailystė — pusbroliai. Kad ir koks prakeiksmas slėgtų Rankos bokštą, spėju, esu toks nedidukas, kad jis manęs nepastebės.

Janas Slintas nusikvatojo, Mažasis Pirštas šyptelėjo, o jiems abiem iš paskos, rimtai nusilenkęs, išėjo didysis meisteris Paiselis.

— Tikiuosi, tėvas tave siuntė taip toli ne tam, kad kvaršintum mums galvas istorijos pamokomis, — prabilo sesuo, kai jie liko vieni.

— Kaip aš pasiilgau tavo mielo balso, — atsiduso Tirionas.

— Kaip mielai įsakyčiau išrauti tam eunuchui liežuvį įkaitintomis replėmis, — atšovė Sersėja. — Ar nebus tėvui protas pasimaišęs? O gal tu suklastojai šitą laišką? — Ji dar kartą, vis labiau širsdama, perskaitė pergamentą. — Kodėl sumanė užkarti man tave? Norėjau, kad jis pats atvyktų. — Ji sugniaužė laišką kumščiu. — Aš — Džofrio regentė ir nusiunčiau jam karaliaus įsakymą!

— O jis jo nepaiso, — pabrėžė Tirionas. — Jo kariuomenė tikrai nemaža, jis gali sau tai leisti. Be to, jis nėra ir pirmas. Ar ne taip?

Sersėja suspaudė lūpas. Tirionas matė, kaip rausta jos veidas.

— Jeigu paskelbsiu, kad šitas laiškas — klastotė, ir liepsiu įmesti tave į požemį, pažadu tau, kad šito įsakymo paisys visi.

Tirionas žinojo, kad dabar žengia plonu ledu. Vienas klaidingas žingsnis — ir nugarmės skradžiai.

— Žinoma, — pritarė jis draugiškai. — Ir visų pirma mūsų tėvas. Kuris turi kariuomenę. Bet kodėl tau, mieloji sesute, galėtų kilti mintis mesti mane į požemį, kai įveikiau tokį tolimą kelią norėdamas tau padėti?

— Man tavo pagalbos nereikia. Prašiau, kad atvyktų tėvas.

— Taip, — tarė jis ramiai, — bet tau reikia Džeimio.

Jo sesuo manė esanti gudri, tačiau Tirionas nuo mažens augo kartu su ja. Jos veidas jam buvo tarsi atversta viena iš jo mėgstamų knygų, kurioje dabar išskaitė įniršį ir baimę, ir neviltį.

— Džeimis…

— …man toks pat brolis, kaip ir tau, — nutraukė ją Tirionas. — Pažadėk man paramą, o aš tau pažadu, kad išlaisvinsime Džeimį ir susigrąžinsime gyvą ir sveiką.

— Kaip? — pareikalavo įrodymų Sersėja. — Starkų vaikis ir jo motina vargu ar pamirš, kad mes nukirsdinome lordą Edardą.

— Iš tiesų, — sutiko Tirionas, — bet juk tebeturi jo dukteris, ar ne taip? Vyresniąją mergaitę mačiau kieme su Džofriu.

— Sansa, — tarė karalienė. — Visur skelbiu, kad turiu ir jaunesniąją, tačiau tai melas. Robertui mirus pasiunčiau Meriną Trentą jos sučiupti, bet įsikišo tas nelemtas šokių mokytojas, ir mergaitė pabėgo. Nuo tada niekas jos nebematė. Tikriausiai ji nebegyva. Tą dieną gyvybę prarado daug žmonių.

Tirionas dėjo viltis į abi Starko mergaites, bet dabar buvo aišku, kad teks verstis su viena.

— Papasakok apie taryboje posėdžiaujančius mūsų draugus.

Jo sesuo žvilgtelėjo į duris.

— Kas atsitiko?

— Regis, tėvui jie ne itin patinka. Man iškeliaujant, jis svarstė, kaip jų galvos atrodytų ant sienos greta lordo Starko, — jis palinko virš stalo. — Esi tikra, kad jie ištikimi? Pasitiki jais?

— Aš niekuo nepasitikiu, — burbtelėjo Sersėja. — Man jie reikalingi. Ar tėvas mano, kad jie vedžioja mus už nosies?

— Gal greičiau įtaria.

— Kodėl? Ką jis žino?

Tirionas gūžtelėjo pečiais.

— Jis žino, kad trumpas tavo sūnaus karaliavimas jau pasižymėjo gausybe kvailysčių ir bėdų. Tai verčia galvoti, kad kažkas Džofriui duoda labai prastų patarimų.

Sersėja tiriamai pažvelgė į jį.

— Gerų patarimų Džofui nestinga. Jis visada buvo stiprios valios. Dabar, tapęs karalium, mano turįs elgtis kaip jam patinka, o ne taip, kaip jam liepiama.

— Karūnos keistai paveikia galvas, ant kurių jos atsiduria, — pritarė Tirionas. — Visas tas reikalas su Edardu Starku… Džofrio darbas?

Karalienė vyptelėjo.

— Jam buvo liepta Starkui dovanoti, leisti jam vilktis juodai. Tas žmogus būtų amžiams pasitraukęs mums iš kelio, tad būtume galėję su jo sūnumi sudaryti taiką, bet Džofas pats nusprendė parodyti miniai įdomesnį reginį. Ką turėjau daryti? Jis pareikalavo lordo Edardo galvos vos ne pusės miesto akivaizdoje. O Janas Slintas ir Ilinas Peinas negaišdami stvėrėsi darbo ir nušniojo tam vyrui galvą, man nespėjus ištarti nė žodžio! — Jos plaštaka susispaudė į kumštį. — Aukštasis septonas dabar priekaištauja, kad mes išniekinome Beiloro septą aptaškę ją krauju, nes melavome apie savo ketinimus.

— Na, atrodo, jis turi pagrindo taip sakyti, — atsiliepė Tirionas. — Vadinasi, čia prikišo nagus šitas lordas Slintas, ar ne taip? Dar sakyk, kam kilo nuostabi mintis atiduoti jam Harenholą ir paskirti į tarybą?

— Tuo rūpinosi Mažasis Pirštas. Mums reikėjo Slinto auksinių apsiaustų. Edardas rezgė sąmokslą su Renliu ir siuntė laišką lordui Staniui, siūlydamas jam sostą. Galėjome viską prarasti. Tiesą sakant, visai nedaug trūko, kad būtume praradę. Jeigu Sansa nebūtų atėjusi pas mane ir papasakojusi apie visus tėvo planus…

Tirionas apstulbo.

— Tikrai? Jo paties duktė?

Sansa visada atrodė tokia miela mergaitė, švelni ir mandagi.

— Ji buvo iki ausų įsimylėjusi. Dėl Džofrio būtų padariusi bet ką, kol jis nenukirto jos tėvui galvos ir nepavadino šito malone. Tada meilė baigėsi.

— Jo malonybė pasižymi ypatingu gebėjimu patraukti savo pusėn pavaldinių širdis, — kreivai šypsodamasis tarė Tirionas. — Ar atleisti serą Baristaną Selmį iš karaliaus sargybos taip pat norėjo Džofris?

Sersėja atsiduso.

— Džofas norėjo kam nors suversti kaltę dėl Roberto mirties. Veiris pasiūlė serą Baristaną. Kodėl gi ne? Tai leido Džeimiui tapti karaliaus sargybos vadu ir gauti vietą mažojoje taryboje, o Džofas galėjo numesti kaulą savo šuniui. Jis labai myli tą Sandorą Kligeiną. Buvome pasiruošę pasiūlyti Selmiui žemės ir pilaitę — kur kas daugiau, negu tas senas niekam tikęs kvailys nusipelnė.

— Girdėjau, kad tas senas niekam tikęs kvailys nudūrė du Slinto auksinius apsiaustus, kai tie bandė jį sučiupti prie Purvo vartų.

Sesuo sėdėjo labai nusiminusi.

— Janui derėjo nusiųsti daugiau vyrų. Jis ne toks sumanus, kaip norėtųsi.

— Seras Baristanas vadovavo Roberto Barateono karališkajai sargybai, — atkreipė dėmesį Tirionas. — Jis su Džeimiu vieninteliai likę gyvi iš Eirio Targarieno septyneto. Žmonės apie jį kalba taip pat, kaip ir apie Serviną Veidrodinį Skydą ar princą Eimoną — Drakono riterį. Kaip manai, ką jie sakys išvydę Baristaną Narsųjį jojantį šalia Robo Starko ar Stanio Barateono?

Sersėja nudelbė akis.

— Apie tai nepagalvojau.

— Užtat tėvas pagalvojo, — tarė Tirionas. — Todėl mane ir atsiuntė. Kad baigtųsi visos šitos kvailystės ir tavo sūnus ateitų į protą.

— Vargu ar Džofas su tavimi bus sukalbamesnis negu su manimi.

— Gal ir bus.

— Kodėl?

— Jis žino, kad tu jo niekada nepaliesi.

Sersėjos akys susiaurėjo.

— Jeigu manai, kad leisiu jam kenkti, tai tikriausiai karščiuoji.

Tirionas atsiduso. Ji visai nesuprato, tai atsitikdavo ne taip jau retai.

— Džofriui su manimi lygiai taip pat saugu, kaip ir su tavimi, — patikino jis seserį, — tačiau jausdamas grėsmę, bus labiau nusiteikęs klausyti, kas jam sakoma. — Jis paėmė Sersėją už rankos. — Juk žinai, aš — tavo brolis. Tau manęs reikia, ir nesvarbu, ar pati tai pripažįsti, ar ne. Manęs reikia ir tavo sūnui, jeigu jis nori bent kiek ilgiau pasėdėti tame bjauriame geležiniame krėsle.

Jo sesuo atrodė apstulbusi, kad jis drįso ją paliesti.

— Visada buvai gudrus.

— Aš mažas, ir gudrybės mano mažos, — nusišypsojo jis.

— Gal ir verta pamėginti… bet nesuklysk, Tirionai. Jeigu sutiksiu, pagal titulą būsi karaliaus ranka, bet iš tiesų — mano ranka. Prieš imdamasis veikti visada dalysies su manimi visais planais ir ketinimais, ir nieko nedarysi be mano pritarimo. Ar supranti?

— Ak, taip.

— Sutinki?

— Žinoma, — pamelavo jis. — Sesute, aš tavo. — Kol man tai reikalinga. — Tad dabar, kai siekiame vieno tikslo, neturėtume ko nors slėpti vienas nuo kito. Sakai, Džofris liepė nužudyti lordą Edardą, Veiris pašalino serą Baristaną, o Mažasis Pirštas parūpino mums lordą Slintą. Kas gi nužudė Joną Ariną?

Sersėja staigiai atitraukė ranką.

— Iš kur aš žinau?

— Gedinti našlė Slėnyje, regis, mano, kad tai padariau aš. Kažin, kaip jai kilo tokia mintis?

— Visiškai neįsivaizduoju. Tas kvailys Edardas Starkas tuo pačiu kaltino ir mane. Jis užsiminė, kad lordas Arinas įtarė ar… na, gal manė…

— Kad tu dulkiniesi su mūsų mieluoju Džeimiu?

Sersėja šėrė jam per veidą.

— Gal manei, kad aš toks pat aklas kaip tėvas? — Tirionas pasitrynė skruostą. — Man visai nerūpi, su kuo tu gulinėji… nors neatrodo labai teisinga, kad vienam broliui duodi, o kitam — ne.

Ji vėl skėlė jam antausį.

— Būk švelnesnė, Sersėja. Juk aš tik juokauju su tavimi. Be to, jei atvirai, mieliau susirasčiau kokią dailią kekšiukę. Niekada negalėjau suprasti, ką Džeimis tavyje mato, išskyrus tik savo paties atspindį.

Ji vėl trenkė jam per veidą.

Tiriono skruostai degė raudoniu, bet jis tebesišypsojo.

— Jeigu ir toliau taip darysi, galiu supykti.

Sersėjos ranka sustingo.

— Ko man turėtų rūpėti tavo pykčiai?

— Susiradau naujų draugų, — tarė Tirionas. — Kai kurie tau labai nepatiks. Kaip nužudei Robertą?

— Jis pats pasistengė. Mums tereikėjo jam padėti. Lanselis, pamatęs, kad Robertas ruošiasi nudobti šerną, pasiūlė jam stipraus vyno. Jo mėgstamo rūgštaus raudonojo, bet triskart stipresnio, negu jis buvo pratęs. Tam stambiam dvokiančiam kvailiui patiko. Galėjo bet kada liautis, tačiau ne, ištuštino vieną vynmaišį ir liepė Lanseliui atnešti kitą. Toliau viską baigė šernas. Gaila, Tirionai, kad nedalyvavai puotoje. Tokio puikaus šerno dar nebuvau ragavusi. Jį ištroškino su grybais ir obuoliais, skonis buvo tikrai šventiškas.

— Iš tiesų, sesute, tu gimusi būti našle. — Tirionas kadaise labai mėgo Robertą Barateoną, kad ir koks didelis bei triukšmingas mulkis jis buvo… žinoma, iš dalies ir todėl, kad sesuo taip juo bjaurėjosi. — Na, jei jau lioveisi mane talžyti, aš keliausiu.

Jis apsisuko ir nerangiai nušliaužė nuo krėslo.

Sersėja susiraukė.

— Aš tau neleidau išeiti. Noriu išgirsti, kaip ketini išvaduoti Džeimį.

— Papasakosiu, kai žinosiu. Sąmokslai — kaip vaisius, turi prinokti. Dabar manau pajodinėti gatvėmis ir pažiūrėti, kaip šitas miestas laikosi. — Tirionas ranka atsirėmė į duris saugančio sfinkso galvą. — Prieš mums išsiskiriant — dar vienas prašymas. Labai pasistenk, kad Sansai Stark nenutiktų nieko bloga. Būtų prastai, jeigu prarastume abi dukteris.

Išėjęs iš tarybos menės, Tirionas linktelėjo serui Mendonui ir patraukė per ilgą skliautuotą salę. Šalia atsirado Bronas. Timetas, Timeto sūnus, buvo dingęs.

— Kur mūsų raudonoji ranka? — paklausė Tirionas.

— Užsimanė ištyrinėti pilį. Tokie kaip jis nesutverti ilgai laukti koridoriuose.

— Tikiuosi, kad nenudės jokio svarbaus žmogaus.

Kariai, kuriuos Tirionas atsivedė iš Mėnulio kalnų, buvo jam savaip, atšiauriai ištikimi, tačiau išdidūs ir linkę veltis į kivirčus, į tikrus ar menamus įžeidimus greiti atsakyti ginklu.

— Pasistenk jį surasti. Ir pasirūpink, kad likusieji būtų apgyvendinti ir pamaitinti. Noriu, kad jie įsikurtų kareivinėse po Rankos bokštu, tačiau tegu pilies valdytojas Akmenines Varnas talpina toliau nuo Mėnulio Brolių, o Apdegėliams reikia duoti visiškai atskirą salę.

— Ką veiksi tu?

— Josiu atgal į „Sudaužytą priekalą“.

Bronas įžūliai išsiviepė.

— Reikia palydos? Sako, miesto gatvėse pavojinga.

— Užsuksiu pas sesers sargybos kapitoną ir priminsiu, kad esu ne menkesnis Lanisteris už ją. Jis neturi pamiršti, kad yra prisiekęs Kasterlių Uolai, o ne Sersėjai ar Džofriui.

Po valandos Tirionas jojo iš Raudonosios pilies lydimas tuzino Lanisterių gvardiečių tamsiai raudonais apsiaustais ir pusšalmiais, kurių viršugalvį puošė liūtas. Ties vartais jis pastebėjo virš sienų iškeltas galvas. Jau buvo pajuodusios nuo deguto ir puvėsių, seniai nebeatpažįstamos.

— Kapitone Vilarai, — šūktelėjo jis, — noriu, kad rytoj jos būtų nuimtos. Atiduokite tyliosioms seserims sutvarkyti.

Bus vargo atskirti, kuri galva kuriam kūnui priklauso, galvojo jis, bet tai reikia atlikti. Net ir siaučiant karui privalu laikytis bent šiokio tokio padorumo.

Vilaras tarsi dvejojo.

— Jo malonybė mums sakė norįs, kad išdavikų galvos liktų ant sienų, kol jis ras ką pamauti ant ana tų trijų likusių smaigų.

— Nagi, pamėginsiu spėti. Vienas — Robui Starkui, kiti du lordams Staniui ir Renliui. Pataikiau?

— Taip, milorde.

— Mano sūnėnui, Vilarai, šiandien sukako trylika. Pasistenkite šitai įsidėmėti. Rytoj rytą tų galvų čia nebebus, arba vienas iš tų tuščių smaigų gali sulaukti ir kitokio veido. Ar supratote, kapitone, ką noriu pasakyti?

— Milorde, pats pasirūpinsiu, kad jos būtų nuimtos.

— Gerai. — Tirionas spustelėjo pentinais arklio šonus ir risčia nujojo tolyn, palikęs raudonuosius apsiaustus vytis jį kaip išmano.

Sersėjai jis sakė ketinąs apžiūrėti miestą. Melavo tik iš dalies. Didžiuma to, ką matė, Tirionui Lanisteriui nepatiko. Karaliaus Uosto gatvėse visada knibždėjo minios žmonių, jos ūžė nuo triukšmo ir riksmų, bet dabar visur buvo justi pavojus; anksčiau lankydamasis čia, jis to nepastebėjo. Audėjų gatvės griovyje tysojo nuogas lavonas, jį draskė gauja benamių šunų, bet niekam tai, regis, nerūpėjo. Dažnai galėjai išvysti sargybinius aukso spalvos apsiaustais ir juodais grandininiais marškiniais, vaikštančius poromis ir nepaleidžiančius iš rankų geležinių vėzdų. Turguje būriavosi apskurę žmonės, pardavinėjantys savo namų apyvokos reikmenis už bet kokią, kad ir menkiausią kainą… bet akivaizdžiai mažai valstiečių turėjo parduoti maisto. Tai, ką valgoma jis matė parduodant, kainavo triskart daugiau negu prieš metus. Vienas prekijas siūlė ant iešmo keptas žiurkes. „Šviežios žiurkės, šviežios žiurkės!“ — garsiai šūkavo jis. Be abejo, palyginti su senomis, pradvisusiomis ir pagedusiomis žiurkėmis, šviežios žiurkės turėjo daug privalumų. Tačiau baugino tai, kad žiurkės atrodė patraukliau už didžiumą prekių, kurias siūlė mėsininkai. Miltų gatvėje vos ne prie kiekvienos parduotuvės Tirionas matė sargybinius. Stojus sunkesniems laikams, mąstė jis, net ir kepėjams ginkluoti samdiniai tampa pigesni už duoną.

— Atrodo, kad ne kažin kiek maisto atvežama? — paklausė jis Vilaro.

— Tikrai mažokai, — sutiko kapitonas. — Aplink upes siaučia karas, lordas Renlis kelia maištą Haigardene, tad į pietus ir į vakarus vedantys keliai uždaryti.

— O ką dėl to daro mano brangiausioji sesutė?

— Ji imasi priemonių apsaugoti karaliaus ramybei, — užtikrino jį Vilaras. — Lordas Slintas patrigubino miesto sargybą, karalienė tūkstantį amatininkų nusiuntė statyti gynybinių įtvirtinimų. Mūrininkai stiprina sienas, dailidės gamina šimtus katapultų ir strėlių svaidyklių, lankininkai ruošia strėles, kalviai grūdina kalavijus, o alchemikų gildija įsipareigojo patiekti dešimt tūkstančių ąsočių su laukine ugnimi.

Tirionas nepatogiai pasimuistė balne. Jam patiko, kad Sersėja nesėdi rankų sudėjusi, bet laukinė ugnis — klastingas dalykas, o dešimties tūkstančių ąsočių užtektų visam Karaliaus Uostui paversti plėnimis.

— Kurgi sesuo randa pinigo visam tam apmokėti?

Niekam nebuvo paslaptis, kad karalius Robertas paliko karūną skendinčią skolose, o alchemikai negarsėjo kaip mėgėjai darbuotis labdaringai.

— Lordas Mažasis Pirštas visada ką nors sugalvoja, milorde. Jis apdėjo mokesčiu norinčius patekti į miestą.

— Taip, tai nebloga mintis, — tarė Tirionas pamąstęs.

Gudri. Gudri ir žiauri. Dešimtys tūkstančių žmonių nuo mūšių sprunka į tariamai saugų Karaliaus Uostą. Matė juos Karališkajame kelyje, būrius motinų su vaikais, nerimo kamuojamų tėvų, kurie pavydžiomis akimis nužvelgdavo jo žirgus ir vežimus. Pasiekę miestą, jie, be abejo, atiduos viską, ką turi, kad tik galėtų už šitų sienų pasislėpti nuo siaučiančio karo… nors jeigu žinotų apie laukinę ugnį, jų nuomonė galbūt pasikeistų.

Smuklė po sudaužytą priekalą vaizduojančia iškaba stovėjo taip, kad tos sienos buvo gerai matyti, netoli Dievų vartų, pro kuriuos jie įžengė rytą. Įjojus į kiemą, Tirionui padėti nulipti nuo arklio atbėgo berniukas.

— Vesk savo vyrus atgal į pilį, — tarė Tirionas Vilarui. — Aš nakvosiu čia.

Kapitonas žvelgė neryžtingai.

— Ar jums bus saugu, milorde?

— Na, kaip čia pasakius, kapitone, kai rytą išjojau iš šitos smuklės, ji buvo pilna Juodaausių. Neįmanoma jaustis visiškai saugiam, jei kur nors netoliese yra Čela, Čeiko duktė.

Tirionas nukrypavo prie smuklės durų, palikęs Vilarą spėlioti, ką tai galėtų reikšti.

Besibraunantį į bendrą svetainę jį užklupo linksmybių gūsis. Tirionas pažino gomurinį Čelos kvatojimą ir skambesnę Šajos juoko melodiją. Ta mergina sėdėjo netoli židinio, prie apskrito medinio stalo ir siurbčiojo vyną su trimis Juodaausių vyrais, kuriems išeidamas paliko ją saugoti, ir dar vienu apkūniu, nugara į jį nusigręžusiu žmogum. Matyt, smuklininkas, nusprendė jis… bet Šaja šūktelėjo Tirioną vardu ir svetimasis pakilo.

— Gerasis lorde, man taip malonu jus matyti, — prapliupo jis, švytėdamas minkšta eunucho šypsena nupudruotame veide.

Tirionas suglumęs akimirką patylėjo.

— Lorde Veiri, nemaniau jus čia sutiksiąs.

Kad jį nelabieji nujotų, kaip jis taip greitai jas aptiko?

— Prašau man atleisti, jeigu įsibroviau, — tarė Veiris. — Staiga panorau susipažinti su jūsų jaunąja ledi.

— Jaunąja ledi, — pakartojo Šaja, mėgaudamasi žodžių skambesiu. — Esate pusiau teisus, milorde, aš iš tiesų jauna.

Aštuoniolikos, mąstė Tirionas. Aštuoniolikos ir kekšė, bet nuovoki, lovoje lanksti lyg katė, didelėmis tamsiomis akimis ir puikiais juodais plaukais, miela, švelnia, alkana burnyte… ir ji mano! Prakeiktas eunuchas.

— Bijau, kad įsibrovėlis čia aš, lorde Veiri, — prisiversdamas išlaikyti mandagumą tarė jis. — Man įeinant, jūs labai smagiai linksminotės.

— Milordas Veiris gyrė Čelos ausis ir sakė, kad tokiam puikiam vėriniui turbūt reikėjo daug vyrų nudėti, — paaiškino Šaja. Tirionui dilgtelėjo paširdžius, išgirdus ją tokiu balsu kalbant apie „milordą“ — taip ji sakydavo, jiems dūkstant lovoje. — O Čela jam paaiškino, kad tik bailiai žudo nugalėtuosius.

— Žmogų palikti gyvą reikia daugiau drąsos, tada jam lieka galimybė nusiplauti gėdą ir atsikovoti savo ausį, — išdėstė Čela, smulkutė tamsaus gymio moteris, ant jos kraupaus papuošalo kybojo ne mažiau kaip keturiasdešimt šešios išdžiūvusios, susiraukšlėjusios ausys. Tirionas kartą jas suskaičiavo. — Tik šitaip gali įrodyti, kad nebijai priešų.

Šaja linksmai šūktelėjo.

— O tada milordas ir sako, kad jei jis būtų iš Juodaausių, tai niekada neišsimiegotų, nes vis sapnuotų vienaausius priešus.

— Man tokia bėda niekaip negresia, — tarė Tirionas, — siaubingai bijau savo priešų, todėl visus užmušu.

Veiris sukikeno.

— Ar paragausite su mumis vyno, milorde?

— Mielai.

Tirionas įsitaisė greta Šajos. Jis puikiai suprato, kas čia vyksta, nors Čela ir Šaja nieko nesusigaudė. Veiris norėjo šį bei tą pasakyti. Tardamas: „Staiga panorau susipažinti su jūsų jaunąja ledi“, — jis teigė: „Mėginai ją paslėpti, bet aš sužinojau, kas ji yra ir kur ji, ir štai aš čia.“ Tirionas suko galvą, kas galėjo jį išduoti. Smuklininkas, tas berniukas iš arklidės, sargas prie vartų… ar kuris iš saviškių?

— Visada mėgstu grįžti į miestą pro Dievų vartus, — tarė Veiris Šajai, pripildydamas taures. — Raižiniai ant vartų pastato tiesiog nuostabūs, kaskart juos pamačius man ištrykšta ašaros. Tos akys… sutikite, jos tokios išraiškingos. Regis, seka jus jojant po vartų grotomis.

— Niekada nepastebėjau, milorde, — atsiliepė Šaja. — Paklausiusi jūsų, rytoj būtinai dar kartą žvilgtelėsiu.

Nesivargink, mieloji, galvojo Tirionas, teliūskuodamas vyną taurėje. Tie raižiniai jam nė trupučio nerūpi. Tos akys, kurioms žarsto pagyras, — jo paties. Ir nori pasakyti, kad jis stebėjo, kad žinojo mus čia esant, vos tik įžengėme pro vartus.

— Vaikeli, būkite atsargi, — įspėjo Veiris. — Dabar Karaliaus Uoste nėra visiškai saugu. Gerai pažįstu šias gatves, bet vis dėlto buvo baisoka ateiti čionai taip, kaip atėjau, — vienam ir neginkluotam. Ak, patikėkite, įstatymų nesilaikantys žmonės šiais tamsiais laikais šlaistosi visur. Ginkluoti šaltu plienu ir dar šaltesnėmis širdimis.

Ten, kur ateinu vienas ir beginklis, kiti gali ateiti sugniaužę kalavijus, štai ką jis kalbėjo iš tiesų.

Šaja tik nusijuokė.

— Tegu tik pamėgina kabinėtis, liks vienaausiai, nes Čela juos kaipmat sudoros.

Veiris nusikvatojo taip, tarsi juokingesnio dalyko niekada nebūtų girdėjęs, tačiau, kai atsigręžė į Tirioną, jo akys žvelgė rimtai.

— Jūsų jaunoji ponia be galo miela ir maloni. Jumis dėtas, nenuleisčiau nuo jos akių.

— Taip ir darau. Jei kas sumanys ją skriausti… na, esu per daug mažas, kad elgčiausi kaip Juodaausis, drąsuoliu apsimetinėti nenoriu.

Girdi? Kalbu ta pačia kalba, kaip ir tu, eunuche. Tik paliesk ją — ir galvos nebeturėsi.

— Dabar jus paliksiu, — Veiris atsistojo. — Žinau, koks esate pavargęs. Tenorėjau pasveikinti jus, milorde, ir pasakyti, kad labai džiaugiuosi, jog atvykote. Taryboje esate nepaprastai reikalingas. Ar matėte kometą?

— Esu mažo ūgio, tačiau ne aklas, — atsiliepė Tirionas. Keliaujant Karališkuoju keliu, kometa švytėjo, regis, per pusę dangaus, užgoždama mėnulio pjautuvą.

— Mieste ją vadina Raudonąja Žinia, — tarė Veiris. — Sako, ji ateina tarsi šauklys prieš karalių, įspėdama apie būsimą ugnį ir kruvinus laikus. — Eunuchas pasitrynė pudruotas rankas. — Gal užminčiau mįslę atsisveikinimui, lorde Tirionai?

Atsakymo jis nė nelaukė.

— Sėdi kambaryje trys didūs vyrai — karalius, žynys ir auksu aptekęs turtuolis. Tarp jų stovi samdomas karys, paprastas žemakilmis, nedidelio proto žmogelis. Kiekvienas didžiūnas įtikinėja jį nužudyti kitus du. Karalius sako: „Užmušk juos, nes esu tavo teisėtas valdovas.“ Žynys sako: „Užmušk, nes tokia yra dievų valia.“ Turtuolis sako: „Užmušk juos, ir tau atiteks visas mano auksas.“ Tad dabar ir atspėkite — kas liks gyvas, o kas mirs?

Žemai nusilenkęs ir minkštai žengdamas šlepetėmis apautomis kojomis, eunuchas išskubėjo iš smuklės.

Jam išėjus, Čela prunkštelėjo, o Šaja suraukė savo dailų veidelį.

— Turtuolis liks gyvas. Juk taip?

Tirionas susimąstęs gurkštelėjo vyno.

— Tikriausiai. O gal ir ne. Regis, tai priklauso nuo samdinio. — Jis pastatė taurę ant stalo. — Eime, lipkime viršun.

Laiptų viršuje jai teko palaukti, nes jos kojos buvo grakščios ir tvirtos, o Tiriono — trumpos, silpnos ir pilnos skaudulių. Tačiau jam pagaliau užsiropštus, Šaja šypsojosi.

— Pasiilgai manęs? — paerzino imdama už rankos.

— Nežmoniškai, — pripažino Tirionas. Šaja ūgiu siekė vos penkias pėdas, bet jam vis tiek reikėjo žvelgti į ją iš apačios… tačiau su Šaja jam tai, pasirodo, netrukdė. Žiūrėti į ją iš apačios buvo malonu.

— Savo Raudonojoje pilyje visą laiką manęs ilgėsies, — tarė ji vesdamasi Tirioną į savo kambarį. — Nuolat būsi vienišas savo Rankos bokšte, šaltame guolyje.

— Tikra tiesa.

Tirionas būtų su džiaugsmu ją pasiėmęs su savimi, tačiau jo lordas tėvas uždraudė. Kekšės į dvarą nesiveši, — taip įsakė lordas Taivinas. Atsivežė ją į miestą — didesnio neklusnumo rodyti jis nedrįso. Visa jo valdžia priklausė nuo tėvo, mergina turėjo tai suprasti. „Būsi netoliese, — žadėjo jai, — turėsi namą su sargybiniais ir tarnais, o aš lankysiu tave kaip įmanydamas dažniau.“

Paspyrusi koja, Šaja užtrenkė duris. Pro blausius siauro lango stiklus Tirionas įžiūrėjo ant Visenijos kalvos stūksančią Didžiąją Beiloro septą, tačiau jo dėmesį tuojau patraukė visai kitoks reginys. Pasilenkusi Šaja čiupo suknelės palanką, nusitraukė drabužį per galvą ir metė šalin. Apatinių ji nepripažindavo.

— Niekada negalėsi pailsėti, — tarė ji, stovėdama priešais Tirioną rausva, nuoga ir graži, viena ranka įsirėmusi į klubą. — Kaskart atsigulęs lovon, galvosi apie mane. Tada tau sustandės, bet niekas tau nepagelbės ir niekaip neužmigsi, nebent pats… — Ji nušvito ta gudria šypsena, kuri taip patikdavo Tirionui. — Ak, ar tik ne dėl to jį vadina Rankos bokštu, milorde?

— Nutilk ir pabučiuok mane, — paliepė jis.

Ant jos lūpų, regis, dar buvo justi vyno skonis, mažos tvirtos krūtys prisispaudė prie jo, kol Šajos pirštai mazgė kelnių raištelius.

— Mano liūtas, — sušnibždėjo ji, kai Tirionas, norėdamas nusirengti, liovėsi ją bučiavęs. — Mano meilusis lordas, manasis Lanisterių milžinas.

Tirionas stumtelėjo ją link lovos. Kai įsibrovė į ją, ji sukliko taip garsiai, kad būtų galėjusi pažadinti kape besiilsintį Beilorą Palaimintąjį, o jos nagai paliko brūžes Tirionui ant nugaros. Jis niekada nebuvo patyręs skausmo, kuris būtų buvęs bent perpus tiek malonus.

Kvailys, vėliau tylomis mąstė jis, kai jie gulėjo įdubusio čiužinio viduryje tarp suglamžytų paklodžių. Nykštuk, ar tu kada pasimokysi? Ji — kekšė, kad tave nelabieji, jai patinka tavo pinigai, o ne pimpalas. Prisimeni Tišą? Tačiau jo pirštams vos vos brūkštelėjus vieną spenelį, tas paliestas sustandėjo, o ant krūties, toje vietoje, kur jis įkando aistros pagautas, buvo matyti žymė.

— Tad ką dabar veiksi, mano lorde, tapęs karaliaus ranka? — paklausė jo Šaja, kai jis sugniaužė tą šiltą mielą kauburėlį.

— Tai, ko Sersėja nė už ką nesitiki, — sumurmėjo Tirionas, įsikniaubęs į jos grakštų kaklą. — Vykdysiu… teisingumą.

Branas

Branas labiau mėgo kietą palangės akmenį negu savo minkštą pūkų čiužinį ir antklodes. Gulint lovoje, sienos aplinkui susispausdavo, o lubos visu svoriu prislėgdavo iš viršaus. Gulint lovoje, kambarys virsdavo vienute, Vinterfelas — kalėjimu. O už lango plytėjo viliojantis pasaulis.

Jis nepajėgė nei vaikščioti ar laipioti, kaip kadaise, nei medžioti ar kautis mediniu kalaviju, bet galėjo žiūrėti. Mėgo stebėti, kaip visame Vinterfele sušvinta langai, — tai už jų rombo pavidalo stiklų sužimba žvakės, užkuriama ugnis židiniuose. Dar jam patikdavo klausytis, kaip į žvaigždes staugia didvilkiai.

Pastaruoju metu jis dažnai sapnuodavo didvilkius. Jie kalba su manimi, brolis su broliu, sakydavo sau išgirdęs didvilkius staugiant. Beveik suprasdavo juos… gal ne visai, gal ne iš tikrųjų, bet beveik… tartum jie ringuotų sava kalba, kurią jis kadaise mokėjo, o dabar pamiršo. Valderius jie gąsdino, tačiau Starkai buvo vilkų kraujo. Taip jam sakė senoji auklė. „Nors vienų tas kraujas stipresnis, kitų — menkesnis“, — įspėjo ji.

Vasara staugdavo liūdnai, pratisai, su ilgesiu ir sielvartu. Gauruočius labiau priminė laukinį žvėrį. Jų balsai aidėjo per kiemus ir sales, kol imdavo rodytis, kad Vinterfele siaučia kažkokia baisi didvilkių gauja, nors iš tiesų jų tebuvo du… tik du iš anksčiau čia gyvenusių šešių. Ar jie taip pat pasiilgsta brolių ir seserų? — svarstė Branas. Ar jie taip šaukiasi Pilkojo Vėjo ir Vaiduoklio, Naimirijos ir Ledi šešėlio? Kviečia sugrįžti namo, kad vėl visi būtų viena gauja?

— Ar kas galėtų atspėti vilko mintis? — tarė seras Rodrikas Kaselis, Brano paklaustas, kodėl jie kaukia. Brano ledi motina, kol jos nebus, serui Rodrikui pavedė valdyti Vinterfelo pilį, ir tos pareigos nepalikdavo jam laiko mąstyti apie nesvarbius dalykus.

— Jie šaukiasi laisvės, — pareiškė šunidės viršininkas Farlenas, nemėgęs didvilkių lygiai taip pat kaip ir jo skalikai. — Jiems nepatinka būti uždarytiems, argi gali juos dėl to kaltinti? Laukiniai padarai turi gyventi laukiniuose tyruose, o ne pilyje.

— Jie nori medžioti, — pritarė virėjas Geidžas, į didžiulį troškinio puodą mesdamas ketvirtainiškus taukų gabalėlius. — Vilkas užuodžia kur kas geriau negu žmogus. Gal mums ir nelabai patinka, bet jie užuodžia grobį.

Meisteris Luvinas manė kitaip.

— Vilkai dažnai staugia į mėnulį. Šitie staugia į kometą. Branai, matai, kokia ji ryški? Tikriausiai jie mano, kad tai mėnulis.

Kai Branas persakė tai Ošai, ši garsiai nusikvatojo.

— Tie vilkai turi daugiau proto negu tas tavo meisteris, — tarė tyržmogių moteris. — Jie žino tai, ką pilkas žmogus jau užmiršo.

Ji kalbėjo taip, kad Branas nejučia suvirpėjo, o į klausimą, ką gi kometa reiškia, tepasakė:

— Tai kraujas ir ugnis, berniuk, ir jokios laimės.

Apie kometą Branas pasiteiravo ir septono Čeilio, kai jie tvarkė iš degančios bibliotekos išgelbėtus ritinius.

— Tai kalavijas, kertantis metų laiką, — atsakė septonas, ir netrukus iš Senmiesčio, pranešdamas apie rudenį, atskrido baltas varnas, tad Čeilis, matyt, buvo visiškai teisus.

Tačiau senoji auklė taip nemanė, o ji jau gyveno ilgiau už juos visus.

— Drakonai, — tarė ji pakeldama galvą ir uosdama orą. Buvo beveik akla ir kometos nematė, tačiau aiškino galinti ją užuosti. — Bus drakonų, vaike, — tvirtino ji.

Princu auklė jo niekada nevadino.

Hodoras tepasakė: „Hodoras.“ Jis ir šiaip daugiau nieko nesakydavo.

Tačiau didvilkiai ir toliau kaukė. Ant sienų pusbalsiu keikėsi sargybiniai, būdose įnirtingai amsėjo skalikai, arklidžių garduose spardėsi žirgai, prie savo ugniakuro muistėsi Valderiai, ir net meisteris Luvinas skundėsi negalįs užmigti. Tik vienam Branui jie netrukdė. Po to, kai Gauruočius įkando mažajam Valderiui, seras Rodrikas tuos vilkus laikė uždaręs dievų giraitėje, tačiau Vinterfelo mūrai su garsais krėsdavo keistus pokštus, ir kartais atrodydavo, kad didvilkiai staugia čia pat kieme, tiesiai po Brano langais. Kitu metu jis būtų galėjęs prisiekti, kad jie tarsi sargybiniai laksto išorinėmis pilies sienomis. Jis taip troško juos pamatyti.

Užtat jis puikiai regėjo kometą, pakibusią virš sargybos būstinės ir Varpo bokšto bei nusitęsusią už apvalainos ir nedidukės Pirmosios pilies, ją puošiančių baugių figūrų juodi pavidalai šmėkšojo krauju pasruvusiose purpuro spalvos sutemose. Kadaise Branas žinojo visus tų statinių akmenis, kiekvieną jų gūbrelį; visais jais buvo laipiojęs ir kabarodavosi sienomis aukštyn taip pat lengvai, kaip kiti berniukai strykčiodavo laiptais žemyn. Stogai buvo jo slaptavietės, o su varnomis, gyvenančiomis apgriuvusio bokšto viršūnėje, jį siejo ypač didelė draugystė.

Bet paskui jis nukrito.

Paties kritimo Branas neatsiminė, bet kiti pasakojo, kad taip buvo, tad jam neliko nieko kita, tik manyti, jog tai tiesa. Jis vos nežuvo. Žiūrėdamas į vėjų nugairintas figūras virš Pirmosios pilies, kur tai nutiko, viduriuose pajusdavo keistą sunkų jausmą. Dabar nebegalėjo nei laipioti, nei vaikščioti, nei bėgti ar kautis kalaviju, ir jo puoselėtos svajonės apie riterystę jau seniai buvo apkartusios.

Vasara staugė tą dieną, kai Branas krito, ir dar ilgai per visą tą laiką, kol jis sulaužytas gulėjo lovoje. Apie tai jam prieš išeidamas į karą pasakojo Robas. Vasara jo gedėjo, o Gauruočius ir Pilkasis Vėjas jį palaikė. Vilkai tarsi žinodami atsiliepė ir tą naktį, kai kruvinas varnas atnešė žinią apie jų tėvo mirtį. Branas tuo metu su Rikonu meisterio bokšte aptarinėjo miško vaikus, tik staiga meisterio Luvino balsą paskandino Vasaros ir Gauruočiaus giesmė.

Ko jie gedi dabar? Gal koks priešas nužudė Šiaurės karalių — jo brolį Robą? Gal nuo sienos nukrito jo pavainikis brolis Jonas Snou? Gal mirė motina ar viena iš seserų? Ar čia dar kažkas kita, kaip, regis, mano ir septonas, ir meisteris, ir senoji auklė?

Jeigu iš tikrųjų būčiau didvilkis, suprasčiau jų giesmę, galvojo apimtas ilgesio. Savo vilkiškuose sapnuose jis lėkdavo per slėnius ir dantytus, ledu pasidengusius, aukščiau už bet kokius bokštus iškilusius kalnus, paskui stovėdavo viršūnėje po mėnulio pilnatimi, o visas pasaulis driekėsi apačioje, kaip kadaise.

— Ūūūū, — pamėgino staugti Branas. Sudėjęs delnus kaušeliu prie burnos, pakėlė galvą į kometą. — Ūūūūūūūūūūūūūūūūūū, aūūūūūūūūūūūūūūūūūūūūū, — kaukė jis. Skambėjo kvailai, garsas buvo aukštas, tęvas, drebantis, ne vilko, o tik mažo berniuko. Tačiau Vasara atsiliepė, sodriu staugimu goždamas ploną Brano balsą, jam tuojau pritarė ir Gauruočius. Branas vėl stūgtelėjo. Jie staugė kartu, paskutinieji iš gaujos.

Išgirdęs triukšmą, prie durų sukruto Šiengalvis, jo sargybinis su gumbu ant nosies. Įkišęs galvą pamatė Braną, kaukiantį pro langą, ir paklausė:

— Kas gi čia dabar, prince?

Vadinamas princu Branas jausdavosi keistai, nors jis iš tiesų buvo Robo įpėdinis, o Robas dabar buvo Šiaurės karalius. Jis atsigręžė ir sustaugė į sargybinio pusę.

— Ūūūūūūūū. Ūū-ūū-ūūūūūūūūūūūūūū.

Šiengalvis susiraukė.

— Nagi, liaukitės tučtuojau.

— Ūūū-ūūū-ūūūūūūūū. Ūūū-ūūū-ūūūūūūūūūūūūūūūūūūūū.

Sargybinis išėjo. Kai grįžo, kartu su juo įžengė ir meisteris Luvinas, visas apsitaisęs pilkai, su ankšta meisterio grandine ant kaklo.

— Branai, tie žvėrys kelia užtektinai triukšmo ir be tavo pagalbos, — priėjęs prie Brano, jis palietė ranka jo kaktą. — Jau vėlu, turėtum jau seniai miegoti.

— Aš kalbuosi su vilkais. — Branas nustūmė jo ranką šalin.

— Paprašysiu Šiengalvio, kad nuneštų tave į lovą, gerai?

— Pats galiu atsigulti.

Mikenas palei jo kambario sienas įkalė geležinių strypų, tad Branas galėjo judėti po kambarį prisitraukdamas rankomis. Aišku, lėtai ir sunkiai, nuo tų pastangų skaudėdavo pečius, bet Branas labai nemėgo būti nešiojamas.

— Be to, neprivalau miegoti, jei man nesinori.

— Visi žmonės turi miegoti. Net ir princai.

— Miegodamas pavirstu vilku. — Branas nusigręžė ir vėl pažvelgė į tamsą už lango. — Ar vilkai sapnuoja?

— Manau, kad sapnus regi visi gyvi padarai, tik kitokius negu žmonės.

— O negyvi? — sukluso Branas, pagalvojęs apie savo tėvą. Tamsiuose rūsiuose po Vinterfelu akmentašys iš granito kalė jo tėvo figūrą.

— Vieni sako, kad taip, kiti — kad ne, — atsakė meisteris. — Patys mirusieji tyli.

— O medžiai sapnuoja?

— Medžiai? Ne…

— Sapnuoja, — staiga tvirtai pareiškė Branas. — Jie sapnuoja medžių sapnus. Ir man kartais prisisapnuoja medis. Burtmedis, toks kaip dievų giraitėje. Jis mane šaukia. Vilkiški sapnai geresni. Aš viską užuodžiu, o kartais jaučiu kraujo skonį.

Meisteris Luvinas timptelėjo grandinę, kad mažiau trintų kaklą.

— Jei daugiau laiko pabūtum su kitais vaikais…

— Nekenčiu kitų vaikų, — pasakė Branas, aiškiai galvodamas apie Valderius. — Juk įsakiau juos išsiųsti.

Luvino veidas tapo griežtas.

— Frėjai — tavo ledi motinos globotiniai, atsiųsti gyventi pas mus jos įsakymu. Neturi teisės jų išmesti, be to, tai būtų žiauru. Jeigu mes juos atstumsime, kur jie dėsis?

— Tegu keliauja namo. Dėl jų neleidi laikyti Vasaros čia.

— Mažasis Frėjus neprašė, kad vilkas jį pultų, — atsiliepė meisteris, — ir aš neprašiau.

— Tai buvo Gauruočius. Vasara nėra niekam įkandęs.

Didelis, juodas Rikono vilkas buvo toks piktas, kad kartais jo išsigąsdavo ir Branas.

— Vasara čia, šiame kambaryje, perkando žmogui gerklę, negi pamiršai? Tiesą sakant, tie maži mieli padarėliai, kuriuos su broliais radote sniege, išaugo, dabar jie — pavojingi žvėrys. Vengdami jų, Frėjų berniukai elgiasi išmintingai.

— Tai Valderius reikia uždaryti dievų giraitėje. Tegu ten sau žaidžia perkėlos valdovą kiek tinkami, o Vasara vėl galėtų miegoti su manimi. Jeigu esu princas, kodėl neklausai manęs? Norėjau pajodinėti Šokėja, bet Alapilvis neišleido manęs pro vartus.

— Ir teisingai padarė. Vilkų girioje gausu pavojų; turėjai tuo įsitikinti, kai ten buvai paskutinį kartą. Gal norėtum, kad koks nors plėšikas pagrobtų tave ir parduotų Lanisteriams?

— Vasara mane išgelbėtų, — Branas atkakliai varė savo. — Princams turi būti leidžiama plaukti į jūrą, medžioti šernus Vilkų girioje ir kautis ietimis.

— Branai, vaikeli, kam taip save kamuoji? Ateis diena, kai galbūt galėsi tuo užsiimti, bet dabar esi tik aštuonerių metų berniukas.

— Geriau būčiau vilkas. Tada gyvenčiau girioje, miegočiau kada noriu ir surasčiau Ariją su Sansa. Užuosčiau, kur jos yra, ir išvaduočiau, o kai Robas eitų į mūšį, kaučiausi greta jo kaip Pilkasis Vėjas. Dantimis išplėščiau Karalžudžiui gerklę, štai šitaip — drykst, tada karas baigtųsi ir visi sugrįžtų į Vinterfelą. Kad taip būčiau vilkas… — Ir Branas užkaukė: — Ūūū-ūūū-ūūūūūūūūūū.

Luvinas pakėlė balsą.

— Tikras princas priimtų…

— AAŪŪŪŪŪŪŪŪŪ, — staugė Branas dar garsiau, — ŪŪŪŪŪ-ŪŪŪŪŪ-ŪŪŪŪŪ.

Meisteris pasidavė.

— Kaip nori, vaike, — ir sielvartingu, bet kartu ir pasidygėjimo kupinu veidu išėjo iš kambario.

Likus vienam, staugti tapo nebe taip smagu. Po valandėlės Branas nutilo. Juk priėmiau juos, pyktelėjęs kalbėjo sau. Priėmiau kaip Vinterfelo valdovas, tikras lordas, nejaugi jis sakytų, kad ne. Valderiams atvykus iš Dvynių, labiausiai priešinosi Rikonas. Tas ketverių metų vaikiukas klykė norįs mamos ir tėčio, ir Robo, o ne šitų nepažįstamų berniukų. Branui teko jį raminti ir maloniai pasitikti Frėjus. Pasiūlė jiems prieglobstį, pasidalijo duona ir midumi bei vieta prie židinio, tad net meisteris Luvinas vėliau sakė, kad jis gražiai pasirodęs.

Tačiau visa tai buvo iki žaidimo.

Norint žaisti, reikėjo rąsto, lazdos, kokio vandens telkinio ir dar labai garsiai šūkauti. Abu Valderiai Branui tvirtino, kad svarbiausia — vanduo. Vietoj rąsto tiko lenta ar akmenų eilė, kokia šaka galėjo atstoti lazdą. Nebuvo būtina ir šaukti. Tačiau be vandens žaidimas žlugdavo. Meisteris Luvinas ir seras Rodrikas nė nesirengė leisti vaikams klajoti po Vilkų girią ieškant upelio, tad jie tenkinosi drumzlinomis balomis dievų giraitėje. Abu Valderiai anksčiau niekada nebuvo matę iš po žemės besiveržiančio ir burbuliuojančio vandens, bet jie nutarė, kad dėl to žaidimas taps dar įdomesnis.

Abu jie turėjo tą patį vardą — Valderis Frėjus. Didysis Valderis pasakojo, kad Dvyniuose yra daugybė Valderių, visi jie gavo vardą savo senelio, lordo Valderio Frėjaus, garbei. „Vinterfele kiekvienas turime savo vardą“, — šitai išgirdęs, jiems išdidžiai pareiškė Rikonas.

Žaidėjai rąstą dėdavo skersai vandens, vienas atsistodavo per vidurį su lazda rankose. Šis tapdavo perkėlos valdovu. Prisiartinus kitam žaidėjui, valdovas sakydavo: „Aš — perkėlos valdovas, kas eina?“ Ateinantis turėjo išdėstyti, kas esąs ir kodėl jam turi būti leista persikelti į kitą pusę. Valdovas galėjo reikalauti prisiekti, klausinėdavo įvairių dalykų. Žaidėjai neprivalėjo sakyti tiesos, tačiau priesaikų reikėjo laikytis, nebent pasakydavo žodį „galbūt“; tad visa gudrybė buvo taip ištarti tą žodį, kad perkėlos valdovas nepastebėtų. Paskui sekdavo mėginimas nustumti valdovą į vandenį, jei pavykdavo — nustūmęs tapdavo naujuoju perkėlos valdovu, bet tik tuo atveju, jeigu rasdavo progą pasakyti „galbūt“. Kitaip iškrisdavo iš žaidimo. Valdovas galėjo bet kada kitus griauti į vandenį ir tik jis vienas turėjo teisę naudoti lazdą.

Žaidimui įsibėgėjus, visi, regis, tik stumdydavo, daužydavo vieni kitus ir griūdavo į vandenį; dar vykdavo begaliniai triukšmingi ginčai, ar buvo pasakyta „galbūt“. Mažasis Valderis perkėlos valdovu būdavo dažniau už kitus.

Jį vadino mažuoju, nors buvo aukštas ir tvirtas, raudonveidis, dideliu apvaliu pilvu. Didysis Valderis buvo pailgo veido, liesas ir puse pėdos žemesnis.

— Jis vyresnis už mane penkiasdešimt dviem dienomis, — aiškino Mažasis Valderis, — tad iš pradžių buvo didesnis, bet aš augau greičiau.

— Mes pusbroliai, o ne broliai, — pridūrė Didysis Valderis, tas, kuris mažesnis. — Aš esu Valderis, Džemoso sūnus. Mano tėvas buvo lordo Valderio sūnus su jo ketvirtąja žmona. O jis — Valderis, Mereto sūnus. Jo senelė buvo lordo Valderio trečioji žmona, iš Kreikholo. Paveldėjimo sekoje jis eina pirma manęs, nors aš ir vyresnis.

— Tik penkiasdešimt dviem dienom, — paprieštaravo Mažasis Valderis. — Ir apskritai nė vienas mūsų niekada nevaldys Dvynių, kvaily tu.

— Aš valdysiu, — pareiškė Didysis Valderis. — Šiaip ar taip, mes ne vieninteliai Valderiai. Seras Stevronas turi anūką, Juodąjį Valderį, jis paveldėjimo eilėje ketvirtas, o dar yra Raudonasis Valderis, sero Emono sūnus, ir Pavainikis Valderis, kuris jokiai eilei nepriklauso. Ir dar mergaitė vardu Valda.

— Ir Tiras. Tu visada pamiršti Tirą.

— Jis — Valtiras, o ne Valderis, — nerūpestingai atšovė Didysis Valderis. — Be to, jis po mūsų, tad nesvarbus. Šiaip ar taip, man jis niekada nepatiko.

Seras Rodrikas nusprendė, kad jiems abiem teks senasis Jono Snou miegamasis, nes Jonas dabar Nakties sargyboje ir niekada nebegrįš. Branas dėl to labai širdo — jautėsi taip, tarsi Frėjai mėgina pavogti Jono vietą.

Jis pavydžiai žiūrėjo, kaip Valderiai žaidžia su virėjo berniuku Rope ir Džoseto mergaitėmis Bende ir Šaira. Valderiai nutarė, kad Branas bus teisėjas ir spręs, buvo ištartas žodis „galbūt“ ar ne, tačiau vos prasidėjus žaidimui, visi apie jį pamiršo.

Šūksmai ir taškymasis netrukus patraukė ir kitus: mergaitę iš šunidės Palą, Keino sūnų Keloną, Irgi Tomą, kurio tėvas Storasis Tomas žuvo kartu su Brano tėvu Karaliaus Uoste. Po valandėlės visi buvo permirkę ir išsipurvinę. Pala strikinėjo ruda nuo galvos iki kojų, samanų prisivėlusiais plaukais ir dusdama iš juoko. Tiek daug kvatojimo Branas nebuvo girdėjęs nuo anos nakties, kai atskrido kruvinasis varnas. Jeigu turėčiau kojas, visus juos nuversčiau į vandenį, su kartėliu mąstė jis. Perkėlos valdovu būčiau tik aš ir niekas kitas.

Pagaliau į dievų giraitę atskuodė ir Rikonas, o jam iš paskos Gauruočius. Pasižiūrėjęs, kaip Ropė galynėjasi dėl lazdos su Mažuoju Valderiu ir neišlaikęs pusiausvyros, mataruodamas rankomis pliumpteli į vandenį, Rikonas sušuko:

— Dabar aš! Aš! Ir aš noriu žaisti!

Mažasis Valderis mostelėjo jam, kad eitų arčiau, kartu žengė ir Gauruočius.

— Ne, Gauriau, — paliepė brolis. — Vilkams žaisti negalima. Lik su Branu.

Tas pasiliko tupėti… bet tik iki tos akimirkos, kai Mažasis Valderis tvojo Rikonui lazda tiesiai per pilvą. Branas nespėjo nė mirktelėti, o juodasis vilkas jau nuskriejo per lentą, Valderiai spiegė lyg skerdžiami, Rikonas sėdėjo purve kvatodamas, iš tolo nerangiai bėgo Hodoras ir šaukė:

— Hodoras! Hodoras! Hodoras!

Keista, bet po to Rikonas nusprendė, kad Valderiai jam patinka. Perkėlos valdovo jie daugiau nebežaidė, bet radosi kitų žaidimų — pabaisos ir mergelės, žiurkės ir katės, „ateik į mano pilį“ ir dar kitokių. Kartu su Rikonu Valderiai šmirinėjo po virtuves, grobdami pyragus ir medaus korius, lakstė pilies sienomis, mėtė kaulus šuniukams būdose ir atidžiai sero Rodriko prižiūrimi mokėsi kautis mediniais kalavijais. Rikonas net parodė jiems skliautuotus rūsius po žeme, kur akmentašys kalė tėvo antkapį.

— Tu neturėjai teisės, — apie tai sužinojęs, klykė Branas. — Tai mūsų, Starkų, vieta!

Bet Rikonui tai nerūpėjo.

Jo miegamojo durys prasivėrė. Meisteris Luvinas atsinešė žalią ąsotėlį, šį kartą su juo atėjo Oša ir Šiengalvis.

— Pagaminau tau miego gėrimo, Branai.

Oša čiupo jį ant savo kaulėtų rankų. Ji buvo moteriai labai aukšto ūgio, tvirta ir raumeninga. Pakėlusi lengvai nunešė Braną į lovą.

— Išgėręs miegosi be sapnų, — tarė meisteris Luvinas, traukdamas iš ąsotėlio kamštį. — Ramiai ir be sapnų.

— Tikrai? — paklausė Branas, norėdamas tuo tikėti.

— Taip. Gerk.

Branas ėmė gerti. Skystis buvo tirštas, kreidos skonio, bet su medumi, tad ryti sunku nebuvo.

— Išauš rytas ir jausiesi geriau, — Luvinas šyptelėjo Branui ir išeidamas paglostė.

Oša dar lūkuriavo.

— Vėl kamuoja vilkiški sapnai?

Branas linktelėjo.

— Gal neverta taip smarkiai priešintis, vaikeli. Mačiau anądien tave kalbant su širdies medžiu. Galbūt dievai mėgina tau atsakyti.

— Dievai? — sumurmėjo Branas jau snausdamas.

Ošos veidas išskydo ir papilkėjo. Miegosiu ramiai ir be sapnų, pagalvojo Branas.

Tačiau paniręs į tamsą, pasijuto esąs dievų giraitėje; jis tyliai žengė po žalsvai pilkais sargmedžiais ir gumbuotais susisukusiais, amžinybę menančiais ąžuolais. Aš einu, galvojo džiūgaudamas. Kažkur gilumoje žinojo, kad tai tik sapnas, bet net ir sapnuoti, kad vaikštai, buvo geriau, negu jo miegamojo tikrovė, jo sienos, lubos ir durys.

Tarp medžių tvyrojo tamsa, bet kometa nušvietė jam kelią, kojos žengė tvirtai. Jis bėgo keturiomis sveikomis kojomis, stiprus ir greitas, padais jautė žemę, švelniai traškančius nukritusius lapus, storas šaknis ir kietus akmenis, minkštas samanų kempines. Tas jausmas buvo nuostabus.

Jam galvą užplūdo kvapai, gyvi ir svaiginantys: žalsvai purvinas karštų balų dvokas, sodrus trūnėsių pilno dirvožemio aromatas, voverės ąžuoluose. Voverės kvapas priminė jam šilto kraujo skonį ir kaulų traškesį tarp dantų. Burna prisipildė seilių. Buvo valgęs ne seniau kaip prieš pusdienį, bet negyva mėsa, net ir elniena, neteikė džiaugsmo. Girdėjo viršuje tarškant ir šiurenant voveres, saugiai įsitaisiusias lapijoje ir tiek gudrias, kad neliptų žemėn, kur sėlino jie abu su broliu.

Užuodė jis ir brolį, tai buvo pažįstamas kvapas, stiprus, žemiškas, toks pat juodas kaip ir jo kailis. Brolis, kunkuliuodamas įniršiu, šuoliavo palei sienas. Suko vieną po kito ratus aplinkui, ir dieną, ir naktį, ir kitą dieną nenuilsdamas, vis ieškodamas… grobio, kelio ištrūkti, motinos, brolių ir seserų, savo gaujos… ieškodamas, ieškodamas ir niekaip nerasdamas.

Už medžių stiepėsi sienos, suverstos negyvų žmogiškų uolų krūvos, iš visų pusių supančios tą gyvo miško plotelį. Jos kilo pilkšvai margos, kur ne kur apkibusios samanomis, bet storos ir tvirtos, tokios aukštos, kad joks vilkas negalėjo tikėtis jų įveikti. Vieninteles angas jiems neleidžiančioje ištrūkti akmenų sienoje užtvėrusi saugojo šalta geležis ir šipuliais pasišiaušęs medis. Jo brolis stabteldavo prie kiekvienos angos ir įsiutęs šiepdavo iltis, bet jos likdavo užvertos.

Pirmąją naktį ir jis elgėsi taip pat; tada suprato, kad iš to nieko nebus. Urzgimas nepadės rasti tako. Lakstydamas palei sienas, nenustumsi jų tolyn. Pakėlęs koją ir žymėdamas medžius, neapsisaugosi nuo žmonių įsibrovimo. Pasaulis aplink juos tapo ankštas, tačiau už mišką ribojančių sienų uolose tebebolavo didžiuliai pilki urvai. Vinterfelas, prisiminė jis, tas garsas staiga suskambo jo galvoje. Už dangų remiančių žmogaus uolų šaukė tikrasis pasaulis, ir jis žinojo, kad reikės atsiliepti arba mirti.

Arija

Jie keliavo nuo aušros iki sutemų, pro miškus ir sodus, pro tvarkingai įdirbtus laukus, mažus kaimelius, žmonių knibždančius turgus ir galingas tvirtoves. Sutemus įsikurdavo pakelėje ir valgydavo šviečiant Raudonajam Kalavijui. Vyrai paeiliui ėjo sargybą. Pro medžius Arija matė mirgant laužus kitų keliautojų stovyklose. Kas naktį daugėjo ir laužų, ir žmonių Karališkajame kelyje.

Jie ėjo kiauras dienas, seniai ir vaikai, aukšti vyrai ir visai nedidukai, basos merginos ir kūdikius prie krūtinės glaudžiančios moterys. Kai kurie riedėjo valstietiškuose vežimuose ar kratėsi jaučių traukiamose vežėčiose. Daugelis jojo — darbiniais arkliais, poniais, mulais, asilais, nesvarbu, bet kuo, kas eina, bėga ar rieda. Viena moteris vedėsi melžiamą karvę, jai ant nugaros pasodinusi mažą mergaitę. Arija matė kalvį, kuris stūmė karutį su visais savo įrankiais, kūjais, replėmis ir net priekalu, paskui dar vieną vyrą irgi su karučiu, bet šiame į antklodę susupti gulėjo du kūdikiai. Dauguma ėjo pėsčiomis, nešdamiesi mantą ant pečių, žvelgdami pavargusiomis, bet ir atsargiomis akimis. Jie keliavo į pietus, į miestą, į Karaliaus Uostą, ir gal tik koks vienas iš šimto persimesdavo keliais žodžiais su šiaurėn vykstančiu Jorinu ir jo globotiniais. Arija svarstė, kodėl daugiau niekas neina į tą pusę kaip jie.

Daug keliautojų buvo ginkluoti. Arija matė peilius, durklus, dalgius, kirvius, retkarčiais kalaviją. Kai kas turėjo pasidaręs vėzdą iš medžio šakos ar nešėsi raižytą gumbuotą lazdą. Jų gurguolei riedant pro šalį, ne vienas gniaužė delnais ginklus ir įdėmiai žiūrėjo į pakrautus vežimus, bet vis dėlto jų nekliudė. Trisdešimt žmonių buvo didelis būrys, kad ir ką jie turėtų tuose vežimuose.

Žiūrėk savo akimis, kadaise sakė Sirijus, klausyk savo ausimis.

Vieną dieną pakvaišusi moteris pakelėje prapliupo šaukti jiems pavymui:

— Kvailiai! Jie jus užmuš, kvailiai!

Ji buvo liesa tarsi giltinė, įkritusiomis akimis ir iki kraujo nutrintomis kojomis.

Kitą rytą prie Jorino ant pilkos kumelės prijojo įmitęs pirklys ir pasisiūlė nupirkti jo vežimus ir visa, kas juose yra, už ketvirtadalį jų vertės.

— Ten karas, jie vis tiek viską atims, verčiau, drauguži, parduok man.

Kryptelėjęs kreivais pečiais, Jorinas atsuko jam nugarą ir nusispjovė.

Tą pačią dieną Arija pamatė pirmąjį kapą — nedidelį, vaikui sukastą kauburėlį šalia kelio. Ant purios žemės gulėjo krištolo gabalėlis. Lomis norėjo jį pasiimti, bet Jautis patarė jam su mirusiais geriau neprasidėti. Nukeliavus dar kelias mylias, Preidas parodė jų daugiau — visą šviežių kapelių eilę. Paskui beveik nebūdavo nė dienos, kad jų vienas kitas nepasitaikytų.

Kartą Arija nubudo tamsoje išsigandusi, bet niekaip negalėjo suvokti, kas nutiko. Virš galvos Raudonasis Kalavijas danguje rungtyniavo su tūkstančiais žvaigždžių. Naktis atrodė keistai rami, nors buvo girdėti, kaip sau panosėje šnarpščia Jorinas, kaip traška žarijos lauže ar tyliai prunkščioja asilai. Vis dėlto atrodė, kad pasaulis tyli užgniaužęs kvapą, ir nuo tos tylos ją supurtė šiurpas. Arija užmigo apsikabinusi Adatą.

Kai išaušo rytas ir Preidas nebepabudo, Arija suprato, kad naktį ji buvo pasigedusi jo kosulio. Tad dabar jie patys išrausė kapą ir palaidojo samdomą karį ten, kur jis miegojo. Jorinas paėmė visa, ką tas turėjo vertinga, tik tada užvertė duobę žemėmis. Vienam teko jo batai, kitam — durklas. Pasidalijo ir jo grandininius marškinius bei šalmą. Kalaviją Jorinas padavė Jaučiui.

— Turi tokias rankas, gal kartais išmoksi juo naudotis, — pridūrė jis.

Berniukas, vardu Tarberis, ant Preido kūno pabėrė saują gilių — gal virš jo kapo užaugs ąžuolas.

Tą vakarą jie apsistojo kaime prie gebenėmis apaugusios smuklės. Jorinas suskaičiavo monetas savo kapše ir nutarė, kad jų užteks karštai vakarienei.

— Miegosime lauke, kaip visada, bet jei kuris pasiilgot karšto vandens ir muilo, jie čia turi pirtį.

Arija ten eiti nedrįso, nors ji, visa lipni ir pradvisusi, jau dvokė taip pat bjauriai kaip Jorinas. Kai kurie drabužiuose gyvenantys padarėliai keliavo kartu su ja nuo pat Blusyno, tad atrodė neteisinga dabar juos skandinti. Tarberis, Pyragėlis ir Jautis stojo su vyrais laukti eilės prie kubilų. Kiti įsitaisė priešais pirtį. Likusieji susigrūdo į smuklę. Jorinas net pasiuntė Lomį nunešti alaus aniems trims supančiotiems, kurie prikaustyti grandinėmis liko sėdėti vežimo gale.

Ir švarieji, ir nesiprausę sėdo valgyti karšto pyrago su kiauliena ir keptais obuoliais. Smuklininkas visus dar nemokamai pavaišino alumi.

— Turėjau brolį, jau daug metų, kai jis apsivilko juodai. Darbštus vaikis, protingas, bet kartą jį pagavo vagiant pipirus nuo mūsų lordo stalo. Na, patiko jam labai tų pipirų skonis. Vos saujelę paėmė, bet mūsiškis seras Malkolmas buvo labai griežtas. Ar ten, ant Sienos, pipirų turite?

Jorinui papurčius galvą, vyras atsiduso.

— Gaila. Linkas labai mėgo tuos pipirus.

Arija, šaukštu kabindama ką tik iš krosnies ištrauktą, dar neataušusį pyragą, nedrąsiai sriūbčiojo iš savo puoduko. Ji atsiminė, kad tėvas kartais jiems leisdavo išgerti puodelį alaus. Sansa, pajutusi jo skonį, raukydavosi ir aiškindavo, kad vynas kur kas skanesnis, bet Arijai visai patikdavo ir alus. Pagalvojusi apie Sansą ir tėvą, ji nuliūdo.

Smuklėje buvo pilna į pietus traukiančių žmonių, ir visas kambarys pratrūko peikti Joriną, kai šis prasitarė keliaująs į kitą pusę.

— Netrukus grįšite atgal, — patikino smuklininkas. — Šiaurėn nėra ko eiti. Pusė laukų išdegę, jei kokių žmogelių likę, tai tupi užsidarę, tvoromis apsitvėrę. Vieni auštant iškeliauja, temstant jau pasirodo kiti.

— Mums vis vien, — užsispyręs tvirtino Jorinas. — Tuliai ar Lanisteriai, koks skirtumas. Sargyba nesideda su niekuo.

Lordas Tulis — mano senelis, pagalvojo Arija. Jai nebuvo vis vien, bet ji prikando lūpą ir tylėdama klausėsi toliau.

— Ten ne vien Lanisteriai ir Tuliai, — kalbėjo smuklininkas. — Nuo Mėnulio kalnų nusileidžia laukiniai, tu jiems pamėgink išaiškinti, kad su niekuo nesidedi. Įsikišo ir Starkai, jų priešakyje stojo jaunasis lordas, mirusio rankos sūnus…

Arija ištempė kaklą, stengdamasi išgirsti aiškiau. Nejaugi jis kalba apie Robą?

— Girdėjau, tas vaikinas į mūšį joja raitomis ant vilko, — tarė geltonplaukis vyras su puoduku rankoje.

— Kvailių tauškalai, — nusispjovė Jorinas.

— Tas, iš kurio girdėjau, matė savo akimis. Vilkas didumo sulig arkliu, jis net prisiekė.

— Priesaika dar nereiškia tiesos, Hodai, — atsiliepė smuklininkas. — Tu man vis prisiekinėji, kad sumokėsi, ką man esi įsiskolinęs, bet dar negavau nė varioko.

Visas kambarys sugriaudėjo nuo juoko, ir geltonplaukis vyras išraudo.

— Šiais metais su vilkais prastai, — įsiterpė pabalęs vyras žaliu, kelionėje apspurusiu apsiaustu. — Aplink Dievo Akį jų gaujos labai išdrąsėjo, niekas neatsimena, kad taip būtų kada buvę. Avys, karvės, šunys — jie pjauna bet ką, kas tik papuola. Ir žmonių nebijo. Naktį į tas girias išėjęs gali ir nebegrįžti.

— Et, dar viena pasaka, ir tiesos joje ne daugiau nei kitose.

— Tą patį girdėjau iš savo pusseserės, o ji ne iš tų, kur kalba niekus, — tarė senyva moteris. — Ji sakė, kad jų laksto didžiulė gauja, šimtai žvėrių, tų žmogėdrų. O juos veda vilkė, pabaisa iš pragaro.

Vilkė. Arija susimąsčiusi nurijo alaus gurkšnį. Ar ta Dievo Akis netoli nuo Trišakio? Būtų gerai žvilgtelėti į žemėlapį. Naimiriją ji paleido prie Trišakio. Nenorėjo paleisti, bet Džoris sakė, kad kitaip negalima: jei vilkė grįš kartu su jais, ją užmuš, nes ji įkando Džofriui, nors šis ir buvo nusipelnęs. Jie rėkavo, klykė, svaidė akmenis, ir tik tada, kai Arija kelis kartus pataikė jai akmeniu, didvilkė liovėsi sekusi iš paskos. Ji manęs tikriausiai net nebepažintų, galvojo Arija. O jei atpažintų, tai nekęstų.

Vyras žaliu apsiaustu pasakojo:

— Girdėjau, kaip kartą šita pragaro vilkė atėjo į kaimą… buvo turgaus diena, aplink pilna žmonių, o ji sau ramiai atžingsniuoja ir išplėšia kūdikį iš motinos rankų. Kai garsas apie tai pasiekė lordą Mutoną, jis su sūnumis prisiekė nudėsią ją. Būrys skalikų rado jos irštvą, bet vyrai vos išnešė sveiką kailį. O iš tų šunų negrįžo nė vienas. Nė vienas.

— Tai plepalai, — nespėjusi net pati susigaudyti, išpoškino Arija. — Vilkai neėda kūdikių.

— O ką tu išmanai apie tai, vaikine? — paklausė vyras žaliu apsiaustu.

Jai dar nespėjus sugalvoti, ką atsakyti, Jorinas jau laikė ją už rankos.

— Berniukas prisilaižė per daug alaus, ir tiek.

— Ne, neprisilaižiau. Jie neėda kūdikių…

— Eik laukan, berniuk… ir nesirodyk, kol neišmoksi užsičiaupti, kai kalba vyresni. — Jis šiurkščiai stumtelėjo ją pro šonines duris, vedančias į arklidę. — Eik. Pasirūpink, kad arklininkas duotų mūsų arkliams vandens.

Arija nėrė iš smuklės ne juokais įpykusi.

— Neėda! — sumurmėjo ji ir praeidama spyrė į akmenį. Šis nusirito pasišokinėdamas ir atsidūrė po vežimu.

— Berniuk, — pasigirdo draugiškas balsas. — Mielas berniuk.

Ją kalbino vienas iš grandinėmis sukaustytų vyrų. Arija atsargiai, vieną ranką laikydama ant Adatos rankenos, prisiartino prie vežimo.

Barkštelėjęs grandine, kalinys pakėlė tuščią puoduką.

— Žmogus norėtų dar alaus. Tampant tokias sunkias apyrankes, žmogų kamuoja troškulys.

Jis buvo jauniausias iš tų trijų, lieknas, dailių bruožų, visada besišypsantis. Jo plaukai vienoje pusėje buvo raudoni, kitoje — šviesūs, aišku, susivėlę ir purvini nuo sėdėjimo narve ir kelionės.

— Žmogui nekenktų ir nusiprausti, — pridūrė pamatęs, kad Arija žiūri į jį. — Berniukas turėtų draugą.

— Draugų ir taip turiu, — atšovė Arija.

— Nematau aš jų, — įsiterpė benosis. Šis buvo kresnas ir storas, didžiulėmis rankomis, visas apžėlęs juodais plaukais — kojos, rankos, krūtinė, net nugara. Arijai jis priminė kartą knygoje matytą piešinį, kuris vaizdavo beždžionę iš Vasaros salų. Dėl tos skylės veide į jį ilgai žiūrėti buvo sunku.

Nuplikęs kalinys pravėrė burną ir sušnypštė lyg koks didžiulis baltasis driežas. Arija krūptelėjusi žengtelėjo atgal, o tas plačiai išsižiojo ir ėmė vartyti liežuvį, bet vietoj jo burnoje kyšojo tik liekana.

— Liaukis, — sutrikusi burbtelėjo Arija.

— Juoduosiuose požemiuose žmogus draugijos nesirenka, — tarė gražuolis pusiau raudonais, pusiau šviesiais plaukais. Jo kalbėjimas kažkuo priminė Sirijų, bet vis dėlto buvo kitoks. — Anie du visai netašyti, nieko neišmano. Žmogus prašo atleisti. Tave vadina Ariu, ar ne taip?

— Gumbagalvis, — pareiškė kalinys be nosies. — Gumbagalvis, Gumbaveidis, Lazdanešys. Pasisaugok, loratieti, kad netvotų tau savo lazda.

— Žmogui tenka gėdytis savo draugijos, Ari, — tarė gražusis kalinys. — Šis žmogus turi garbės būti Džakenas Hagaras, kadaise laisvojo Lorato miesto gyventojas. Norėtų dabar atsidurti namie. Neišauklėti šio žmogaus nelaisvės draugai vardu Rordžas, — jis mostelėjo puoduku į vyrą be nosies, — ir Kandžius.

Kandžius vėl jai sušnypštė, parodydamas pilną burną pageltusių, iki smaigalių užaštrintų dantų.

— Žmogus juk turi turėti kokį nors vardą, ar ne taip? Kandžius nekalba ir nemoka rašyti, bet jo dantys labai aštrūs, tad žmogus vadina jį Kandžium, ir tas šypsosi. Tau su mumis patinka?

Arija pasitraukė toliau nuo vežimo.

— Ne.

Jie negali manęs sužeisti, tarė ji sau, jie visi sukaustyti grandinėmis.

Jis apvertė puodelį dugnu aukštyn.

— Žmogui nelieka nieko kita, tik verkti.

Rordžas, benosis, nusikeikęs paleido į ją savo puodelį. Pančiai kliudė jam judėti, bet jei Arija nebūtų atšokusi, tas sunkus alavinis indas vis dėlto būtų pataikęs jai tiesiai į galvą.

— Tu, spuoge, nešk mums alaus. Greitai!

— O tu užčiaupk žabtus! — Arija mėgino sugalvoti, ką padarytų Sirijus. Ji išsitraukė medinį kardą.

— Prieik arčiau, — tarė Rordžas, — ir tą pagalį sugrūsiu tau į subinę, o tada kaip reikiant išdulkinsiu.

Baimė kerta smarkiau už kalaviją. Arija prisivertė vėl žengti prie vežimo. Kiekvienas žingsnis buvo vis sunkesnis. Nuožmi kaip ernis, rami kaip vanduo. Žodžiai skambėjo galvoje. Sirijus nebijotų. Buvo priėjusi taip arti, kad beveik galėjo paliesti vežimo ratą, tik staiga Kandžius pašoko ir mėgino ją sugriebti, bildėdamas geležimi. Grandinės sulaikė jo rankas per pusę pėdos jai nuo veido. Jis sušnypštė.

Arija smogė jam. Smogė stipriai, tiesiai į tarpuakį.

Kandžius staugdamas atšoko, o paskui visu svoriu bloškėsi pirmyn, pakibdamas ant grandinių. Jų grandys slystelėjo, susisuko, įsitempė, Arija išgirdo, kaip treška senas sausas medis — tai stori geležiniai žiedai mėgino ištrūkti iš vežimo grindlenčių. Didžiulės blyškios Kandžiaus rankos siekė jos, ant dilbių iššoko ryškios gyslos, bet pančiai atlaikė ir galų gale tas žmogus griuvo atgal. Iš pūliuojančių opų jo skruostuose sunkėsi kraujas.

— Berniukas turi drąsos daugiau negu proto, — pasakė tas, kuris vadino save Džakenu Hagaru.

Arija atbula traukėsi nuo vežimo. Pajutusi ranką ant peties, žaibiškai atsisuko ir vėl užsimojo mediniu kalaviju, bet prieš save išvydo tik Jautį.

— Ką čia veiki?

Jautis saugodamasis iškėlė rankas.

— Jorinas sakė, kad nė vienas prie tų trijų nesiartintume.

— Aš jų nebijau, — pareiškė Arija.

— Tada esi kvailas. Aš jų bijau. — Jautis uždėjo ranką ant kalavijo rankenos, o Rordžas prapliupo juoktis. — Eime nuo jų šalin.

Arija kapstė koja žemę, bet leidosi Jaučio nuvedama aplink smuklę prie priekinių durų. Jiems iš paskos buvo girdėti Rordžo juokas ir Kandžiaus šnypštimas.

— Nori susikauti? — paklausė ji Jaučio. Arijai norėjosi ką nors primušti.

Jautis apstulbęs sumirksėjo. Storų juodų, dar po pirties drėgnų plaukų sruogos užkrito jam ant tamsiai mėlynų akių.

— Aš tave sužeisiu.

— Nesužeisi.

— Tu nežinai, koks aš stiprus.

— O aš vikriai lakstau.

— Pats prisiprašei, Ari, — jis laikė rankoje Preido kalaviją. — Pigus plienas, bet čia tikras kalavijas.

Arija iš makštų išsitraukė Adatą.

— Mano plienas geras, tad jis tikresnis už tavo.

Jautis papurtė galvą.

— Prižadėk, kad neverksi, jei užkabinsiu.

— Žiūrėk, kad pats neapsiverktum. — Ji pasisuko šonu, atsistojo vandens šokėjo poza, tačiau Jautis nejudėjo. Jis žiūrėjo į kažką jai už nugaros.

— Kas atsitiko?

— Auksiniai apsiaustai, — jo veidas paniuro.

Negali būti, pagalvojo Arija, tačiau atsigręžusi išvydo juos atjojančius Karališkuoju keliu, šešis raitelius juodais grandininiais šarvais ir auksiniais miesto sargybos apsiaustais. Vienas buvo vyresnysis — vilkėjo juodu emaliu puoštą antkrūtinį su keturiais aukso spalvos skrituliais. Priešais smuklę jie sustojo. Žvelk savo akimis, regis, sušnibždėjo Sirijaus balsas. Jos akys regėjo baltas putas po balnais; žirgams teko bėgti ilgai ir greitai. Rami tarsi sustingęs vanduo, ji čiupo Jautį už rankos ir trūktelėjo už aukštos žydinčios gyvatvorės.

— Kas yra? — nesuprato jis. — Ką čia darai? Paleisk.

— Tylėk kaip šešėlis, — sušnibždėjo Arija, lenkdama jį prie žemės.

Keletas Jorino vyrų sėdėjo prie pirties, laukdami eilės maudytis.

— Ei, vyrai, — šūktelėjo vienas iš auksinių apsiaustų, — ar jūs iš tų, kurie ruošiasi vilktis juodai?

— Gal ir mes, — pasigirdo atsargus atsakymas.

— Mes neatsisakytume dėtis ir prie jūsų, — pridūrė senasis Reisenas. — Girdėjome, ten, ant Sienos, šaltoka.

Auksinių apsiaustų vyresnysis nušoko nuo žirgo.

— Turiu įsakymą paimti iš jūsų vieną berniuką…

Smuklės tarpduryje pasirodė Jorinas, kasydamasis susivėlusią juodą barzdą.

— Kam tokiam čia prireikė berniuko?

Tuo metu ir kiti auksiniai apsiaustai, nušokę nuo arklių, jau stovėjo greta.

— Kodėl mes slepiamės? — tyliai paklausė Jautis.

— Jiems reikia manęs, — atsakydama sušnibždėjo Arija. Jo ausis kvepėjo muilu. — Neišsiduok.

— Seni, jį pristatyti reikalauja karalienė, taigi čia jau ne tavo reikalas, — tarė vyresnysis, iš už diržo traukdamas juostą. — Štai jos malonybės antspaudas ir įsakymas.

Už gyvatvorės Jautis abejodamas purtė galvą.

— Kodėl karalienei tavęs reikėtų, Ari?

Ji niuktelėjo jam į petį.

— Tylėk!

Jorinas pačiupinėjo įsakymo juostą su auksinio vaško gniutulu.

— Gražus, — jis nusispjovė. — Tik, matai, vaikinas dabar jau priklauso Nakties sargybai. Ką jis ten mieste pridarė, man nusišvilpt.

— Tavo nuomonė, seni, karalienės nedomina, manęs — taip pat, — atkirto vyresnysis. — Privalau pasiimti tą berniuką.

Arija svarstė, gal jai bėgti, bet suprato, kad nuo žirgus turinčių auksinių apsiaustų su savo asilu toli nepaspruks. Be to, jai buvo taip įkyrėję bėgti. Bėgo, kai jos paimti atėjo seras Merinas, paskui dar kartą, kai jie nužudė tėvą. Jeigu ji būtų tikra vandens šokėja, žengtų tenai iškėlusi Adatą, visus išžudytų ir daugiau niekada nuo nieko nebėgtų.

— Nieko tu nepasiimsi, — užsispyręs pareiškė Jorinas. — Tokiems dalykams yra įstatymas.

Auksinis apsiaustas išsitraukė trumpą kalaviją.

— Štai tau įstatymas.

Jorinas pažvelgė į ginklą.

— Čia joks įstatymas, tik kalavijas. Turiu ir aš tokį.

Karininkas šyptelėjo.

— Senas kvailys. Su manimi — penki vyrai.

Jorinas nusispjovė.

— O su manimi — trys dešimtys.

Auksinis apsiaustas nusijuokė.

— Šitie? — tarė drimba sulaužyta nosimi. — Kuris pirmas? — čia pat riktelėjo, atkišdamas kalaviją.

Tarberis iš šieno kaugės išsitraukė šakes.

— Aš.

— Ne, aš, — atsiliepė Kapoklis, apkūnus mūrininkas, traukdamas kūjį iš odinės prijuostės, kurią visada dėvėjo.

— Ir aš, — pakilo nuo žemės Kurcas su kailialupio peiliu rankoje.

— Mes abu, — Kosas įtempė savo didįjį lanką.

— Mes visi, — tarė Reisenas, pastvėręs ilgą kietmedžio lazdą, su kuria vaikščiojo.

Iš pirties, į gniužulą suspaudęs drabužius, išlindo nuogas Doberis; pamatęs, kas vyksta, viską, išskyrus durklą, metė šalin.

— Reikės peštis? — tik pasiteiravo.

— Atrodo, taip, — atsakė Pyragėlis, visom keturiom siekdamas didelio akmens. Arija negalėjo patikėti tuo, ką mato. Pyragėlio ji nekentė! Kodėl jis stoja pavojun dėl jos?

Kareivis sulaužyta nosimi vis dar manė galįs linksmintis.

— Na, mergaitės, meskit šalin tuos akmenis ir pagalius, nes gausite lupti. Juk nė vienas nežinote, už kurio galo laikyti kalaviją.

— Aš žinau! — Arija neketino leisti jiems mirti dėl jos, kaip Sirijui. Ji to neleis! Prasibrovusi pro gyvatvorę su Adata rankoje, sustingo vandens šokėjo poza.

Sulaužyta Nosis sužvengė. Vyresnysis ją nužvelgė nuo galvos iki kojų.

— Mergyte, padėk tą kardą, niekas tavęs nesirengia skriausti.

— Aš ne mergytė! — įnirtusi suriko Arija. Kas jiems atsitiko? Taip toli dėl jos jojo, štai ji čia stovi, o tie tik vaiposi žiūrėdami. — Jūs manęs ieškote.

— Štai šito mes ieškome, — vyresnysis dūrė kalaviju Jaučio pusėn — šis buvo išėjęs priekin ir stovėjo greta Arijos laikydamas rankoje pigų Preido ginklą.

Tačiau karys padarė klaidą — nuo Jorino nė akimirkai nebuvo galima nuleisti akių. Juodojo brolio kalavijas žaibiškai atsidūrė ties vyresniojo kaklu ir prisispaudė prie gerklės.

— Nė vieno tu negausi, nebent norėtum, kad patikrinčiau, ar tavo obuoliukas jau sunokęs. Turiu dar dešimt, penkiolika brolių toje smuklėje, jei dar reikia tau ką aiškinti. Tavim dėtas, mesčiau tą skerdiką žemėn, kelčiau savo žandukus ant to riebuilio arklėko ir šuoliuočiau atgal į miestą. — Jis vėl nusispjovė ir stipriau spustelėjo kalavijo smaigalį. — Tuojau pat.

Karininko pirštai atsigniaužė. Jo kalavijas nukrito į dulkes.

— Mielai jį mes pasiliksime, — tarė Jorinas. — Geras plienas ant Sienos visada pravers.

— Ką gi, jojam, vyrai. Kol kas. — Auksiniai apsiaustai susikišo ginklus į makštis ir šoko ant arklių. — Tu, seni, greičiau keliauk prie savo Sienos ir būtinai pasiskubink. Kai pakliūsi man kitą kartą, manau, kad su tuo netikša vaikiu pasiimsiu ir tavo galvą.

— Jau mėgino ne vienas rimtesnis už tave. — Jorinas pliaukštelėjo kalavijo plokštuma vyresniojo žirgui per strėnas, ir tas pasileido Karališkuoju keliu tolyn. Jo vyrai nujojo iš paskos.

Jiems dingus iš akių, Pyragėlis prapliupo džiaugsmingai šūkauti, bet Jorinas atrodė piktesnis negu kada nors anksčiau.

— Kvaily! Negi manai, kad jis nuo mūsų atstos? Kitą kartą jis neatjos išdidžiai ir nerodys jokių prakeiktų juostelių. Traukite likusius iš pirties, turime nešdintis. Keliausime visą naktį, gal šiek tiek nuo jų atsiplėšime.

Pasilenkęs pakėlė nuo žemės auksinio apsiausto numestą kalaviją.

— Kas jo nori?

— Aš! — suriko Pyragėlis.

— Tik nemojuok juo prieš Arį.

Jis padavė berniukui kalaviją rankena į priekį ir pasuko prie Arijos, tačiau kreipėsi į Jautį:

— Tu labai reikalingas karalienei, vaikine.

Arija stovėjo suglumusi.

— Kodėl jai reikia jo?

Jautis pažvelgė į ją susiraukęs.

— O kodėl jai reikėtų tavęs? Kažkokio menko patvorio žiurkiuko?

— Tu pats — tik varganas kekšvaikis!

O gal jis tik apsimeta esąs kekšės vaikas?

— Koks tavo tikras vardas?

— Gendris, — tarė jis, tarsi pats nebūtų tuo tikras.

— Nežinau, kodėl kam nors reikėtų bent vieno kurio iš jūsų, — pasakė Jorinas, — bet, šiaip ar taip, jie jūsų ir negaus. Dabar abu imkite žirgus. Jei tik kur nors pasirodys koks auksinis apsiaustas, lėkite prie Sienos, lyg jums ant kulnų liptų drakonas. Į mus, likusius, jiems nusispjaut.

— Išskyrus tave, — priminė Arija. — Tas vyras sakė, kad pasiims ir tavo galvą.

— Na, ką gi, jei sugebės nuimti ją man nuo pečių, tai tegu nešasi.

Jonas

—Semai? — tyliai pašaukė Jonas.

Ore tvyrojo popieriaus, dulkių ir daugybės prabėgusių metų kvapas. Prieš save jis matė aukštas medines, kažkur į prieblandą kylančias lentynas, prigrūstas oda įrištų knygų ir dėžių su senoviniais ritiniais. Pro tas šūsnis skverbėsi vos įžiūrima gelsva kažkur pasislėpusios lempos šviesa. Jonas užpūtė atsineštą žvakę, baimindamasis sukiotis su atvira ugnimi tarp tokios senų ir sausų popierių gausybės. Tada žengė šviesos kryptimi, vingiuodamas siaurais praėjimais po cilindriniais bibliotekos skliautais. Apsitaisęs juodai, ėjo tarsi šešėlis tarp šešėlių — tamsiaplaukis, pailgo veido, pilkų akių. Jo rankas slėpė kurmio odos pirštinės: dešinioji buvo apdegusi, o kairioji šiaip pridengta, nes būtų kvailoka vaikščioti su viena pirštine.

Semvelis Tarlis sėdėjo susikūprinęs prie stalo, įstatyto į sienos akmenyje iškirstą nišą. Šviesa sklido iš lempos, kuri kybojo jam virš galvos. Išgirdęs Jono žingsnius, Semas pakėlė akis.

— Prabuvai čia visą naktį?

— Tikrai? — Semas atrodė apstulbęs.

— Neatėjai su mumis pusryčiauti, tavo lova liko neliesta.

Rastis svarstė, ar kartais Semas nepabėgo, bet Jonas tuo nebūtų patikėjęs. Ryžtis bėgti reikėjo būti savaip drąsiam, o Semas neturėjo nė menkiausios drąsos.

— Na, Semai, tu tikras kvailelis, — tarė Jonas. — Pamatysi, dar prisiminsi savo lovą, kai miegosime ant kietos ir šaltos žemės.

Semas nusižiovavo.

— Meisteris Eimonas liepė surasti žemėlapių lordui vadui. Niekada nemaniau… Jonai, kiek čia knygų, ar kada matei šitiek? Čia jų tūkstančiai!

Šis apsidairė.

— Vinterfelo biblioteka turėjo daugiau kaip šimtą. Radai žemėlapių?

— Taip, žinoma. — Semas mostelėjo ranka virš stalo, storais it dešrelės pirštais rodydamas priešais jį gulinčią krūvelę knygų ir ritinių. — Mažiausiai tuziną. — Jis išvyniojo keturkampį pergamentą. — Dažai jau nublukę, bet aiškiai matyti, kur žemėlapį braižęs žmogus pažymėjo tyržmogių kaimus. O štai kita knyga… kurgi ji? Ką tik ją skaičiau.

Stumtelėjęs į šalį kelis ritinius, jis ištraukė storą dulkių nusėstą tomą, įrištą jau gerokai sudūlėjusia oda.

— Čia aprašyta kelionė, — pagarbiai tarė jis, — iš Šešėlių bokšto iki pat Apleistojo kyšulio Šaltajame krante. Visa tai raštu išdėstė žvalgas, vardu Redvainas. Jis nenurodė dienos ir metų, tačiau mini Doreną Starką kaip Šiaurės karalių, vadinasi, parašyta dar iki Užkariavimo. Jonai, jie kovėsi su milžinais! Redvainas net prekiavo su miškavaikiais, čia viskas aprašyta. — Semas kaip įmanydamas švelniau vertė pirštu lapus. — Žiūrėk, jis ir žemėlapių nupiešė…

— Galbūt tu, Semai, parašysi ir apie mūsų žygį.

Jonas norėjo Semą padrąsinti, tačiau poveikis buvo priešingas. Semas nenorėjo net pagalvoti apie tai, kas jų laukia kitą dieną. Jis be tikslo dėliojo ritinius.

— Yra ir daugiau žemėlapių. Jei tik turėčiau laiko paieškoti… čia viskas sumaišyta. Bet aš galėčiau įvesti tvarką; tikrai sutvarkyčiau, bet tam reikėtų laiko… na, tiesą sakant, ne vienerių metų.

— Mormontui tų žemėlapių reikia šiek tiek greičiau. — Jonas ištraukė iš dėžės vieną ritinį, nupūtė storą dulkių sluoksnį. Išvyniojant vienas kamputis sutrupėjo jam tarp pirštų. — Žiūrėk, šitas tuoj subyrės, — tarė jis suraukęs kaktą ir žiūrėdamas į išblukusius rašmenis.

— Pasistenk atsargiau. — Semas apėjo aplink stalą ir paėmė ritinį Jonui iš rankų taip, tarsi tai būtų koks sužeistas gyvas padaras. — Svarbias knygas prireikus perrašinėdavo. Seniausios tikriausiai perrašytos bent po pusšimtį kartų.

— Na, dėl šito neverta vargti. Dvidešimt trys statinės sūdytų menkių, aštuoniolika ąsočių žuvų taukų, druskos dėžė…

— Atsargų aprašas, — tarė Semas, — o gal pardavėjo sąskaita.

— Kam dabar įdomu, kiek sūdytų menkių jie suvalgė prieš šešis šimtus metų? — nusistebėjo Jonas.

— Man, — Semas rūpestingai įdėjo ritinį atgal į tą dėžę, iš kurios Jonas jį ištraukė. — Iš tokių kaip ši sąskaitų galima tiek daug sužinoti. Be galo daug. Toks popierius gali atskleisti, kiek žmonių tuo metu tarnavo Nakties sargyboje, kaip jie gyveno, kuo maitinosi…

— Maitinosi, — įsiterpė Jonas, — ir gyveno taip, kaip mes.

— Na, galbūt sužinotum netikėtų dalykų. Jonai, šitas rūsys — tikras lobis.

— Gal tu ir teisus, — Jono balse skambėjo abejonė. Lobis reiškė auksą, sidabrą ir brangakmenius, o ne dulkes, voratinklius ir trūnijančią odą.

— Žinoma, teisus, — išpyškino storulis. Už Joną buvo vyrėlesnis, pagal amžių jau suaugęs vyras, bet žiūrint į jį visada atrodydavo dar berniukas. — Radau piešinių, vaizduojančių veidus ant medžių kamienų, pasitaikė knyga apie miškavaikių kalbą… tokių neturi net Citadelė, senosios Valyrijos ritiniai, metų laikų apskaičiavimai, atlikti prieš tūkstantį metų mirusių meisterių…

— Kai grįšime, šitos knygos vis dar bus čia.

— Jeigu grįšime…

— Senasis Lokys ima du šimtus užsigrūdinusių vyrų, iš jų trys ketvirtadaliai žvalgų. Korinas Pusrankis iš Šešėlių bokšto atsives dar šimtą brolių. Tau bus taip saugu, tarsi būtum sugrįžęs pas savo lordą tėvą į jo pilį Rago Kalvoje.

Semvelis Tarlis vargais negalais išspaudė liūdną šypsnį.

— Ir tėvo pilyje niekada nesijaučiau labai saugus.

Dievai kartais krečia žiaurius pokštus, mąstė Jonas. Pipas ir Rupūžius nėrėsi iš kailio kaip įmanydami, kad tik galėtų dalyvauti didžiame žygyje, bet jiems buvo skirta likti Juodojoje pilyje. O štai drovaus storulio Semvelio Tarlio, kuris atvirai prisipažįsta esąs bailys ir žirgą valdo beveik taip pat prastai kaip kalaviją, lauks kerų kupina giria. Senasis Lokys ketino imti su savimi du narvus su varnais, kad keliaudamas galėtų pasiųsti apie save žinią. Meisteris Eimonas beveik nebematė ir buvo per daug silpnas keliauti, tad jo vietą turėjo užimti padėjėjas.

— Semai, mums reikia tavęs, kad prižiūrėtum varnus. Be to, kas nors turi padėti suvaldyti Greną, kad per daug neriestų nosies.

Semo pagurkliai suvirpėjo.

— Varnus gali prižiūrėti ir tu, ir Grenas. Bet kas, — atsakė jis su vos girdima neviltimi. — Parodyčiau, ką reikia daryti. Juk pažįsti raides, galėtum užrašyti lordo Mormonto pranešimus ne blogiau už mane.

— Aš — Senojo Lokio padėjėjas. Privalau tvarkyti jo ginklus, rūpintis jo žirgu, statyti palapinę. Paukščiams neturėsiu laiko. Semai, jau esi davęs priesaiką. Dabar tu — Nakties sargybos brolis.

— Nakties sargybos brolis neturėtų taip bijoti.

— Visi mes bijome. Jei nebijotume, būtume kvailiai.

Per pastaruosius porą metų pražuvo per daug žvalgų, net ir Bendžinas Starkas, Jono dėdė. Du dėdės vyrus jie rado girioje nužudytus, bet gilią naktį lavonai prisikėlė. Tai prisiminus, apdegę Jono pirštai ėmė trūkčioti. Sapnuose jis vis dar regėdavo tą padarą — negyvą Otorą liepsnojančiomis mėlynomis akimis ir šaltomis juodomis rankomis, tačiau Semui apie tai priminti jokiu būdu nereikėjo.

— Baimės nedera gėdytis, sakydavo man tėvas, svarbu, kaip ją pasitinkame. Eime, padėsiu tau surinkti žemėlapius.

Semas niūriai linktelėjo. Lentynos stovėjo taip glaudžiai, kad išeiti jie turėjo vienas paskui kitą. Durys iš rūsio vedė į vieną iš tunelių, kuriuos broliai vadino kirminų landomis — tai buvo po žeme vingiuojantys takai, jungiantys Juodosios pilies bokštus ir rūmus. Vasarą tose kirminų landose būdavo tuščia, tik lakstydavo žiurkės ir kitokia bjaurastis, tačiau žiemą viskas pasikeisdavo. Kai pusnys užaugdavo iki keturiasdešimties ar penkiasdešimties pėdų ir stūgaudavo iš šiaurės atlėkęs ledinis vėjas, tik tie tuneliai palaikydavo Juodosios pilies gyvybę.

Jau greitai, mąstė Jonas kopdamas su Semu aukštyn. Jau anksčiau jis matė pas meisterį Eimoną su žinia apie vasaros pabaigą atvykusį pasiuntinį — didįjį Citadelės varną, baltą ir tylų tarsi Vaiduoklis. Kadaise, dar vaikystėje, jis regėjo žiemą, bet visi sutarė, kad tada ji buvusi trumpa ir švelni. Šį kartą būsią kitaip. Jis jautė tai visu kūnu.

Lipti reikėjo stačiais akmeniniais laiptais, ir jų viršuje Semas pūškavo kaip kalvio dumplės. Lauke juos pasitiko gaivus vėjas, nuo jo gūsių Jono apsiaustas ėmė plasnoti ir pliaukšėti. Vaiduoklis miegojo išsitiesęs palei iš molio drėbtą svirno sieną, tačiau pasirodžius Jonui tuoj pat pabudo ir, stačiai iškėlęs papurusią baltą uodegą, atbėgo arčiau.

Semas prisimerkęs pažvelgė į Sieną. Ji dunksojo virš jų — septynių šimtų pėdų aukščio apledėjusi uola. Jonui ji kartais net atrodydavo gyva, tarsi vis kitokios nuotaikos. Vos tik pasikeisdavo šviesa, mainė spalvą ir Sienos ledas. Tai jis atrodydavo tamsiai mėlynas lyg sušalusi upė, tai purvinai baltas kaip senas sniegas, o debesiui užstojus saulę, patamsėdavo iki blyškiai pilko rauplėto akmens. Siena tęsėsi į rytus ir vakarus kiek tik akys užmato ir buvo tokia milžiniška, kad rąstiniai pilies namai ir akmeniniai bokštai atrodė menki ir mažučiai. Tai buvo pasaulio kraštas.

O mes ketiname žengti už jo.

Ryto danguje driekėsi pavieniai ploni pilki debesėliai, tačiau po jais ryškėjo ir blyški raudona linija. Juodieji broliai tą klajoklę vadino Mormonto deglu ir sakė (bet tik pusiau juokais), kad ją dievai bus atsiuntę nušviesti senajam kariui kelio per grėsmingą mišką.

— Kometa dabar tokia ryški, kad ji matoma ir dieną, — tarė Semas, knygų krūvele prisidengdamas akis.

— Pamiršk tą kometą, Senajam Lokiui reikia žemėlapių.

Priekyje šuoliavo Vaiduoklis. Aikštė šį rytą atrodė tuščia, nes daug brolių patraukė į viešnamį Kurmių mieste, kiti kapstėsi ieškodami paslėptų lobių ar gėrė tol, kol nebepastovėjo ant kojų. Su jais išėjo ir Grenas. Jo pirmojo žygio proga Pipas, Halderis ir Rupūžius pasisiūlė sumokėti už jo pirmąją moterį. Jie kvietė kartu ir Joną su Semu, tačiau Semas kekšių bijojo beveik taip pat, kaip ir baisiosios girios, o Jonui tokie reikalai apskritai nepatiko.

— Darykite ką tinkami, — pasakė jis Rupūžiui. — Aš esu davęs įžadą.

Praeinant pro septą, pasigirdo kelių balsų traukiama giesmė. Vieniems vyrams prieš mūšį reikia kekšių, kiti šaukiasi dievų. Kažin, kuriems vėliau būna geriau, svarstė Jonas. Septa jo neviliojo lygiai kaip ir viešnamis; jo dievų šventyklos buvo tyruose, kur savo baltas tarsi kaulas šakas skleidžia burtmedžiai. Septynetas už Sienos nebeturi galios, o mano dievai manęs lauks.

Šalia ginklinės seras Endrius Tartas darbavosi su keliais naujokais. Jie atkeliavo vakar vakare su Konviu, vienu iš tų brolių keliauninkų, kurie klajoja po Septynias Karalystes ir renka žmones tarnybai ant Sienos. Šį kartą jis atsivedė lazda pasiramsčiuojantį žilabarzdį, du šviesiaplaukius berniukus, atrodančius tarsi būtų broliai, purvinu aksomu vilkintį jauną puošeivą, skarmaluotą šleivakojį vyrą ir kažkokį išsiviepusį pakvaišėlį, kuris tikriausiai įsivaizdavo esąs tikras karžygys. Seras Endrius kaip tik įrodinėjo, kad taip manydamas jis klysta. Seras Endrius su savo auklėtiniais elgdavosi švelniau negu seras Aliseris Tornas kadaise, tačiau po jo pamokų mėlynių vis dėlto likdavo. Semas krūpčiojo nuo kiekvieno smūgio, bet Jonas Snou pratybas stebėjo dėmesingai.

— Ką apie juos manai, Snou? — ginklinės tarpduryje stovėjo Donalas Nojus, po odine prijuoste iki pusės nuogas, jo kairės rankos strampas šį kartą kyšojo nepridengtas. Storas pilvas, krūtinė kaip statinė, suplota nosis, juodais šeriais apšepęs žandikaulis — vargu ar kas būtų pavadinęs jį gražuoliu, bet Jonas džiaugėsi jį matydamas. Ginklininkas ne kartą pasirodė esąs geras draugas.

— Jie atsiduoda vasara, — tarė Jonas, o seras Endrius tuo metu smogė priešininkui, ir šis krito ant žemės paslikas. — Kur Konvis tokių surado?

— Vieno lordo požemyje prie Kirų miesto, — atsiliepė kalvis. — Plėšikas, barzdaskutys, elgeta, du našlaičiai ir vaikinukas kekšius. Štai su tokiais turime ginti kraštus, kur žmonės gyvena.

— Nieko, tiks, — Jonas šyptelėjo Semui. — Ir mes tikome.

Nojus prisitraukė jį arčiau.

— Girdėjai kalbas apie savo brolį?

— Vakar vakare.

Konvis ir jo naujokai, atkeliavę į šiaurę, papasakojo naujienų, tad bendrojoje menėje visi tik apie tai ir kalbėjo. Jonas dar negalėjo susigaudyti, ką jam apie tai galvoti. Robas — karalius? Brolis, su kuriuo žaista, peštasi, kartu pirmą kartą ragauta vyno? Bet ne motinos pieno, ne. Vadinasi, dabar Robas gurkšnos vasarvynį iš brangakmeniais nusagstytų taurių, o aš klūposiu prie kokio upelio ir, pasėmęs rieškučiomis, čiulpsiu tirpstantį sniegą.

— Robas bus geras karalius, — taikiai tarė jis.

— Ar tikrai? — kalvis atvirai žvelgė į Joną. — Tikėkimės, kad taip ir bus, vaikine, bet kadaise tą patį būčiau galėjęs pasakyti ir apie Robertą.

— Sako, tu jam nukalei kovos kūjį, — prisiminė Jonas.

— Taigi. Buvau jo žmogus, Barateonų žmogus, kalvis ir ginklininkas Vėtrų Gūžtoje, bet paskui netekau rankos. Esu toks senas, kad atsimenu lordą Stefoną, kurį vėliau pasiglemžė jūra, o tris jo sūnus pažįstu nuo tada, kai jie dar tik gavo vardus. Štai ką tau pasakysiu — užsidėjęs tą karūną, Robertas pasidarė visai kitoks žmogus. Kai kurie vyrai tarsi kalavijai — sutverti mūšiui. Pakabini tokį ant sienos, o jis ir surūdija.

— O kaip jo broliai?

Ginklininkas valandėlę mąstė.

— Robertas buvo tikras plienas. Stanis — grynas ketus, juodas, tvirtas, žinoma, kietas, bet trapus — su ketumi taip būna. Nelinksta, bet lūžta. O Renlis, tas tai kaip varis, ryškus, švytintis, gražus pažiūrėti, bet iš tikrųjų ne kažin ko vertas.

Iš kokio metalo Robas? Bet Jonas nutylėjo. Nojus buvo Barateonų žmogus; ko gero, jis Džofrį laikė teisėtu karalium, o Robą — išdaviku. Nakties sargybos brolijoje galiojo nerašytas susitarimas niekada per daug nesigilinti į tokius dalykus. Prie Sienos susirinkdavo vyrai iš visų Septynių Karalysčių, tad senus ryšius ir ištikimybes pamiršti būdavo nelengva, kad ir kiek kartų visi prisiekdavo… Jonas ir pats tai buvo patyręs. Štai net ir Semas — jo tėvo giminė buvo prisiekusi Haigardenui, kurio galva lordas Tairelis rėmė karalių Renlį. Apie tokius reikalus geriau nekalbėti. Nakties sargyba nepalaikė nė vienos pusės.

— Mūsų laukia lordas Mormontas, — tarė Jonas.

— Na, nekliudysiu jums patekti pas Senąjį Lokį, — Nojus paplojo jam per petį ir nusišypsojo. — Tegu rytoj su jumis keliauja dievai, Snou. Susigrąžink tą savo dėdę, girdi?

— Būtinai, — pažadėjo Jonas.

Po gaisro, nusiaubusio jo bokštą, lordas vadas Mormontas buvo įsikūręs Karaliaus bokšte. Vaiduoklį Jonas paliko prie durų šalia sargybinių.

— Ir vėl laiptai, — pradėjus lipti, gailiai pratarė Semas. — Nekenčiu laiptų.

— Ką gi, girioje jų tikrai nebus.

Įžengusius į menę juos tučtuojau pastebėjo varnas.

— Snou, — klyktelėjo paukštis.

Mormontas nutraukė pokalbį.

— Ilgokai užtrukote su tais žemėlapiais. — Jis nustūmė į šalį pusryčių likučius, padarydamas ant stalo vietos. — Klokite juos čionai. Peržiūrėsiu vėliau.

Torinas Smolvudas, liesas raumeningas žvalgas smulkiu smakru ir dar smulkesne burna, besislepiančia po skysta barzdele, šaltai nužvelgė abu atėjusius. Anksčiau jis buvo vienas Aliserio Torno parankinių ir nemėgo nei Jono, nei Semo.

— Lordo vado vieta — Juodojoje pilyje, jis turi valdyti ir vadovauti, — kalbėjo jis Mormontui nekreipdamas dėmesio į jaunuosius brolius. — Taip bent atrodo man.

Varnas suplasnojo dideliais juodais sparnais.

— Man, man, man.

— Jei kada būsi lordas vadas, galėsi elgtis kaip tinkamas, — pareiškė Mormontas žvalgui, — tačiau man atrodo, kad dar nesu miręs ir broliai dar nepaskyrė tavęs į mano vietą.

— Dabar, kai Benas Starkas dingęs, o seras Džeremis žuvęs, aš esu pirmasis žvalgas, — užsispyręs tvirtino Smolvudas. — Todėl turiu vadovauti žygiui.

Mormontui tokios išvados netiko.

— Išsiunčiau į žygį Beną Starką, dar anksčiau serą Veimarą. Nesirengiu jiems iš paskos siųsti tavęs, kad turėčiau, likęs čia, sėdėti ir svarstyti, ar jau užtektinai laiko praėjo, ar jau laikyti jus dingusiais, — atšovė jis. — Be to, Starkas lieka pirmasis žvalgas, kol nebūsime tvirtai įsitikinę, kad jis nebegyvas. Jei tokia diena ateis, jo įpėdinį skirsiu aš, o ne tu. Dabar nebegaišink man laiko. Išjojame švintant, gal pamiršai?

Smolvudas atsistojo.

— Kaip milordas įsakys.

Išeidamas jis susiraukęs pažvelgė į Joną, tarsi šis būtų kažkaip dėl to kaltas.

— Pirmasis žvalgas! — Senojo Lokio akys užkliuvo už Semo. — Jau verčiau pirmuoju žvalgu paskirsiu tave. Jis turi įžūlumo sakyti man į akis, kad esu per daug senas joti į žygį. Vaikine, ar atrodau tau senas?

Plaukai, nuslinkę nuo jo dėmėto viršugalvio, susitelkė po smakru į pasišiaušusią žilą barzdą, dengiančią beveik visą krūtinę. Jis iš visų jėgų dunkstelėjo kumščiu į ją.

— Ar atrodau paliegęs?

Semas prasižiojo, bet tik negarsiai cyptelėjo. Senasis Lokys jam kėlė siaubą.

— Ne, milorde, — skubiai įsiterpė Jonas. — Atrodote stiprus kaip… na…

— Gerai, nereikia manęs apgaudinėti, Snou, juk žinai, kad šito nepakenčiu. Pažiūrėkime į tuos žemėlapius. — Mormontas atsainiai pasklaidė juos, vos mesdamas akį į kiekvieną ir suniurnėdamas. — Ar tai viskas, ką radote?

— Aš… mi-mi-milorde, — sumikčiojo Semas, — buvo… buvo jų ir daugiau, b-b-bet… netvarka…

— Šitie labai seni, — nepatenkintas tarė Mormontas, o jo varnas pritarė šaižiai klykdamas: — Seni, seni.

— Kaimai galbūt atsiranda ir išnyksta, tačiau kalnai ir upės bus ten, kur ir anksčiau, — pasakė Jonas.

— Teisybė. Tarli, ar jau išsirinkai varnus?

— M-m-meisteris Eimonas n-n-nori išrinkti juos sutemus, kai p-p-alesins.

— Man reikia pačių geriausių. Turi būti gudrūs paukščiai ir tvirti.

— Tvirti, — pritarė jo paties paukštis, kedendamas snapu sau plunksnas. — Tvirti, tvirti.

— Jei kartais mus visus tenai nugalabytų, noriu, kad mano įpėdinis žinotų, kur ir kaip mes kritome.

Kalbos apie nugalabijimą iš Semvelio Tarlio atėmė žadą. Mormontas palinko priekin.

— Tarli, vaikystėje, kai buvau perpus už tave jaunesnis, mano ledi motina sakydavo, kad jei stypsosiu išsižiojęs, žebenkštis gali mano burną supainioti su savo urvu ir įšokti man į gerklę. Jei nori ką nors sakyti — sakyk. O jei ne, tai saugokis žebenkščių, — jis šiurkščiai mostelėjo Semui eiti. — Gana čia su tavimi, neturiu kada užsiiminėti kvailystėmis. Tikriausiai meisteris turi tau kokio darbo.

Semas nurijo seiles, atsitraukė atbulas ir iškūrė taip skubėdamas, kad vos nesuklupo ant slenksčio.

— Ar tas vaikinas tikrai toks kvailas, kaip atrodo? — pasidomėjo lordas vadas jam išėjus.

— Kvailas, — pritarė varnas.

Mormontas nelaukė Jono atsakymo.

— Jo tėvas užima aukštą padėtį karaliaus Renlio taryboje, tad jau lyg ir rezgiau mintį siųsti jį… bet ne, verčiau ne. Vargu ar Renlis klausys drebančio storulio. Pasiųsiu serą Arnelį. Jis kur kas tvirtesnis, o jo motina — iš Fosovėjų, kur su žaliu obuoliu.

— Gal milordas atskleistų, ko norite prašyti iš karaliaus Renlio?

— To paties, ko ir iš visų kitų, vaikine. Vyrų, žirgų, kalavijų, šarvų, grūdų, sūrių, vyno, vilnos, vinių… Nakties sargyba neišdidi, imame visa, ką mums duoda. — Jis barbeno pirštais per grubiai tašytas stalo lentas. — Jeigu vėjai buvo palankūs, seras Aliseris, keičiantis mėnuliui, turėtų pasiekti Karaliaus Uostą, bet nežinau, ar tas vaikelis Džofris jo nors kiek paklausys. Lanisterių giminė niekada nepasižymėjo draugiškumu Sargybai.

— Tornas gabena jiems parodyti atgijusio lavono ranką.

Tai buvo atgrasiai balsva plaštaka su juodais pirštais, tame ąsotyje ji krutėjo ir vartėsi lyg vis dar būtų gyva.

— Neblogai būtų turėti dar vieną ranką, pasiųstume ją Renliui.

— Daivenas sako, kad už Sienos galima rasti ko tik nori.

— Kurgi ne, Daivenas sako. Kai paskutinį kartą buvo tenai išėjęs, pasakojo matęs penkiolikos pėdų ūgio lokį, — Mormontas prunkštelėjo. — Sako, mano sesuo turi meilužį lokį. Jau greičiau tuo patikėsiu negu penkiolikos pėdų ūgio meška. Nors pasaulyje, kur negyvėliai keliasi ir eina… et, net ir tada reikia tikėti tuo, ką mato akys. Negyvėlius vaikštant aš tikrai mačiau. O lokių milžinų nepasitaikė. — Jis ilgai ir įdėmiai žvelgė į Joną. — Tiesa, kalbėjome apie rankas. Kaip tavoji?

— Geriau. — Jonas nutraukė kurmio odos pirštinę ir parodė ranką. Ją beveik per pusę dilbio dengė randai, margai rausvi audiniai vis dar buvo kieti ir jautrūs, bet jau gijo. — Aišku, dar niežti. Meisteris Eimonas sako, kad tai gerai. Davė man gydomojo tepalo, kad turėčiau žygyje.

— Galėsi valdyti Ilganagį, nepaisydamas skausmo?

— Manau, galėsiu. — Jonas palankstė pirštus, ištiesdamas ir sugniauždamas į kumštį, kaip jį mokė meisteris. — Meisteris Eimonas liepė kasdien mankštinti pirštus, kad būtų mitrūs.

— Gal Eimonas ir aklas, bet savo darbą išmano. Meldžiu dievų, kad leistų mums jį turėti dar dvidešimt metų. Ar žinai, kad jis galėjo būti karalium?

Jonas nustebo:

— Jis man pasakojo, kad jo tėvas buvo karalius, bet ne… Maniau, kad jis tikriausiai vienas jaunesniųjų sūnų.

— Tikra tiesa. Jo tėvo tėvas buvo Deironas Targarienas, antrasis giminėje, prie karalystės prijungęs Dorną. Pagal susitarimą jis turėjo vesti princesę iš Dorno. Ji pagimdė jam keturis sūnus. Eimono tėvas Meikaras iš jų buvo jauniausias, o Eimonas — jo trečiasis sūnus. Na, aišku, visa tai nutiko labai seniai iki man gimstant, juk Smolvudas laiko mane nukaršusiu senoliu.

— Meisteriui Eimonui vardą davė pagerbdami Drakono riterį.

— Tikra tiesa. Kalbama, kad tikrasis karaliaus Deirono tėvas buvo ne Eigonas Nevertasis, o princas Eimonas. Kad ir kaip ten būtų, mūsiškis Eimonas nepasižymėjo karžygiška Drakono riterio prigimtimi. Jis mėgsta sakyti, kad jo kalavijas buvo lėtas, užtat protas greitas. Nenuostabu, kad senelis nieko nelaukdamas išsiuntė jį į Citadelę. Man regis, jam buvo devyneri ar dešimt metų… na ir paveldėtojų eilėje jis stovėjo devintas ar dešimtas.

Jonas žinojo, kad meisteris Eimonas sulaukė jau daugiau kaip šimto vardo dienų. Paliegęs, susitraukęs, visas raukšlėtas ir aklas — žiūrint į jį, buvo sunku įsivaizduoti jį buvus mažą berniuką tokio paties amžiaus kaip Arija.

— Eimonas sėdėjo prie savo knygų, — pasakojo Mormontas, — kai vyriausias iš jo dėdžių, tiesioginis įpėdinis, žuvo turnyre per nelaimingą atsitikimą. Jis paliko du sūnus, bet ir jie neilgai trukus per Didžiąją pavasario ligą pasekė tėvo pėdomis. Mirė ir karalius Deironas, tad karūna atiteko antrajam Deirono sūnui Eiriui.

— Karaliui Pamišėliui? — Jonas sutriko. Eiris karaliavo prieš Robertą, tai buvo gana neseniai.

— Ne, šis buvo Eiris Pirmasis. Roberto nuverstasis jau buvo antras šituo vardu.

— Kada visa tai buvo?

— Prieš aštuoniasdešimt metų ar maždaug panašiu metu, — atsakė Senasis Lokys, — bet ne, aš vis dar nebuvau gimęs, nors Eimonas tuo metu jau buvo nukalęs bent pustuzinį grandžių savo meisteriškai grandinei. Eiris vedė savo seserį, Targarienai taip visada mėgo daryti, ir valdė dešimt ar dvylika metų. Eimonas davė priesaiką ir išvyko iš Citadelės į tarnybą kažkokio lorduko dvare… kol nenumirė jo karališkasis dėdė, nepalikęs nė vieno įpėdinio. Geležinis sostas perėjo paskutiniam iš keturių Deirono sūnų. Tai buvo Meikaras, Eimono tėvas. Naujasis karalius sukvietė į dvarą visus sūnus ir būtų skyręs Eimoną į savo tarybą, bet šis atsisakė paaiškinęs, esą taip jis užimtų vietą, teisėtai priklausančią didžiajam meisteriui. Ir stojo tarnauti vyriausiojo brolio — kito Deirono — pilyje. Na, šitas taip pat mirė, įpėdine palikęs tik silpnaprotę dukterį. Matyt, pasigavo kokį užkratą nuo kekšės. Kitas brolis buvo Eirionas.

— Eirionas Baisusis? — tą vardą Jonas žinojo. Viena iš senosios auklės baisesnių pasakų buvo apie „princą, kuris manė esąs drakonas“. Ją labai mėgo mažasis Jono brolis Branas.

— Taip, tas pats, nors save jis vadino Eirionu Ugninguoju. Vieną naktį smarkiai pasigėręs jis išlenkė ąsotį laukinės ugnies, prieš tai paaiškinęs draugams, kad ta ugnis paversianti jį drakonu. Tačiau dievai buvo maloningi, ir gėrimas jį pavertė tik lavonu. Neprabėgo nė metai, kai mūšyje su maištingu lordu žuvo ir karalius Meikaras.

Jonas šiek tiek išmanė krašto istoriją, tuo kadaise pasirūpino jo paties meisteris.

— Tai buvo Didžiosios tarybos metai, — tarė jis. — Lordai, palikę nuošalyje princo Eiriono sūnų, dar visai kūdikį, ir princo Deirono dukterį, karūną atidavė Eigonui.

— Ir taip, ir ne. Pirmiau jie patyliukais ją pasiūlė Eimonui. O jis patyliukais atsisakė. Dievai skyrę jam likimą tarnauti, o ne valdyti — taip jis jiems pareiškė. Esą jis davęs priesaiką ir negalįs jos laužyti, nors aukštasis septonas pats pasisiūlė jį nuo tų įžadų atleisti. Žinoma, nė vienas sveiko proto žmogus nenorėjo į sostą įsileisti jokios Eiriono atžalos, o Deirono duktė — ne tik moteriškos lyties, bet ir pusprotė, tad neliko nieko kita, tik atsigręžti į Eimono jaunesnįjį brolį Eigoną, penktąjį toje giminėje. Eigonas Neįtikėtinasis, taip jį vadino, ketvirtajam sūnui gimęs ketvirtuoju. Eimonas spėjo — ir neklydo, — kad, jam likus dvare, nepatenkintieji brolio valdymu stengsis juo pasinaudoti, todėl atkeliavo prie Sienos. Čia ir pasiliko, o tuo metu vienas po kito valdė ir mirė jo brolis, brolio sūnus ir šio sūnus, kol galų gale Drakonų karalių dinastija baigėsi, nes nuo Džeimio Lanisterio rankos krito paskutinis jų karalius.

— Karalius, — sukarkė varnas. Paukštis nuplasnojo per menę ir atsitūpė Mormontui ant peties. — Karalius, — vėl pakartojo kraipydamasis.

— Tas žodis jam patinka, — tarė Jonas šypsodamasis.

— Jį lengva ištarti. Lengva ir pamėgti.

— Karalius, — vėl pridūrė paukštis.

— Man atrodo, jis siūlo karūną jums, milorde.

— Šiame krašte — jau trys karaliai, mano nuomone, dviem per daug.

Mormontas pakasė varnui kaklą, bet neatitraukė akių nuo Jono Snou. Šis pasijuto keistai.

— Milorde, kodėl pasakojote man visa šitai apie meisterį Eimoną?

— Negi reikia kokių nors priežasčių? — Mormontas pasisuko krėsle raukydamasis. — Tavo brolis Robas karūnuotas Šiaurės karalium. Tuo esate su Eimonu panašūs. Turite brolį karalių.

— Panašūs ir dar kai kuo, — atsiliepė Jonas. — Priesaika.

Senasis Lokys garsiai prunkštelėjo, varnas suplasnojęs pakilo ir apsuko ratą palubėje.

— Jei už kiekvieną mano akyse sulaužytą priesaiką gaučiau po vyrą, Sienai gynėjų niekada nepritrūktų.

— Visada žinojau, kad Robas bus Vinterfelo lordas.

Mormontas švilptelėjo, paukštis vėl atskrido ir nutūpė jam ant rankos.

— Lordas — tai viena, o karalius — visai kas kita. — Ištraukęs iš kišenės, jis pakišo varnui saują kukurūzų. — Tavo brolis bus išpuoštas šilkais, atlasais ir aksomais, žėrės šimtais įvairiausių spalvų, o tu gyvensi ir mirsi vilkėdamas juodus grandininius marškinius. Jis ves kokią dailią princesę, kuri pagimdys jam sūnų. Tu žmonos neturėsi ir niekada ant rankų nesūpuosi savo kraujo kūdikio. Robas valdys, tu tarnausi. Žmonės tave pravardžiuos varna. Į jį kreipsis „jūsų malonybe“. Dainiai garbstys kiekvieną jo žingsnį, o tavo žygdarbiai liks niekam nežinomi. Na, pasakyk, kad dėl viso to nesikamuoji, Jonai… o aš paskelbsiu tave didžiausiu melagiu ir žinau, kad būsiu teisus.

Jonas išsitiesė virpėdamas tarsi įtempta lanko templė.

— O jeigu ir kamuojuosi, ką turėčiau daryti, būdamas štai toks pavainikis?

— Tai ką gi tu darysi? — paklausė Mormontas. — Būdamas štai toks pavainikis?

— Kamuosiuos, — atsakė Jonas, — ir laikysiuos savo priesaikos.

Ketlina

Jos sūnaus karūna buvo ką tik nukalta, ir Ketlinai Stark atrodė, kad savo svoriu ji smarkiai spaudžia Robui galvą.

Senoji Žiemos karalių karūna pradingo prieš tris šimtus metų, patekusi į Eigono Užkariautojo rankas, kai Torenas Starkas atsiklaupęs pripažino jo valdžią. Niekas nežinojo, kur Eigonas ją dėjo. Lordo Hosterio kalvis darbą atliko gerai, ir Robo karūna atrodė lygiai tokia pat, kaip ji vaizduojama sakmėse apie Starkų karalius senovėje: iš bronzos nukaltas atviras vainikas su išraižytomis Pirmųjų Žmonių runomis ir devyniais kalavijo pavidalo dantimis. Nepuošė jos nei auksas, nei sidabras, nei brangieji akmenys: žiemos metalai — tai bronza ir geležis, tamsūs ir tvirti, kad atsilaikytų prieš šaltį.

Visiems susirinkusiems į didžiąją Riverano menę belaukiant, kol bus atvestas belaisvis, Ketlina matė, kad Robas karūną nustūmė atgal, ant tankios kaštoninių plaukų kupetos. Po valandėlės vėl patraukė į priekį, paskui dar pasuko per ketvirtį apskritimo, tarsi tada ji galėtų patogiau priglusti prie galvos. Nešioti karūną — nelengvas dalykas, pagalvojo Ketlina, ypač penkiolikamečiam berniukui.

Sargybiniams įvedus belaisvį, Robas liepė atnešti jo kalaviją. Oliveris Frėjus padavė jį rankena į priekį, o jos sūnus ištraukė ginklą iš makštų ir nuogą pasidėjo sau ant kelių — tai buvo grėsmingas įspėjimas, kurį turėjo matyti visi.

— Jūsų malonybe, štai žmogus, kurį kvietėte, — paskelbė seras Robinas Rigeris, Tulių apsaugos kapitonas.

— Klaupkis prieš karalių, Lanisteri! — riktelėjo Teonas Greidžojus. Seras Robinas privertė kalinį kristi ant kelių.

Jis neatrodo panašus į liūtą, toptelėjo Ketlinai. Šitas seras Kleosas Frėjus buvo ledi Dženos sūnus, o ši — lordo Taivino Lanisterio sesuo, tačiau Kleosas nepasižymėjo nė vienu garsiojo Lanisterių grožio bruožu — nei šviesiais plaukais, nei žalsvomis akimis. Iš savo tėvo sero Emono Frėjaus, senojo lordo Valderio sūnaus, buvo paveldėjęs neklusnias rudas garbanas, menką smakrą ir pailgą veidą. Jo akys buvo blausios, pavandenijusios, regis, jis niekaip negalėjo liautis mirksėjęs, bet gal tik dėl šviesos. Riverano požemiai tamsūs, drėgni… o šiais laikais dar ir prigrūsti kalinių.

— Stokitės, sere Kleosai, — jos sūnus kalbėjo lediniu balsu, nors ir ne taip šaltai, kaip būtų kalbėjęs jo tėvas, tačiau tai jau buvo toli gražu ne penkiolikametis berniukas. Karas jį pavertė vyru gerokai anksčiau. Ryto šviesa neryškiai atsispindėjo nuo plieninių ašmenų, gulinčių jam ant kelių.

Tačiau serui Kleosui Frėjui nerimą kėlė ne kalavijas; jis žiūrėjo į žvėrį. Į Pilkąjį Vėją — taip jos sūnus vadino tą didvilkį. Didesnis už bet kurį skaliką, grakštus, lieknas ir tamsus tarsi dūmas, gelsvomis lydyto aukso akimis. Žvėriui nutipenus apuostyti belaisvio riterio, visi esantys salėje pajuto baimės kvapą. Seras Kleosas nelaisvėn pateko per mūšį prie Kuždesių girios, Pilkasis Vėjas tada perplėšė gerkles bent pustuziniui vyrų.

Riteris pašoko traukdamasis taip spėriai, kad kai kurie žiūrintys garsiai susijuokė.

— Dėkoju jums, milorde.

— Jūsų malonybe, — sudundėjo lordas Amberis, Didysis Džonas, skambiausias balsas iš Robo vasalų… na, ir ištikimiausias bei smarkiausias, bent jau pats taip tvirtino. Jis pirmasis paskelbė jos sūnų Šiaurės karalium ir neketino leisti nė menkiausiu žodeliu įžeisti naujojo valdovo garbės.

— Jūsų malonybe, — kuo skubiau pasitaisė seras Kleosas. — Prašau man atleisti.

Na ne, šitas — ne drąsuolis, mąstė Ketlina. Tiesą sakant, labiau Frėjus, ne Lanisteris. Jo pusbrolis Karalžudys elgtųsi kitaip. Per jo dailiai sukąstus dantis tokio pagarbaus kreipinio išgauti niekada nepavyktų.

— Liepiau jus atvesti čionai iš požemio, kad nugabentumėte į Karaliaus Uostą mano laišką savo pusseserei Sersėjai Lanister. Keliausite su taikos vėliava, lydimas trisdešimties mano geriausių vyrų.

Seras Kleosas aiškiai lengviau atsiduso.

— Su didžiausiu džiaugsmu pristatysiu jūsų malonybės laišką karalienei.

— Manau, suprantate, — tarė Robas, — kad nedovanoju jums laisvės. Jūsų senelis lordas Valderis prisiekė man paramą savo ir Frėjų giminės vardu. Daugelis jūsų pusbrolių ir dėdžių kovėsi su mumis Kuždesių girioje, bet jūs pasirinkote vietą po liūto vėliava. Todėl esate Lanisteris, o ne Frėjus. Noriu, kad riterio garbe prisiektumėt, jog įteikęs mano laišką grįšite su karalienės atsakymu ir toliau būsite belaisvis.

— Prisiekiu, — iš karto atsakė seras Kleosas.

— Jūsų žodžius girdėjo kiekvienas žmogus, esantis šioje menėje, — įspėjo Ketlinos brolis seras Edmuras Tulis, kalbantis Riverano ir Trišakio lordų vardu vietoj jų mirštančio tėvo. — Jeigu negrįšite, visas kraštas žinos, kad sulaužėte duotą žodį.

— Padarysiu viską taip, kaip pasižadėjau, — išdidžiai pareiškė seras Kleosas. — Kas rašoma laiške?

— Tai taikos pasiūlymas, — laikydamas kalaviją rankoje, Robas atsistojo. Jam iš šono atsirado Pilkasis Vėjas. Menė nuščiuvo. — Perduokite karalienei regentei, kad jeigu ji priims mano sąlygas, šį kalaviją įsikišiu į makštis ir užbaigsiu mūsų karą.

Ketlina menės gale pastebėjo aukštą liesą lordo Rikardo Karstarko figūrą; prasibrovęs pro sargybinių gretą, jis žengė pro duris lauk. Visi kiti nė nekrustelėjo. Robas to sumišimo nepaisė.

— Oliveri, raštą! — įsakė jis.

Ginklanešys paėmė kalaviją ir įteikė suvyniotą pergamentą.

Robas ritinį išvyniojo.

— Visų pirma, karalienė privalo paleisti mano seseris ir pasirūpinti jų kelione per jūrą iki Baltojo Uosto. Savaime suprantama, Sansos ir Džofrio Barateono sužadėtuvės nutrūksta. Gavęs žinią iš savo pilies valdytojo, kad abi seserys laimingai grįžo į Vinterfelą, paleisiu laisvėn karalienės pusbrolius, Vilemą Lanisterį ir jūsų brolį Tioną Frėjų, taip pat duosiu jiems palydą iki Kasterlių Uolos ar kokios kitos vietos jos nuožiūra.

Ketlina Stark žvelgė į surauktas kaktas, kietai sučiauptas lūpas ir mėgino spėti, kokias mintis slepia visi tie veidai.

— Antra, mano lordo tėvo kaulai turi būti mums grąžinti, kad jis galėtų ilsėtis šalia brolio ir sesers kriptose po Vinterfelo pilimi, kaip būtų pats pageidavęs. Jo karių, kurie žuvo tarnaudami jam Karaliaus Uoste, palaikai taip pat privalo būti grąžinti.

Į pietus iškeliavo gyvi žmonės, atgal grįš tik šalti kaulai. Nedo buvo tiesa, galvojo Ketlina. Jo vieta turėjo būti Vinterfelas, jis taip ir sakė, bet ar išklausiau jį? Ne. Keliauk, sakiau jam, privalai tapti Roberto ranka mūsų giminės, mūsų vaikų labui… tai mano kaltė, mano ir niekieno daugiau…

— Trečia, mano tėvo didysis kalavijas Ledas privalo būti pristatytas pilies valdytojui čionai, į Riveraną.

Ji žiūrėjo į savo brolį Edmurą Tulį, stovintį suakmenėjusiu veidu, abiejų rankų nykščius susikišusį už kalavijo diržo.

— Ketvirta, karalienė įsakys savo tėvui lordui Taivinui Lanisteriui paleisti tuos riterius ir man prisiekusius lordus, jo paimtus į nelaisvę mūšyje prie Trišakio Žaliosios Šakos. Jam taip padarius, aš paleisiu savuosius belaisvius, sučiuptus Kuždesių girioje ir Stovyklų mūšyje, išskyrus vienintelį Džeimį Lanisterį, kuris liks mano įkaitu, taip užtikrindamas tinkamą savo tėvo elgesį.

Ketlina tyrinėjo gudrią Teono Greidžojaus šypsenėlę, mėgindama suprasti, ką ji reiškia. Tas jaunuolis visada atrodydavo taip, tarsi žinotų kokį slaptą, tik jam vienam žinomą juokingą dalyką; Ketlinai tai niekada nepatiko.

— Ir pagaliau karalius Džofris bei karalienė regentė privalo atsisakyti visų pretenzijų valdyti Šiaurės žemes. Nuo šiol esame ne jų krašto dalis, o laisva ir nepriklausoma karalystė, kaip buvo senovėje. Į mūsų valdas įeina visos Starkų žemės į šiaurę nuo Sąsmaukos, taip pat Trišakio upės ir jos intakų skalaujami kraštai, ribojami Auksinio Danties vakaruose ir Mėnulio kalnų rytuose.

— Šiaurės karalius! — sugriaudėjo Didysis Džonas Amberis, savo žodžius patvirtindamas gero kumpio didumo kumščio mostais. — Starkas! Starkas! Šiaurės karalius!

Robas vėl suvyniojo pergamentą.

— Meisteris Vimanas nubraižė žemėlapį, kur parodytos mūsų žemių ribos. Perduosite karalienei jo nuorašą. Lordas Taivinas privalo atsitraukti už tų ribų ir liautis puldinėjęs, deginęs, plėšikavęs. Karalienė regentė ir jos sūnus iš mano žmonių nereikalaus nei mokesčių ar duoklių, nei tarnybos, atleis mano lordus ir riterius nuo visų pavaldumo priesaikų, įžadų, įsipareigojimų, skolų ir prievolių Geležiniam sostui bei Barateonų ir Lanisterių giminėms. Be to, Lanisteriai, patvirtindami taikos siekį, pristatys dešimt aukštos kilmės įkaitų, dėl kurių bus abipusiškai sutarta. Mano valdose jie bus garbingi svečiai, su jais elgsiuosi taip, kaip dera pagal jų kilmę ir padėtį. Jeigu šio susitarimo sąlygų bus tvirtai laikomasi, kasmet paleisiu po du įkaitus ir pasirūpinsiu, kad jie saugiai grįžtų į savo namus.

Robas švystelėjo pergamentą riteriui prie kojų.

— Tokios mano sąlygos. Jeigu ji priims jas, gaus taiką. Jeigu ne, — jis švilptelėjo, ir Pilkasis Vėjas urgzdamas žengė į priekį, — gaus dar vieną Kuždesių girią.

— Starkas! — vėl subaubė Didysis Džonas, šį kartą jį palaikė ir kiti balsai. — Starkas, Starkas, Šiaurės karalius!

Didvilkis atlošė galvą ir užkaukė.

Seras Kleosas tapo balkšvai melsvas lyg sugižęs pienas.

— Karalienė gaus jūsų laišką, mi… jūsų malonybe.

— Gerai, — tarė Robas. — Sere Robinai, pasirūpinkite, kad jis gautų iki soties pavalgyti ir švarių drabužių. Privalo išjoti švintant.

— Bus padaryta, jūsų malonybe, — atsiliepė seras Robinas Rigeris.

— Tuomet ir baigsime.

Robui pasisukus eiti, susirinkę prisiekusieji lordai ir riteriai priklaupė. Pilkasis Vėjas nubėgo paskui Robą. Oliveris Frėjus suskubo priekin atidaryti durų. Ketlina žingsniavo po karaliaus, šalia ėjo jos brolis.

— Gerai laikeisi, — tarė ji sūnui galerijoje, vedančioje iš menės galo, — nors visas tas vilko dalyvavimas atrodė tarsi pokštas, labiau derantis berniukui, o ne karaliui.

Robas pakasė Pilkajam Vėjui paausį.

— Ar matei, motin, kokia buvo jo veido išraiška? — paklausė šypsodamasis.

— Mačiau, kad lordas Karstarkas išėjo pro duris.

— Mačiau šitai ir aš. — Robas abiem rankomis nusiėmė karūną ir padavė Oliveriui. — Nunešk ją atgal į mano miegamąjį.

— Tuoj pat, jūsų malonybe, — ir ginklanešys nuskubėjo tolyn.

— Kertu lažybų, kad buvo ir kitų, kurie jautėsi taip pat kaip lordas Karstarkas, — pareiškė jos brolis Edmuras. — Kaip galima kalbėti apie taiką, kai Lanisteriai tarsi maras siaubia mano tėvo valdas, grobia jo derlių ir žudo jo žmones? Sakau dar kartą — turime žygiuoti į Harenholą.

— Mums trūksta pajėgų, — paniuręs tarė Robas.

— Nejaugi sėdėdami čia stiprėjame? — neatlyžo Edmuras. — Mūsų kariuomenė kasdien tirpsta.

— O kas dėl to kaltas? — atsigręžė Ketlina į brolį. Ne kas kitas, o Edmuras reikalavo, kad Robas leistų paupių lordams po karūnavimo grįžti namo ir kiekvienam atskirai ginti savo žemes. Pirmieji iškeliavo seras Markas Paiperis ir lordas Karilas Vensas. Paskui juos patraukė lordas Jonosas Brakenas, prisiekęs atsiimti savo pilies degėsius ir palaidoti žuvusius, o dabar ir lordas Džeisonas Molisteris paskelbė ketinąs grįžti į savo valdas Sigarde, kurių kol kas, laimei, mūšiai nepalietė.

— Negali reikalauti, kad manieji upių lordai sėdėtų čia rankas sudėję, kai grobiamas jų turtas ir naikinami žmonės, — tarė seras Edmuras, — tačiau lordas Karstarkas — šiaurietis. Būtų negerai, jeigu jis sumanytų mus palikti.

— Pakalbėsiu su juo, — nusprendė Robas. — Kuždesių girioje jis prarado du sūnus. Kas drįstų jį kaltinti, jei jis nenori taikos su jų žudikais… su mano tėvo žudikais…

— Praliejęs daugiau kraujo, nesusigrąžinsi nei tėvo, nei lordo Rikardo sūnų, — atsiliepė Ketlina. — Pasiūlyti taiką reikėjo, nors išmintingesnis žmogus būtų surašęs švelnesnes sąlygas.

— Bent šiek tiek švelnesnės, ir būčiau paspringęs jas dėstydamas.

Jos sūnaus barzda sudygo raudonesnė už kaštoninius plaukus. Robas, regis, manė, kad barzda jį daro atšiauresnį, labiau karališką, vyresnį. Tačiau su barzda ar be jos — jis tebebuvo penkiolikos metų jaunuolis ir keršto troško ne menkiau už Rikardą Karstarką. Teko gerokai paplušėti, kol pavyko jį įtikinti pateikti net ir tokį, nelabai tinkamą, pasiūlymą.

— Sersėja Lanister niekada nesutiks mainyti tavo seserų į porą pusbrolių. Juk puikiai žinai, kad jai reikia jos brolio.

Aiškino jam šitai ne kartą, bet Ketlina vis labiau įsitikino, kad karaliai nesiklauso nė perpus taip dėmesingai kaip sūnūs.

— Negaliu paleisti Karalžudžio, net jeigu ir norėčiau. Mano lordai su tuo niekada nesutiktų.

— Tavo lordai pripažino tave karalium.

— Ir gali taip pat lengvai nuversti.

— Jeigu tavo karūna būtų ta kaina, kurią turime sumokėti už tai, kad Arija ir Sansa saugiai grįžtų, tai reikėtų mokėti nesiginčijant. Pusė tavo lordų norėtų nudėti Lanisterį jo požemyje. Jeigu jis mirtų tavo nelaisvėje, žmonės kalbėtų…

— …kad jis šito nusipelnė, — užbaigė Robas.

— O tavo seserys? — griežtai paklausė Ketlina. — Ar jos taip pat nusipelnė mirties? Galiu tave užtikrinti, kad jei Sersėjos broliui nutiks kas nors bloga, ji mums už kraują atsilygins krauju…

— Lanisteris nemirs, — tarė Robas. — Be mano leidimo su juo niekas net pasikalbėti negali. Jis gauna maisto, vandens, švarių šiaudų — daugiau patogumų, negu galėtų reikalauti. Tačiau laisvės jam nesuteiksiu net ir dėl Arijos su Sansa.

Sūnus žvelgė į ją iš viršaus žemyn, Ketlina staiga suvokė. Ar jis taip smarkiai paaugo dėl karo, svarstė ji, ar dėl tos jam ant galvos uždėtos karūnos?

— Negi bijai mūšio lauke vėl susidurti su Džeimiu Lanisteriu, gal čia šuo ir pakastas?

Pilkasis Vėjas suurzgė lyg pajutęs Robo pyktį, o Edmuras Tulis broliškai uždėjo ranką jai ant peties.

— Kete, nereikia. Berniukas šiuo atžvilgiu teisus.

— Nevadink manęs berniuku, — šoko Robas prieš dėdę, išliedamas visą pyktį ant vargšo Edmuro, norėjusio jį paremti. — Esu beveik suaugęs vyras, ir karalius — jūsų karalius, sere. Ir Džeimio Lanisterio nebijau. Kartą jau sumušiau jį, sutriuškinsiu ir dar sykį, jei reikės, tik… — Jis nubraukė plaukų sruogą nuo akių ir papurtė galvą. — Gal būčiau galėjęs Karalžudį išmainyti į tėvą, bet…

— …bet ne į mergaites? — jos balsas stingdė ledine ramybe. — Mergaitės — ne itin svarbu, juk taip?

Robas nieko neatsakė, tačiau žvelgė įsižeidęs. Žydros akys, Tulių spalva, paveldėta iš jos. Ji skaudžiai užgavo Robą, bet jis — tikras savo tėvo sūnus ir negalėjo to pripažinti.

Man nederėjo taip kalbėti, tarė ji sau. Dievai maloningieji, kas man atsitiko? Jis daro, ką gali, stengiasi kaip įmanydamas, juk žinau, matau šitai, bet vis dėlto… Aš praradau Nedą, uolą, kuria rėmėsi mano gyvenimas, neištverčiau, jeigu tektų prarasti ir mergaites…

— Dėl seserų padarysiu viską, ką tik galėsiu, — tarė Robas. — Jeigu karalienė turi sveiko proto, ji sutiks su mano sąlygomis. Jeigu ne, priversiu ją gailėtis tos dienos, kai jas atmetė, — jis aiškiai daugiau apie tai kalbėti nenorėjo. — Motin, ar tikrai nesutiktum keliauti į Dvynius? Būtum toliau nuo mūšių, susipažintum su lordo Frėjaus dukterimis ir padėtum man išsirinkti nuotaką, kai karas bus baigtas.

Nori, kad išvažiuočiau, atsidususi pagalvojo Ketlina. Karaliams, regis, turėti motinas nepritinka, o aš kalbu jam tai, ko jis nenorėtų girdėti.

— Robai, esi pakankamai suaugęs ir be motinos pagalbos gali nuspręsti, kuri iš lordo Valderio mergaičių tau labiau patinka.

— Tada keliauk su Teonu. Jis išvyksta rytoj. Padės Molisteriams lydėti tą belaisvių būrį į Sigardą, o iš ten plauks laivu į Geležies salas. Galėtum ir tu rasti laivą, tad, jei vėjai būtų palankūs, mėnuliui keičiantis jau pasiektum Vinterfelą. Branui ir Rikonui tavęs labai reikia.

O tau ne — ar šitai norėjai pasakyti?

— Mano lordui tėvui gyventi jau liko nedaug. Kol tavo senelis gyvas, mano vieta — šalia jo Riverane.

— Galėčiau tau įsakyti. Juk esu karalius.

Ketlina nekreipė dėmesio į šituos žodžius.

— Sakau tau dar kartą, į Paiką verčiau siųstum ką nors kitą, o Teoną laikytum arčiau savęs.

— Kas geriau sutartų su Beilonu Greidžojum, negu jo sūnus?

— Džeisonas Molisteris, — pasiūlė Ketlina, — Titas Blekvudas, Stevronas Frėjus. Bet kuris… tik ne Teonas.

Jos sūnus, pritūpęs šalia Pilkojo Vilko, šiaušė jam kailį ir kartu vengė motinos žvilgsnio.

— Teonas narsiai kovėsi mūsų gretose. Juk pasakojau, kaip jis išgelbėjo Braną nuo tyržmogių Vilkų girioje. Jeigu Lanisteriai nesitaikys, man prireiks lordo Greidžojaus ilglaivių.

— Jų sulauksi greičiau, jeigu jo sūnus bus tavo įkaitas.

— Jis įkaitu prabuvo pusę savo gyvenimo.

— Ir ne veltui, — atsiliepė Ketlina. — Beilonas Greidžojus nėra tas, kuriuo galėtum pasitikėti. Nepamiršk, kad jis ir pats kažkada dėvėjo karūną, tegu tik kelis mėnesius. Gali sugalvoti vėl ją užsidėti.

Robas atsistojo.

— Nepavydėsiu jam šito. Jeigu aš — Šiaurės karalius, tebūnie jis Geležies salų karalius, kad jau taip trokšta. Su džiaugsmu leisiu jam turėti tą karūną, jei tik jis padės sumušti Lanisterius.

— Robai…

— Siunčiu Teoną. Būkite sveika, motin. Pilkasis Vėjau, eime. — Robas sparčiai nužingsniavo, o Pilkasis Vėjas bėgo šalia.

Ketlinai neliko nieko kito, tik žiūrėti jam pavymui. Jos sūnus, o dabar jos karalius. Koks tai keistas jausmas. Įsakinėk, liepė ji jam kadaise prie Keilino Griovos. Štai ir įsakinėja.

— Aplankysiu tėvą, — staiga pareiškė ji. — Eime su manimi, Edmurai.

— Turiu šnektelti su tais naujokais lankininkais, kuriuos moko seras Desmondas. Aplankysiu jį vėliau.

Jeigu dar bus gyvas, pamanė Ketlina, bet nieko nepasakė. Jos brolis kur kas geriau jautėsi mūšio lauke negu prie ligonio lovos.

Trumpiausias kelias į pagrindinį pilies pastatą, kur merdėjo jos tėvas, vedė per dievų giraitę su tankiai sužėlusiomis guobomis ir raudonmedžiais, aukšta žole ir laukinių gėlių žiedais. Medžiai, nepaisydami žinios, kurią į Riveraną prieš porą savaičių atnešė baltasis varnas, tebeošė tankia lapija. Konklava paskelbė, kad atėjo ruduo, bet dievai dar nesiteikė apie tai pasakyti vėjams ir miškams. Ketlina jautėsi už tai nuoširdžiai dėkinga. Ruduo visada baugino, nes jam iš paskos slinko žiema. Net ir išmintingiausias žmogus niekada nežino, ar kitas jo derlius nebus paskutinis.

Hosteris Tulis, Riverano valdovas, gulėjo savo menėje, kurios langai žvelgė į rytus atverdami įspūdingą kraštovaizdį — po jo pilies sienomis į vieną vagą spraudėsi dvi upės, Akmenvartis ir Raudonoji Šaka. Ketlinai užėjus, lordas snaudė; jo išbalę plaukai ir barzda buvo balti kaip pūkinis patalas, kuriame gulėjo, kadaise stuomeningą kūną vis labiau kamuojanti mirtis pavertė trapiu ir smulkiu.

Prie lovos, dar tebevilkėdamas grandininius šarvus ir kelionėje išsipurvinusį apsiaustą, sėdėjo tėvo brolis Juodoji Žuvis. Jo batai buvo dulkini, aplipę sudžiūvusiu purvu.

— Ar Robas žino, kad jau grįžote, dėde?

Seras Brindenas Tulis buvo Robo akys ir ausys, jo žvalgų ir priešakinių būrių vadas.

— Ne. Sužinojęs, kad karalius posėdžiauja taryboje, tiesiai iš arklidžių atėjau čionai. Jo malonybė, manau, iš pradžių norės naujienas išklausyti atskirai nuo visų.

Juodoji Žuvis buvo aukštas, liesas vyras žilstelėjusiais plaukais, labai tikslių judesių, švariai nusiskutęs, vėjo nugairintu ir raukšlių išvagotu veidu.

— Kaip jis laikosi? — paklausė jis; Ketlina iš karto suprato, kad jis teiraujasi ne apie Robą.

— Panašiai kaip ir anksčiau. Meisteris duoda jam miegvynio ir aguonų pieno nuo skausmo, tad jis didžiąją laiko dalį miega ir beveik nevalgo. Man regis, jis silpsta su kiekviena diena.

— Ar jis kalba?

— Taip… bet jo žodžiai vis beprasmiškesni. Sako, kad kažko gailisi, mini nebaigtus reikalus, seniai praėjusius laikus ir žmones, kurių seniai nebėra. Kartais nesusigaudo, kuris dabar metų laikas, neatpažįsta manęs. Kartą pašaukė mane motinos vardu.

— Jis vis dar jos ilgisi, — atsiliepė seras Brindenas. — Tu iš veido panaši į ją. Tokie pat skruostikauliai, smakras…

— Jūs ją prisimenate geriau negu aš. Tai buvo taip seniai.

Ji prisėdo ant lovos ir nubraukė skersai veido užkritusią plonų žilų plaukų sruogą.

— Kaskart išjojęs iš pilies nežinau, ar grįžęs rasiu jį dar gyvą, o gal jau mirusį.

Nepaisant gausių kivirčų, juos abu — jos tėvą ir jo brolį, kurio kadaise buvo atsižadėjęs, — siejo gilus ryšys.

— Gerai, kad bent jau susitaikėte.

Valandėlę jie sėdėjo tylėdami, paskui Ketlina pakėlė galvą.

— Kalbėjote apie naujienas, kurias Robui būtina išgirsti?

Lordas Hosteris sudejavo ir pasirito ant šono, tarsi būtų išgirdęs.

Brindenas atsistojo.

— Išeikime laukan. Geriau jo nežadinkime.

Ketlina išėjo paskui jį į akmeninį balkoną, trikampiu, lyg laivo pirmagalys, išsikišusį iš pastato sienos. Jos dėdė susiraukęs pažvelgė aukštyn.

— Dabar ji matoma jau ir dieną. Mano vyrai vadina ją Raudonąja Žinia… tačiau ką ji skelbia?

Ketlina pakėlė akis į tamsiai mėlyną dangų, kur nutįso blausiai raudona kometos linija — tarsi ilgas rėžis dievo veide.

— Didysis Džonas Robui aiškino, kad senieji dievai išskleidė raudoną keršto už Nedą vėliavą. Edmuras mano, kad tai ženklas, lemiantis Riverano pergalę, — jis regi žuvį ilga uodega ir Tulių spalvas — raudoną mėlyname fone, — ji atsiduso. — Norėčiau ir aš taip tvirtai tikėti. Tamsiai raudona — tai ir Lanisterių spalva.

— Tas daiktas nėra tamsiai raudonas, — atsiliepė seras Brindenas. — Ir ne Tulių spalvos, ne raudono upės purvo. Ten, vaikeli, kraujas, ištiškęs per visą dangų.

— Mūsų kraujas ar jų?

— Nejaugi būna karų, kai liejasi tik vienos pusės kraujas? — jos dėdė papurtė galvą. — Upių žemės skęsta kraujyje, aplink Dievo Akį visur siaučia liepsnos. Mūšiai išplito į pietus nuo Juodųjų Vandenų ir į šiaurę už Trišakio, beveik iki Dvynių. Markas Paiperis su Karilu Vensu pasiekė keletą nereikšmingų pergalių, o tas pietietis lordvaikis Berikas Dondarionas vis puldinėja plėšikautojus, iškapodamas lordo Taivino maisto paieškos būrius ir vėl išnykdamas miškuose. Kalbama, esą seras Bertonas Kreikholas gyrėsi Dondarioną nužudęs, kol su visu pulku neįžygiavo į vienus lordo Beriko spąstus, ir ten krito jo vyrai visi iki vieno.

— Pas tą lordą Beriką atsidūrė kai kurie Nedo kariai iš Karaliaus Uosto, — prisiminė Ketlina. — Tesaugo juos dievai.

— Jeigu tai, kas apie juos pasakojama, yra tiesa, tai Dondarionas ir tas raudonas žynys, kur kartu su juo kaunasi, pakankamai protingi ir gudriai apsisaugo, — tarė jos dėdė, — tačiau su tavo tėvo vasalais reikalai liūdnesni. Robas jokiu būdu neturėjo leisti jiems išvykti. Dabar jie pasklido į šalis lyg putpelės, kiekvienas stengiasi apsaugoti savus, bet tai kvailystė, Kete, tikra kvailystė. Jonosas Brakenas buvo sužeistas tarp savo pilies griuvėsių, jo sūnėnas Hendris žuvo. Titas Blekvudas išvijo Lanisterius iš savo žemių, bet jie išsivedė visas karves iki paskutinės, visas kiaules, išsėmė grūdus iš aruodų, tad jam nebeliko ką ginti, išskyrus Varnamedį ir išdegusius tyrus. Dario vyrai atmušė savo lordo pilį, bet išlaikė ją tik porą savaičių, o tada juos užgriuvo Gregoris Kligeinas ir išžudė visą įgulą, net ir patį lordą.

Ketlina sustingo iš siaubo.

— Daris buvo dar visai vaikas.

— Taigi, ir net paskutinis savo giminėje. Už berniuką buvo galima gauti puikią išpirką, bet ką auksas reiškia tokiam apsiputojusiam šuniui kaip Gregoris Kligeinas? Prisiekiu, to žvėries galva taptų puikia dovana visiems krašto žmonėms.

Ketlina žinojo, kokia prasta šlovė sklinda paskui serą Gregorį, bet vis dėlto…

— Nekalbėk man apie galvas, dėde. Sersėja Nedo galvą pamovė ant smaigo virš Raudonosios pilies sienų ir paliko varnoms ir musėms. — Net ir dabar jai vis dar buvo sunku patikėti, kad jo iš tiesų nebėra. Kartais naktį ji pabusdavo tamsoje, ir akimirką atrodydavo, kad ras jį šalia. — Kligeinas tėra tik lordo Taivino įrankis.

Tikrąjį pavojų, Ketlinos nuomone, kėlė Taivinas Lanisteris — Kasterlių Uolos lordas, Vakarų sergėtojas, karalienės Sersėjos, Džeimio Lanisterio ir Tiriono Kipšo tėvas, naujojo berniuko karaliaus Džofrio Barateono senelis.

— Tai tiesa, — pripažino seras Brindenas. — O Taivinas Lanisteris tikrai nekvailas. Sėdi saugiai už Harenholo sienų, maitina kariuomenę mūsų derliumi, o ko nepaima — sudegina. Gregoris — ne vienintelis jo nuo grandinės paleistas žvėris. Krašte siaučia ir seras Eimoris Lorčas, ir kiti samdiniai iš Kohoro, kurie stengiasi ne nužudyti priešą, bet jį suluošinti. Mačiau, ką jie palieka praeidami. Ištisi kaimai nuniokoti ugnies, moterys išprievartautos ir išniekintos, sukapoti vaikai palikti gulėti, kad priviliotų vilkus ir sulaukėjusius šunis… Tokio vaizdo neištvertų net mirusieji.

— Šitai išgirdęs Edmuras įtūš.

— O lordas Taivinas kaip tik šito ir trokšta. Net bauginimas turi tam tikrą tikslą, Kete. Lanisteris nori, kad stotume į kovą.

— Robas ketina tokį jo norą įvykdyti, — tarė Ketlina virpėdama. — Sėdėdamas čia, jis vis labiau nerimsta, tad ir Edmuras, ir Didysis Džonas ragins jį eiti pirmyn.

Jos sūnus laimėjo dvi didžias pergales — sutriuškino Džeimį Lanisterį Kuždesių girioje ir privertė bėgti jo be vado likusią kariuomenę Stovyklų mūšyje prie Riverano sienų, bet, pasiklausius kai kurių jo vasalų kalbų, jį jau derėjo garbinti kaip naująjį Eigoną Užkariautoją.

Tankūs žili Brindeno Juodosios Žuvies antakiai išsirietė puslankiu.

— Na ir ką, tikri kvailiai. Kete, pirmoji mano taisyklė kare — jokiu būdu nepasiduok priešo norui. Lordas Taivinas norėtų kautis ten, kur jam patogiau. Jis nori, kad pultume Harenholą.

— Harenholą?

Bet kuris vaikas Trišakyje girdėjo pasakojimų apie tą didžiulę tvirtovę, karaliaus Hareno Juodojo pastatytą prie Dievo Akies vandenų prieš tris šimtus metų, kai Septyniose Karalystėse iš tiesų buvo septynios karalystės, o upių žemes valdė geležies žmonės iš salų. Apimtas didybės Harenas užsimanė, kad jo pilis ir bokštai būtų aukščiausi visame Vesterose. Prireikė keturiasdešimties metų, kol ta pilis tarsi milžiniškas šešėlis iškilo ant ežero kranto, ir visą tą laiką Hareno pulkai siaubė kaimynus, gabendami iš jų akmenis, medieną, auksą ir darbininkus. Tūkstančiai belaisvių mirė jo akmens skaldyklose grandinėmis prikaustyti prie vilktuvų ar kamuodamiesi tų penkių bokštų statyboje. Žiemą juos svilino speigas, vasarą — kaitra. Tris tūkstančius metų augusius burtmedžius kirto sijoms ir gegnėms. Dėl savo nuostabios svajonės Harenas nuskurdino ir upių žemes, ir Geležies salas. Bet tą pačią dieną, kai pagaliau Harenholas buvo baigtas ir karalius Harenas atvyko jame apsigyventi, Karaliaus Uoste išsilaipino Eigonas Užkariautojas.

Ketlina dar atminė, kaip senoji auklė Vinterfele pasakodavo tą istoriją jos vaikams. „Ir karalius Harenas įsitikino, kad storos sienos ir aukšti bokštai prieš drakonus nieko nereiškia, — taip visada baigdavosi jos pasakojimas, — nes drakonai skraido.“ Harenas ir visi jo palikuonys žuvo liepsnose, kurios prarijo visą milžinišką tvirtovę, nuo tų laikų blogai baigė ir visos Harenholą valdžiusios giminės. Gal ta pilis ir buvo galinga, bet tai — tamsi vieta. Ir prakeikta.

— Nenorėčiau, kad Robas stotų į mūšį tų sienų šešėlyje, — sutiko Ketlina. — Dėde, turime kažko imtis.

— Ir kuo skubiau, — pritarė seras Brindenas. — Vaikeli, dar nepasakiau to, kas blogiausia. Į vakarus mano pasiųsti žmonės grįžo su žinia, kad Kasterlių Uoloje renkasi nauja kariauna.

Dar viena Lanisterių kariuomenė. Nuo tos minties jai pasidarė bloga.

— Reikia tuojau pat pranešti Robui. Kas jai vadovaus?

— Sako, kad seras Stafordas Lanisteris. — Jis pažvelgė tolyn, į upes; vėjas pleveno jo raudoną ir mėlyną apsiaustą.

— Dar vienas sūnėnas?

Kasterlių Uolos Lanisteriai buvo šėtoniškai didelė ir vaisinga giminė.

— Pusbrolis, — pataisė seras Brindenas. — Lordo Taivino velionės žmonos brolis, tad giminystė dviguba. Jau senas ir ne itin protingas, bet turi sūnų. Serą Deiveną, šis pavojingesnis.

— Tada tikėkimės, kad kariuomenę į mūšį ves tėvas, o ne sūnus.

— Dar turime šiek tiek laiko, kol reikės su jais kautis. Jų žmonės — tai samdiniai, laisvieji raiteliai ir žali berneliai iš Lanisporto landynių. Serui Stafordui reikės pasirūpinti, kad jie gautų ginklų ir būtų apmokyti, tik tada jis galės galvoti apie kovą… ir nepainiokime, lordas Taivinas — tai ne Karalžudys. Jis veiks apgalvotai ir neskubės. Kantriai lauks, kol išžygiuos seras Stafordas, ir tik tada pajudės iš už Harenholo sienų.

— Nebent… — tarstelėjo Ketlina.

— Nagi, nagi, — paragino seras Brindenas.

— Nebent būtų priverstas palikti Harenholą, — pasakė ji, — dėl kokios kitos grėsmės.

Dėdė žvelgė į ją susimąstęs.

— Lordas Renlis.

— Karalius Renlis.

Jeigu ji ketina prašyti to žmogaus pagalbos, privalo pripažinti tą titulą, kurį jis sau priskyrė.

— Gal ir taip, — Juodoji Žuvis grėsmingai šyptelėjo. — Tačiau jis už tai pageidaus ką nors gauti.

— Pageidaus to, ko nori visi karaliai, — tarė Ketlina. — Priesaikos.

Tirionas

Janas Slintas buvo mėsininko sūnus ir juokdavosi taip, tarsi kapotų mėsą.

— Dar vyno? — pasiteiravo Tirionas.

— Neturėčiau prieštarauti, — atsiliepė lordas Janas tiesdamas taurę. Sudėjimu jis priminė statinę, gal todėl jam daug tilpdavo. — Tikrai neturėčiau prieštarauti. Puikus raudonasis. Matyt, iš Arboro?

— Iš Dorno. — Tirionas mostelėjo, tarnas prišoko su ąsočiu. Mažojoje menėje jiedu su lordu Janu buvo vieni, neskaitant tarnų, prie nedidelio stalo, kurį apšvietė žvakės, o viską aplinkui gaubė tamsa. — Labai retas. Nedažnai rasi Dorno vyno, kurio skonis būtų toks sodrus.

— Sodrus, — tarė lordas varlę primenančiu veidu, kaip reikiant gurkštelėdamas vyno. Ne, siurbčioti jis nemėgo, tas Janas Slintas. Tirionas tai pastebėjo iš karto. — Taip, sodrus, kaip tik šito žodžio ieškojau, kaip tik šito žodžio. Turite dovaną rasti žodžių, lorde Tirionai, drįsčiau sakyti. Ir nuostabiai pasakojate. Iš tiesų nuostabiai.

— Man malonu, kad taip galvojate… bet aš ne lordas, kaip jūs. Pakaks ir paprastai — Tirionas, lorde Janai.

— Kaip pageidausite. — Jis vėl atsigėrė, laistydamas vyną ant juodo atlaso liemenės. Dar vilkėjo trumpą aukso spalvos audinio apsiaustą, susegtą mažute ietimi, kurios smaigalį dengė tamsiai raudonas emalis. Lordas Slintas buvo akivaizdžiai girtutėlis.

Tirionas užsidengė burną ir mandagiai atsiraugėjo. Skirtingai nuo Slinto, vyno jis taip uoliai neskanavo, tačiau buvo labai visa ko pilnas. Vos apsigyvenęs Rankos bokšte, jis iš karto išklausinėjo, kas mieste geriausia virėja, ir tučtuojau ją pasisamdė. Šį vakarą jiems buvo patiekta jaučio uodegų sriubos, vasaros žalėsių su karijų riešutais, vynuogėmis, raudonaisiais pankoliais ir trupintu sūriu, karšto apkepo su krabais, moliūgų su prieskoniais bei aliejuje keptų putpelių. Kiekvienam patiekalui buvo skirtas vis kitoks vynas. Lordas Slintas tikino dar niekada taip puikiai nevalgęs.

— Be abejo, atsigriebsite gyvendamas Harenhole, — tarė Tirionas.

— Tai jau būtinai. Galbūt reikėtų prikalbinti tą jūsų virėją pereiti tarnauti pas mane, kaip manote?

— Karai kartais kyla ir dėl menkesnių dalykų, — pasakė Tirionas, ir abu ilgai ir skaniai juokėsi. — Esate drąsus vyras, jei ryžtatės kraustytis į Harenholą. Niūroka vieta, didžiulė… brangi išlaikyti. Dar sako, esą ji prakeikta.

— Negi turėčiau bijoti akmenų krūvos? — pagalvojęs apie tai, Slintas net šūktelėjo. — Drąsus vyras, sakote? Turi būti drąsus, jei nori iškilti. Kaip kad aš iškilau. Taip, iki Harenholo! O kodėl gi ne? Jūs tai suprantate. Jūs taip pat drąsus, aš tai jaučiu. Gal ir nedidukas, bet drąsus.

— Jūs per daug malonus. Dar vyno?

— Ne. Ne, iš tiesų, aš… ak, tebus dievai prakeikti, taip. Kodėl gi ne? Drąsūs vyrai geria nesivaržydami.

— Tikrai. — Tirionas pripildė lordo Slinto taurę iki kraštų. — Žiūrinėjau vardus žmonių, kuriuos nurodėte kaip galinčius užimti jūsų pareigas — tapti miesto sargybos vadu.

— Geri vyrai. Puikūs. Tiks bet kuris iš tų šešių, bet aš pasirinkčiau Alarą Dimą. Mano dešinioji ranka. Labai labai geras vyras. Ištikimas. Skirkite jį ir nesigailėsite. Jeigu tik jis bus priimtinas karaliui.

— Žinoma, — Tirionas truputį gurkštelėjo iš savo taurės. — Galvojau apie serą Džeisliną Baivoterį. Jis trejus metus tarnavo kapitonu prie Purvo vartų, narsiai kovėsi per Beilono Greidžojaus sukilimą. Karalius Robertas prie Paiko pakėlė jį į riterius. Tačiau jo vardo jūsų sąraše nėra.

Lordas Janas Slintas nugėrė didelį gurkšnį vyno ir kelias akimirkas pateliūskavo burnoje prieš nurydamas.

— Baivoteris. Ką gi. Drąsus vyras, tikrai, bet… labai jau nelankstus. Turi keistenybių. Vyrai jo nemėgsta. Dar ir luošas, prie Paiko neteko rankos, už tai ir tapo riteriu. Prasti mainai, jei norite žinoti, ranka už „serą“, — jis nusijuokė. — Seras Džeislinas, mano akimis, labai jau geros nuomonės apie save ir savo garbę. Verčiau palikite tą vyrą ramybėje, milor… Tirionai. Alaras Dimas — štai kas jums tinkamiausias.

— Man sakė, kad Dimas gatvėse ne itin mylimas.

— Jo bijo. Tai kur kas geriau.

— Girdėjau apie jį dar kažką. Tarsi koks kivirčas viešnamyje?

— Ak, tas. Jis dėl to nekaltas, milor… Tirionai. Ne. Jis visai nesiruošė žudyti tos moters, ji pati dėl to kalta. Jis įspėjo ją, kad pasitrauktų ir leistų jam atlikti pareigą.

— Na, vis dėlto… motinos, vaikai, jam turėjo ateiti į galvą, kad ji mėgins gelbėti tą kūdikį, — Tirionas nusišypsojo. — Paragaukite sūrio, nuostabiai dera su šituo vynu. Sakykite, kodėl pasirinkote Dimą tokiai bjauriai užduočiai?

— Geras vadas pažįsta savo vyrus, Tirionai. Vieni tinkami vienam darbui, kiti — kitam. Nudėti kūdikį, ir dar žindomą — čia reikia ypatingo žmogaus. Ne kiekvienas vyras to imtųsi. Net jeigu tai šiaip kokia kekšė su savo išpera.

— Manau, kad taip ir yra, — tarė Tirionas girdėdamas tik žodžius „šiaip kokia kekšė“ ir galvodamas apie Šają, o dar anksčiau — Tišą, ir visas kitas moteris, kurioms jis per daugelį metų dalijo savo pinigus ir sėklą.

— Rūstus vyras rūsčiam darbui — toks yra tas Dimas, — varė toliau Slintas nieko nepastebėdamas. — Daro kaip liepiamas, o paskui — nė žodžio. — Jis atsipjovė gabalą sūrio. — Puikus. Aštrus. Duokite man gerą aštrų peilį ir gero aštraus sūrio — štai aš jau ir laimingas.

— Gardžiuokitės, kol įmanoma, — Tirionas gūžtelėjo pečiais. — Upių žemėse liepsnoja karas, Haigardene karaliauja Renlis, tad netrukus gero sūrio gauti bus sunku. Tiesa, kas pasiuntė jus medžioti to kekšvaikio?

Lordas Janas suklusęs pažvelgė į Tirioną, paskui nusikvatojo ir pagrasė jam sūrio gabalu.

— O jūs gudrutis, Tirionai. Manėte mane prigauti, ką? Kad Janas Slintas pasakytų daugiau, negu dera, vien vyno ir sūrio nepakanka. Tuo didžiuojuosi. Neklausinėju be reikalo, o paskui — nė žodžio. Aš toks.

— Kaip ir Dimas.

— Taip, taip. Skirkite jį vadu, kai išvyksiu į Harenholą, ir tikrai nesigailėsite.

Tirionas atsilaužė trupinį sūrio. Iš tiesų buvo aštrus ir puikiai tiko prie vyno, labai geras derinys.

— Kad ir ką skirtų karalius, esu tikras, tam žmogui bus nelengva stoti jūsų vieton. Lordas Mormontas dabar panašiai vargsta.

— Maniau, kad tai ledi, — lordas Slintas žvelgė suglumęs. — Mormont. Rodos, ta, kur sanguliauja su lokiais?

— Kalbu apie jos brolį. Džeorą Mormontą, Nakties sargybos lordą vadą. Kai lankiausi pas jį prie Sienos, minėjo, kaip jam sunku rasti tinkamą žmogų vietoj savęs. Šiais laikais Sargyba gerų vyrų sulaukia nedažnai, — Tirionas plačiai nusišypsojo. — Įsivaizduoju, kad jis miegotų ramiau, jeigu turėtų tokį žmogų kaip jūs. Arba narsųjį Alarą Dimą.

— Tai jau vargu ar jam taip pasiseks! — lordas Slintas griausmingai nusikvatojo.

— Ko gero, — atsiliepė Tirionas, — bet gyvenimas kartais iškrečia netikėtų pokštų. Prisiminkite Edardą Starką, milorde, vargu ar jis kada įsivaizdavo, kad jo gyvybė nutrūks ant Beiloro septos laiptų.

— Kažin ar bent vienas prakeiktas žmogelis būtų apie tai pagalvojęs, — kikendamas sutiko lordas Slintas.

Nusijuokė ir Tirionas.

— Gaila, kad manęs čia nebuvo ir nieko nemačiau. Sako, net Veiris liko apstulbęs.

— Voras, — lordas Slintas kvatojo taip, kad net pilvas tirtėjo. — Sako, jis viską žino. Na, o štai šito ir nežinojo.

— Iš kur jis galėjo žinoti? — Tiriono balse pirmą kartą suskambo šalčio gaidelė. — Juk ne kas kitas, o jis padėjo įtikinti mano seserį, kad Starkui reikia atleisti su sąlyga, kad šis pasirinks juodąjį apdarą.

— Kas? Ką? — nesusigaudydamas mirksėjo Slintas.

— Mano seserį Sersėją, — pakartojo Tirionas dar kiek griežčiau, jei kartais jo nenuovokus pašnekovas abejoja, ką jis turi galvoje. — Karalienę regentę.

— Taip, — Slintas nurijo gumulą gerklėje, — na, dėl to, tiesa… taip įsakė karalius, milorde. Pats karalius.

— Karaliui — trylika metų, — priminė Tirionas.

— Vis tiek. Juk jis — karalius. — Slintas susiraukė, dėl to suvirpėjo visi jo pagurkliai. — Septynių Karalysčių valdovas.

— Na, bent vienos ar dviejų iš tų septynių, — rūgščiai šypsodamasis atsiliepė Tirionas. — Gal galėčiau žvilgtelėti į jūsų ietį.

— Mano ietį? — suglumo lordas Slintas.

— Segę, prilaikančią jūsų apsiaustą, — pirštu dūrė Tirionas.

Lordas Slintas dvejodamas ištraukė papuošalą ir padavė Tirionui.

— Lanisporte turime geresnių auksakalių, — pareiškė šis. — Jei norite žinoti mano nuomonę, šitas raudono emalio kraujas tamsokas. Sakykite, milorde, pats įsmeigėte ietį tam vyrui į nugarą ar užteko kažkam paliepti?

— Įsakiau ir dar kartą įsakyčiau. Lordas Starkas buvo išdavikas. — Nuplikęs Slinto viršugalvis ryškiai paraudo, aukso apsiaustas nuo pečių nuslydo ant grindų. — Tas žmogus mėgino mane papirkti.

— Nė neįsivaizduodamas, kad esate seniai parsidavęs.

Slintas tėškė žemėn savo taurę.

— Gal pasigėrėte? Jei manote, kad sėdėsiu čia ir leisiu teršti savo garbę…

— Ir kokia gi ta garbė? Žinoma, sutinku, kad jūsų sandėris geresnis negu sero Džeislino. Lordo titulas ir pilis už ieties dūrį į nugarą, kai net ieties pačiam į ranką paimti neprireikė.

Tirionas sviedė auksinį papuošalą Janui Slintui. Segė atšoko jam nuo krūtinės ir nudzingsėjo per grindis. Slintas pašoko.

— Man nepatinka, kaip jūs su manimi kalbate, mil… Kipše. Aš — Harenholo lordas ir karaliaus tarybos narys. Kas jūs toks, kad drįstumėte šitaip mane plūsti?

Tirionas sėdėjo pakreipęs galvą į šoną.

— Man atrodo, puikiai žinote, kas aš esu. Kiek turite sūnų?

— Kam tau mano sūnūs, neūžauga?

— Neūžauga? — plykstelėjo pykčiu Tirionas. — Verčiau būtumėte apsiribojęs Kipšu. Aš — Tirionas iš Lanisterių giminės, ir kada nors, jei dievai davė jums proto nors tiek, kad prilygtumėte jūros kirmėlei, krisite ant kelių dėkodamas, kad teko susidurti su manimi, o ne su mano lordu tėvu. Nagi, tai kiek turite sūnų?

Tirionas pamatė, kaip Jano Slinto akyse staiga nubudo baimė.

— T-tris, milorde. Ir dukterį. Labai prašau, milorde…

— Maldauti nebūtina, — jis nusiropštė nuo kėdės. — Duodu žodį, kad jiems nenutiks nieko bloga. Jaunesnieji berniukai bus išauklėti ginklanešiais. Jeigu tarnaus uoliai ir ištikimai, gal atėjus laikui taps riteriais. Tegu niekas nesako, kad Lanisterių giminė neatsidėkoja tiems, kurie jai tarnauja. Jūsų vyriausias sūnus paveldės lordo Slinto titulą ir šitą jūsų klaikų ženklą, — jis paspyrė mažą auksinę ietį, ir ši skimbčiodama nusirito grindimis. — Gaus jis žemės, galės pasistatyti sau dvarą. Tai bus ne Harenholas, bet gyventi pakaks. Jis turės pasirūpinti ir mergaitės vedybomis.

Jano Slinto veidas iš raudono virto baltu.

— K-ką… ką jūs norite… — Jo pagurkliai tirtėjo lyg lajaus kalnai.

— Ką noriu daryti su jumis? — Tirionas leido tam mulkiui padrebėti, tada atsakė: — Karakas „Vasaros sapnas“ išplauks su rytiniu potvyniu. Jo šeimininkas man sakė stosiąs Kirų mieste, Trijose Seseryse, Skagoso saloje ir Rytų sargyboje. Kai sutiksite lordą Mormontą, perduokite mano šilčiausius linkėjimus ir pasakykite, kad nesu pamiršęs Nakties sargybos reikalų. Linkiu jums ilgai gyventi ir gerai tarnauti, milorde.

Pagaliau supratęs, kad nebus čia pat nužudytas, Janas Slintas atgavo įprastą veido spalvą. Jo apatinis žandikaulis atsikišo.

— Mes dar pažiūrėsime, Kipše. Neūžauga. Ar neteks pačiam lipti į tą laivą, kaip manote? Gal jūs pats atsidursite ant Sienos? — jis nervingai, tarsi lodamas nusikvatojo. — Kaip čia bus su jumis ir jūsų grasinimais, na, mes dar pažiūrėsime. Žinote, juk esu karaliaus draugas. Matysime, ką apie tai pasakys Džofris. Ir Mažasis Pirštas, ir karalienė, žinoma. Janas Slintas turi nemažai draugų. Dar pažiūrėsime, kas išplauks, kurgi ne. Būtinai pažiūrėsime.

Slintas apsisuko ant kulnų kaip sargybinis, kuriuo kadaise tarnavo, ir nužygiavo per visą Mažąją menę, skambiai mušdamas batais į akmenines grindis. Užkaukšėjęs laipteliais, atlapojo duris… ir kaktomuša susidūrė su aukštu, įdubusiais skruostais vyru su juodu antkrūtiniu ir aukso spalvos apsiaustu. Prie dešinio riešo strampo jis turėjo prisitaisęs geležinę plaštaką.

— Sveikas, Janai, — tarė jis, žybčiodamas akimis, tūnančiomis po atsikišusia kakta ir žilstelėjusių plaukų kupeta. Jam iš paskos į Mažąją menę tylėdami įžengė šeši auksiniai apsiaustai, o Janas Slintas atsitraukė atbulas.

— Lorde Slintai, — šūktelėjo Tirionas, — tikiuosi, pažįstate serą Džeisliną Baivoterį, mūsų naująjį miesto sargybos vadą.

— Milorde, jūsų laukia neštuvai, — pareiškė seras Džeislinas Slintui. — Prieplaukoje tamsu, iki jos eiti toli, o gatvėse naktį nėra saugu. Vyrai, pirmyn!

Auksiniai apsiaustai išsivedė savo buvusį vadą, o Tirionas pasišaukė serą Džeisliną arčiau ir padavė pergamento ritinį.

— Kelionė bus ilga, ir lordas Slintas pageidaus draugijos. Pasirūpinkite, kad šitas šešetas atsidurtų kartu su juo „Vasaros sapne“.

Baivoteris peržvelgė vardus ir šyptelėjo.

— Bus padaryta.

— Yra ten toks vienas, — pusbalsiu pridūrė Tirionas. — Dimas. Pasakykite kapitonui, kad niekam neužklius, jei kokia banga jį nuplaus į jūrą dar nepasiekus Rytų sargybos.

— Girdėjau kalbant, milorde, kad tie vandenys šiaurėje labai audringi. — Seras Džeislinas nusilenkė ir išėjo plevėsuodamas apsiaustu. Beeidamas užmynė ant auksaspalvio Slinto apdaro.

Tirionas sėdėjo vienas, siurbčiodamas puikaus saldžiojo Dorno vyno likučius. Aplinkui, tvarkydami stalą, zujo tarnai. Vyną jis liepė palikti. Jiems baigus, į menę įsmuko Veiris, apsivilkęs jo kvapą atitinkančiais levandų spalvos drabužiais.

— Ak, gerasis milorde, kaip puikiai sutvarkyta.

— Tai kodėl man taip bjauru burnoje? — Tirionas pirštais suspaudė sau smilkinius. — Liepiau jiems išmesti Alarą Dimą jūron. Man nepakenčiamai norisi tą patį padaryti ir su jumis.

— Gali būti, kad nusiviltumėte, — atsiliepė Veiris. — Audros pasiaučia ir nurimsta, virš galvos dūžta bangos, didelės žuvys ryja mažas, o aš ir toliau iriuosi. Ar nesutrukdyčiau, jei paragaučiau vyno, kurį taip smagiai skanavo lordas Slintas.

Tirionas susiraukęs mostelėjo ranka į ąsotį.

Veiris prisipylė taurę.

— Ak, saldus kaip vasara, — jis vėl gurkštelėjo. — Tiesiog girdžiu vynuogių dainą sau ant liežuvio.

— O aš vis galvojau, koks čia triukšmas. Liepkite toms vynuogėms užsičiaupti, nes man galva plyšta. Tai sesuo. Štai ko tas mūsų ištikimasis lordas Slintas nenorėjo sakyti. Į tą viešnamį auksinius apsiaustus pasiuntė Sersėja.

Veiris nervingai sukikeno. Vadinasi, viską žinojo nuo pat pradžių.

— Apie šitai neužsiminėte, — nepatenkintas tarė Tirionas.

— Jūsų paties mieloji sesutė, — patvirtino Veiris tokiu sielvarto paženklintu veidu, kad atrodė, jog tuoj pravirks. — Tokius dalykus pranešti žmogui labai sunku. Baiminausi jūsų atsako. Ar galite man atleisti?

— Ne, — tėškė Tirionas. — Būkite prakeiktas. Ir ji taip pat.

Sersėjos liesti negalima, jis puikiai tai žinojo. Bent ne dabar, net jeigu ir norėtų, nors pats dar toli gražu nebuvo tikras, kad tikrai to nori. Bet buvo šlykštu sėdėti ir lyg varganam aktoriui mugėje tik vaidinti teisingumą, baudžiant tokius vargetas kaip Janas Slintas ir Alaras Dimas, nors jo sesuo siautėjo toliau.

— Ateityje, lorde Veiri, pasakosite man tai, ką žinote. Viską!

Eunuchas nušvito sukta šypsena.

— Tai gali ilgokai užtrukti, gerasis milorde. Aš žinau nemažai.

— Bet, regis, to nepakako, kad išgelbėtumėte tą vaiką.

— Deja, ne. Buvo dar vienas mergvaikis, berniukas, šiek tiek vyresnis. Pasistengiau, kad jis atsidurtų toliau nuo bėdos… bet, prisipažįstu, nė sapnuoti nesapnavau, kad kils pavojus ir tam kūdikiui. Mergaitė iš prasčiokų, dar net metukų nesulaukusi, motina — kekšė. Kokią ji galėjo kelti grėsmę?

— Ji buvo Roberto, — su kartėliu tarė Tirionas. — Atrodo, Sersėjai to buvo gana.

— Taip. Be galo liūdna. Privalau prisiimti kaltę už tą vargšą mielą vaikelį ir jos motiną, tokią jauną ir taip mylėjusią karalių.

— Mylėjusią? — Tirionas niekada nematė mirusios merginos veido, bet jo vaizduotė piešė tarsi susiliejusias Šają ir Tišą. — Kažin, ar gali kekšė ką nors iš tikrųjų mylėti? Ne, neatsakykite. Kai kurių dalykų man verčiau nežinoti.

Šają jis apgyvendino erdviame iš mūro ir rąstų pastatytame name su savu šuliniu, arklidėmis ir sodu, skyrė tarnų, kad rūpintųsi jos poreikiais, baltą paukštį iš Vasaros salų, kad nebūtų nuobodu, šilkų, sidabro ir brangakmenių pasipuošti, sargybinių. Tačiau ji, regis, vis tiek negalėjo nurimti. Sakė norinti daugiau būti su juo; norinti tarnauti jam ir padėti. „Labiausiai man padedi čia, šitame guolyje“, — pasakė jai vieną naktį po jų meilės gulėdamas greta jos, priglaudęs galvą jai prie krūties, slėpsnose jausdamas malonų maudulį. Ji neištarė nė žodžio, atsakė tik akimis. Buvo aišku, kad ji norėtų išgirsti ką kita.

Atsidusęs Tirionas jau vėl tiesė ranką vyno, bet prisiminė lordą Slintą ir stumtelėjo ąsotį šalin.

— Vis dėlto atrodo, kad apie Starko mirtį sesuo sakė teisybę. Už tą beprotybę turime dėkoti mano sūnėnui.

— Įsakė karalius Džofris. Janas Slintas su Ilinu Peinu įvykdė ją žaibiškai, nedvejodami…

— …sakytum būtų tokio įsakymo laukę. Taip, jau kalbėjome apie tai ir be jokios naudos. Kvailystė.

— Turėdamas savo žinioje miesto sargybą, milorde, esate gerai pasirengęs žiūrėti, kad jo malonybė daugiau nedarytų tokių… kvailysčių? Tiesą sakant, nereikėtų užmiršti ir karalienės namų sargybos…

— Raudonųjų apsiaustų? — Tirionas gūžtelėjo pečiais. — Vilaras ištikimybę prisiekė Kasterlių Uolai. Jis žino, kad čia atvykau turėdamas savo tėvo įgaliojimus. Sersėjai bus nelengva panaudoti jo žmones prieš mane… be to, jų tik šimtas. Vien savų vyrų turiu pusantro karto daugiau. Ir šešis tūkstančius auksinių apsiaustų, jeigu Baivoteris — tikrai toks žmogus, kaip sakote.

— Įsitikinsite, kad seras Džeislinas — narsus, garbingas, klusnus… ir nepaprastai dėkingas vyras.

— Galbūt, tik štai įdomu — kam gi jis dėkingas?

Tirionas nepasitikėjo Veiriu, nors negalėjo ginčytis — šis buvo naudingas. Be jokios abejonės, jis žinojo daug.

— Kodėl jūs toks paslaugus, milorde Veiri? — paklausė jis tyrinėdamas švelnias to vyro rankas, beplaukį pudruotą veidą, nežymią gudrią šypseną.

— Jūs esate ranka. Aš tarnauju kraštui, karaliui ir jums.

— Kaip anksčiau Jonui Arinui ir Edardui Starkui?

— Lordams Arinui ir Starkui tarnavau kaip įmanydamas. Mane labai nuliūdino ir pašiurpino jų belaikė mirtis.

— Kaipgi dabar jaustis man? Regis, turėtų būti mano eilė.

— Ak, manau, kad ne, — tarė Veiris, teliūskuodamas vyną taurėje. — Valdžia — labai keistas dalykas, milorde. Ar nemėginote įspėti mįslės, kurią anądien užminiau jums smuklėje?

— Buvau ją prisiminęs gal porą kartų, — prisipažino Tirionas. — Karalius, žynys, turtuolis — kas liks gyvas, kas mirs? Kam paklus kareivis? Ta mįslė neturi atsakymo, o gal jų kaip tik per daug. Viskas priklauso nuo žmogaus su kalaviju.

— O jis juk niekas, — atsiliepė Veiris. — Neturi nei karūnos, nei aukso, nei dievų malonės, tik išgaląstą plieno gabalą.

— Tas plieno gabalas lemia gyvybę ar mirtį.

— Iš tiesų… tačiau jei mus valdo ne kas kitas, o tik žmogus su kalaviju, kodėl vaizduojame, esą valdžia — mūsų karalių rankose? Kodėl tvirtas vyras su kalaviju turėtų paklusti karaliui vaikui, tokiam kaip Džofris, ar vyno pripampusiam mulkiui, tokiam kaip jo tėvas?

— Nes tokie vaikeliai ar girtuokliai su karūnomis gali pasišaukti kitų tvirtų vyrų, taip pat turinčių kalavijus.

— Tuomet šie vyrai ir yra tikroji valdžia. O gal ne? Iš kur jie gavo kalavijus? Kodėl jie paklūsta? — Veiris nusišypsojo. — Vieni sako — žinojimas yra valdžia. Kiti teigia, kad visa valdžia ateina iš dievų. Treti aiškina, kad valdžia kyla iš įstatymo. Tačiau tą dieną ant Beiloro septos laiptų mūsų dievobaimingas aukštasis septonas ir įstatymo remiama karalienė regentė bei jūsų viską žinantis tarnas pasirodė tokie pat bejėgiai, kaip bet kuris batsiuvys ar kubilius minioje. Tai kas, jūsų nuomone, iš tiesų nužudė Edardą Starką? Džofris, davęs įsakymą? Seras Ilinas Peinas, užsimojęs kalaviju? Ar… dar kažkas?

Tirionas pakreipė galvą į šoną.

— Ar pasakysite pagaliau, koks tos prakeiktos mįslės įminimas, ar tik stengiatės, kad man galva dar labiau įsiskaustų?

— Na, gerai, — šyptelėjo Veiris. — Valdžia yra ten, kur žmonės mano ją esant. Nei daugiau, nei mažiau.

— Vadinasi, valdžia — tik šmėkla, fokusininko triukas?

— Šešėlis ant sienos, — sumurmėjo Veiris, — bet šešėliai gali žudyti. Be to, neretai nutinka, kad labai mažas žmogus meta labai didelį šešėlį.

— Lorde Veiri, — nusišypsojo Tirionas, — kažkaip keista, bet imate man vis labiau patikti. Gal kada nors teks jus nužudyti, bet manau, man dėl to bus liūdna.

— Priimu tai kaip didžiausią pagyrimą.

— Kas jūs toks, lorde Veiri? — Tirionas pajuto iš tiesų norįs tai sužinoti. — Apie jus sako — voras.

— Šnipai ir skundikai retai sulaukia šiltų jausmų, milorde. Esu ištikimas valstybės tarnas.

— Ir eunuchas. Nepamirškime to.

— Man taip pasitaiko labai retai.

— Kartais mane pavadina pusžmogiu, bet galvoju, kad dievai man buvo palankesni. Esu mažo ūgio, kreivakojis, ilgesingų žvilgsnių iš moterų nesulaukiu… bet vis dėlto vyras. Šaja mano lovoje — ne pirmoji, kada nors turėsiu žmoną, kuri pagimdys man sūnų. Jeigu dievai nepagailės malonės, jam teks dėdės išvaizda, o protą gaus tėvo. Jums tokios vilties puoselėti nelemta. Nykštukai — tai dievų pokštas, tuo tarpu eunuchai — žmonių darbas. Kas taip pasielgė su jumis, Veiri? Kada, kodėl? Kas jūs iš tiesų?

Eunuchas nė akimirkai nesiliovė šypsojęsis, bet jo akys nebesijuokė.

— Jūs labai malonus, kad klausiate, milorde, tačiau mano istorija ilga ir liūdna, o mums reikia aptarti daug išdavysčių. — Iš savo apdaro rankovės jis išsitraukė pergamentą. — Karaliaus galeros „Baltasis elnias“ kapitonas ketina po trijų dienų paslapčia kelti inkarą ir pasisiūlyti tarnauti lordui Staniui.

— Matyt, privalome jam duoti tokią kruviną pamoką, kad ir kiti įsidėmėtų? — atsiduso Tirionas.

— Sero Džeislino rūpesčiu jis galėtų tiesiog dingti, bet stojęs prieš karaliaus teismą padėtų palaikyti kitų kapitonų ištikimybę.

Na, ir mano karališkasis sūnėnas turėtų ką veikti.

— Darykite, kaip išmanote. Tegu paragauja Džofrio teisingumo.

Veiris kažką pasižymėjo ant pergamento.

— Serai Horas ir Hoberis Redvainai papirko sargybinį, kuris poryt naktį juos išleis pro šoninius vartus. Persirengę irklininkais, jie ketina išplaukti pentosiečių galera „Mėnulio bėgikas“.

— Gal reikia palikti juos prie tų irklų keleriems metams, žiūrėsim, ar labai jiems patiks? — šyptelėjo Tirionas. — Bet ne, sesuo nuliūstų praradusi tokius mielus svečius. Praneškite serui Džeislinui. Tegu sučiumpa tą papirktą žmogų ir išaiškina jam, kaip garbinga tarnauti Nakties sargybos broliu. Prie „Mėnulio bėgiko“ pastatykite žmonių, jei kartais tie Redvainai rastų dar vieną godų sargybinį.

— Bus padaryta, — dar viena žymė ant pergamento. — Jūsų žmogus Timetas šį vakarą lošimų namuose Sidabro gatvėje nužudė vieno vyno pirklio sūnų. Apkaltino jį sukčiaujant.

— Ar tikrai sukčiavo?

— Ak, žinoma, nė menkiausios abejonės.

— Tokiu atveju garbingi miesto žmonės turi jaustis dėkingi Timetui. Pasirūpinsiu, kad jam padėkotų ir karalius.

Eunuchas nervingai sukikeno ir vėl brūkštelėjo ženklą ant pergamento.

— Mus staiga užplūdo minios šventų žmonių. Kometa, regis, pažadino daugybę įvairiausio plauko keistų žynių, pamokslautojų ir pranašų. Jie elgetauja prie smuklių ir traktierių bei visiems, kas stabteli jų pasiklausyti, skelbia apie gresiančią siaubingą lemtį ir pražūtį.

— Greit bus trys šimtai metų nuo Eigono išsilaipinimo, — gūžtelėjo pečiais Tirionas. — Manau, kad šito buvo galima laukti. Tegu ūbauja.

— Jie skleidžia baimę, milorde.

— Negi pajėgtų aplenkti jus?

Veiris užsidengė ranka burną.

— Labai žiauru taip kalbėti, milorde. Ir dar vienas dalykas. Ledi Tanda vakar surengė nedidelius pietus. Galiu pateikti valgių ir svečių sąrašą, jei norėtumėt susipažinti. Visiems įpylus vyno, lordas Džailsas atsistojo ir pirmą taurę pakėlė už karalių; seras Beilonas Svonas tuo metu pratarė: „Taigi reikės trijų taurių.“ Daugelis juokėsi…

Tirionas kilstelėjo ranką.

— Gana. Seras Beilonas pajuokavo. Išdavikiškos užstalės kalbos manęs nedomina, lorde Veiri.

— Milorde, esate didus ne tik išmintimi, bet ir širdies gerumu, — pergamentas išnyko eunucho rankovėje. — Abu turime daug reikalų. Dabar jus paliksiu.

Eunuchui išėjus, Tirionas ilgai sėdėjo žiūrėdamas į žvakės liepsną ir svarstė, kaip jo sesuo priims žinią apie Jano Slinto nušalinimą. Vargu ar džiaugsis, kiek jis pajėgė spręsti, bet neatrodė, kad ji galėtų ko nors rimtai imtis, nebent parašytų piktą laišką lordui Taivinui į Harenholą. Dabar Tiriono rankose buvo atsidūrusi miesto sargyba, o kur dar pusantro šimto nuožmių puslaukinių ir vis augantis Brono renkamų samdinių būrys. Regis, buvo neblogai apsisaugojęs.

Be abejo, Edardas Starkas manė taip pat.

Tirionui išeinant iš Mažosios menės, Raudonojoje pilyje buvo tamsu ir tylu. Menėje jo laukė Bronas.

— Kaip Slintas? — pasidomėjo jis.

— Lordas Slintas su rytiniu potvyniu išplauks tarnauti ant Sienos. Veiris mane tikina, kad vieną iš Džofrio žmonių pakeičiau savu. Labiau tikėčiau, kad Mažojo Piršto žmogų pakeičiau tuo, kuris klauso Veirio, bet tebūnie.

— Gal jums verta žinoti — Timetas nužudė žmogų…

— Veiris man sakė.

Samdytas karys, regis, nenustebo.

— Tas kvailys manė, kad vienaakį bus lengviau apmauti. Timetas durklu prismeigė jo riešą prie stalo ir plikomis rankomis išplėšė jam gerklę. Jis taip išmiklinęs plaštaką — sulenkęs įtempia pirštus ir…

— Gal apsieisiu be tų šiurpių smulkmenų, mano vakarienė ir taip nerimsta pilve, — tarė Tirionas. — Kaip tavo samdiniai?

— Neblogai. Šįvakar — trys nauji vyrai.

— Kaip sprendi, kuriuos priimti?

— Pasižiūriu į juos, paklausinėju, kur kovėsi, paklausau, ar įtikinamai meluoja, — nusišypsojo Bronas. — Paskui suteikiu jiems galimybę mane nudėti, na, ir pats nepraleidžiu progos.

— Ar kokį užmušei?

— Nė vieno, kuris galėtų būti naudingas.

— O jei kuris tave užmuštų?

— Tą tai jau būtinai reikėtų pasamdyti.

Tirionas buvo šiek tiek apsvaigęs ir labai pavargęs.

— Sakyk man, Bronai, jei liepčiau nužudyti kūdikį… mergaitę, tarkim, dar motinos žindomą… ar padarytum šitai? Nieko neklausinėdamas?

— Nieko neklausinėdamas? Ne, — samdinys atkišęs vieną į kitą patrynė nykštį ir smilių. — Būtinai paklausčiau — kiek.

Na, ir kam man tas tavo Alaras Dimas, lorde Slintai? — mąstė Tirionas. Turiu savų šimtą. Norėjosi juoktis; norėjosi ir verkti; visų labiausiai jam norėjosi Šajos.

Arija

Kelias sumenko iki poros per pievas vingiuojančių vėžių. Žinoma, sumažėjus keliautojų, nebeliko kas pirštu parodytų, kurion pusėn jie traukia. Pietuose Karališkuoju keliu plūdęs žmonių srautas čia vos lašnojo.

Liūdniau buvo tai, kad kelias lyg gyvatė sukiojosi tai į vieną, tai į kitą pusę, pynėsi su dar mažesniais takais, kartais, rodos, visiškai pranykdavo, bet vėl atsirasdavo už poros mylių, kai jie būdavo jau beprarandą viltį. Ariją tai siutino. Kraštas atrodė nesunkus keliauti, banguojantis švelniomis kalvomis, jų nuožulniais šlaitais kilo dirbamų laukų terasos, tarp jų įsiterpusios žaliavo tai laukymės, tai miškai ar nedideli slėniai, kuriuose palei ramiai čiurlenančius upeliukus spietėsi gluosnių būreliai. Vis dėlto kelias buvo toks siauras ir vingiuotas, kad jų vilkstinė vos šliaužė.

Sparčiai judėti labiausiai kliudė vežimai, jie sunkiai ritosi, girgždėdami krovinių svorio slegiamomis ašimis. Vos ne tuziną kartų per dieną tekdavo stoti ir traukti vėžėje įklimpusį ratą arba visiems sukibus stumti juos pažliugusiu šlaitu aukštyn. Kartą tankios ąžuolų giraitės viduryje, kur niekaip nebuvo įmanoma prasilenkti, jie susidūrė su trim vyrais ir jaučio traukiamu malkų vežimu. Neliko nieko kita, tik laukti, kol tie miškakirčiai iškinkys savo jautį, išves jį pro medžius, apsuks vežimą, vėl pakinkys jautį ir pajudės atgal, ten, iš kur atvažiavo. Jautis žengė dar lėčiau negu jų arkliai, tad tą dieną jie beveik ir nepasistūmėjo.

Arija nesusilaikiusi vis žvilgčiojo per petį nerimaudama, kada juos pasivys auksiniai apsiaustai. Naktį pabusdavo nuo menkiausio triukšmo ir čiupdavo Adatos rankeną. Dabar aplink stovyklą visada budėdavo sargybiniai, bet Arija jais, ypač našlaičiais, nepasitikėjo. Gal Karaliaus Uosto gatvėse jie ir tiko, bet čia, toli nuo miesto, nieko nesusigaudė. Sumaniusi elgtis tyliai tarsi šešėlis, Arija jiems po nosimi žvaigždžių šviesoje nesunkiai išsmukdavo nusilengvinti į mišką, kur niekas jos nepamatytų. Kartą, budint Lomiui Žaliarankiui, ji užsliuogė į ąžuolą ir karstėsi nuo vieno medžio ant kito, kol galų gale atsidūrė tiesiai jam virš galvos, o tas taip nieko ir nepastebėjo. Jai knietėjo nušokti ant Lomio, bet buvo aišku, kad savo klyksmu jis pažadintų visą stovyklą, o tada Jorinas, ko gero, vėl stvertųsi lazdos.

Lomis ir kiti našlaičiai dabar su Jaučiu elgėsi pagarbiai, nes jo galvos troško karalienė, tačiau pačiam Jaučiui tai visiškai nepatiko.

— Niekuo aš jai nenusikaltau, — kalbėjo jis piktai. — Dirbau savo darbą, ir tiek. Dumplės, žnyplės, čia paduok, ten nunešk. Turėjau tapti ginklininku, bet vieną dieną meistras Motas man staiga sako, kad privalau stoti į Nakties sargybą. Daugiau nieko ir nežinau.

Tada vėl imdavo blizginti savo šalmą. Tai buvo gražus daiktas, dailiai išlenktas ir užapvalintas, su plyšiu akims ir dviem puikiais metaliniais jaučio ragais. Arija vis žiūrėdavo, kaip jis valo šalmą aliejuje sumirkytu skuduru ir šveičia iki tokio blizgesio, kad plienas kuo ryškiausiai atspindi laužo liepsną. Vis dėlto ant galvos jo niekada neužsidėdavo.

— Galiu lažintis, jis išdaviko mergvaikis, — vieną vakarą patyliukais, kad Gendris nenugirstų, tarė Lomis. — To vilkų lordo, kurį nugalabijo ant Beiloro laiptų.

— Tikrai ne, — pareiškė Arija. Mano tėvas turėjo tik vieną pavainikį, tai Jonas. Ji nusėlino į tankmę trokšdama pasibalnoti žirgą ir joti namo. Dabar turėjo gerą kumelę — kaštoninio plauko, su balta žvaigžde kaktoje. Arija visada buvo gera jojikė. Nušuoliuotų ir niekas jos daugiau nebematytų, nebent ji pati apsigalvotų. Tačiau tada neturėtų žvalgų, kurie sektų, kas darosi priekyje ar už nugaros, niekas nebudėtų, kol ji miegotų, o jeigu pasivytų auksiniai apsiaustai, ji būtų vienut vienutėlė. Likti su Jorinu ir kitais buvo saugiau.

— Jau esame netoli Dievo Akies, — vieną rytą tarė juodasis brolis. — Karališkajame kelyje bus nesaugu, kol nepersikelsime per Trišakį. Tad suksime aplink ežerą vakariniu krantu, jie ten mūsų neieškos.

Artimiausioje kryžkelėje jis pasuko vilkstinę į vakarus.

Vietoj dirbamų žemių ten pasirodė miškai, sodybos ir kaimai tapo mažesni, toliau vieni nuo kitų, kalvos aukštesnės, o slėniai gilesni. Vis sunkiau buvo rasti maisto. Mieste Jorinas prikrovė vežimus sūdytos žuvies, duonos džiūvėsių, lašinių, ropių, miežių ir pupų, ne vieną galvą geltono sūrio, bet viskas iki paskutinio kąsnelio jau buvo suvalgyta. Teko maitintis tuo, ką rasdavo pakeliui, ir Jorinas pasišaukė Kosą ir Kurcą — šie buvo įkliuvę už medžioklę svetimuose miškuose. Siųsdavo juos pirma visų į girią, ir temstant jiedu grįždavo ant lazdos pasikabinę elnią ar su pora putpelių prie diržo. Jaunesni berniukai pakeliui rinkdavo gervuoges arba, jei šalia pasitaikydavo sodas, persiropštę per tvorą priskindavo maišą obuolių.

Arija puikiai laipiojo medžiais, mikliai rinkdavo uogas, bet mėgo bastytis ir viena. Kartą jai visiškai atsitiktinai pasipainiojo triušis. Jis buvo rudas ir riebus, ilgomis ausimis ir juokingai krutančia nosimi. Triušiai laksto greičiau už kates, bet į medį įsilipti nesugeba. Arija tvojo jam savo lazda ir čiupo už ausų. Jorinas ištroškino tą triušį su kažkokiais grybais ir laukiniais svogūnais. Arijai davė visą šlaunį, nes tai buvo jos triušis. Ji pasidalijo su Gendriu. Visi kiti gavo po samtį, net ir tie trys, kur sėdėjo supančioti. Džakenas Hagaras už tokį skanumyną jai mandagiai padėkojo, Kandžius palaimos kupinu veidu laižė taukus nuo purvinų pirštų, bet Rordžas, tas benosis, tik nusijuokė ir pareiškė:

— Pamanykit, atsirado medžiotojas. Gumbaveidis Gumbagalvis Triušmušys.

Prie sodybos, kurią vadino Baltuoju Erškėčiu, kažkokie valstiečiai apsupo juos kukurūzų lauke, reikalaudami sumokėti už nuskintas burbuoles. Jorinas pasižiūrėjo į jų pjautuvus ir švystelėjo kelis variokus.

— Kadaise juodai apsivilkęs žmogus nuo Dorno iki Vinterfelo valgydavo iki soties, net aukštieji lordai laikydavo garbe jį priglausti po savo stogu, — karčiai pasakė jis, — o dabar tokie kaip jūs bailiai reikalauja pinigo net už sukirmijusį obuolį. — Ir nusispjovė.

— Tai saldieji kukurūzai, tokie seni dvokiantys varnai kaip tu jų net nenusipelno, — šiurkščiai atrėžė vienas valstiečių. — Nešdinkis iš mūsų laukų su visais šitais vagimis ir galvažudžiais, nes pamausime tave ant kuolo ir pastatysim tarp kukurūzų, kad nubaidytume kitas tokias varnas.

Tą vakarą jie kepė neaižytus kukurūzus, vartydami burbuoles ilgomis dvišakomis lazdelėmis, ir graužė dar karštus tiesiai nuo koto. Arijai toks valgis labai patiko, bet Jorinas taip širdo, kad net nevalgė. Vaikštinėjo po stovyklą piktas, murmėdamas panosėje, tarsi paniręs į debesį, tokį pat juodą ir sudriskusį kaip jo apsiaustas.

Kitą dieną Kosas parskuodė įspėti Jorino, kad priekyje rado stovyklą.

— Dvidešimt ar trisdešimt vyrų, su šarvais ir pusšalmiais, — pasakojo jis. — Kai kurie gerokai apdaužyti, vienas, sprendžiant pagal dejones, mirtimi vaduojasi. Jis kėlė daug triukšmo, todėl prislinkau visai arti. Turi iečių ir skydų, bet tik vieną arklį, o ir tas apšlubęs. Man atrodo, jie čia jau senokai, labai aplink juos dvokia.

— Vėliavą matei?

— Laukinė katė, geltonai ir juodai dėmėta, purvinai rudame lauke.

Jorinas susigrūdo į burną rūgštlapį ir ėmė kramtyti.

— Nepamenu tokio, — pagaliau tarė. — Nesupaisysi, kieno jie pusėje. Kad ir kas jie tokie, jei taip smarkiai gavę į kailį, tikriausiai atimtų mūsų arklius. Gal ir ne vien juos. Manau, reikia apeiti juos plačiu lanku.

Teko pasukti iš kelio ne vieną mylią, prapuolė mažiausiai dvi dienos, bet senis tvirtino, kad tai niekai.

— Ant Sienos laiko turėsite į valias. Ko gero, visą likusį gyvenimą. Man regis, nėra ko labai tenai skubintis.

Vėl pasukus į šiaurę, Arija vis dažniau pastebėdavo žmones, saugančius laukus. Neretai jie tylėdami stovėdavo palei kelią ir niauriai žiūrėdavo į visus keliautojus. Kitur budėdavo raiteliai — jodinėdavo palei laukų gyvatvores, prie balnų pasikabinę kirvius. Kartą ji matė išdžiūvusiame medyje tupintį vyrą su lanku rankoje, greta ant šakos kybojo strėlinė. Vos išvydęs juos, tas žmogus į lanką įsidėjo strėlę ir nenuleido nuo jų akių, kol tolumoje nepranyko paskutinis vežimas. O Jorinas nesiliovė plūdęsis:

— Tupi jis, matai, medyje, pažiūrėsim, ar labai jam ten patiks, kai jo iškelti ateis Kiti. Klyks tada šitas niekdarys, šauksis Sargybos.

Kitą dieną Doberis vakaro danguje pamatė raudoną pašvaistę.

— Arba šitas kelias bevingiuodamas atsisuko atgal, arba čia saulė leidžiasi šiaurėje.

Jorinas, norėdamas geriau įsižiūrėti, pasilipo į kalvelę.

— Gaisras, — pareiškė jis. Lyžtelėjęs nykštį, iškėlė aukštyn. — Vėjas pučia nuo mūsų. Bet žiopsoti negalima.

Jie ir nežiopsojo. Kai viskas paskendo tamsoje, ugnis, regis, švytėjo vis ryškiau, kol pagaliau ėmė atrodyti, kad liepsnoja visas šiaurės dangus. Retkarčiais atsklisdavo dūmų kvapas, nors vėjo kryptis nesikeitė ir liepsna taip ir nepriartėjo. Apyaušriu gaisras nuslopo, bet visi jie tą naktį miegojo prastai.

Kol pasiekė tą vietą, kur anksčiau buvo kaimas, atėjo vidurdienis. Per kelias mylias aplinkui plytėjo ugnies nusiaubti, pajuodę laukai, vietoj namų — tik apanglėję jų griaučiai. Visur voliojosi negyvi, apdegę, išpjauti gyvuliai, tirštai nutūpti maitėdų varnų, kurios pabaidytos kildavo įnirtingai karkdamos. Daug kur dar rūko dūmai. Kaimą juosianti statinių tvora iš tolo atrodė tvirta, bet, matyt, jos nepakako.

Jodama pirma vežimų, Arija išvydo apsvilusius lavonus, pamautus ant užaštrintų kuolų ir užkeltus ant sienų, jų rankos styrojo atkištos, tarsi mėginant gintis nuo juos laižančių liepsnų. Jorinas liepė sustoti geroku atstumu, paliko Ariją ir kitus berniukus saugoti vežimų, o pats su Murču ir Kapokliu toliau patraukė pėsčiomis. Jiems perlipus sulaužytus vartus, iš už tvoros pakilo varnų pulkas, į jų krankimą garsiais klyksmais atsiliepė narvuose tupintys varnai.

— Gal einam ir mes iš paskos? — pasiūlė Arija, kai Jorinas ir visi kiti ilgai negrįžo.

— Jorinas sakė laukti, — Gendrio balsas skambėjo dusliai. Atsigręžusi Arija išvydo, kad jis užsidėjęs savo šalmą su dviem puikiais lenktais ragais, visą tviskantį nušveistu plienu.

Jiems pagaliau grįžus, Jorinas ant rankų turėjo mažą mergytę, o Murčas ir Kapoklis, pasidarę iš senos suplyšusios antklodės neštuvus, nešė moterį. Mergaitė buvo ne daugiau kaip dvejų metų ir be paliovos verkė, gal greičiau knirkė tyliu, prislopintu balseliu, lyg jai kas nors būtų įstrigę gerklėje. Gal ji dar nemokėjo kalbėti ar jau buvo užmiršusi, kaip tarti žodžius. Moteris vietoj dešinės rankos teturėjo kruviną strampą iki alkūnės, jos akys tarsi nieko nematė, nors ir žvelgė tiesiai. Ji kalbėjo, bet kartojo tik du žodžius: „Prašau, nereikia, — raudojo ji be galo, — prašau, nereikia, prašau, nereikia.“ Rordžui tai pasirodė juokinga. Jis nusikvatojo pro skylę veide, kur anksčiau buvo nosis, prapliupo juoktis ir Kandžius, kol Murčas juos iškeikė ir liepė užsičiaupti.

Jorinas liepė įtaisyti tą moterį vieno vežimo gale.

— Ir pasiskubinkite, — pridūrė, — nes sutemus čionai sulėks vilkai, o gal ir dar kas nors.

— Man baisu, — sumurmėjo Pyragėlis, žiūrėdamas į vežime besiblaškančią vienarankę moterį.

— Ir man, — prisipažino Arija.

— Iš tikrųjų, Ari, nesu jokio berniuko mirtinai suspardęs, — jis spustelėjo jai petį. — Pardavinėjau mamos bandeles, ir tiek.

Arija jojo nuo vežimų kiek tik drįso toliau, kad nereikėtų klausytis mergaitės verksmo ar tos moters šnabždesio: „Prašau, nereikia.“ Ji prisiminė vieną senosios auklės pasaką apie žmogų, kurį piktieji milžinai įkalino pilyje. Jis buvo labai narsus ir sumanus, pergudravo tuos milžinus ir paspruko… bet vos ištrūkęs iš pilies pateko į nagus Kitiems, ir šie gėrė jo karštą raudoną kraują. Dabar ji žinojo, kaip tas žmogus turėjo jaustis.

Vakarop vienarankė moteris mirė. Gendris su Kapokliu kalvos šlaite po svyrančiu gluosniu iškasė jai kapo duobę. Arijai pasirodė, kad vėjui pučiant girdėti, kaip nulinkusios ilgos šakos šnibžda: „Prašau, nereikia.“ Ji pajuto, kaip šiurpsta plaukeliai ant sprando, ir vos ne bėgte pasitraukė toliau nuo to kapo.

— Šiąnakt laužų nekursime, — perspėjo Jorinas.

Vakarienei buvo sauja Koso rastų laukinių ridikų, puodukas sausų pupų ir vandens iš greta tekančio upelio. Jo skonis atrodė keistas, ir Lomis ėmė aiškinti, kad tai dėl kažkur aukščiau pūvančių lavonų. Pyragėlis norėjo jam trenkti, bet senasis Reisenas spėjo juos išskirti.

Arija prisigėrė per daug vandens, mat norėjo kažko pripildyti pilvą. Manė, kad iš viso nesugebės užmigti, bet vis dėlto užsnūdo. Atsibudus buvo tamsu, nors į akį durk, o jos šlapimo pūslė buvo tokia pilna, kad, atrodė, tuoj sprogs. Aplink ją susigrūdę, susisupę į antklodes ir apsiaustus, miegojo kiti. Arija susirado Adatą, atsistojo, pasiklausė. Girdėjo tylius sargybinio žingsnius, neramiai besivartančių vyrų šiugždesį, garsų Rordžo knarkimą ir keistą šnypščiantį garsą, kurį miegodamas leisdavo Kandžius. Iš kito vežimo sklido vienodas ritmingas į akmenį besitrinančio plieno grikšėjimas — tai Jorinas sėdėjo ir, kramtydamas rūgštlapį, aštrino durklo briauną.

Kartu su kitais budėjo ir Pyragėlis.

— Kur eini? — paklausė jis pamatęs Ariją traukiant į tankmę.

Ji tik mostelėjo miško pusėn.

— Niekur neisi, — tarė Pyragėlis. Turėdamas už diržo kardą, dabar jis vėl išdrąsėjo, nors tai buvo tik trumpas kalavijas, kurį jis naudojo kaip kapoklę. — Senis sakė, kad niekas iš stovyklos nesitrauktų.

— Man reikia nusičiurkšti, — paaiškino Arija.

— Na, varyk kad ir prie šito medžio, — dūrė jis pirštu. — Nežinia, kas ten miške tyko. Anksčiau girdėjau staugiant vilkus.

Jorinui nepatiks, jeigu jie vėl susipeš. Arija apsimetė išsigandusi.

— Vilkus? Iš tikrųjų?

— Savo ausimis girdėjau, — patikino jis.

— Gal tada geriau neisiu.

Ji vėl susisupo į antklodę ir apsimetė mieganti, kol Pyragėlio žingsniai nutolo. Tada vėl atsikėlė ir tyliai tarsi šešėlis išsmuko į mišką pro kitą stovyklos pusę. Ten taip pat budėjo sargybiniai, bet Arija jų nesunkiai išvengė. Dėl visa ko nuėjo dvigubai toliau negu visada. Kai jau buvo tikra, kad arti nieko nėra, pritūpė savo reikalu.

Besišlapindama su nuleistomis kelnėmis, ji staiga išgirdo kažką po medžiais šiurenant. Pyragėlis, persigando Arija, jis sekė man iš paskos. Paskui pamatė tamsoje švytinčias, mėnesieną atspindinčias akis. Jai nusmelkė visą kūną; stverdama Adatą, jau nebesirūpino, ar neapšlapins kelnių, tik skaičiavo akis — dvi, keturios, aštuonios, dvylika, visa ruja…

Vienas vilkas atitipeno arčiau. Spoksojo į ją šiepdamas dantis, o Arija tik galvojo, kokia ji kvailė ir kaip piktdžiugiškai rytoj šnekės Pyragėlis, kai jie ras jos apgraužtą kūną. Bet vilkas apsisuko ir nušuoliavo į tamsą. Iš karto dingo ir visos kitos akys. Ji drebėdama susitvarkė, užsirišo kelnes ir pasuko ten, kur tolumoje tebebuvo girdėti brūžavimas, — atgal į stovyklą, pas Joriną. Įsiropštusi į vežimą, atsisėdo greta vis dar virpanti.

— Vilkai, — kimiai sušnibždėjo. — Ten, miške.

— Taigi. Yra ten jų, — Jorinas net nepakėlė galvos.

— Jie mane išgąsdino.

— Ko gi dabar? — jis nusispjovė. — Regis, taviškiai vilkus mėgo.

— Naimirija buvo didvilkė, — Arija sėdėjo susitraukusi. — Tai visai kas kita. Bet ir šiaip jos nebėra. Mes su Džoriu svaidėme į ją akmenimis, kol ji pagaliau pabėgo, kitaip karalienė būtų ją užmušusi, — kalbėdama apie tai, Arija pajuto užplūstant liūdesį. — Lažinuosi, jeigu būtų buvusi mieste, ji nebūtų leidusi, kad jie nukirstų tėvui galvą.

— Berniukai našlaičiai tėvų neturi, — tarė Jorinas, — gal pamiršai? — Nuo rūgštlapio jo seilės buvo raudonos, atrodė, kad burna kraujuoja. — Vieninteliai vilkai, kurių reikia bijoti, — tai tie, kur su žmogaus oda. Tokie aname kaime pasidarbavo.

— Noriu namo, — gailiai pratarė Arija. Taip, žinoma, ji labai stengėsi būti drąsi ir smarki kaip ernis, bet kartais vis dėlto pasijusdavo esanti tik maža mergaitė.

Juodasis brolis iš vežime gulinčio ryšulio ištraukė šviežią rūgštlapį ir susikimšo į burną.

— Verčiau reikėjo palikti tave ten, kur radau, berniuk. Ir ne tik tave. Ko gero, mieste saugiau.

— Man nesvarbu. Noriu namo.

— Vedžioju vyrus prie Sienos jau beveik trisdešimt metų, — Jorinui ant lūpų švysčiojo putos lyg kraujo purslai. — Per visą tą laiką praradau tik tris. Vieną senį paguldė karštinė, miesto berniokui, kai atsitūpė su reikalu, įgėlė gyvatė, o vienas kvailys norėjo nudėti mane miegantį, bet už savo vargą teko jam raudonai išsišiepti. — Kad Arijai būtų aiškiau, brūkštelėjo durklu sau per gerklę. — Tris per trisdešimt metų, — jis išspjovė sukramtytą rūgštlapį. — Gal dabar laivu būtų buvę protingiau. Pakeliui daugiau vyrų nerasčiau, bet… kur gudresni, plaukia laivu, o aš… jau trisdešimt metų pėdinu Karališkuoju keliu. — Jis įsikišo durklą į makštį. — Eik miegoti, berniuk. Girdi?

Arija labai stengėsi užmigti. Bet gulėdama po savo plona antklode, girdėjo stūgaujant vilkus… ir dar kažkokį garsą, silpnesnį, tarsi vėjas šnabždėtų, o gal kur toli klyktų žmogus.

Davosas

Ryto ore tvyrojo tamsūs degančių dievų dūmai. Dabar jau liepsnojo visi — Mergelė ir Motina, Karžygys ir Kalvis, Senolė perlų akimis ir Tėvas paauksuota barzda, net ir Pašalietis, išraižytas labiau kaip žvėris, o ne žmogus. Senas perdžiūvęs medis ir nesuskaitomi dažų ir lako sluoksniai degė nuožmiai alkana ugnimi. Karštis veržėsi aukštyn, virpindamas orą; akmeniniai siaubūnai ir drakonai ant pilies sienų pro jį atrodė neryškūs, tarsi Davoso akys būtų kupinos ašarų. Arba tarsi tos baidyklės drebėtų sujudusios…

— Piktas darbas, — pareiškė Alardas, nors jam bent jau užteko nuovokos kalbėti pusbalsiu. Deilas sumurmėjo pritardamas.

— Tylėkit, — tarė Davosas, — neužmirškite, kur esat.

Jo sūnūs buvo geri vyrai, bet dar jauni, o Alardas ypač neapdairus. Jei būčiau likęs kontrabandininku, Alardas būtų neišvengiamai atsidūręs prie Sienos. Stanis pasigailėjo ir neskyrė jam tokio likimo, dar ir už tai esu jam skolingas…

Šimtai žmonių susirinko prie pilies vartų, kad savo akimis pamatytų, kaip dega Septynetas. Sklindantis dvokas gniaužė kvapą. Net ir kareiviai sunkiai tvardė nerimą, regėdami taip niekinant dievus, kuriems dauguma meldėsi visą gyvenimą.

Raudonoji moteris tris kartus apėjo aplink laužą, iš pradžių melsdamasi ašajų kalba, paskui aukštąja Valyrijos ir galų gale — bendrąja šnekta. Davosas mokėjo tik šitą trečiąją.

— Rhlorai, ateik pas mus, nes mus supa tamsa, — rypavo ji. — Šviesos Valdove, aukojame tau šituos netikrus dievus, šituos septynis, kurie yra vienas ir tau yra priešas. Priimk juos ir nušviesk mus, nes naktis tamsi ir kupina siaubo.

Jos žodžius aidu kartojo karalienė Selisa. Šalia stovėdamas Stanis žvelgė abejingai, kietai suspaudęs žandikaulius po melsvai juodu trumpai pakirptos barzdos šešėliu. Vilkėjo prabangiau negu buvo įpratęs, tarsi būtų išsiruošęs į septą.

Drakono Uolos septa anksčiau buvo ten, kur prieš išplaukdamas į karo žygį atsiklaupęs meldėsi Eigonas Užkariautojas. Nuo karalienės žmonių tai jos neišgelbėjo. Jie išvartė altorius, nugriovė statulas, kovos kūjais išdaužė spalvoto stiklo langus. Septonas Baras tik prakeikė juos, bet seras Habardas Rambtonas su trimis sūnumis puolė vidun ginti dievų. Rambtonai spėjo nudėti keturis karalienės vyrus, bet juos priveikė likusieji. Vėliau Ganseris Sanglasas, iš visų lordų švelniausias ir pamaldžiausias, pasakė Staniui daugiau nebegalįs jo remti. Dabar jis tūnojo pridvisusiame rūsyje kartu su septonu ir dviem gyvais likusiais sero Habardo sūnumis. Kiti lordai tokią pamoką suprato tinkamai ir pasistengė nedelsti.

Kontrabandininkui Davosui dievai niekada labai nerūpėjo, nors, kaip ir daugumą žmonių, jį matydavo aukojant Karžygiui prieš mūšį, Kalviui, jei ruošdavo laivą kelionėn, ar Motinai, kai jo žmonos įsčiose rasdavosi vaikas. Žiūrint, kaip jie dega, jį pykino, bet ne vien nuo dūmų.

Meisteris Kresenas būtų visa tai sustabdęs. Senis metė iššūkį Šviesos Valdovui ir už įžūlumą buvo nutrenktas — maždaug tokios sklido paskalos. Davosas žinojo tiesą. Jis matė, kaip meisteris kažką įmetė į vyno taurę. Kas kita galėjo ten būti? Jis išgėrė mirties taurę, siekdamas išvaduoti Stanį nuo Melisandros, bet jos dievas kažin kaip ją užstojo. Už tai jis būtų mielai nudėjęs tą moterį, bet argi būtų jam pavykę, jei net Citadelės meisteris pasirodė bejėgis? Juk jis — tik aukštai iškilęs kontrabandininkas, Davosas iš Blusyno, Svogūnų riteris.

Dievai degdami gražiai švytėjo apsiausti plevenančių liepsnos liežuvių — raudonų, oranžinių, geltonų. Septonas Baras kartą Davosui pasakojo, kaip juos kadaise išdrožė, panaudodami stiebus laivų, kuriais iš Valyrijos atplaukė pirmieji Targarienai. Slenkant šimtmečiams jie buvo vis perdažomi, auksuojami, sidabruojami, sagstomi brangakmeniais.

— Savo grožiu jie dar labiau pamalonins Rhlorą, — pareiškė Melisandra, liepdama Staniui juos nugriauti ir išmesti pro pilies vartus.

Mergelė gulėjo užgriuvusi ant Karžygio, išskėtusi rankas, tarsi norėtų jį apkabinti. Motina, regis, net sudrebėjo, liepsnoms ėmus laižyti jai veidą. Jos širdį buvo persmeigęs kalavijas, ant odinės jo rankenos jau šokinėjo ugnis. Tėvas, kritęs pirmas, gulėjo apačioje po visais. Davoso akyse Pašaliečio ranka išsikreipė ir susisuko, pirštai pajuodo ir vienas po kito nukrito, virsdami ryškiai tviskančiomis žarijomis. Netoliese lordas Seltigaras protarpiais kosėjo, glausdamas prie raukšlėto veido keturkampę drobinę, raudonais krabais išsiuvinėtą nosinę. Myriečiai laidė juokelius ir mėgavosi laužo šiluma, bet jaunojo lordo Bar Emono veidą išpylė pilkos dėmės, o lordas Velarionas žiūrėjo ne į siaučiančią ugnį, o į karalių.

Davosas kažin ką būtų atidavęs, kad tik sužinotų, ką jis mąsto, bet tokie kaip Velarionas su juo niekada nesileis į atviras kalbas. Potvynių lordas savo kraują kildino iš Valyrijos, jo giminė tris kartus nutekino dukteris už Targarienų princų, o nuo Davoso Jūrpelnio trenkia žuvimi ir svogūnais. Kiti lordai elgėsi taip pat. Nė vienu jis negalėjo pasikliauti, ir jie su juo niekada nesitarė. Niekino ir jo sūnus. Bet mano anūkai su jais varžysis turnyruose, ir kada nors jų palikuonys susituoks su manaisiais. Laikui bėgant, mano juodasis laivelis kils taip pat aukštai kaip Velariono jūrų arkliukas ar Seltigaro raudonieji krabai.

Žinoma, jeigu Stanis laimės savąjį sostą. Bet jei pralaimėtų…

Už viską, kas esu, turiu būti dėkingas jam. Stanis pakėlė jį į riterius. Skyrė garbingą vietą prie savo stalo, vietoj kontrabandininko geldos davė plaukioti karo galerą. Kapitonais galerose tapo ir Deilas su Alardu, Merikas — irklininkų vyresnysis „Siausme“, Matosas — su tėvu „Juodojoje Betoje“, o Devaną karalius paėmė tarnauti savo ginklanešiu. Ateis diena, kai jis taps riteriu, jo pėdomis paseks ir du mažieji vaikiai. Marija šeimininkavo nedidelėje pilyje Rūstybės kyšulyje, turėjo tarnų, kurie į ją kreipdavosi „miledi“, o pats Davosas galėjo medžioti tauriuosius elnius nuosavoje girioje. Visa tai jis gavo iš Stanio Barateono, sumokėjęs labai nedaug — vos kelių pirštų galiukus. Teisingai jis su manimi pasielgė. Visą gyvenimą pažeidinėjau karaliaus įstatymus. Jis tikrai nusipelnė mano ištikimybės. Davosas paglostė ant kaklo odine virvele parištą mažą maišelį. Jo pirštai — tai jo sėkmė, dabar jos jam ypač reikėjo. Kaip ir visiems mums. Visų labiausiai — lordui Staniui.

Blyškūs ugnies liežuviai laižė pilką dangų. Raitydamiesi ir vinguriuodami kilo tamsūs dūmai. Vėjui juos pūstelėjus į žmonių pusę, šie markstėsi ir trynė ašarojančias akis. Alaras nusigręžė kosėdamas ir keikdamasis. Štai kas mūsų laukia, pagalvojo Davosas. Kol šitas karas baigsis, nudegs dar ne vienas ir kur kas skaudžiau.

Melisandra vilkėjo vien raudonu atlasu ir kraujo spalvos aksomu, jos akys spindėjo raudoniu lyg tas didžiulis, regis, taip pat liepsnojantis rubinas po kaklu.

— Senovinėse Ašajaus knygose užrašyta, kad po ilgos vasaros ateis diena, kai žvaigždės apsipils krauju ir šaltas tamsos alsavimas prislėgs pasaulį. Tą baisią valandą karžygys iš ugnies ištrauks liepsnojantį kalaviją. Tai būsiąs Spindulingasis, Raudonasis didvyrių kalavijas, ir tas, kurio ranka jį pakels, taps naujuoju Azoru Ahajum, nuo kurio trauksis tamsa.

Staiga ji prabilo garsiau, kad žodžiai nusklistų virš susirinkusios minios:

— Azorai Ahajau, Rhloro numylėtasai! Šviesos karžygy, Ugnies sūnau! Ateik, tavo kalavijas laukia tavęs! Ateik ir pakelk jį!

Stanis Barateonas žengė pirmyn tarsi kareivis į mūšį. Jam padėti prišoko ginklanešiai. Davosas žiūrėjo, kaip jo sūnus Devanas karaliui ant dešinės rankos mauna ilgą ir storą pirštinę. Berniukas vilkėjo šviesiai rusvą liemenę su ant krūtinės išsiuvinėta liepsnojančia širdimi. Taip pat vilkintis Brajanas Faringas jo malonybei apie kaklą surišo standžios odos apsiaustą. Už nugaros Davosas išgirdo silpnai skimbčiojant varpelius.

— Jūros dugne dūmai rūksta, vai rūksta burbulais, o ugnis žalia, vai žalia ir mėlyna, ir juoda, — kažkur dainavo Margaveidis. — Žinau, žinau tikrai, ai ai.

Karalius, kietai sukandęs dantis, dengdamasis odiniu apsiaustu nuo ugnies, nėrė į laužą. Žengė tiesiai prie Motinos, pirštinėta ranka stvėrė kalaviją ir vienu smarkiu judesiu išrovė iš degančio medžio. Tada pradėjo trauktis atbulas, aukštai iškėlęs kalaviją, aplink jo tamsiai raudoną geležtę šoko žalsvos liepsnos. Sargybiniai puolė gesinti prie karaliaus drabužių prikibusių žarijų.

— Ugnies kalavijas! — suriko ledi Selisa.

Tą šūkį pasigavo seras Akselis Florentas ir kiti karalienės žmonės:

— Ugnies kalavijas! Jis dega! Dega! Ugnies kalavijas!

Melisandra aukštai iškėlė rankas.

— Žvelkite! Mums buvo pažadėtas ženklas, ir štai jį regime! Žvelkite į Spindulingąjį! Azoras Ahajus vėl su mumis! Pasveikinkime Šviesos karžygį! Pasveikinkime Ugnies sūnų!

Atsiliepė nedarnus šūksmų choras, bet kaip tik tuo metu pradėjo smilkti Stanio pirštinė. Karalius nusikeikęs įsmeigė kalaviją į drėgną žemę ir užplakė liepsną keliais smūgiais sau į šlaunį.

— Valdove, nušviesk mus! — šaukė Melisandra.

— Nes naktis tamsi ir kupina siaubo, — atsiliepė Selisa ir jos žmonės.

Ar ir man kartoti tuos žodžius? — svarstė Davosas. Negi mano skola Staniui tokia didelė? Ar tas ugninis dievas — iš tiesų jo dievas? Jo apkapoti pirštai trūkčiojo.

Stanis nusitraukė pirštinę ir sviedė žemėn. Dievų lauže jau buvo nebeįmanoma atpažinti. Kalvio galva, pūstelėjusi pelenų ir žarijų debesėlį, nusirito į šalį. Melisandra giedojo ašajų kalba, jos balsas kilo ir leidosi tarsi potvynio banga jūroje. Stanis nusirišo apsvilusį odinį apsiaustą ir klausėsi tylėdamas. Į žemę įsmeigtas Spindulingasis vis dar įkaitęs žioravo, bet geležtę apkibusios liepsnelės jau geso.

Giesmei nutilus, dievai jau buvo supleškėję iki nuodėgulių, išseko ir karaliaus kantrybė. Paėmęs karalienę už alkūnės, nusivedė ją atgal į Drakono Uolą, o Spindulingasis liko styroti žemėje. Raudonoji moteris dar valandėlę palaukė, kol Devanas su Brajanu Faringu atsiklaupę suvyniojo apdegusį ir pajuodusį kalaviją į odinį karaliaus apsiaustą. Tas Raudonasis didvyrių kalavijas dabar atrodo visai nekaip, pamanė Davosas.

Daugelis lordų pusbalsiu kalbėdamiesi dar tebestoviniavo prie laužo atokiau nuo rūkstančių dūmų. Pamatę, kad į juos žiūri Davosas, pritilo. Jei Stanis kristų, jie pribaigtų mane akimirksniu. Savu jo nelaikė ir karalienės žmonės — tas būrelis garbėtroškos kupinų riterių ir menkesnių lordų, kurie atsidavė šitam šviesos dievui ir pelnė ledi — ne, ne ledi, o karalienės, nepamiršk! — Selisos malonę bei globą.

Melisandrai ir ginklanešiams su brangiuoju kalaviju išeinant, ugnis jau slopo. Davosas su sūnumis įsimaišė į minią ir patraukė prie kranto ir ten laukiančių laivų.

— Devanas gerai pasirodė, — pratarė eidamas tėvas.

— Tikrai, paėmė pirštinę ir sugebėjo jos nepamesti, — atsiliepė Deilas.

Alardas linktelėjo.

— Koks ten ženklas Devanui ant krūtinės, ta liepsnojanti širdis? Barateonų ženklas — elnias su karūna.

— Lordas gali turėti ne vieną ženklą, — tarė Davosas.

— Ir juodą laivą, ir svogūną, taip, tėve? — nusišypsojo Deilas.

Alardas paspyrė akmenuką.

— Tegriebia mūsų svogūną Kiti… galėtų ir tą liepsnojančią širdį pasiimti. Sudeginti mūsų Septynetą — tai piktas darbas.

— Nuo kada pasidarei toks dievobaimingas? — tarė Davosas. — Ką kontrabandininko sūnus išmano apie dievų darbus?

— Tėve, aš — riterio sūnus. Jeigu tu pats neprisimeni, kodėl turėtų prisiminti kiti?

— Riterio sūnus, bet dar ne riteris, — atšovė Davosas. — Ir niekada juo netapsi, jei kiši nosį į reikalus, kurie tavęs neliečia. Stanis — mūsų teisėtas karalius, ir mums nedera abejoti jo sprendimais. Valdome jo laivus ir vykdome jo įsakymus. Ir daugiau nieko.

— Na, jeigu jau taip, tėve, — tarė Deilas, — man nepatinka tos statinės vandeniui laikyti, kurias gavo „Šmėkla“. Jų medis — visiškai žalia pušis. Vanduo jose suges vos išplaukus.

— Tokias pat gavo ir „Ledi Marija“, — pridūrė Alardas. — Visą mirkytą medį pasiglemžė karalienės žmonės.

— Pasikalbėsiu apie tai su karalium, — pažadėjo Davosas.

Verčiau karalius apie tai išgirs iš jo, o ne iš Alardo. Jo sūnūs — geri kariai ir iš tiesų puikūs jūrininkai, bet su lordais kalbėti neišmokę. Jie — žemakilmiai, kaip ir aš, bet prisiminti šito nemėgsta. Žiūrėdami į mūsų vėliavą, mato tik skriejantį juodą laivą. O svogūnas jiems lieka nuošalyje.

Tokios grūsties uoste Davosas dar niekada nebuvo matęs. Kiekvienoje prieplaukoje knibždėte knibždėjo atsargas kraunančių jūreivių, visose smuklėse grūdosi kareiviai, kurie lošė kauliukais, gėrė, dairėsi kekšių, bet veltui, nes Stanis nė vienos tokios moters į salą neleido. Palei krantinę rikiavosi laivai — karo galeros, žvejų laiveliai, tvirti karakai ir plačiadugniai kogai. Geriausias prieplaukas užėmė didžiausi laivai: pagrindinis Stanio laivas „Siausmas“ suposi greta „Lordo Stefono“ ir „Jūros elnio“, lordo Velariono sidabrašonio „Driftmarko garbės“ ir trijų jo brolių, lordo Seltigaro puošnių „Raudonųjų žnyplių“, gremėzdiškos „Kardžuvės“ su ilgu geležiniu pirmagaliu. Toliau jūroje išmetusi inkarą laukė didinga Saladoro Sano „Valyrietė“, o aplink ją būrėsi pora tuzinų mažesnių dryžuotų galerų iš Lyso.

Ties akmenine prieplauka, kurią „Juodoji Beta“, „Šmėkla“ ir „Ledi Marija“ dalijosi su pustuziniu kitų galerų, turinčių ne daugiau kaip šimtą irklų, kūpsojo vėjų nugairinta smuklė. Davosas norėjo išgerti. Palikęs sūnus, patraukė į tą smuklę. Prie jos durų tupėjo jam juosmenį siekianti akmeninė pabaisa, taip išėsta lietaus ir druskų, kad snukio beveik nebuvo matyti. Tačiau Davosą su ja siejo sena draugystė. Praeidamas jis paglostė akmenį.

— Laimės, — sumurmėjo jis.

Kitame triukšmingos menės gale sėdėjo Saladoras Sanas ir iš medinio dubens valgė vynuoges. Pastebėjęs Davosą, pamojo, kad tas prieitų arčiau.

— Sere riteri, pasėdėkite su manimi. Gal vynuogę? O gal ir porą? Jos nuostabiai saldžios.

Lysietis buvo išpuoselėtos išvaizdos, besišypsantis vyras, prašmatniu gyvenimu garsėjantis abiejose Siaurosios jūros pusėse. Šiandien jis vilkėjo tviskantį, sidabru ataustą apdarą tokiomis ilgomis ir plačiomis rankovėmis, kad jų galai gulėjo sukritę ant grindų. Sagas atstojo iš nefrito raižytos beždžionėlės, ant menkų baltų garbanėlių išdidžiai kūpsojo ryškiai žalia kepurė su povo plunksnų vėduokle.

Davosas prasispraudė tarp stalų ir, radęs kėdę, atsisėdo greta. Anksčiau, iki savo riterystės, jis dažnai pirkdavo iš Saladoro prekių. Lysietis ir pats plukdė kontrabandą, prekiavo, skolino pinigus, garsėjo piratavimu; save mėgo tituluoti Siaurosios jūros princu. Piratui praturtėjus, princu jį pripažinti visai nesunku. Ne kas kitas, o Davosas keliavo į Lysą įkalbinėti senojo sukčiaus, kad paremtų lordą Stanį.

— Nežiūrėjote, kaip dega dievai, milorde? — paklausė jis.

— Raudonieji žyniai Lyse turi didingą šventyklą. Jie ten ką nors vis degina, šaukdamiesi savo Rhloro. Nusibodo man tie jų laužai. Reikia tikėtis, netrukus jie nusibos ir lordui Staniui.

Regis, jam nėmaž nerūpėjo, kad kas nors nugirs jo žodžius, jis toliau sau čiaumojo vynuoges, išstumdamas sėklas sau ant lūpos, o paskui nubraukdamas pirštu.

— Vakar, gerasis pone, atplaukė manasis „Šimtaspalvis paukštis“. Ne, tai ne karo laivas, jis gabena tik prekes, tai užsuko į Karaliaus Uostą. Negi tikrai nenorite vynuogių? Sako, mieste vaikai badauja. — Jis šypsodamasis pasiūbavo kekę Davosui prieš akis.

— Ne, man reikia alaus. Ir naujienų.

— Vis nerimsta tie Vesteroso žmonės, — pasiguodė Saladoras Sanas. — Tai ir sakau — nieko čia gera. Skubėdamas gyventi leki tiesiai į kapą, — jis atsiraugėjo. — Kasterlių Uolos lordas savo nykštuką pasiuntė prižiūrėti Karaliaus Uosto. Et, tikriausiai viliasi, kad jo atgrasus veidas nubaidys puolančiuosius. O gal, ką gali žinoti, jis mano, kad krisime negyvi iš juoko pamatę Kipšą besikraipantį ant sienų? Neūžauga išvijo auksinius apsiaustus valdžiusį stuobrį ir jo vieton pastatė riterį su geležine ranka.

Jis nusiskynė vynuogę ir spaudė nykščiu bei smiliumi, kol suplyšo odelė. Per pirštus jam varvėjo sultys.

Per kambarį prasibrovė tarnaitė, daužydama rankas, kurios vis taikėsi ją praeinančią pagrabinėti. Užsisakęs alaus, Davosas atsigręžė į Saną:

— Ar stipri miesto gynyba?

— Sienos aukštos ir tvirtos, — Saladoras gūžtelėjo pečiais, — bet kas ant jų lips? Taip, žinoma, jie stato strėlių ir ugnies svaidykles, tačiau auksinius apsiaustus vilkinčių vyrų nedaug, jie dar žali, o kitų nėra. Veržlus smūgis — taip vanagas neria prie kiškio — ir didis miestas mūsų. Jeigu tik palankus vėjas įsisuktų į mūsų bures, jūsų karalius rytoj vakare sėdėtų tame Geležiniame soste. Aprengtume neūžaugą juokdario drabužiais ir iečių smaigaliais badytume jam žandukus, kad mums šoktų, ir galbūt jūsų gerasis karalius teiktųsi dovanoti man karalienę Sersėją, kad vieną naktį pašildytų mano patalą. Labai seniai nemačiau savo žmonų, vis per tą jo tarnybą.

— Ei, pirate, — atsiliepė Davosas, — juk žmonų neturite, tik suguloves. Be to, už kiekvieną dieną ir kiekvieną laivą gaunate dosnų užmokestį.

— Tik pažadais, — liūdnai pranešė Saladoras Sanas. — Aukso aš trokštu, gerasis sere, ne popierėlių su žodžiais.

— Bus jums to aukso, kai paimsime Karaliaus Uosto iždą. Nėra Septyniose Karalystėse garbingesnio žmogaus už Stanį Barateoną. Jis laikysis savo žodžio.

Koks beviltiškai iškrypęs pasaulis, jeigu už karaliaus garbę laiduoti tenka prasčiokams kontrabandininkams, kalbėdamas mąstė Davosas.

— Sakė jis tai ne kartą. Tai aš ir sakau — padarykime šitą darbą. Net ir štai šios vynuogės, mano senasis drauge, nėra labiau prinokusios už tą miestą.

Pasirodė tarnaitė su alum. Davosas ištraukė jai varioką.

— Galbūt ir paimtume Karaliaus Uostą, kaip sakote, — tarė jis keldamas bokalą, — bet ar ilgai jį išlaikytume? Taivinas Lanisteris, žinia, Harenhole turi daug kariuomenės, o lordas Renlis…

— Na, taip, jaunesnysis brolis, — atsiliepė Saladoras Sanas, — šitoje pusėje ne itin gerai, mielas drauge. Karalius Renlis nesėdi sudėjęs rankų. Ak, ne, čia jis lordas Renlis, labai atsiprašau. Tiek daug karalių, net liežuvis tinsta nuo to žodžio. Broliukas Renlis išžygiavo iš Haigardeno su jaunąja ir gražiąja karaliene, gėlėtaisiais lordais, švytinčiais riteriais ir visa galinga pėstininkų kariauna. Traukia jis jūsiškiu Rožių keliu į tą patį didį miestą, kurį ką tik abu minėjome.

— Jis pasiėmė su savimi nuotaką?

— Priežasčių man neaiškino, — gūžtelėjo pečiais Saladoras. — Gal nė vienai nakčiai nepajėgia išsiskirti su šiltu urveliu tarp jos šlaunų, o gal yra tvirtai įsitikinęs, kad laimės.

— Reikia būtinai pranešti karaliui.

— Tuo jau pasirūpinau, gerasis sere. Nors jo malonybė taip susiraukia kaskart mane pamatęs, kad stodamas prieš jį drebu iš baimės. Kaip manote, gal jam labiau patikčiau, jei apsivilkčiau ašutinius marškinius ir nesišypsočiau? Na, vis tiek taip nesielgsiu. Esu sąžiningas, teks jam mane pakęsti vilkintį šilkais ir aksomais. Nes kitaip plauksiu su savo laivais ten, kur mane myli labiau. Tas kalavijas, mielas drauge, buvo ne Spindulingasis.

Staiga pasikeitus pokalbio temai, Davosas suglumo.

— Kalavijas?

— Taip, tas iš ugnies ištrauktas kalavijas. Žmonės man šį bei tą papasakoja, tai dėl to, kad maloniai šypsausi. Kaip Staniui pasitarnaus tas sudegęs kalavijas?

— Degantis kalavijas, — pataisė Davosas.

— Sudegęs, — nesutiko Saladoras Sanas. — Ir tuo turėtumėte tik džiaugtis. Ar esate girdėjęs sakmę, kaip buvo nukaltas Spindulingasis? Tuoj papasakosiu. Tai buvo laikai, kuomet tamsa laikė prislėgusi pasaulį. Jai pasipriešinti galėjo tik karžygys, turintis karžygišką kalaviją, ak, tokį, kokio dar niekas niekada neturėjo. Tad trisdešimt dienų ir trisdešimt naktų Azoras Ahajus nesudėdamas bluosto triūsė šventykloje, kaldamas kalaviją šventajame žaizdre. Liepsna ir kūjis, liepsna ir kūjis, kol pagaliau kalavijas buvo baigtas. Tačiau panardinus į vandenį, kad plienas užsigrūdintų, kalavijas subyrėjo į šipulius. Na, Azoras — juk karžygys, negalėjo spjauti į viską ir patraukti ieškoti tokių puikių vynuogių kaip šios, tad ėmėsi darbo iš naujo. Antrą kartą jam prireikė penkiasdešimties dienų ir penkiasdešimties naktų, o baigtas kalavijas atrodė dar puikesnis negu pirmasis. Azoras Ahajus pagavo liūtą, nes norėjo geležtę užgrūdinti persmeigdamas raudoną žvėries širdį, bet ir šį kartą plienas sutrūkinėjo ir suaižėjo. Didžiai jis tada nusiminė, nepaprastas apėmė jį sielvartas, nes suprato karžygys, ką privaląs daryti. Prie trečiojo kalavijo Azoras plušo šimtą dienų ir šimtą naktų, ir kai iki baltumo įkaitusi geležtė jau žioravo šventajame žaizdre, jis pašaukė žmoną. „Nisa Nisa, — tarė jis jai, nes toks buvo jos vardas, — apnuogink krūtinę ir žinok, kad myliu tave labiau už viską pasaulyje.“ Ji padarė kaip liepta, kodėl — negalėčiau pasakyti, ir Azoras Ahajus rūkstančiu kalaviju persmeigė jai plastančią širdį. Sakoma, kad nuo kančios ir palaimos ji sukliko taip, jog įskilo mėnulis, bet plienui persidavė jos kraujas ir siela, jos tvirtybė ir drąsa. Štai tokia yra sakmė apie tai, kaip buvo nukaltas Spindulingasis, Raudonasis karžygių kalavijas. Ar dabar suprantate, ką turiu galvoje? Džiaukitės, kad jo malonybė iš to laužo ištraukė tik šiaip apdegusį kalaviją. Per daug ryški šviesa gadina akis, mielas drauge, o ugnis degina. — Saladoras prarijo paskutinę vynuogę ir sučepsėjo. — Kaip manote, gerasis sere, kada karalius lieps kelti bures?

— Manau, netrukus, jeigu jo dievas to pageidaus.

— Jo dievas, draugingasai sere? Ne jūsų? Tai kur tada sero Davoso Jūrpelnio, svogūnų laivo riterio, dievas?

Davosas gurkštelėjo alaus, stengdamasis laimėti laiko. Smuklė pilna žmonių, o tu — ne Saladoras Sanas, priminė jis sau. Būk atsargus.

— Mano dievas — karalius Stanis. Jis mane iškėlė ir laimina maloningu pasitikėjimu.

— Šitai įsidėmėsiu, — Saladoras Sanas atsistojo. — Prašau man atleisti. Nuo šitų vynuogių man sukilo alkis, o „Valyrietėje“ manęs laukia pietūs. Kapota aviena su pipirais ir keptos žuvėdros, kimštos grybais, pankoliais ir svogūnais. Juk netrukus drauge sotinsimės Karaliaus Uoste, tiesa? Raudonojoj pily mes puotausim, o nykštukas trauks mums linksmą dainelę. Kai kalbėsite su karalium Staniu, gal malonėtumėte užsiminti, kad keičiantis mėnuliui jis bus man skolingas dar trisdešimt tūkstančių drakonų. Verčiau būtų tuos dievus atidavęs man. Per daug gražūs buvo deginti, Pentose ar Myre galėjo pelnyti puikaus pinigo. Na, jei duos man vienai nakčiai karalienę Sersėją, atleisiu jam.

Lysietis paplojo Davosui per nugarą ir pasuko prie durų taip išdidžiai, tarytum būtų šitos smuklės šeimininkas.

Seras Davosas Sivortas, parimęs prie bokalo su alumi, dar ilgokai mąstė. Prieš metus, kai karalius Robertas surengė turnyrą princo Džofrio vardo dienos proga, jis su Staniu lankėsi Karaliaus Uoste. Dabar prisiminė raudonąjį žynį Torą iš Myro ir jo liepsnojantį kalaviją, kuriuo tas atvykėlis švaistėsi bendroje kovoje. Iš tiesų, pažiūrėti tada buvo į ką — besiplaikstantys raudoni apdarai, blyškiai žalios kalavijo geležtę apsivijusios liepsnos, tačiau visi žinojo, kad jokių burtų čia nėra, ir į pabaigą ugnis užgeso, o Bronzinis Jonas Roisas parbloškė tą žynį paprasčiausiu vėzdu.

Tikras ugninis kalavijas — vis dėlto būtų įdomu jį išvysti. Bet tokia kaina… Pagalvojęs apie Nisa Nisą, įsivaizdavo savąją Mariją — geraširdę stamboką moterį nukarusiomis krūtimis ir miela šypsena, pačią geriausią pasaulyje. Pamėgino įsivaizduoti, kaip smeigia jai į širdį kalaviją, ir net nusipurtė. Man nelemta būti karžygiu, nusprendė jis. Jei tokia yra stebuklingojo kalavijo kaina, tiek mokėti jis neketino.

Davosas pabaigė alų, stumtelėjo šalin bokalą ir išėjo iš smuklės. Už durų paglostė akmeninę pabaisą ir sumurmėjo:

— Laimės.

Jiems visiems jos prireiks.

Jau buvo seniai sutemę, kai prie „Juodosios Betos“ pasirodė Devanas, vedinas baltu kaip sniegas žirgu.

— Tėve, — paskelbė jis, — jo malonybė įsako jums atvykti pas jį į Puošniojo Stalo menę. Privalote joti tučtuojau.

Buvo smagu išvysti Devaną tokį dailų, su ginklanešio apdaru, bet kvietimas Davosą šiek tiek sutrikdė. Lieps kelti bures? — svarstė jis. Ne vienintelis Saladoras Sanas manė, kad pribrendo laikas pulti Karaliaus Uostą, taip pat galvojo ir kiti vadai, tačiau kontrabandininkas privalo būti kantrus. Laimėti nėra jokios vilties. Tą patį sakiau meisteriui Kresenui vos grįžęs į Drakono Uolą, ir per tą laiką niekas nepasikeitė. Mūsų per mažai, priešų per daug. Jeigu griebsimės irklų, mirsime. Tačiau, nieko nepaisydamas, jis sėdo ant žirgo.

Davosui atsidūrus prie Akmeninio Būgno, tuzinas aukštakilmių riterių ir lordų kaip tik rengėsi išvykti. Ir lordas Seltigaras, ir Velarionas praėjo pro šalį šaltai linktelėję, kiti apskritai elgėsi tarsi jo čia nebūtų, tik seras Akselis Florentas stabtelėjo pasišnekėti.

Karalienės Selisos dėdė buvo nedidukas ir kresnas tarsi statinaitė, storomis rankomis ir šleivomis kojomis. Jo ausys styrojo atsikišusios kaip ir visų Florentų, net didesnės už dukterėčios. Šiurkštūs ausyse dygstantys plaukai nekliudė jam išgirsti beveik viską, kas dedasi pilyje. Kol Stanis posėdžiavo Roberto taryboje Karaliaus Uoste, seras Akselis Florentas dešimt metų tarnavo Drakono Uolos pilies valdytoju, tačiau pastaruoju metu tapo vienu pagrindinių karalienės žmonių.

— Sere Davosai, malonu jus matyti, kaip visada, — tarė jis.

— Man taip pat, milorde.

— Mačiau jus ir šįryt. Smagiai liepsnojo tie netikri dievai, kaip jums atrodo?

— Ugnis buvo ryški, — nepaisydamas regimo draugiškumo, Davosas tuo žmogum nepasitikėjo. Florentų giminė stojo į Renlio pusę.

— Ledi Melisandra mums sakė, kad kartais Rhloras savo ištikimiems tarnams suteikia galimybę liepsnoje įžvelgti ateitį. Šį rytą, bežiūrint į laužą, man pasirodė, kad matau tuziną dailių šokėjų, merginų, vilkinčių geltonais šilkais ir siautulingai šokančių prieš didį karalių. Man atrodo, kad tai tikras regėjimas. Žvilgsnis į tą šlovę, kuri laukia jo malonybės po to, kai užimsime Karaliaus Uostą ir jis atgaus jam teisėtai priklausantį sostą.

Staniui tokie šokiai visai nepatinka, pagalvojo Davosas, bet nedrįso įžeisti karalienės dėdės.

— Mačiau tik ugnį, — atsiliepė jis, — bet nuo dūmų man labai ašarojo akys. Prašyčiau atleisti, sere, manęs laukia karalius.

Jis žengė tolyn svarstydamas, ko taip varginosi seras Akselis. Jis — karalienės žmogus, o aš — karaliaus.

Stanis sėdėjo prie Puošniojo stalo, greta, ties jo petimi, stovėjo meisteris Pilosas, ant stalo gulėjo netvarkingai suverstų popierių krūva.

— Eikite čionai, sere, — Davosui įžengus, tarė karalius, — pažvelkite į šitą laišką.

Davosas klusniai paėmė popierių kaip papuola.

— Gana dailiai parašyta, jūsų malonybe, bet bijau, kad žodžių perskaityti nemokėsiu.

Davosas kuo puikiausiai susigaudydavo žemėlapiuose, bet laiškų ir kitų rašytų popierių įveikti nepajėgdavo. Užtat rašto išmoko manasis Devanas, taip pat ir mažieji Stefonas bei Stanis.

— Pamiršau apie tai, — suirzusio karaliaus kaktoje įsirėžė raukšlė. — Pilosai, perskaityk jam.

— Klausau, jūsų malonybe, — meisteris paėmė vieną iš pergamentų ir atsikrenkštė. — „Visiems yra žinoma, kad esu tikras ir teisėtas sūnus Stefono Barateono, Vėtrų Gūžtos valdovo, ir jo žmonos ledi Kasanos iš Estermontų giminės. Prisiekdamas savo giminės garbe pareiškiu, kad mano mylimas brolis Robertas, velionis karalius, nepaliko jokio teisėto įpėdinio, nes berniukas Džofris, berniukas Tomenas ir mergaitė Mirsela tėra vaisiai bjaurasties kupinos kraujomaišos tarp Sersėjos Lanister ir jos brolio Džeimio Karalžudžio. Remdamasis prigimtine ir kraujo teise, šiandien pareiškiu, kad Septynių Vesteroso Karalysčių Geležinis sostas turi priklausyti man. Visiems įstatymą gerbiantiems žmonėms siūlau pareikšti savo ištikimybę. Surašyta Dievo Šviesoje, pasirašė ir antspaudu patvirtino Stanis iš Barateonų giminės, pirmasis tuo vardu, Andalų, Roinarų ir Pirmųjų Žmonių karalius, Septynių Karalysčių valdovas.“

Pergamentas minkštai sušiugždėjo, Piloso padėtas ant stalo.

— Toliau kituose rašyk — sero Džeimio Karalžudžio, — susiraukęs pratarė Stanis. — Kad ir koks tas žmogus yra, vis dėlto jis riteris. Be to, nežinau, ar reikia vadinti Robertą mylimu broliu. Jis manęs nemylėjo daugiau, negu jam reikėjo, kaip ir aš jo.

— Tai tik niekam nekenkiantis mandagus žodis, — atsiliepė Pilosas.

— Tai melas. Išbrauk, — Stanis atsigręžė į Davosą. — Meisteris man sako, kad dabar turime šimtą septyniolika varnų. Ketinu panaudoti juos visus. Šimtas septyniolika varnų išnešios šimtą septyniolika mano laiško nuorašų po visą kraštą, nuo Arboro iki Sienos. Gal koks šimtas įveiks audras, išvengs vanagų ir strėlių. Vadinasi, bent šimtas meisterių perskaitys mano žodžius šimtui lordų menėse ir miegamuosiuose… o tada šitie laiškai, ko gero, atsidurs ugnyje, o žinia — už kietai sučiauptų lūpų. Tie didūs lordai myli Džofrį, o gal Renlį ar Robą Starką. Aš — jų teisėtas karalius, tačiau mane jie stums į šalį kaip įmanydami. Todėl man reikės tavęs.

— Įsakykite ir bus padaryta, karaliau. Kaip visada.

Stanis linktelėjo.

— Noriu, kad pasuktum „Juodąją Betą“ į šiaurę, į Kirų miestą, į Pirštus, Tris Seseris, net ir į Baltąjį Uostą. Tavo sūnus Deilas su „Šmėkla“ plauks į pietus, pro Rūstybės kyšulį ir Lūžusią Ranką, palei Dorno krantus iki pat Arboro. Abu vešite po dėžę laiškų ir juos po vieną dalysite kiekviename uoste, sodyboje ir žvejų kaimelyje. Prismeikite juos prie septų ir smuklių durų, kad perskaitytų kiekvienas raštingas žmogus.

— Tokių bus nedaug, — tarė Davosas.

— Seras Davosas sako tiesą, — atsiliepė meisteris Pilosas. — Geriau, jeigu laiškai būtų skaitomi balsiai.

— Geriau, bet pavojingiau, — atšovė Stanis, — išgirdusieji ne visada puls džiūgauti.

— Skirkite man riterių, kurie skaitytų, — pasiūlė Davosas. — Atrodys kur kas svariau už visa, ką galėčiau pasakyti.

Staniui tai, regis, patiko.

— Tikrai, galiu jums tokių vyrų duoti. Turiu bent šimtą riterių, kurie verčiau užsiims laiškų skaitymu, bet neis į mūšį. Kur galite, veikite atvirai, jeigu prireiktų — ir vogčiomis. Prisiminkite visas jums žinomas kontrabandininkų gudrybes, juodas bures, slaptus užutėkius, ką tik sugalvosite. Jeigu pritrūktumėt laiškų, griebkite kelis septonus ir pasodinkite perrašinėti. Panaudosiu ir antrąjį jūsų sūnų. Jis su „Ledi Marija“ plauks kitapus Siaurosios jūros į Bravosą ir kitus laisvuosius miestus, veš laiškus tenykščiams valdovams. Tegu pasaulis žino apie mano siekį ir apie Sersėjos nešlovę.

Papasakoti jiems galima, galvojo Davosas, bet ar patikės? Susimąstęs jis pažvelgė į meisterį Pilosą. Tas žvilgsnis nepraslydo karaliui pro akis.

— Meisteri, matyt, turėtum negaišuoti ir imtis rašymo. Mums jau labai greitai prireiks daugybės laiškų.

— Klausau, — Pilosas nusilenkė ir išėjo.

Karalius palaukė, kol jam už nugaros užsivėrė durys, ir tarė:

— Apie ką, Davosai, nenorėtumėt kalbėti mano meisterio akivaizdoje?

— Valdove, Pilosas — puikus meisteris, bet kaskart išvydęs jo grandinę gedžiu meisterio Kreseno.

— Negi jis kaltas, kad senis mirė? — Stanis žvilgtelėjo į ugnį. — Nenorėjau, kad Kresenas ateitų į tą puotą. Jis mane supykdė, tai tiesa, prastai man patarinėjo, bet netroškau jo mirties. Tikėjausi, kad jam bus lemta keletą metų ramiai ir patogiai pagyventi. Bent jau tiek jis tikrai buvo nusipelnęs, bet… — karalius grikštelėjo dantimis, — bet jis mirė. O Pilosas man tarnauja gerai.

— Tiek to dėl Piloso. Štai tas laiškas… Kažin, ką apie jį mano jūsų lordai?

Stanis prunkštelėjo.

— Seltigaras tvirtina, kad jis nuostabus. Jeigu parodyčiau jam savo naktipuodį, apie jo turinį jis paskelbtų tą patį. Kiti tik linguoja galvomis lyg žąsų pulkas, išskyrus Velarioną, kuris pareiškė, kad tokius reikalus dera spręsti ginklu, o ne žodžiais ar pergamentais. Tarsi pats nesuprasčiau. Tegriebia lordus Kiti, noriu žinoti, ką tu galvoji.

— Jūsų žodžiai aiškūs ir griežti.

— Ir teisingi.

— Ir teisingi. Tačiau kur ta kraujomaiša? Įrodymų nėra. Neturėjote jų ir prieš metus.

— Tam tikras įrodymas gyvena Vėtrų Gūžtoje. Roberto pavainikis. Tas pats, jo pradėtas mano vestuvių naktį kaip tik toje lovoje, kurią jie buvo pakloję man ir mano nuotakai. Delena, iš Florentų, buvo dar mergaitė, kai Robertas ją paėmė, tad jis vaiką pripažino. Edrikas Stormas, taip jį ten šaukia. Sako, kad jis — kuo tikriausias mano brolio atspindys. Jeigu jį parodytume žmonėms, o paskui jie pažvelgtų į Džofrį ir Tomeną, tai, manau, tikrai susimąstytų.

— Kaipgi žmonės jį pamatys, jeigu jis Vėtrų Gūžtoje?

Stanis pabarbeno pirštais į Puošnųjį stalą.

— Tai kliūtis. Viena iš daugelio, — jis pakėlė galvą. — Apie tą laišką norėjai dar kažką sakyti. Nagi, klok. Pakėliau tave į riterius ne tam, kad žarstytum tuščias pagyras. Tam turiu lordus. Sakyk, ką galvoji, Davosai.

Davosas nulenkė galvą.

— Pabaigoje ten buvo vienas sakinys. Kaipgi jis skambėjo? „Surašyta dievo šviesoje…“

— Taip, — karalius laukė kietai suspaudęs žandikaulius.

— Jūsų žmonėms tie žodžiai nepatiks.

— Kaip ir tau? — plykstelėjo Stanis.

— Gal geriau sakytumėt: „Surašyta dievų ir žmonių akivaizdoje“ arba „Senųjų ir naujųjų dievų malone“…

— Klausyk, kontrabandininke, gal jau tapai šventuoliu?

— Kaip tik šito norėjau ir jus paklausti, valdove.

— Tikrai? Regis, mano naująjį dievą myli ne ką labiau negu mano naująjį meisterį.

— Šito Šviesos Valdovo nepažįstu, — sutiko Davosas, — tačiau gerai pažinojau tuos dievus, kur sudeginome šį rytą. Kalvis saugojo mano laivus, o Motina davė man septynis stiprius sūnus.

— Septynis stiprius sūnus tau davė žmona. Gal tu jai meldiesi? Šį rytą sudeginome tik medį, nieko daugiau.

— Galbūt ir taip, — tarė Davosas, — tačiau kai vaikystėje elgetaudamas Blusyne prašinėdavau variokų, septonai kartais mane pamaitindavo.

— Dabar tave maitinu aš.

— Suteikėte man garbingą vietą prie savo stalo. Atsidėkodamas sakau jums tiesą. Jūsų žmonės nemylės jūsų, jeigu atimsite jų nuo seno garbintus dievus, o vietoj jų duosite vieną, kurio vardą tardami jie turi laužyti liežuvį.

Stanis staiga atsistojo.

— Rhloras. Kas gi čia taip sunku? Sakai, nemylės manęs? O ar kada mylėjo? Negi galėčiau prarasti tai, ko niekada neturėjau? — Jis nužingsniavo prie lango pietų pusėje ir pažvelgė į mėnulio nutviekstą jūrą. — Lioviausi kliautis dievais tą dieną, kai „Vėjų išdidusis“ mano akyse nugarmėjo į dugną. Ir prisiekiau, kad tokie dievai pabaisos, nuskandinę mano tėvą ir motiną, yra neverti, kad juos garbinčiau. Karaliaus Uoste aukštasis septonas vis tarškėdavo man, esą visa tiesa ir gerovė sklinda to Septyneto dėka, bet visa, ką mačiau, buvo žmogaus rankų darbas.

— Jeigu netikite dievais…

— Ko suku galvą dėl šito naujojo? — nutraukė jį Stanis. — Klausiau šito ir pats savęs. Ne kažin ką išmanau apie dievus ir man jie nerūpi, tačiau raudonoji žynė turi galios.

Taip, tačiau kokia ta jos galia?

— Kresenas turėjo išminties.

— Pasiklioviau jo išmintimi ir tavo vyliais, bet ką iš jų gavau, kontrabandininke? Audrų lordai tavęs net per slenkstį neįsileido. Atėjau pas juos kaip elgeta, ir jie tik pasijuokė iš manęs. Ką gi, daugiau nebeelgetausiu ir iš savęs juoktis neleisiu. Geležinis sostas man priklauso teisėtai, bet kaip man jį atsiimti? Krašte — keturi karaliai, iš jų trys turi už mane daugiau žmonių ir aukso. Bet aš turiu laivų… ir dar ją. Tą raudoną moterį. Ar žinai, kad pusė mano riterių bijo net jos vardą ištarti? Tegu ji daugiau nieko nesugeba, tačiau tokią baimę suaugusiems vyrams keliančios kerėtojos atstumti nevalia. Išsigandęs vyras beveik toks pat, kaip sumuštas. Bet galbūt ji gali ir daugiau. Netrukus šitai sužinosiu.

— Vaikystėje radau sužeistą vištvanagį ir slaugiau, kol pasveiko. Daviau jam vardą — Didžiasparnis. Tupėdavo man ant peties arba plasnodavo paskui mane iš vieno kambario į kitą, lesdavo iš mano rankos, bet į dangų nekilo. Dažnai imdavau jį į medžioklę, bet jis skraidydavo tik ties medžių viršūnėmis. Robertas vadino jį Menkasparniu. Pats turėjo medžioklinį sakalą, vardu Perkūną, kuris niekada negrįždavo be grobio. Vieną dieną senelio brolis seras Harbertas man patarė susirasti kitokį paukštį. Su tuo Didžiasparniu atrodau kaip kvailys, taip jis man aiškino ir buvo teisus. — Stanis Barateonas nusisuko nuo lango ir nuo šmėklų, sklandančių virš pietų jūrų. — Septynetas man visada duodavo tik menkus žvirblius. Pribrendo laikas išmėginti kitokį sakalą, Davosai. Raudoną sakalą.

Teonas

Paike nebuvo kur saugiai prišvartuoti laivo, bet Teonas Greidžojus norėjo pažvelgti į tėvo pilį iš jūros, pamatyti ją taip, kaip paskutinį kartą, prieš dešimt metų, kai Roberto Barateono karo galera plukdė jį tolyn, pas Edardą Starką, jo naująjį globėją. Teonas tada stovėjo atsirėmęs į turėklus, klausė irklų pliuškenimo ir vyriausiojo irklininko rankose dundančio būgno, o Paikas nyko tolumoje. Užtat dabar norėjo matyti, kaip jis auga, kaip išnyra iš jūros jam prieš akis.

Paklusdama jo norams, „Mirahama“ nėrė tolyn už kyšulio; pametusios vėją, supliauškėjo burės, kapitonas prapliupo keikti ir vėją, ir įgulą, ir aukštakilmių lordvaikių įgeidžius. Teonas užsitraukė gobtuvą nuo purslų ir dairėsi savo namų.

Krantas šiaušėsi aštriomis uolų ir akmenų iltimis, pilis beveik susiliejo su jomis — iš tokių pat pilkšvai juodų luitų suręstas sienas ir bokštus laižė tokios pat sūrios bangos, jomis ropštėsi tokios pat tamsiai žalios kerpės ir lygiai taip pat margavo jūros paukščių išmatų dėmės. Sausumos smaigalys, ant kurio Greidžojai pastatė savo tvirtovę, kadaise tarsi kalavijas buvo įsirėžęs į vandenyno vidurius, bet bangos daužė jį dieną ir naktį, kol prieš tūkstančius metų uolos galų gale įtrūko ir suaižėjo. Iš jų liko trys tuščios, bevaisės salos ir dar bent tuzinas akmenų sąvartų, kurios kilo iš vandens tarsi kokio vandenų dievo šventyklos kolonos, o aplink jas daužėsi ir putojo nirštančios bangos.

Tamsus, niūrus, grėsmingas Paikas dunksojo ant tų salų ir stulpų tarsi būtų su jais suaugęs, išorinė jo siena atitvėrė sausumos dalį aplink didžiulį akmeninį tiltą, kuris tiesėsi nuo didžiausios salelės ir jos viršūnėje iškilusios Didžiosios pilies. Atokiau kiekviena ant savo salos stovėjo Virtuvės pilis ir Kruvinoji pilis. Kiti bokštai ir ūkiniai pastatai glaudėsi prie atokesnių uolų, greta esančius jungė skliautuotos galerijos, į tolimesnius vedė ilgi kabantys ir vėjo siūbuojami tiltai.

Tolimiausioje saloje, pačiame sutrupėjusio kalavijo smaigalyje, ant plikos, bangų mūšos pusiau nugraužtos uolos styrojo Jūros bokštas — seniausias pilies statinys, aukštas ir apvalus stulpas. Jo apačia buvo apėjusi baltu per šimtmečius sūrių purslų pritaškytu druskos luobu, viršutiniai aukštai žaliavo stora kerpių antklode, o dantyta karūna buvo visa pajuodusi nuo kas naktį budinčios sargybos laužo suodžių.

Virš Jūros bokšto plaikstėsi jo tėvo vėliava. „Mirahama“ dar buvo per daug toli, vėliavos audeklo Teonas dar negalėjo įžiūrėti, bet ir taip žinojo, koks ten ženklas: auksinis Greidžojų giminės krakenas, aštuonkojė jūrų pabaisa, išrietusi čiuptuvus juodame lauke. Vėliava plevėsavo ant geležinio stiebo, virpėdama ir krūpčiodama sulig kiekvienu vėjo gūsiu tarsi mėginantis nuskristi paukštis. Čia bent jau viršuje nebuvo Starkų didvilkio, kuris mestų šešėlį ant Greidžojų krakeno.

Labiau jaudinančio vaizdo Teonas dar niekada nematė. Danguje už pilies pro retus, žemai lekiančius debesėlius žibėjo plonytė raudona kometos uodega. Per visą kelionę nuo Riverano iki Sigardo Molisteriai nesiliovė ginčijęsi dėl jos reikšmės. Tai mano kometa, tarė sau Teonas kišdamas ranką po kailiu pamuštu apsiaustu ir liesdamas jo kišenėje saugiai gulintį vaškuotos odos maišelį. Jo viduje buvo laiškas, kurį jam davė Robas Starkas — popierius, prilygstantis karūnai.

— Ar pilis tokia, kaip ją atsimenate, milorde? — pasiteiravo kapitono duktė glausdamasi prie jo šono.

— Atrodo mažesnė, — pripažino Teonas, — nors tikriausiai tik dėl to, kad mes toli.

„Mirahama“, storapilvis prekinis pietiečių laivas iš Senmiesčio, gabeno vyno, audinių ir sėklų, skirtų mainyti į geležies rūdą. Jos kapitonas buvo toks pat storapilvis pietietis prekijas, matant putojančius, pilnus akmenų vandenis pilies papėdėje jo storos lūpos drebėjo, tad jis stengėsi laikytis atstu nuo kranto, kur kas toliau, negu norėjo Teonas. Jeigu čia būtų buvęs kapitonas iš Geležies salų su savo ilglaiviu, būtų nuplukdęs juos palei pat uolas tiesiai po tuo aukštu tiltu, jungiančiu vartų bokštą su Didžiąja pilimi, bet šitas storulis iš Senmiesčio neturėjo nei tinkamo laivo, nei įgulos, nei drąsos bent pamėginti padaryti ką nors panašaus. Tad jie praplaukė saugiu atstumu, ir Teonui teko pasitenkinti Paiko vaizdu iš toli. Net ir čia, vengdama tų uolų, „Mirahama“ sunkiai galynėjosi su bangomis.

— Ten tikriausiai vėjuota, — pratarė kapitono duktė.

— Vėjuota, šalta ir drėgna, — nusijuokė Teonas. — Tiesą sakant, tai vargana ir atšiauri vieta… tačiau lordas tėvas man kartą sakė, kad atšiauriose vietose gimsta atšiaurūs vyrai ir tik tokie valdo pasaulį.

Pažaliavęs tarsi jūros vanduo kapitonas priėjo prie Teono ir nusilenkęs paklausė:

— Ar jau galime sukti į uostą, milorde?

— Galite, — atsakė šyptelėjęs Teonas. Tikėdamasis žadėto aukso, tas senmiestietis virto begėdišku pataikūnu. Kelionė būtų buvus visiškai kitokia, jeigu Sigarde, kaip jis vylėsi, būtų laukęs ilglaivis. Geležies salų kapitonai išdidūs ir užsispyrę, aukštakilmių garbinti nelinkę. Jų salos mažos, garbinimui ten nėra vietos, o ilglaiviai — dar mažesni. Jeigu jau, kaip dažnai sakoma, kiekvienas kapitonas savo laive — karalius, nenuostabu, kad ir salas vadina dešimties tūkstančių karalių žeme. O jei pasitaiko matyti, kaip tavo karalius triedžia per laivo kraštą ir audrai šėlstant sėdi pažaliavęs, paskui būna sunku pulti prieš jį ant kelių ir manyti, kad karaliai — dieviškos kilmės. „Žmonės — Nuskendusio Dievo kūrinys, — prieš tūkstančius metų kalbėjo senasis karalius Uronas Raudonrankis, — o karūnos — pačių žmonių sukurtos.“

Žinoma, ilglaivis tą kelią būtų įveikęs dvigubai greičiau. Tiesą sakant, „Mirahama“ buvo kuo tikriausia gelda, ir plaukti ja per audrą Teonui nesinorėjo. Vis dėlto labai skųstis jam nevertėjo. Kelionės tikslą jis jau beveik pasiekė ir nenuskendo, per tą laiką pasitaikė ir šiokių tokių pramogų.

— Pašauk mane, kai atplauksime į Lordportą, — jis viena ranka apkabino kapitono dukterį. — Būsime apačioje, mano kajutėje.

Jis su mergina pasuko į laivagalį, o tėvas nulydėjo juos akimis niūriai tylėdamas.

Iš tiesų ta kajutė priklausė kapitonui, bet išplaukiant iš Sigardo buvo atiduota Teonui. Kapitono duktė jam atiduota nebuvo, tačiau pati greitai atsidūrė jo guolyje. Vyno taurė, keli žodžiai pašnibždomis — tiek ir tereikėjo. Gal šiek tiek stamboka jo skoniui, oda strazdanota tarsi avižinėmis kruopomis nubarstyta, tačiau krūtys dailiai tilpo jam į delnus, ir kai pirmą kartą ją paėmė, dar buvo nekalta. Jos amžiui tai atrodė šiek tiek keista, bet Teoną maloniai prablaškė. Jis matė, kad kapitonas nepatenkintas, bet tai irgi buvo smagu — žiūrėti, kaip tas žmogus nuryja pyktį ir pataikauja aukštakilmiam lordui, niekada neužmiršdamas pažadėtojo aukso maišelio.

Teonui išsinėrus iš šlapio apsiausto, mergina tarė:

— Tikriausiai esate laimingas, milorde, vėl išvydęs savo namus? Kiek metų buvote išvykęs?

— Dešimt ar beveik tiek, nesvarbu, — atsiliepė jis. — Buvau dešimtmetis berniukas, kai mane išvežė į Vinterfelą Edardo Starko globai.

Tarsi globotinis, bet iš tiesų įkaitas. Pusę gyvenimo įkaitas… bet šitai baigta. Nuo šiol jis pats tvarkys savo gyvenimą, Starkų aplink nebeliko. Jis prisitraukė kapitono dukterį ir pakštelėjo į ausį.

— Nusivilk apsiaustą.

Staiga susidrovėjusi ji nuleido akis, bet padarė kaip liepta. Sunkus, nuo purslų įmirkęs apdaras nukrito ant grindų, ji linktelėjo ir neramiai šyptelėjo. Šypsodamasi atrodė kvailoka, bet jam niekada nereikėjo, kad moteris būtų protinga.

— Eikš, — paliepė jai.

Ji pakluso.

— Niekada nebuvau mačiusi Geležies salų.

— Ką gi, manyk, kad tau pasisekė. — Teonas paglostė jai plaukus. Jie buvo tamsūs ir gražūs, nors ką tik vėjo suvelti. — Salos akmenuotos ir rūsčios, patogumų jose nedaug, vaizdai akies neglosto. Mirtis visada kažkur netoliese, gyvenimas skurdus ir varganas. Vyrai ištisus vakarus geria alų ir ginčijasi, kieno likimas liūdnesnis — žvejų, besigalynėjančių su jūra, ar valstiečių, kurie mėgina kažką išauginti nederlingoje žemėje. Tiesą sakant, visų prasčiausias gyvenimas yra kalnakasių — jie lenkia nugaras tamsoje ir ką už tai gauna? Geležis, švinas, alavas — tai mūsų lobiai. Nenuostabu, kad senovėje geležiniai žmonės ėmėsi plėšikavimo.

Kvailutė, regis, nesiklausė.

— Galėčiau išlipti į krantą kartu su jumis, — tarė ji, — norėčiau, jeigu leistumėt…

— Jei nori, lipk, — sutiko Teonas, maigydamas jai krūtį, — tik bijau, ne su manimi.

— Dirbčiau jūsų pilyje, milorde. Galiu valyti žuvis, kepti duoną, mušti sviestą. Tėvas sako, kad nėra valgęs nieko skanesnio už manąjį pipirinių krabų troškinį. Gal rastumėt man vietą virtuvėje ir gaminčiau jums pipirinių krabų troškinį.

— O naktį šildytum mano patalą? — Jis surado jos korsažo raištelius ir mikliais judesiais pradėjo atrišinėti. — Kadaise būčiau parsigabenęs tave kaip grobį ir pasilikčiau kaip žmoną, norėtum tu to ar ne. Senovėje geležies žmonės taip elgdavosi. Vyras turėdavo akmeninę žmoną, tą tikrąją, irgi iš Geležies salų, kaip ir jis pats, bet dar turėdavo ir sūriųjų žmonų, iš žygių parsivežtų moterų.

Mergaitės akys išsiplėtė, bet ne todėl, kad Teonas apnuogino jos krūtis.

— Galėčiau būti jūsų sūrioji žmona, milorde.

— Bijau, kad tie laikai jau praėjo. — Teono pirštas suko ratu aplink sunkią krūtį, vis artėdamas prie storo rudo spenelio. — Jau nebeskrajojame kaip vėjas, iškėlę kalavijus, sėdami ugnį ir pasiimdami tai, kas patinka. Dabar kapstomės žemėje, meškeriojame jūroje kaip visi kiti žmonės ir džiaugiamės, jeigu turime sūdytos menkės ir košės tiek, kad ištvertume per žiemą.

Jis apžiojo spenelį ir sukando taip, kad ji aiktelėjo.

— Jei pageidaujate, galite vėl mane paimti, — sušnibždėjo ji, kol jis čiulpė spenį.

Kai pakėlė galvą nuo krūties, ant odos jo burna paliko tamsiai raudoną žymę.

— Pageidauju išmokyti tave šio to naujo. Atrišk kelnes ir paglamonėk mane burna.

— Burna?

Jis nykščiu švelniai brūkštelėjo jai per putlias lūpas.

— Mieloji, šios lūpytės tam ir sutvertos. Jeigu būtum sūrioji žmona, darytum kaip sakau.

Iš pradžių ji jautėsi nejaukiai, bet, nors ir kvailutė, greitai susigaudė, jam tai patiko. Jos burna buvo tokia pat drėgna ir maloni, kaip tarpukojis, be to, nereikėjo klausyti kvailų paistalų. Kadaise būčiau iš tiesų pasilikęs ją kaip sūriąją žmoną, galvojo Teonas, sukišęs pirštus į jos susivėlusius plaukus. Kadaise. Kai dar laikėmės Senosios Tvarkos, kai gyvenimą pelnydavome kirviu, o ne rankiodami, imdavome ką panorėję — turtus, moteris, šlovę. Anais laikais geležies žmonės nekasdavo rūdos; šitas darbas tekdavo iš viešnagių parsivestiems belaisviams, kaip ir vargani žemės dirbimo ir ožkų priežiūros rūpesčiai. Tikrasis geležies žmonių užsiėmimas buvo karas. Nuskendęs Dievas jiems lėmė grobti ir plėšti, kurti ir siaubti karalystes, garsėti ugnimi, krauju, o jų vardai turėjo aidėti sakmėse.

Eigonas Drakonas sunaikino Senąją Tvarką; jis sudegino Hareną Juodąjį, Hareno karalystę grąžino silpnakinkiams upių žemių gyventojams, o Geležies salas pavertė nereikšmingu didesnės karalystės užkampiu. Tačiau salų žmonės dar atminė senas kruvinas pasakas, jos tebeskambėjo prie aprūkusių židinių ir aplink laužus iš bangų išplautų rąstų, net tarp aukštų akmeninių Paiko sienų. Teono tėvo vienas titulų buvo Lordas Kirtėjas, o Greidžojų šūkis skelbė: „Mes nesėjame“.

Ir didįjį sukilimą lordas Beilonas pradėjo ne iš tuščiagarbiško noro užsidėti karūną, bet norėdamas atstatyti Senąją Tvarką. Robertas Barateonas, padedamas savo draugužio Edardo Starko, toms viltims padarė kruviną galą, bet jie abu jau buvo negyvi. Jų vietas užėmę dabar valdė paprasčiausi vaikiščiai, Eigono Užkariautojo nukalta karalystė suskilo ir iširo. Atėjo laikas, mąstė Teonas, kol kapitono dukters lūpos slankiojo aukštyn žemyn per jo daiktą, ir laikas, ir metai, ir diena, ir aš — kaip tik tas žmogus. Jis klastingai šyptelėjo pagalvojęs, ką pasakys jo tėvas, kai Teonas jam praneš, kad jam, paskutiniajam sūnui, jaunikliui ir įkaitui, pavyko tai, ko nesugebėjo pasiekti pats lordas Beilonas.

Viršūnė užklupo jį netikėtai tarsi audra, ir merginos burna prisipildė jo sėklos. Išsigandusi ji norėjo atsitraukti, bet Teonas ją tvirtai laikė už plaukų. Paskui ji susirangė greta.

— Ar milordui buvo gera?

— Visai neblogai, — atsiliepė Teonas.

— Skonis sūrus, — sumurmėjo ji.

— Kaip jūros?

— Visada mėgau jūrą, milorde, — linktelėjo ji.

— Ir aš, — pritarė Teonas, tingiai ritinėdamas tarp pirštų jos spenelį.

Tai buvo tiesa. Geležies salų žmonėms jūra reiškė laisvę. Buvo šitai užmiršęs, kol „Mirahama“ nepakėlė burių iš Sigardo. Garsai atgaivino senus jausmus; medžio ir virvių girgždesys, kapitono komandos, burių pliaukšėjimas, kol jos prisipildo vėjo, — visa taip pažįstama, tarsi savos širdies plakimas, ir taip ramina sielą. Privalau šitai įsiminti, prisiekė sau Teonas. Privalau daugiau niekada nenutolti nuo jūros.

— Pasiimkite mane su savimi, milorde, — inkštė kapitono duktė. — Man nebūtina gyventi jūsų pilyje. Galiu likti kur nors mieste ir būti jūsų sūriąja žmona. — Ištiesusi ranką, ji paglostė jam skruostą.

Teonas Greidžojus nustūmė jos ranką šalin ir nušoko nuo gulto.

— Mano vieta — Paike, o tavo — šitame laive.

— Nebegaliu čia pasilikti.

— Kodėl gi? — paklausė Teonas rišdamasis kelnių raištelius.

— Dėl tėvo. Kai jūsų nebebus, jis mane nubaus, milorde. Visaip iškoneveiks ir primuš.

Nutraukęs apsiaustą nuo kablio, Teonas užsimetė jį ant pečių.

— Tokie jau tie tėvai, — sutiko jis, susegdamas apsiausto kraštus sidabrine sege. — Pasakyk jam, kad turėtų džiaugtis. Tikrai dažnai tave dulkinau, tad jau turėtum būti nėščia. Ne kiekvienam tenka garbė auginti karaliaus mergvaikį.

Mergina žvelgė į jį kvailomis akimis, tad jis ją tokią ir paliko.

„Mirahama“ suko aplink miškingą kyšulį. Pušimis apžėlusio skardžio papėdėje koks tuzinas žvejų valčių traukė tinklus. Atokiai nuo jų, laviruodamas prieš vėją, plūduriavo didelis kogas. Norėdamas geriau viską matyti, Teonas nuėjo į pirmagalį. Pirmiausia pasirodė pilis — Botlių buveinė. Jo vaikystėje ji buvo iš medžio ir molio, bet Robertas Barateonas tą statinį sugriovė iki pamatų. Lordas Saveinas atstatė ją iš akmens, dabar ši nedidelė keturkampė pilaitė kyšojo kalvos viršūnėje. Kampuose stovėjo maži stori bokšteliai, juose kybojo blyškiai žalios vėliavos, kurių kiekvienoje plaukė sidabrinių žuvų guotas.

Lordporto kaimas ir jo laivų prisigrūdęs uostas plytėjo žemiau, tarsi būtų tos žuvingos pilaitės saugomi. Kai Teonas paskutinį kartą regėjo Lordportą, tai buvo didelė rūkstanti gaisravietė, palei akmenuotus krantus, lyg kokie negyvų milžinų kaulai, smilko išdegusių ilglaivių ir sumaitotų galerų griaučiai, namus priminė tik atvėsę pelenai ir sugriuvusių sienų likučiai. Praėjo dešimt metų, ir karo pėdsakų beveik nebuvo matyti. Prasčiokai, panaudodami senų namų akmenis, susirentė naujų lūšnų, stogams išsipjovė naujos velėnos. Šalia prieplaukos iškilo nauja, dvigubai už senąją didesnė smuklė, jos apatinio aukšto sienos buvo iš tašytų akmenų, du viršutiniai — iš rąstų. Tačiau septa taip ir liko neatstatyta, jos ankstesnėje vietoje stovėjo tik septynšoniai pamatai. Atrodė, lyg Roberto Barateono įniršis būtų atgrasęs geležies žmones nuo naujųjų dievų.

Teoną labiau domino ne dievai, o laivai. Žvejų laivelių stiebų tankmėje jis pastebėjo prekinę galerą iš Tirošio, iškraunamą greta siūbuojančio Ibeno kogo juodais derva nuteptais šonais. Daugybė ilglaivių, ne mažiau kaip penkiasdešimt ar šešiasdešimt, plūduriavo toliau jūroje ar gulėjo šiek tiek šiauriau ištempti ant pakrantės žvirgždo. Kai kurias bures puošė kitų salų ženklai: kruvinas Vinčo mėnulis, juodas lordo Gudbrolio kovos ragas, sidabrinis Harlo dalgis. Teonas dairėsi savo dėdės Eurono „Tylos“. To grakštaus ir grėsmingo raudono karo laivo niekur nebuvo matyti, bet užtat jis pamatė tėvo „Didįjį krakeną“, kurio pirmagalį puošė didžiulis geležinis aštuonkojo pavidalo smaigalys priešo laivams triuškinti.

Gal lordas Beilonas laukė jo atvykstant ir liepė iškelti Greidžojų vėliavas? Teono ranka vėl įsmuko po apsiaustu pačiupinėti alyvuotos odos maišelio. Apie tą laišką nežinojo niekas, išskyrus Robą Starką; tik kvailys būtų patikėjęs tokią paslaptį paukščiui. Vis dėlto ir lordui Beilonui nestigo nuovokos. Ko gero, jis bus atspėjęs, kodėl jo sūnus pagaliau grįžta namo, ir davė reikiamus nurodymus.

Ta mintis jam nepatiko. Tėvo karas — jau seniai praeityje, jis baigėsi pralaimėjimu. Dabar išmušė Teono valanda — jo sumanymas, jo šlovė ir jo karūna, kai ateis jai laikas. Tačiau jeigu ilglaiviai susirinkę…

Galbūt tai tik dėl visa ko, pamąstęs nusprendė Teonas. Sustiprinta gynyba, jei kartais karas atslinktų per jūrą. Seniai dažniausiai labai atsargūs. Jo tėvas buvo jau senas, kaip ir dėdė Viktarionas, Geležinio laivyno vadas. Dėdė Euronas, žinoma, visai kitoks, bet „Tylos“ uoste, regis, nebuvo. Viskas tik į gera, tarė sau Teonas. Šitaip galėsiu smogti dar greičiau.

„Mirahamai“ artėjant prie uosto, Teonas nerimastingai žingsniavo po denį, nenuleisdamas akių nuo kranto. Nesitikėjo prieplaukoje išvysti paties lordo Beilono, bet tikriausiai tėvas pasiuntė ką nors jo pasitikti. Pilies valdytoją Sailą Rūgščiaburnį, lordą Botlį, o gal net ir Dagmerą Skeltalūpį. Būtų smagu vėl išvysti jo seną grėsmingą veidą. Šiaip ar taip, žinia apie jo atvykimą turėjo juos pasiekti. Robas siuntė varnus iš Riverano, paskui, neradus Sigarde ilglaivio, Džeisonas Molisteris, manydamas, kad Robo paukščiai prapuolė, į Paiką paleido ir savų.

Tačiau prieplaukoje Teonas nematė jokių pažįstamų veidų, nebuvo ir garbės sargybos, kuri lydėtų jį iš Lordporto į Paiką, tik su savo menkais reikalėliais zujo prastuomenė. Krovikai iš Tirošio prekijo rideno vyno statines, žvejai šūkaudami skelbė apie šios dienos laimikį, krykštaudami žaidė vaikai. Per žvirgždą palei vandenį žingsniavo Nuskendusio Dievo žynys jūros spalvų drabužiu, vesdamas porą arklių, jam virš galvos kažkokia suskretėlė, persisvėrusi per smuklės antro aukšto langą, kvietė praeinančius Ibeno jūreivius.

Laivo pasitikti susibūrė saujelė Lordporto pirklių. Kol jūreiviai rišo „Mirahamą“, jie pabėrė klausimų.

— Mes iš Senmiesčio, — nuo denio atsiliepė kapitonas, — atgabenome obuolių ir apelsinų, vynų iš Arboro, plunksnų iš Vasaros salų. Turiu pipirų, austų odų, Myro nėrinių rietimą, veidrodžių ponioms, porą Senmiesčio arfų, tokio saldaus garso dar niekada negirdėjote.

Girgždėdamas ir dunkstelėjęs į prieplauką, nusileido laivo trapas.

— Tiesa, dar parvežiau namo jūsų įpėdinį, — pridūrė kapitonas.

Lordporto vyrai sužiuro į Teoną bukais jaučių žvilgsniais, ir jis suvokė, kad jie nežino, kas jis toks. Tai jį supykdė. Įspaudęs kapitonui į delną auksinį drakoną, paliepė:

— Tegu tavo vyrai iškelia mano daiktus.

Nelaukdamas, kol kapitonas atsakys, jis nužingsniavo trapu žemyn.

— Smuklininke, — riktelėjo, — man reikės arklio.

— Klausau, — nė nelinktelėjęs atsiliepė šis. Teonas buvo pamiršęs, kokie geležies žmonės gali būti įžūlūs. — Kaip tik turiu vieną tinkamą. Kur teiksitės joti, milorde?

— Į Paiką.

Tas kvailys vis dar neatpažino jo. Reikėjo apsivilkti gerąją liemenę su ant krūtinės išsiuvinėtu krakenu.

— Turėtumėt pasiskubinti, kad pasiektumėt Paiką su šviesa, — tarė smuklininkas. — Duosiu jums berniuką, parodys kelią.

— Nereikės nei tavo berniuko, nei arklio, — suskambo sodrus balsas. — Pats palydėsiu savo sūnėną namo pas tėvą.

Kalbėjo tas žynys, kurį Teonas matė pakrante vedant du arklius. Jam prisiartinus, prasčiokai priklaupė, o Teonas nugirdo smuklininką murmant:

— Šlapiagalvis.

Aukštas ir liesas, nuožmiomis juodomis akimis, kumpa tarsi paukščio snapas nosimi, šventikas vilkėjo žalsvai, melsvai, pilkai — Nuskendusio Dievo spalvomis — margintą apdarą. Per petį ant odinio diržo turėjo persimetęs vandenmaišį. Į ilgus, juosmenį siekiančius juodus plaukus ir nekirptą barzdą buvo įsipynęs džiovintų jūržolių.

Staiga Teonas, tarsi bakstelėtas lazda, prisiminė. Viename iš retų ir trumpų laiškų lordas Beilonas rašė apie savo jauniausiąjį brolį — šis skendęs per audrą, bet bangų buvęs gyvas išmestas į krantą ir nuo tada tapęs šventuoliu.

— Dėde Eironai? — dvejodamas tarė Teonas.

— Sūnėne Teonai, — atsiliepė žynys, — tavo lordas tėvas liepė man pasitikti tave. Eime.

— Valandėlę, dėde.

Jis atsigręžė į „Mirahamą“.

— Mano daiktai! — šūktelėjo kapitonui.

Jūreivis atnešė jo ilgą kukmedžio lanką ir strėlinę, bet skrynią su geraisiais drabužiais atvilko kapitono duktė.

— Milorde, — ji žvelgė paraudusiomis akimis.

Atiduodama skrynią, mergina tarsi pabandė jį apkabinti — matant ir jos tėvui, ir jo šventuoliui dėdei, ir dar bent pusei salos. Teonas mikliai atsitraukė.

— Didžiai jums dėkoju.

— Milorde, prašau, aš jus taip myliu.

— Dabar turiu eiti. — Jis nuskubėjo paskui dėdę, kuris jau traukė tolyn nuo laivo.

Keliais ilgais žingsniais Teonas jį pasivijo.

— Nesitikėjau, dėde, jūsų čia pamatyti. Maniau, kad po dešimties metų galėjo atvykti ir pats lordas tėvas su ledi motina. Arba atsiųsti Dagmerą su garbės palyda.

— Ne tavo reikalas svarstyti Lordo Kirtėjo iš Paiko įsakymus. — Žynys elgėsi labai šaltai, visiškai kitaip negu Teono atmintyje išlikęs žmogus. Iš visų jo dėdžių Eironas Greidžojus buvo pats draugiškiausias, visada nerūpestingas ir pasiruošęs nusikvatoti, mėgstantis dainas, alų ir moteris. — Jei kalbi apie Dagmerą, tai Skeltalūpis, tavo tėvo palieptas, iškeliavo į Senąjį Viką kelti Stounhauzų ir Dramų.

— Kokiu tikslu? Ir ko čia susirinkę ilglaiviai?

— O ko jie visada renkasi?

Dėdė buvo pririšęs arklius prie uosto smuklės. Atėjus jis atsigręžė į Teoną.

— Sakyk man tiesą, sūnėne. Dabar meldiesi vilkų dievams?

Teonas apskritai melsdavosi retai, bet nederėjo šito prisipažinti žyniui, tegu ir tikram tėvo broliui.

— Nedas Starkas melsdavosi medžiui. Ne, Starkų dievai man nerūpi.

— Gerai. Klaupkis.

Po kojomis buvo vien akmenys ir purvas.

— Dėde, aš…

— Klaupkis. O gal jau esi per daug išdidus, toks ponaitis iš žaliųjų žemių, sugrįžęs pas mus?

Teonas atsiklaupė. Gimtinėje jis turėjo didelių tikslų, ir Eirono pagalbos galėjo prireikti. Dėl karūnos, manė Teonas, verta iškęsti šiek tiek purvo ir arklių mėšlo ant kelnių.

— Palenk galvą.

Iškėlęs vandenmaišį, jo dėdė trūktelėjo kamštį, ir Teonui ant galvos plona srovele pasipylė jūros vanduo. Tuoj pat sumirko plaukai, vanduo per kaktą nuvarvėjo į akis. Sūrymas tekėjo skruostais, lašai vienas po kito smelkėsi po apsiaustu ir liemene, šaltas upeliukas nuvingiavo per nugarą. Nuo druskos peršėjo akis taip, kad Teonas vos laikėsi nešūktelėjęs. Ant lūpų jautė jūros skonį.

— Tegu tavo nuolankus tarnas Teonas atgimsta iš jūros, kaip atgimei tu pats, — giedojo Eironas Greidžojus. — Palaimink jį druska, palaimink uola, palaimink geležimi. Sūnėne, ar dar prisimeni žodžius?

— Kas negyvas, niekad nemirs, — pasirausęs atmintyje, pratarė Teonas.

— Kas negyvas, niekad nemirs, — aidu pakartojo dėdė, — tik vėl prisikels tvirtesnis ir stipresnis. Kelkis.

Teonas atsistojo mirksėdamas nuo druskingų ašarų. Jo dėdė, netardamas nė žodžio, užkimšo vandenmaišį, atrišo arklį ir užsėdo ant jo. Teonas padarė tą patį. Palikę už nugaros smuklę ir uostą, jie drauge pasuko aukštyn į kalvas pro lordo Botlio pilį. Žynys jojo tylėdamas.

— Pusę savo gyvenimo nebuvau namie, — pagaliau išdrįso prabilti Teonas. — Kaip salos, ar pasikeitė?

— Vyrai žvejoja jūroje, rausia žemę, paskui miršta. Moterys gimdo vaikus kęsdamos skausmus, apsipylusios krauju, paskui miršta. Po dienos ateina naktis. Pučia vėjai, kyla ir slūgsta potvyniai. Salos tokios, kokias jas sukūrė mūsų dievas.

Dievai, koks jis dabar rūstus, pagalvojo Teonas.

— Ar Paike rasiu seserį ir ledi motiną?

— Ne. Tavo motina gyvena Harlo saloje, pas savo seserį. Ten švelnesni orai, ją tebevargina kosulys. Tavo sesuo su „Juoduoju vėju“ išplaukė į Didįjį Viką perduoti žinios nuo tėvo, tačiau ji netrukus grįš, gali neabejoti.

Teonui nereikėjo aiškinti, kad „Juodasis vėjas“ — tai Ašos ilglaivis. Sesers nebuvo matęs dešimt metų, bet tiek apie ją žinojo. Keista, kad sugalvojo taip pavadinti laivą, juk ir Robas Starkas turi vilką vardu Pilkasis Vėjas.

— Starkai pilki, o Greidžojai juodi, — šyptelėjęs sumurmėjo, — tačiau, regis, vėjas mums visiems tinka.

Žynys nematė reikalo apie tai kalbėti.

— O kaip jūs, dėde? — paklausė Teonas. — Kai mane išvežė iš Paiko, neatrodė, kad būsite žynys. Pamenu, kaip, užšokęs ant stalo su alaus ragu rankoje, dainuodavote senas plėšikų dainas.

— Jaunas buvau ir kupinas tuštybės, — atsiliepė Eironas Greidžojus, — tačiau jūra nuplovė mano kvailumą ir paikystes. Tas žmogus paskendo, sūnėne. Jo plaučiai prisipildė jūros vandens, žuvys nuėdė apvalkalą nuo akių. Prisikėlęs praregėjau.

Jis ne tik rūstus, bet ir pamišęs. Anas senasis Eironas Greidžojus, kokį prisiminė Teonas, jam patiko.

— Dėde, kodėl tėvas sušaukė savo karius ir laivus?

— Šitai, be abejo, išgirsi iš jo Paike.

— Norėčiau iš anksto žinoti jo ketinimus.

— Iš manęs nesužinosi. Mums įsakyta apie tai su niekuo nesikalbėti.

— Net ir su manimi? — Teonas ne juokais supyko. Jis vedė vyrus į mūšį, medžiojo su karalium, garbingai kovojo turnyruose, varžėsi su Brindenu Juodąja Žuvimi ir Didžiuoju Džonu Amberiu, kovėsi Kuždesių girioje, merginų patvarkė tiek, kad net vardų visų neprisimena, o šitas dėdė vis tiek elgiasi taip, lyg jam dar tebebūtų dešimt metų. — Jeigu mano tėvas ketina pradėti karą, turiu apie tai žinoti. Aš — ne šiaip koks „niekas“. Esu Paiko ir Geležies salų valdovo įpėdinis.

— Na, dėl to dar pažiūrėsime, — atsiliepė jo dėdė.

Tie žodžiai nuskambėjo tarsi antausis.

— Pažiūrėsime? Abu mano broliai žuvę. Esu vienintelis gyvas savo lordo tėvo sūnus.

— Jis dar turi dukterį.

Aša, suglumęs pagalvojo Teonas. Ji trejais metais vyresnė, bet vis dėlto…

— Moteris gali būti paveldėtoja tik tuomet, kai nėra tiesioginio vyriškos lyties įpėdinio, — garsiai pareiškė jis. — Neleisiu, kad iš manęs būtų apgaule atimtos mano teisės, įspėju jus iš karto.

— Vaikine, tu įspėji Nuskendusio Dievo tarną? — suurzgė dėdė. — Regis, užmiršai daugiau, negu žinojai. Ir esi didžiai kvailas, jei manai, kad tavo lordas tėvas ims ir atiduos šias šventas salas kokiam Starkui. Dabar užsičiaupk. Kelias ir be tavo tauškalų netrumpas.

Teonas pasistengė prikąsti liežuvį, nors susivaldė sunkiai. Tai štai kaip čia viskas, mąstė jis. Tartum per dešimt metų Vinterfele galėtum tapti Starku. Lordas Edardas augino jį kartu su savo vaikais, tačiau Teonas niekada nebuvo vienas iš jų. Visa pilis nuo ledi Stark iki purviniausio indų plovėjo virtuvėje žinojo, kad jis — įkaitas, kurio tėvas privalo gerai elgtis, ir nepraleisdavo progos jam to priminti. Net ir kekšvaikis Jonas Snou sulaukdavo pagarbos daugiau už jį.

Kartais lordas Edardas mėgindavo apsimesti esąs jam kaip tėvas, bet Teonui jis visada liko tik žmogus, Paikui lėmęs ugnį ir kraują, išvežęs jį iš namų. Paaugus jį visada baugino griežtas Starko veidas ir didžiulis tamsus kalavijas. Panašiai elgėsi ir jo žmona, ji laikėsi dar atokiau ir žvelgė įtariau.

Jų vaikai, zirziantys kūdikiai, per beveik visus Vinterfele praleistus metus jo nedomino. Tik Robas ir žemakilmis netikras brolis Jonas Snou buvo šiek tiek vyresni ir verti jo dėmesio. Kekšvaikis atrodė paniuręs, įžeidus, pavydėjo Teonui aukštos kilmės ir Robo pagarbos. Pats Teonas Robą truputį net ir pamėgo, tarsi jaunesnį brolį… bet apie šitai užsiminti nevertėjo. Regis, Paike tebeliepsnojo senieji karai. Jam nederėjo tuo stebėtis. Geležies salos gyveno praeitimi, dabartis atrodė per daug sunki ir kupina kartėlio, kad būtų įmanoma ją iškęsti. Be to, jo tėvas ir dėdės jau paseno; tie garbūs lordai kitaip nemokėjo — savo apmūsojusius vaidus nešdavo iki grabo lentos, nieko neužmiršdami ir juo labiau neatleisdami.

Taip pat klostėsi ir su Molisteriais, palaikiusiais jam draugiją kelionėje iš Riverano į Sigardą. Patrikas Molisteris pasirodė esąs visai neblogas vaikinas — jie abu mėgo mergas, vyną ir medžioklę su sakalais. Tačiau senasis lordas Džeisonas, pastebėjęs, kad jo įpėdiniui vis labiau patinka leisti laiką su Teonu, pasivadino Patriką į šalį ir priminė, kad Sigardas buvo kadaise pastatytas norint apginti pakrantę nuo plėšikų iš Geležies salų ir ypač nuo Greidžojų iš Paiko. Jų Dundantis bokštas vardą gavo pagal milžinišką žalvarinį varpą, kuriuo nuo seno skambindavo kviesdami miesto žmones ir valstiečius į pilį, kai vakaruose jūroje pasirodydavo ilglaiviai.

— Ir nesvarbu, kad tas varpas per tris šimtus metų skambėjo tik kartą, — kalbėjo Patrikas Teonui kitą dieną, kai jie drauge aptarė senojo Molisterio įspėjimus ir iš ąsočio gurkšnojo žaliųjų obuolių vyną.

— Kai mano brolis puolė Sigardą, — atsiliepė Teonas. Lordas Džeisonas prie pilies sienų nukovė Rodriką Greidžojų ir geležies žmones nustūmė atgal į jūrą. — Jei tavo tėvas mano, kad dėl to iki šiol kunkuliuoju pykčiu, tai tik todėl, kad jis niekada nebuvo su Rodriku susidūręs.

Jie smagiai pasijuokė šuoliuodami pas vieną Patriko pažįstamą — meilingą malūnininko pačią. Kad taip Patrikas atsirastų čia. Tegu ir Molisteris, su juo joti būtų kur kas smagiau, negu su šituo surūgusiu senu žyniu, kuriuo dabar tapo jo dėdė Eironas.

Takas, kuriuo jie keliavo, vingiavo aukštyn į nuogas akmenuotas kalvas. Netrukus jūra dingo iš akių, nors drėgname ore tebetvyrojo ryškus sūraus vandens kvapas. Jie lėtai ir sunkiai risnojo vienodu žingsniu; pro šalį praslinko aviganio trobelė, apleistos kasyklos. Šis naujas šventeiva Eironas Greidžojus kalbėti nemėgo. Jie jojo niūriai tylėdami. Galų gale Teonas nebeištvėrė:

— Vinterfelo lordu dabar tapo Robas Starkas.

— Ar vienas vilkas, ar kitas — jokio skirtumo, — Eironas nė nepasuko galvos.

— Robas sulaužė priesaiką Geležiniam sostui ir pasiskelbė Šiaurės karalium. Ten dabar vyksta karas.

— Meisterio varnai virš sūraus vandens skraido ne prasčiau negu virš uolų. Tavo naujienos seniai atvėsusios.

— Atėjo nauji laikai, dėde.

— Kas rytą išaušta nauja diena, ir ji nedaug tesiskiria nuo vakarykštės.

— Riverane žmonės sakytų kitaip. Jie kalba, kad raudonoji kometa skelbia naujus laikus. Ją atsiuntė dievai.

— Iš tiesų, tai ženklas, — sutiko žynys, — tačiau siųstas mūsų dievo, o ne jų. Tai liepsnojantis deglas, tokius mūsų žmonės nešdavo senovėje. Šią liepsną Nuskendęs Dievas iškėlė iš jūros, ir ji reiškia kylantį potvynį. Laikas kelti bures ir žengti per pasaulį su kalaviju ir ugnimi taip, kaip žengė jis.

— Su tuo tikrai sutinku, — nusišypsojo Teonas.

— Dievui žmogaus sutikimas rūpi tiek, kiek audrai svarbu, ką mano lietaus lašas.

Seni, šitas lietaus lašas kada nors taps karalium. Teonui nusibodo dėdės burbėjimas. Jis spustelėjo pentinais arklį ir šypsodamasis nulėkė į priekį.

Saulė jau buvo arti laidos, kai jie atsidūrė prie Paiko sienų, tamsių akmenų puslankiais jungiančių kelias uolas. Viduryje dunksojo vartų bokštas, abipus jo — po tris keturkampius bokštus. Teonas įžiūrėjo randus, kuriuos paliko Roberto Barateono katapultų svaidomi akmenys. Ant senojo pietinio bokšto griuvėsių stūksojo naujas, jo šviesesnių pilkų akmenų dar nebuvo spėjusios subjauroti kerpės. Štai ta vieta, kur Robertas Barateonas pralaužė sieną ir, iškėlęs kovos kūjį, lydimas Nedo Starko, per nuolaužas ir lavonus pasileido vidun. Teonas tada viską stebėjo saugiai pasislėpęs Jūros bokšte ir kartais iki šiol sapnuose regėdavo deglus, girdėdavo duslų griūvančios sienos dundesį.

Jo laukė atviri vartai, surūdijusios geležinės jų grotos kybojo pakeltos. Nepažįstami sargybiniai nuo sienų smalsiai žiūrėjo, kaip Teonas Greidžojus pagaliau grįžta namo.

Už išorinės sienos plytėjo didžiulė vėjo gairinama aikštė. Čia buvo arklidės ir šunidės, dar įvairių ūkinių pastatų. Avys ir kiaulės kuitėsi garduose, bet pilies šunys lakstė palaidi. Pietuose kilo uolos ir platus tiltas į Didžiąją pilį. Šokdamas iš balno, Teonas girdėjo, kaip dūžta bangos. Priėjęs arklininkas paėmė žirgą už pavadžio. Blausiomis akimis į jį žvelgė pora liesų vaikiščių ir keli vergai, tačiau niekur nebuvo matyti nei lordo tėvo, nei kokio kito iš vaikystės pažįstamo žmogaus. Nykus ir liūdnas sugrįžimas, pamanė jis.

Žynys liko sėdėti ant arklio.

— Dėde, negi nepasiliksite nakvoti ir nepasidalysite su mumis duona ir midumi?

— Man buvo liepta tave palydėti. Tu jau namie. Dabar grįžtu prie dievo reikalų.

Eironas Greidžojus apgręžė arklį ir lėtai išjojo pro purvinus vartų grotų smaigus.

Prie Teono baugščiai prisiartino sukumpusi, dukslia pilka suknele vilkinti senė.

— Milorde, man liepta parodyti jūsų kambarius.

— Kas liepė?

— Jūsų lordas tėvas, milorde.

Teonas nusitraukė pirštines.

— Vadinasi, žinai, kas aš toks. Kodėl tėvas neatėjo manęs pasveikinti?

— Jis laukia jūsų Jūros bokšte, milorde. Kai atsipūsite po kelionės.

O aš maniau, kad Nedas Starkas — šaltas žmogus.

— Kas tu būsi tokia?

— Helija, jūsų lordo tėvo pavedimu prižiūriu šitą pilį.

— Anksčiau buvo čia Sailas. Jį vadino Rūgščiaburniu. — Teonas net ir dabar gyvai prisiminė vyno dvoką iš senio burnos.

— Jau penkeri metai miręs, milorde.

— O kaip meisteris Kalenas, kur jis?

— Miega jūros dugne. Dabar varnus prižiūri Vendamiras.

Lyg būčiau koks svetimšalis, pagalvojo Teonas. Niekas nepasikeitė, bet vis dėlto viskas kitaip.

— Gerai, moterie, rodyk kelią į mano kambarius, — paliepė jis.

Šaltai nusilenkusi, ji nuvedė Teoną per aikštę prie tilto. Bent jau šitą vietą jis gerai atsiminė: nuo drėgmės glitūs, kerpių išmarginti šimtamečiai akmenys, po kojomis tarsi laukinis žvėris siautėjanti jūra, į drabužius kimbantis sūrus vėjas.

Anksčiau, įsivaizduodamas, kaip grįžta namo, jis mintyse žengdavo į tą patį jaukų kambarį Jūros bokšte, kur miegodavo vaikystėje. Tačiau senė vedė jį prie Kruvinosios pilies. Menės čia buvo didesnės ir geriau apstatytos, nors tokios pat šaltos ir drėgnos. Teonas gavo kelis šaltus kambarius tokiomis aukštomis lubomis, kad prieblandoje jų net nebuvo matyti. Gal būtų jautęsis smagiau, jei nebūtų žinojęs, kad Kruvinosios vardą pilis ir įgijo dėl šitų kambarių. Prieš kokį tūkstantį metų čia buvo nužudyti Upių karaliaus sūnūs. Juos, gulinčius lovose, sukapojo į gabalus, o paskui nusiuntė tuos gabalus tėvui į žemyną.

Tačiau Greidžojų Paike niekas nežudė, tik retkarčiais vienas brolis sumanydavo nugalabyti kitą, bet abu Teono broliai jau buvo negyvi. Tad jis dairėsi po kambarius ne iš baimės aptikti šmėklą. Sienų drapiruotės žaliavo pelėsiais, įdubęs čiužinys dvokė, ant grindų patiestos nendrės buvo aptrupėjusios. Daug metų praslinko nuo tada, kai šiuose kambariuose kas nors gyveno. Drėgmė smelkėsi iki pat kaulų.

— Atneškite dubenį karšto vandens ir užkurkite šitą židinį, — paliepė jis senei. — Pasirūpinkite, kad kituose kambariuose degtų gorės su žarijomis, gal išvaikys šaltį. Ir dar — dievai maloningiausieji, tegu kas nors tučtuojau pakeičia tas nendres ant grindų.

— Taip, milorde. Bus padaryta, — senė pasistengė kuo greičiau dingti.

Po valandėlės atsirado jo prašyto karšto vandens. Iš tiesų tebuvo drungnas, netrukus ir visai atvėso, bet dar tiko nuplauti ilgos kelionės dulkėms nuo veido, rankų ir plaukų. Kol du vergai įpūtė žarijas gorėse, Teonas nusimetė jojant susitepusius drabužius ir apsivilko taip, kaip dera einant susitikti su tėvu. Susirado minkštos juodos odos batus, švelnias pilkšvai sidabrines avies vilnos kelnes, juodo aksomo liemenę su ant krūtinės išsiuvinėtu auksiniu Greidžojų krakenu. Aplink kaklą užsisegė grakščią auksinę grandinėlę, apsijuosė balintos odos diržu, iš vieno šono pasikabino durklą, iš kito — ilgą kalaviją juodos ir aukso spalvos juostomis margintoje makštyje. Išsitraukęs durklą, nykščiu perbraukė ašmenis, tada iš kabančio prie diržo maišelio išėmė galąstuvą ir kelis kartus brūkštelėjo durklo plieną. Teonas mėgo didžiuotis, kad jo ginklai visada aštrūs.

— Man grįžus, kambarys turi būti šiltas, o nendrės ant grindų švarios, — įspėjo vergus maudamasis juodas šilkines, dailiais plonų aukso siūlų ornamentais siuvinėtas pirštines.

Į Didžiąją pilį Teonas grįžo dengtu akmeniniu tiltu; jo žingsnių aidą gožė kažkur žemai be paliovos dundanti jūra. Pakeliui iki kreivo uolų stulpo, ant kurio dunksojo Jūros bokštas, reikėjo pereiti dar tris vieną už kitą siauresnius tiltus. Paskutinis buvo iš virvių ir lentų, nuo drėgno sūraus vėjo jis po kojomis siūbavo tarsi gyvas. Teonui širdis atsidūrė užkulniuose net nepasiekus pusiaukelės. Toli apačioje, žerdamos aukštas purslų vėduokles, į uolas tiško bangos. Vaikystėje jis bėgiodavo šituo tiltu net ir sutemus. Berniukai mano, kad jiems nieko negali atsitikti, sušnibždėjo jo abejonė. Suaugę vyrai apdairesni.

Geležimi apkaltos pilko medžio durys buvo užremtos iš vidaus. Teonas patrankė į jas kumščiu ir čia pat keiktelėjo, pirštine užkabinęs rakštį. Mediena buvo drėgna, apėjusi pelėsiu, geležiniai dygliai aprūdiję.

Po akimirkos duris pravėrė sargybinis juodu geležiniu antkrūtiniu ir apvaliu šalmu.

— Jūs — tas sūnus?

— Šalin iš kelio, kitaip tuoj sužinosi, kas aš toks.

Vyras žengė į šoną. Teonas įvijais laiptais užkopė į menę. Tėvą rado sėdintį prie gorės su žarijomis, nuo smakro iki pat žemės apsisiautusį apklotu, pasiūtu iš sudvisusių ruonių kailių. Išgirdęs žingsnius, Geležies salų valdovas kilstelėjo galvą ir pažvelgė į paskutinį jam likusį sūnų. Atrodė smulkesnis, negu Teonas jį atsiminė. Ir labai sulysęs. Beilonas Greidžojus visada buvo liesas, tačiau dabar galėjai pagalvoti, kad dievai įmetė jį į katilą ir virino, kol ant kūno neliko nė menkiausio raumenėlio, tik plaukai ir oda. Liesas tarsi kaulas ir toks pat kietas, tarsi iš titnago iškaltu veidu. Akys taip pat žvelgė lyg du juodi ir aštrūs titnagai, bet plaukus prabėgę metai ir sūrūs vėjai nubalino iki žiemiškos, vienur kitur balta puta pasišiaušusios jūros pilkumo. Palaidos jų sruogos siekė žemiau juosmens.

— Devyneri metai, ar ne? — pagaliau prabilo lordas Beilonas.

— Dešimt, — atsiliepė Teonas nusitraukdamas sudriskusias pirštines.

— Kai išvežė, buvai berniukas, — tarė jo tėvas. — O kas tu dabar?

— Vyras. Jūsų kraujas ir įpėdinis.

— Pamatysime, — suniurnėjo lordas Beilonas.

— Tikrai pamatysite, — pažadėjo Teonas.

— Sakai, dešimt metų. Starkas augino tave tiek pat, kiek ir aš. O dabar atvyksti kaip jo pasiuntinys.

— Ne jo, — tarė Teonas. — Lordas Edardas miręs, Lanisterių karalienė nukirto jam galvą.

— Abu jie mirę, ir Starkas, ir tas Robertas, akmenimis sudaužęs mano sienas. Prisiekiau, kad sulauksiu dienos, kai jie abu atguls žemėn, ir sulaukiau, — lordas vyptelėjo. — Tačiau nuo šalčio ir drėgmės sąnarius man vis tiek gelia, kaip ir tuomet, kai jie buvo gyvi. Tad kas man iš jų mirties?

— Šis tas bus, — Teonas žengė arčiau. — Atvežiau laišką…

— Ar šitaip tave apvilko Nedas Starkas? — nutraukė jį tėvas, prisimerkęs žvelgdamas iš po apkloto. — Matyt, jam buvo smagu rengti tave šilkais ir aksomais, kad taptum jo miela dukrele?

Teonas pajuto kraują plūstant į veidą.

— Nesu kieno nors dukrelė. Jeigu jums nepatinka mano apdaras, rasiu kitokį.

— Ir kuo greičiau.

Nusviedęs į šalį kailius, lordas Beilonas sunkiai atsistojo. Teonas jį atsiminė aukštesnį.

— Šitas dzinguliukas ant tavo kaklo — pirktas auksu ar geležimi?

Teonas palietė auksinę grandinėlę. Jis užmiršo. Tai buvo taip seniai… Pagal Senąją Tvarką moterys galėjo nešioti už pinigus pirktus papuošalus, bet karžygiui derėjo tik tos brangenybės, kurias nuimdavo nuo savo ranka užmušto priešo lavono. Tai reiškė „pirkti geležimi“.

— Teonai, rausti lyg nekalta mergelė. Girdėjai, ko klausiu? Mokėjai auksu ar geležimi?

— Auksu, — prisipažino Teonas.

Tėvas užkabino pirštais grandinėlę ir taip smarkiai trūktelėjo, kad būtų nurovęs Teonui galvą, jeigu tik grandinėlė nebūtų trūkusi anksčiau.

— Mano duktė vietoj vyro pasirinko kovos kirvį. Neleisiu, kad mano sūnus vaikščiotų išsipustęs kaip kokia kekšė. — Jis švystelėjo nutrūkusią grandinėlę į gorę, ši susirangė tarp žarijų. — Taip ir maniau. Žaliosios žemės suminkštino tave, ir Starkai pasistengė, kad taptum vienu iš jų.

— Klystate. Nedas Starkas man buvo kalėjimo prižiūrėtojas, tačiau druska ir geležis tebėra mano kraujyje.

Lordas Beilonas nusigręžęs ištiesė kaulėtas rankas pasišildyti virš žarijų.

— Bet Starkų šunytis, įdavęs savo niekingą laiškelį, siunčia tave lyg gerai išmokytą varną.

— Laiškas, kurį turiu, visiškai nėra niekingas, ir tai, ką jis siūlo, patariau jam aš.

— Nejaugi tas vilkų karalius klauso tavo patarimų? — tokia mintis, regis, lordą Beiloną pralinksmino.

— Taip, jis klauso manęs. Medžiojau su juo, kovojau pratybose, dalijausi duona ir midumi, koviausi greta jo mūšiuose. Pelniau jo pasitikėjimą. Jis žiūri į mane kaip į vyresnįjį brolį ir…

— Ne! — tėvas dūrė pirštu jam į veidą. — Čia, Paike, man girdint, broliu jo nevadinsi — sūnaus to žmogaus, kuris atėmė gyvybę tavo tikriesiems broliams. O gal tu jau užmiršai Rodriką ir Maroną — savo giminės kraują?

— Aš nieko neužmiršau.

Tiesą sakant, Nedas Starkas jo brolių nežudė. Rodriką nukovė lordas Džeisonas Molisteris Sigarde, Maroną sutraiškė griūvančios seno pietinio bokšto sienos… bet Starkas būtų nedelsdamas su jais susidorojęs, jeigu tik mūšio siautulyje būtų atsidūręs prieš juos.

— Puikiai atsimenu brolius, — patikino Teonas. Geriausiai jis prisiminė girto Rodriko smūgius ir žiaurius Marono pokštus bei nuolatinį melą. — Dar atsimenu, kad mano tėvas kadaise buvo karalius, — jis ištraukė Robo laišką ir atkišo tėvui. — Štai. Skaitykite… jūsų malonybe.

Lordas Beilonas sulaužė antspaudą ir išskleidė pergamentą. Juodos jo akys bėgiojo pirmyn atgal.

— Vadinasi, tas berniukas vėl duotų man karūną, man tereikia sunaikinti jo priešus. — Jo plonas lūpas iškreipė šypsena.

— Dabar Robas jau prie Auksinio Danties, — tarė Teonas. — Kai Dantis kris, kalnus jis įveiks per dieną. Lordo Taivino kariauna — Harenhole, atkirsta iš vakarų. Karalžudys — Riverano belaisvis. Vakaruose Robui pasipriešinti gali tik seras Stafordas Lanisteris su tais žaliais, jo ką tik surinktais naujokais. Seras Stafordas atsidurs tarp Robo kariuomenės ir Lanisporto, vadinasi, mums puolant iš jūros, miesto nebus kam ginti. Jeigu dievai teiksis mus palaikyti, kol Lanisteriai susigaudys, galbūt galėtų kristi net ir Kasterlių Uola.

— Kasterlių Uola niekada nėra kritusi, — burbtelėjo lordas Beilonas.

— Iki šiol, — nusišypsojo Teonas. Užtat kaip tai bus puiku.

— Tai štai kodėl Robas Starkas po tiek metų siunčia man tave? Kad įtikintum mane pritarti šitam jo planui?

— Šitas planas ne Robo, o mano, — išdidžiai pareiškė Teonas. Mano, taip pat ir pergalė bus mano, mano bus ir karūna, atėjus laikui. — Pats vadovausiu kariuomenei, jeigu leisite. Atlygio sau prašyčiau atiduoti man Kasterlių Uolą, kai atimsime ją iš Lanisterių.

Turėdamas Uolą, jis valdytų Lanisportą ir auksines vakarų žemes. Tai reikštų tokią galią ir turtus, kokių Greidžojų giminė niekada neregėjo.

— Pasirinkai neprastą atlygį už sumanymą ir kelias rašalu pakeverzotas eilutes, — lordas Beilonas dar kartą perskaitė laišką. — Šunytis apie atlygį nieko nesako. Tik aiškina, kad kalbi jo vardu, o aš turįs išklausyti ir duoti jam savo laivų ir žmonių, o mainais jis duos man karūną. — Tėvas pakėlė titnaginį žvilgsnį ir susitiko akimis su sūnumi. — Duos man karūną, — pakartojo staiga aštriai suskambusiu balsu.

— Čia nevykusiai parinkti žodžiai, norėta pasakyti, kad…

— Norėta pasakyti tai, kas pasakyta. Berniūkštis duos man karūną. Bet tai, kas duodama, gali būti atimta! — Lordas Beilonas sviedė laišką ant žarijų, ten, kur jau gulėjo grandinėlė. Pergamentas susisuko, pajuodo ir užsiliepsnojo.

Teonas neteko žado.

— Gal išprotėjote?

Tėvas atgalia ranka skaudžiai šėrė jam per žandą.

— Žiūrėk, kaip kalbi. Dabar esi ne Vinterfele, o aš — ne berniukas Robas, kad drįstum su manimi taip šnekėti. Aš — Greidžojus, Lordas Kirtėjas iš Paiko, Druskos ir uolų karalius, Jūros vėjo sūnus, ir joks žmogus karūnos man neduos. Aš moku geležimi. Karūną aš pasiimsiu, kaip prieš penkis tūkstančius metų tai padarė Uronas Raudonrankis.

Teonas žingtelėjo atgal traukdamasis nuo netikėtai pratrūkusio tėvo įtūžio.

— Ką gi, tai ir pasiimkite, — nusispjovė jis tebejausdamas peršintį skruostą. — Pasivadinkite Geležies salų karalium, niekam tai nerūpės… kol nesibaigs karai ir laimėtojas apsidairęs pastebės seną kvailį, tupintį ant savo kranto su geležine karūna ant galvos.

— Na, bent jau bailys tu nesi, — nusikvatojo lordas Beilonas. — Bet ir aš ne kvailys. Negi manai, kad sukviečiau laivus norėdamas pažiūrėti, kaip jie, išmetę inkarus, supasi ant bangų? Ketinu išsikovoti karalystę ugnimi ir krauju… bet ne vakaruose ir ne karaliaus Robo Berniūkščio nurodymu. Kasterlių Uola per daug stipri, o lordas Taivinas per daug gudrus. Et, galėtume paimti Lanisportą, bet jo laikyti neverta net mėginti. Ne. Trokštu kitokio obuoliuko… žinoma, jis ne toks saldus ir sultingas, tačiau kybo prinokęs ir niekieno neginamas.

Kur jis? — būtų galėjęs paklausti Teonas, bet tuo metu pats jau susigaudė.

Daneiris

Dotrakiai kometą vadino širak kija — Kraujuojančia Žvaigžde. Seniai murmėjo, kad tai blogas ženklas, bet Daneiris Targarien ją pirmąkart išvydo tą naktį, kai degino chalą Drogą, kai nubudo jos drakonai. Tai šauklys, skelbiantis mane ateinant, tarė ji sau kupina nuostabos širdimi žvelgdama į nakties dangų. Jį pasiuntė dievai rodydami man kelią.

Tačiau jai tai ištarus balsu, kambarinė Dorėja krūptelėjo.

— Toje pusėje, chalise, plyti raudonosios žemės. Rūstus ir siaubingas kraštas, taip sako raiteliai.

— Privalome eiti ten, kur rodo kometa, — nenusileido Dani… nors, tiesą sakant, kito kelio ji ir neturėjo.

Į šiaurę, kur siūravo neaprėpiamas Dotrakių jūra vadinamas žolės vandenynas, ji sukti nedrįso. Pirmas sutiktas chalasaras prarytų jos skarmaluotą gaują, kariai būtų iškapoti, visi kiti — paversti vergais. Kelias į avių genties žemes taip pat buvo uždarytas. Su ja ėjo toks negausus būrys, kad jie nebūtų pajėgę apsiginti net ir nuo šitų nekaringų žmonių. Ne itin maloniai juos būtų pasitikę ir lazarinai. Ji galėjo traukti upe žemyn į Mirino, Junkajaus ir Astaporo uostus, bet Racharas įspėjo, kad ton pusėn nuslinko Pono chalasaras, su savimi varydamas tūkstančius belaisvių, ketindamas juos parduoti vergų prekyvietėse, kurios tarsi pūlingos piktžaizdės vešėjo Vergų įlankos pakrantėje.

— Kodėl turėčiau baimintis Pono? — paprieštaravo Daneiris. — Jis buvo Drogo ko ir su manimi visada šnekėjo maloniai.

— Ko Ponas kalbėjo maloniai, — atsiliepė seras Džora Mormontas, — o chalas Ponas jus nužudys. Jis pirmasis paliko Drogą. Su juo pasitraukė dešimt tūkstančių karių. Jūs turite šimtą.

Ne, pagalvojo Dani. Turiu tik keturis. Kiti — tai moterys, ligoti seniai ir dar niekada plaukų nepynę berniukai.

— Aš turiu drakonus, — pasakė ji.

— Jaunikliai, — tarė seras Džora. — Vienas aracho mostas — ir jų nebėra, nors Ponas tikriausiai pasičiuptų juos sau. Jūsų drakono kiaušiniai buvo brangesni už rubinus. Gyvas drakonas neįkainojamas. Visame pasaulyje jų tėra trys. Kiekvienas juos pamatęs norės pasisavinti, karaliene.

— Jie mano, — su įniršiu pratarė ji. Drakonai gimė iš jos tikėjimo ir troškimo, gyvybę jiems davė jos vyro ir negimusio sūnaus mirtis, ir magė Miri Maz Dur. Dani žengė tada į liepsną, ir jie pasirodė, o paskui gėrė pieną iš jos išbrinkusių krūtų. — Niekas neatims jų iš manęs, kol esu gyva.

— Jeigu susidursite su chalu Ponu, ilgai negyvensite. Taip pat ir su chalu Džaku ar bet kuriuo kitu. Privalote keliauti ten, kur jų nėra.

Dani buvo jį paskyrusi pirmuoju karališkosios sargybos riteriu; niūriems Mormonto patarimams ir ženklams sutampant, tolimesnis kelias buvo aiškus. Ji sušaukė žmones ir užsėdo ant savo sidabrinės kumelės. Jos plaukai nudegė Drogo laidotuvių lauže, tad tarnaitės apgaubė ją Drogo sumedžioto rakaro — baltojo Dotrakių jūros liūto — kailiu. Šiurpi žvėries galva tapo gobtuvu, slepiančiu pliką Dani galvą, o pats kailis tarsi apsiaustas krito per pečius ir nugarą. Baltasis drakonas suleido aštrius nagus į liūto karčius ir uodega apsivijo jos ranką, o seras Džora stojo į sau įprastą vietą greta jos.

— Eisime paskui kometą, — paskelbė Dani chalasarui. Nuskambėjus jos žodžiams, nepasigirdo jokių prieštaravimų. Jie buvo Drogo žmonės, tačiau dabar priklausė jai. Nedegančioji — taip ją dabar vadino — ir Drakonų Motina. Jos žodis buvo jiems įstatymas.

Jie jojo naktimis, dieną slėpdavosi nuo saulės palapinėse. Netrukus Dani patyrė, kad Dorėja sakė tiesą. Ta žemė pasitiko juos nesvetingai. Keliaudami paskui save jie vis palikdavo negyvų ar dar dvesiančių arklių, nes Ponas, Džakas ir kiti susigrobė tai, kas Drogo bandose buvo geriausia, palikę Dani tik senus, sulysusius, ligotus, apšlubusius, netinkamus joti ar narčius gyvulius. Tokie pat atrodė ir žmonės. Jie silpni, tarė Dani sau, tad turiu tapti jų stiprybe. Negaliu pasirodyti išsigandusi, bejėgė, abejojanti. Kad ir kaip man virpėtų iš baimės širdis, pažvelgę į mane jie turi matyti tik Drogo karalienę. Jautėsi vyresnė negu keturiolikos. Jeigu kada nors ji buvo maža mergaitė, tie laikai liko praeityje.

Trečią žygio dieną mirė pirmasis žmogus. Bedantis senolis drumstomis žydromis akimis išsekęs krito iš balno ir nebepajėgė atsikelti. Po valandos jau nebealsavo. Aplink lavoną zyzė kraujinių musių spiečius, jo liūdną lemtį nešdamas gyviesiems.

— Jam jau seniai buvo atėjęs laikas, — pareiškė Dani tarnaitė Iri. — Žmogus neturėtų gyventi ilgiau negu jo dantys.

Kiti pritarė tokiai nuomonei. Dani liepė jiems užmušti silpniausią iš jų pusgyvių arklių, kad mirusysis į vidurnakčio žemę galėtų vykti raitas.

Dar po dviejų naktų užgeso maža mergaitė, visai kūdikis. Visą dieną aidėjo kančios persmelkta jos motinos rauda, tačiau niekas negalėjo jai padėti. Vargšas vaikutis dar buvo per mažas keliauti. Beribių juodų žolynų vidurnakčio žemėse ji negalėjo išvysti — turėjo gimti dar kartą.

Raudonuosiuose tyruose pašaro buvo mažai, vandens — dar mažiau. Aplinkui bangavo saulės nusvilintos kalvos — bevaisės dykynės, plytėjo tuščios, vėjų gairinamos lygumos. Kartais pasitaikydavo upė perdžiūvusiu, kietu tarsi kaulas dugnu. Arkliai mito šiurkščiais rudais velniažolės stiebais, jų kuokštai styrojo prie akmenų ar nuvirtusių sausuolių. Dani priekin vis siuntė žvalgus, tačiau jie nerasdavo nei šulinių, nei šaltinių, tik varganas, nusekusias ir kaitroje tolydžio menkstančias užsistovėjusio vandens balas. Juo giliau į tyrus, juo balų mažėjo, juo toliau reikėjo joti nuo vienos iki kitos. Jeigu šioje bekraštėje akmenų, smėlio ir raudono molio dykumoje gyveno kokie dievai, jie buvo atšiaurūs ir negailestingi, kurti visoms maldoms pasiųsti bent lašą lietaus.

Pirmiausia baigėsi vynas, netrukus išseko ir raugintas kumelių pienas, kurį klajokliai dotrakiai ypač mėgo. Ilgainiui nebeliko nei duonos papločių, nei džiovintos mėsos atsargų. Medžiotojams nepavykdavo aptikti nė menkiausio žvėrelio, keliautojų gyvybę palaikė tik kritusių jų pačių arklių mėsa. Žmonės mirė vienas po kito. Nusilpę vaikai, susiraukšlėjusios senės, ligoti, kvaili, neapdairūs vyrai — negailestinga žemė grobė visus. Dorėja sulyso, jos akys įdubo, švelnūs auksiniai plaukai lūžinėjo tartum šiaudai.

Dani kentė alkį ir troškulį kartu su visais. Pienas jos krūtyse išdžiūvo, speneliai trūkinėjo ir kraujavo, kūnas vyto sulig kiekviena diena, kol pagaliau ji tapo plonytė ir kieta lyg lazda, bet jai labiausiai rūpėjo drakonai. Jos tėvą nužudė, kai ji dar nebuvo gimusi, taip pat ir puikųjį brolį Reigarą. Jai ateinant į šį pasaulį ir lauke staugiant audrai, mirė jos motina. Švelnųjį serą Vilemą Darį, tikriausiai ją savaip mylėjusį, pražudė sekinanti liga, kai Dani dar buvo visai maža. Jos brolis Viseiris, jos saulė ir žvaigždė chalas Drogas, net jos negimęs sūnus — dievai pasiėmė juos visus. Mano drakonų jie negaus, prisiekė Dani. Negaus.

Jos drakonai dydžiu prilygo nusmurgusioms katėms, kurias ji kadaise matė sėlinant palei magistro Ilyrijaus dvaro sienas Pentose… kol neišskleisdavo sparnų. Sparnai buvo triskart ilgesni už jų kūnus, jie priminė plonytes permatomos, tarp ilgų ir laibų kauliukų ištemptos odos vėduokles, švytinčias nuostabiomis spalvomis. Gerai įsižiūrėjus pasirodydavo, kad drakonų kūnelį sudaro beveik vien tik kaklas, uodega ir sparnai. Tokie menkučiai, mąstė Dani, penėdama juos iš delno. Tiesą sakant, mėgino penėti, nes drakonai neėdė. Jie šnypšdavo, pūsdami dūmus iš šnervių, spjaudydavo į kiekvieną kruviną arklienos mėsgalį, ir nė už ką neėmė maisto, kol Dani prisiminė, ką jai dar vaikystėje buvo sakęs Viseiris.

Tik drakonai ir žmonės valgo virtą mėsą, štai ką jis tada kalbėjo.

Dani liepė tarnaitėms pačirškinti arklieną iki juodumo, ir drakonai džiugiai čiupo ją, kirsdami galvomis tarsi gyvatės. Jeigu tik mėsa būdavo gerai apkepta, jie kasdien prirydavo jos gerokai daugiau, negu patys svėrė, ir pagaliau pradėjo augti ir stiprėti. Dani nesiliovė grožėjusis lygiais drakonų žvynais ir nuo jų tvoskiančiu karščiu, kuris buvo toks aiškiai juntamas, kad vėsią naktį jų kūnai, regėjos, garuote garuoja.

Kas vakarą, chalasarui pajudėjus iš stovyklos, ji pasirinkdavo vieną drakoną, kuris keliaudavo tupėdamas jai ant peties. Kitus du medinių pinučių narve, pakabintame tarp jų arklių, gabeno Iri ir Džiki. Jos jodavo netoli nuo Dani, tad drakonai visada ją matydavo. Tik šitaip jie tupėdavo ramūs.

— Eigonas drakonams davė senosios Valyrijos dievų vardus, — tarė ji savo kraujo raiteliams vieną rytą po ilgos naktinės kelionės. — Visenijos drakonas vadinosi Vagaras, Reinė jodavo Meraksu, o Eigonas turėjo Balerioną, Juodąjį Siaubą. Pasakojama, kad Vagaro alsavimas buvo toks karštas, jog galėjo išlydyti riterio šarvus, o jį patį tiesiog iškepti; Meraksui nieko nereiškė išsyk praryti visą žirgą; Balerionas… jo iškvepiama ugnis buvo juoda, kaip ir žvynai, o sparnai tokie platūs, kad jam praskrendant šešėlis užklodavo visą miestą.

Dotrakiai į jos jauniklius žvelgė nepatikliai. Didžiausiasis iš trijų tviskėjo juodais žvynais su ryškiai raudonais dryžiais, derančiais su sparnų ir ragų spalva.

— Chalise, — sumurmėjo Agas, — štai jis ir vėl atgimė, štai tikras Balerionas.

— Gal iš tiesų yra taip, kaip sakai, mano kraujo broli, — rimtai atsiliepė Dani, — bet naujame gyvenime jam reikia naujo vardo. Pavadinsiu juos visus garbei tų, kuriuos pasiėmė dievai. Žaliasis bus Reigalas, pagerbiant mano narsųjį brolį Reigarą, kritusį prie žaliųjų Trišakio krantų. Baltą auksinį pavadinsiu Viseirionu. Viseiris buvo žiaurus, silpnas ir bailus, tačiau vis dėlto jis — mano brolis. Jo drakonas gebės atlikti tai, ko nemokėjo jis pats.

— O juodasis? — paklausė seras Džora Mormontas.

— Juodasis — tai Drogonas, — tarė Dani.

Nors drakonai laikėsi puikiai, jos chalasaras nyko ir mirė. Kraštas aplinkui tapo dar skurdesnis. Net ir velniažolių pasitaikydavo rasti retai; arkliai krisdavo eidami, jų liko taip mažai, kad kai kuriems žmonėms reikėjo žingsniuoti pėsčiomis. Dorėja sukarščiavo ir su kiekviena mylia jautėsi vis blogiau. Lūpas ir rankas jai nusėjo kraujuojančios pūslės, plaukai slinko kuokštais, ir vieną vakarą ji jau nebeturėjo jėgų užsėsti ant arklio. Džogas pasakė, kad ją reikia palikti arba pririšti prie balno, tačiau Dani prisiminė tą vakarą Dotrakių jūroje, kai ši mergina iš Lyso išmokė ją savo paslapčių, kad Drogas labiau ją mylėtų. Ji pagirdė Dorėją iš savo vandenmaišio, drėgna skepeta atvėsino jai kaktą ir laikė ją už rankos, kol ligonė virpėdama mirė. Tik tada ji leido chalasarui eiti pirmyn.

Niekur nebuvo matyti kitų keliautojų pėdsakų. Dotrakiai ėmė baimingai murmėti, kad kometa atvedusi juos į tikrą pragarą. Vieną rytą, jiems įsikūrus tarp vėjo nusvidintų, bet kaip suvirtusių juodų uolų, Dani nuėjo pas serą Džorą.

— Gal mes pasiklydome? Gal šitie tyrai niekada nesibaigs?

— Baigsis, — atsakė jis pavargusiu balsu. — Esu matęs prekijų žemėlapius, karaliene. Šį kelią renkasi nedaug karavanų, tai tiesa, tačiau rytuose plyti didžiulė karalystė su daugeliu nuostabių miestų. Ji Ti, Kvartas, Ašajus prie Šešėlio…

— Ar ištversime, kol juos išvysime?

— Nedrįstu jums meluoti. Kelionė pasirodė sunkesnė, negu galėjau manyti.

Riterio veidas buvo išsekęs ir papilkėjęs. Jis taip iki galo ir nepagijo po sužeidimo tą naktį, kai, kaudamasis su chalo Drogo kraujo raiteliais, gavo kirtį į klubą. Dani matė, kaip jis susiraukdavo iš skausmo lipdamas ant žirgo; taip pat ir jodamas seras Džora sėdėjo balne susmukęs.

— Galbūt, jeigu trauksime toliau, mūsų laukia liūdnas galas… bet tvirtai žinau, kad pasukę atgal iš tiesų pražūsime.

Dani švelniai pakštelėjo jam į skruostą. Jai širdyje palengvėjo išvydus riterio šypseną. Privalau būti stipri taip pat ir dėl jo, galvojo ji niūriai. Taip, jis — riteris, tačiau aš esu drakono kraujo.

Kita jų rasta bala dvokė siera ir buvo taip įkaitusi, kad galėjai nusiplikinti liežuvį, bet jų vandenmaišiuose teliūskavo jau paskutiniai lašai. Ataušinę vandenį puoduose ir ąsočiuose, dotrakiai gėrė jį drungną. Skonis vis tiek liko šleikštus, bet vanduo yra vanduo, visus kamavo negailestingas troškulys. Apimta nevilties Dani pažvelgė į horizontą. Jos būrys sumažėjo trečdaliu, o priekyje, kiek tik siekė akys, tebeplytėjo atšiauri raudona dykra. Kometa tyčiojasi iš mano vilčių, galvojo ji, keldama galvą aukštyn, į žvaigždės perrėžtą dangų. Nejaugi, perėjusi pusę pasaulio ir regėjusi gimstant drakonus, dabar turiu mirti kartu su jais šitoje įkaitusioje akmenuotoje dykumoje? Ji negalėjo tuo patikėti.

Kita diena išaušo, jiems traukiant per kietą, raudoną, plyšių ir įtrūkimų išvagotą lygumą. Dani jau galvojo, kad laikas apsistoti poilsio, kai uždusę paršuoliavo žvalgai.

— Chalise, ten miestas, — šaukė jie. — Blyškus tarsi mėnulis ir gražus lyg mergelė. Tik viena valanda kelio, ne daugiau.

— Rodykite, kur jis, — tarė ji.

Netrukus prieš akis iškilo tas miestas, jo baltos sienos ir bokštai mirguliavo pro kaitros šydą ir atrodė tokie nuostabūs, kad Dani neabejojo — tai tikriausiai miražas.

— Ar numanote, kokia tai vieta? — paklausė ji sero Džoros.

Ištremtasis riteris liūdnai papurtė galvą.

— Ne, karaliene. Niekada nebuvau atsidūręs taip toli rytuose.

Baltos sienos tolumoje žadėjo poilsį ir ramybę, galimybę atsigauti ir sustiprėti, tad Dani netroško nieko kito, tik kuo skubiau lėkti tenai. Bet susivaldžiusi atsisuko į kraujo raitelius.

— Mano kraujo broliai, jokite pirmyn ir sužinokite, kaip šitas miestas vadinasi ir kokio sutikimo galime čia tikėtis.

— Klausau, chalise, — atsiliepė Agas.

Raiteliai sugrįžo greitai. Racharas prijojęs nušoko žemėn. Ant apvaliomis metalo plokštėmis puošto diržo jis nešiojo didžiulį lenktą arachą, kurį jam Dani padovanojo skirdama savo kraujo raiteliu.

— Chalise, miestas negyvas. Neliko nei jo vardo, nei dievų, vartai sulaužyti, gatvėmis lakioja tik vėjas ir musių spiečiai.

Džiki pasipurtė.

— Kai išeina dievai, naktimis sėda puotauti šmėklos. Tokių vietų verčiau vengti. Tai žino visi.

— Visi, — pritarė Iri.

— O aš ne. — Dani spustelėjo kulnais žirgą ir, rodydama kelią, pro apgriuvusią senovinių vartų arką nujojo tyloje skendinčia gatve. Seras Džora ir jos kraujo raiteliai nusekė iš paskos, tada pajudėjo ir kiti dotrakiai.

Buvo sunku suprasti, ar ilgai tas miestas stovi apleistas, tačiau baltosios sienos, iš toli viliojusios grožiu, arčiau prijojus pasirodė sutrūkinėjusios ir apsilaupiusios. Viduje lyg labirintas raizgėsi siauros vingiuotos gatvelės. Pastatai stovėjo susigrūdę, žvelgdami į praeivius belangėmis, kreida baltintomis sienomis. Viskas aplinkui buvo balta, tarytum čia gyvenantys žmonės nepažino jokių kitų spalvų. Dani jojo pro namus įgriuvusiais stogais, iš kurių tebuvo likusios saulės nutviekstų nuolaužų krūvos, kitur ryškėjo jau apiblukę gaisrų pėdsakai. Vienoje sankryžoje, kur kirtosi šešios gatvės, ji pamatė tuščią marmurinį pjedestalą. Regis, šiame mieste dotrakiai jau buvo lankęsi anksčiau. Ko gero, anksčiau čia stovėjusi statula atsidūrė tarp kitų pagrobtų dievų Vais Dotrakyje. Galbūt Dani nieko nežinodama ėjo pro ją šimtus kartų. Jai ant peties tupintis Viseirionas sušnypštė.

Jie apsistojo prieš išdraskytų rūmų likučius vėjų perpučiamoje aikštėje, išgrįstoje akmenimis, kurių plyšiuose augo velniažolės. Dani išsiuntė vyrus apieškoti griuvėsių. Kai kurie pakluso nenoromis, bet netrukus vienas randuotas karys atėjo džiaugsmingai švytėdamas ir pasišokinėdamas, mat abi saujas turėjo pilnas figų. Vaisiai buvo maži, susiraukšlėję, tačiau žmonės godžiai puolė prie jų stumdydami vienas kitą ir grūsdamiesi, kimšo figas už abiejų žandų ir kramtė apimti palaimos.

Ir kiti žvalgai grįžę pasakojo apie vaismedžius iš gatvės nematomuose soduose, kuriuos slėpė užvertos durys. Agas parodė jai kiemelį, apaugusį susiraizgiusiais vynuogienojais, ant kurių kybojo mažytės žalios vynuogės, o Džogas rado šulinį su tyru šaltu vandeniu. Tiesa, aptiko jie ir kaulų, sutraiškytos, pabalusios mirusių žmonių kaukolės mėtėsi nepalaidotos.

— Vaiduokliai, — murmėjo Iri, — siaubingi vaiduokliai. Chalise, negalime čia pasilikti, tai jų miestas.

— Nebijau jokių vaiduoklių. Drakonai už juos galingesni, — o figos kur kas svarbesnės. — Abi su Džiki raskite man švaraus smėlio, kad galėčiau nusiprausti, ir neįkyrėkite kvailomis kalbomis.

Mėgaudamasi palapinės vėsa, Dani svilino arklieną inde su žarijomis ir svarstė, ką toliau daryti. Čia buvo užtektinai maisto ir vandens jos žmonėms išgyventi, užtektinai žolės arkliams, kad jie atgautų jėgas. Kaip būtų malonu kasdien nubusti toje pačioje vietoje, leisti laiką ūksminguose soduose, iki soties valgyti figų, gerti vėsaus vandens.

Iri ir Džiki grįžus su pilnais puodais balto smėlio, Dani nusimetė drabužius ir leidosi šveičiama bei prausiama.

— Chalise, jums jau atauga plaukai, — šluostydama smėlį jai nuo nugaros, tarė Džiki.

Dani perbraukė delnu sau per viršugalvį, kur dygo nauji šereliai. Dotrakių vyrai plaukus pindavo į ilgas aliejum suteptas kaseles ir kirpdavo jas pralaimėję kovoje. Gal ir man reikėtų taip daryti, galvojo ji, kad priminčiau jiems, jog dabar manyje gyvena Drogo jėga. Chalas Drogas mirė niekad nesikirpęs plaukų, nedaugelis vyrų galėjo tuo pasigirti.

Kitoje palapinės pusėje, išskleidęs žalius sparnus, suplasnojo Reigalas ir už poros sprindžių dribtelėjo ant kilimo. Nukritęs ėmė daužyti uodega į visas puses iš įniršio ir pakėlęs galvą klykė. Jeigu turėčiau sparnus, taip pat norėčiau skristi, pamanė Dani. Senovėje Targarienai, eidami į karą, jodavo raiti ant drakonų. Ji mėgino įsivaizduoti, koks turėtų būti jausmas kilti aukštyn apsikabinus drakono kaklą. Tikriausiai atrodytų lyg stovint kalno viršūnėje, tik dar geriau. Visas pasaulis plytėtų apačioje. Jeigu pakilčiau gana aukštai, gal net pamatyčiau Septynias Karalystes, pasiekčiau kometą ir gal net paliesčiau ją.

Jos svajas išblaškė Iri pranešdama, kad prie palapinės laukia seras Džora Mormontas.

— Įleisk jį, — liepė Dani jausdama, kaip dilgčioja smėliu nušveista oda. Ji susisupo į liūto kailį. Rakaras buvo kur kas didesnis už ją, tad kailis uždengė visa, ką reikėjo paslėpti.

— Atnešiau jums persiką, — priklaupdamas tarė seras Džora. Vaisius buvo toks mažytis, kad beveik pranyko jos delne, ir pernokęs, tačiau vos atsikandus burną užplūdo toks saldumas, kad Dani vos ištvėrė nepravirkusi. Valgė tą persiką lėtai, gardžiuodamasi kiekvienu kąsneliu, o seras Džora pasakojo apie medį, nuo kurio jis buvo nuskintas, sode prie vakarinės sienos.

— Vaisiai, vanduo, pavėsis, — tarė Dani jausdama saldžiai lipnias persiko sultis ant skruostų. — Dievai suteikė mums malonę atvesdami į šitą vietą.

— Turime čia ilsėtis, kol sustiprėsime, — sutiko riteris. — Raudonosios žemės silpnų nesigaili.

— Mano tarnaitės sako, kad čia yra vaiduoklių.

— Jų yra visur, — švelniai paprieštaravo seras Džora. — Savo vaiduoklius nešamės su savimi, kad ir kur keliautume.

Taip, pagalvojo Dani, Viseiris, chalas Drogas, mano sūnus Reigas, jie visada su manimi.

— Kuo vardu tavasis vaiduoklis, Džora? Manuosius tu visus žinai.

Jo veidas sustingo.

— Ji buvo vardu Linesė.

— Tavo žmona?

— Mano antroji žmona.

Jam skaudu apie tai kalbėti, suprato Dani, bet ji norėjo išgirsti tiesą.

— Ar tik tiek gali apie ją pasakyti? — liūto kailis nuslydo nuo vieno peties, ji timptelėjusi pasitaisė apsiaustą. — Ji buvo graži?

— Labai, — seras Džora, atitraukęs akis nuo jos peties, pažvelgė jai į veidą. — Kai pirmą kartą ją išvydau, pamaniau, kad tai į žemę nužengusi deivė, įsikūnijusi Mergelė. Buvo kur kas aukštesnės kilmės negu aš, jauniausia lordo Leitono Haitauerio iš Senmiesčio duktė. Baltasis Jautis, vadovavęs jūsų tėvo karališkajai sargybai, buvo jos senelio brolis. Haitaueriai — sena, labai turtinga ir be galo išdidi giminė.

— Ir ištikima, — atsiliepė Dani. — Pamenu, Viseiris sakė, kad Haitaueriai neišdavė mano tėvo.

— Taip ir buvo, — sutiko riteris.

— Jūsų tėvai susitarė dėl vedybų?

— Ne, — atsakė Džora. — Mūsų vedybos… bet tai ilga ir neįdomi istorija, jūsų malonybe. Nenorėčiau tuo pasakojimu jūsų varginti.

— Aš niekur neskubu, — tarė Dani. — Papasakok, prašau.

— Kaip įsakysite, karaliene, — seras Džora susiraukė. — Mano tėvynė… turite šitai suprasti, tada aiškesni bus ir kiti dalykai. Meškų sala graži, bet ji labai toli. Įsivaizduokite senus gumbuotus ąžuolus, išlakias pušis, žydinčius erškėčius, pilkus, samanų barzdomis apžėlusius akmenis, mažus, šaltus kaip ledas upelius, čiurlenančius stačiais kalvų šlaitais. Mormontų būstas suręstas iš milžiniškų rąstų, jį supa žemių pylimas. Išskyrus vieną kitą valstietį, mano žmonės gyvena pakrantėse ir žvejoja jūroje. Ta sala yra toli šiaurėje, ir mūsų žiemos kur kas baisesnės, negu galėtumėt įsivaizduoti, chalise. Vis dėlto man ten buvo gera, o ir moterų turėjau ligi valiai. Ir iki vedybų, ir po jų man netrūko valstiečių dukterų ar žvejų žmonų. Vedžiau jaunas, nuotaka iš Gūdmiškio Gloverių giminės, ją savo nuožiūra parinko tėvas. Pragyvenome dešimt metų, o gal kiek mažiau, ne taip svarbu. Nebuvo ji gražuolė, bet malonaus būdo. Manau, kad ilgainiui net pamilau ją, nors mūsų santykius lėmė ne aistra, o pareiga. Triskart ji mėgino padovanoti man įpėdinį, bet kaskart persileisdavo. Paskutinį sykį taip ir neatsigavo, netrukus mirė.

Dani uždėjo delną ant jo rankos ir spustelėjo pirštus.

— Užjaučiu tave, iš visos širdies užjaučiu.

Seras Džora linktelėjo.

— Tuo metu mano tėvas jau buvo pasirinkęs juodąjį rūbą, tad aš tapau teisėtu Meškų salos valdovu. Vienas po kito plaukė pasiūlymai vedyboms, tačiau, man dar nespėjus apsispręsti, lordas Beilonas Greidžojus sukėlė maištą prieš Sosto grobiką, ir Nedas Starkas sušaukė savo vėliavas į pagalbą jo draugui Robertui. Lemtingas mūšis įvyko Paike. Roberto akmenų svaidyklėms pramušus skylę lordo Beilono sienoje, pirmasis vidun įsiveržė šventikas iš Myro, bet aš nuo jo nedaug teatsilikau. Tame mūšyje pelniau riterio titulą. Pergalės garbei Robertas įsakė prie Lanisporto surengti turnyrą. Štai ten ir pamačiau Linesę, maždaug perpus už mane jaunesnę merginą. Ji atvyko su tėvu iš Senmiesčio pažiūrėti, kaip kovos jos broliai. Tiesiog negalėjau atitraukti nuo jos akių. Tarsi ištiktas beprotybės paprašiau jos kaspino, kurį dėvėčiau turnyre, nė nesvajodamas, kad ji išklausys mano prašymą, tačiau ji vis dėlto sutiko.

Šiaip kautis moku, chalise, ne prasčiau nei bet kuris kitas vyras, bet turnyrų didvyris niekada nebuvau. Tačiau ant rankos užrištas Linesės kaspinas mane tarsi pamainė. Priešininkai krito vienas po kito. Nugalėjau ir lordą Džeisoną Molisterį, ir Bronzinį Joną Roisą. Verčiau nuo žirgų visus — serą Raimaną Frėjų, jo brolį serą Hostiną, lordą Ventą, Laukinį Šerną, net ir serą Borosą Blauntą iš karališkosios sargybos. Paskutinėje kovoje su Džeimiu Lanisteriu sulaužiau devynias ietis, bet laimėtojas nepaaiškėjo, tačiau karalius vis dėlto priteisė pergalę man. Paskelbiau Linesę meilės ir grožio karaliene; dar tą patį vakarą nuvykau pas jos tėvą ir paprašiau dukters rankos. Buvau apsvaigęs ne tik nuo vyno, bet ir nuo šlovės. Tiesą sakant, turėjau sulaukti paniekos ir neigiamo atsakymo, bet lordas Leitonas priėmė mano pasiūlymą. Ten, Lanisporte, ir susituokėme, tad porą savaičių buvau laimingiausias žmogus visame pasaulyje.

— Tik porą savaičių? — nustebo Dani. Net ir man teko ilgesnė laimė su Drogu, mano saule ir žvaigžde.

— Tiek užtruko mūsų kelionė jūra iš Lanisporto atgal į Meškų salą. Linesė labai nusivylė išvydusi mano valdas. Jose buvo per daug šalta ir drėgna, nuo malonesnių vietų jas skyrė per didelis atstumas, o gyventi reikėjo mano pilyje — paprastame dideliame iš rąstų statytame name. Ten niekas nerengdavo vaidinimų ar pokylių, nevyko mugės, nesirodydavo keliaujantys aktoriai. Galėjo praslinkti ne vieneri metai, kol pas mus užsukdavo koks dainininkas. Saloje nebuvo nė vieno auksakalio. Mano virėjas neišmanė nieko daugiau, tik vis tuos pačius kepsnius ir troškinius, tad žuvis ir elniena Linesei greitai įgriso. Jos šypsenos troškau labiau negu oro, todėl net iš paties Senmiesčio atsivežiau kitą virėją, o Lanisporte radau muzikantą, skambinantį arfa. Parūpindavau auksakalių, siuvėjų, batsiuvių — ko tik ji panorėdavo, bet jai niekada nebuvo gana. Meškų sala turtinga meškų ir medžių, bet viso kito joje nėra. Pastačiau jai dailų laivą, ir mes plaukdavome į Lanisporto ir Senmiesčio šventes bei muges, kartą nuvykome net į Bravosą, iš tenykščių palūkininkų pasiskolinau labai daug pinigų. Jos ranką ir širdį laimėjau nugalėjęs turnyre, tad tikėdamasis jos palankumo ir vėl dalyvaudavau kitose kovose, bet kerai jau buvo dingę. Daugiau pasižymėti man nepavyko, ir kiekvienas pralaimėjimas reiškė dar vieną prarastą žirgą ir dar vienus turnyro šarvus — juos reikėjo išsipirkti arba įsitaisyti naujus. Tokios išlaidos man buvo nepakeliamos. Galų gale pareikalavau grįžti namo, tačiau ten gyvenimas klostėsi dar blogiau negu pirma. Jau nebeišgalėjau mokėti virėjui ir arfininkui, o jei užsimindavau apie būtinumą parduoti jos brangakmenius, Linesė tiesiog pašėldavo.

Toliau… ėmiausi tokių dalykų, apie kuriuos man gėda kalbėti. Viskas dėl aukso. Kad Linesė ir toliau puoštųsi brangakmeniais, turėtų savo arfininką ir virėją. Pagaliau dėl to praradau viską. Išgirdęs, kad į Meškų salą atvyksta Edardas Starkas, galutinai pamiršau savo garbę ir, užuot pasilikęs ir stojęs prieš jo teismą, pasprukau, su savimi pasiėmęs ir Linesę. Sakiau sau, kad nieko nėra svarbiau už mūsų meilę. Pabėgome į Lysą, ten pardaviau laivą, kad turėtume iš ko gyventi.

Iš sielvarto Džoros balsas prikimo, Dani nenorėjo dar labiau jo kamuoti, bet jai reikėjo išgirsti, kaip viskas baigėsi.

— Ji ten mirė? — švelniai paklausė Dani.

— Tik man, — atsiliepė riteris. — Po pusės metų mano auksas ištirpo, gavau stoti tarnauti samdomu kariu. Kol koviausi su Bravoso kariauna prie Roino, Linesė persikraustė pas pirklių seniūną, vardu Tregarą Ormoleną. Girdėjau, dabar ji — svarbiausia to pirklio sugulovė, net ir jo žmona jos prisibijo.

Dani pašiurpo.

— Tu nekenti jos?

— Beveik taip pat, kaip ir myliu, — atsakė seras Džora. — Meldžiu man atleisti, karaliene. Jaučiuosi labai pavargęs.

Dani neprieštaravo, kad jis išeitų, bet jam keliant palapinės uždangą, vis dėlto neištvėrė ir dar paklausė:

— Kaip ji atrodė, tavoji ledi Linesė?

Seras Džora liūdnai šyptelėjo.

— Na, šiek tiek panaši į jus, Daneiris, — jis žemai nusilenkė. — Linkiu ramaus miego, karaliene.

Dani suvirpėjo ir standžiau susisupo į liūto kailį. Ji atrodė kaip aš. Dabar aiškiau atsiskleidė tai, ko ji anksčiau iš tiesų nesuprato. Jis nori manęs, susivokė Dani. Jis myli mane taip, kaip mylėjo ją, ne kaip riteris — savo karalienę, o kaip vyras — moterį. Ji mėgino įsivaizduoti, kaip atsiduria sero Džoros glėbyje, kaip bučiuoja jį, glamonėja, įsileidžia į save. Veltui. Vos užsimerkus vietoj jo prieš akis iškildavo Drogo veidas.

Chalas Drogas buvo jos saulė ir žvaigždė, jos pirmasis vyras ir galbūt paskutinis. Magė Miri Maz Dur prisiekė, kad ji niekada nepagimdysianti gyvo kūdikio, tad koks vyras norėtų bevaisės žmonos? Ir koks vyras galėtų varžytis su Drogu, kuris mirė nenukirptais plaukais ir dabar joja per vidurnakčio žemes savo žvaigždėto chalasaro priešakyje?

Sero Džoros balse, jam kalbant apie savąją Meškų salą, ji girdėjo skambant ilgesį. Jis niekada neturės manęs, bet galiu grąžinti jam tėvynę ir garbę. Šitai jam galiu padaryti.

Tą naktį jos miego netrikdė jokie vaiduokliai. Ji sapnavo Drogą ir vestuvių naktį, kai jie pirmą sykį išjojo kartu. Bet šį kartą sapne jie jojo ne žirgais, o drakonais.

Kitą rytą ji pasišaukė kraujo raitelius.

— Mano kraujo broliai, — pasakė ji visiems trims, — man jūs reikalingi. Kiekvienas pasirinkite tris žirgus, ištvermingiausius ir sveikiausius iš mums likusių. Pasiimkite tiek vandens ir maisto, kiek jūsų arkliai paneš, ir jokite pirmyn. Agas suks į pietvakarius, Racharas — į pietus. Džogai, tavo kelias — paskui širak kija į pietryčius.

— Ko turime ieškoti, chalise? — paklausė Džogas.

— Visko, — atsakė Dani. — Ieškokite kitų miestų, gyvų ar mirusių. Karavanų ir žmonių. Upių ir ežerų, ir didžios sūrios jūros. Sužinokite, kaip toli tęsiasi šie tyrai ir kas už jų. Palikdama šį miestą, neketinu vėl keliauti aklai. Privalau žinoti, kur einu ir kaip geriausia ten patekti.

Jie išjojo švelniai skimbčiodami varpeliais plaukuose, o Dani su saujele likusių gyvų savo žmonių toliau gyveno tame mieste, kurį pavadino Vais Toloru — kaulų miestu. Viena po kitos slinko dienos ir naktys. Moterys mirusiųjų soduose rinko vaisius. Vyrai prižiūrėjo arklius, taisė balnus, jų kilpas, pasagas. Vaikai klaidžiojo vingiuotomis gatvelėmis, rasdami tai senų žalvarinių monetų, tai tamsiai raudono stiklo šukių ar akmeninių ąsotėlių su raižytomis gyvatės pavidalo rankenomis. Vieną moterį sugėlė raudonasis skorpionas, bet daugiau niekas nebemirė. Arkliai po truputį atsigavo ir sustiprėjo. Dani pati prižiūrėjo sero Džoros žaizdą, ir ši ėmė gyti.

Pirmasis sugrįžo Racharas. Raudonieji tyrai pietų pusėje tęsiasi be galo, pasakojo jis, ir galų gale pasiekia atšiaurią nuodingųjų vandenų pakrantę. Iki jos — tik smėlio sūkuriai, vėjo nugairintos uolos ir aštriais dygliais pasišiaušę augalai. Pakeliui jis matęs drakono griaučius ir galįs prisiekti, kad jie tokie dideli, jog jis su visu žirgu prajojęs pro jo milžiniškus juodus nasrus. Daugiau nieko neradęs.

Dani skyrė jam tuziną tvirčiausių vyrų ir liepė lupti aikštės akmenis iki žemės po jais. Jeigu grindinio plyšiuose gali dygti velniažolės, tai pašalinus akmenis augs ir kitokia žolė. Nei šulinių, nei vandens jiems netrūko. Turėdami sėklų, galėjo paversti tą aikštę žydinčia pieva.

Paskui pasirodė Agas. Jis prisiekė, kad pietvakariuose viskas išdegę ir negyva. Sakė radęs dar dviejų miestų griuvėsius, šiek tiek mažesnius už Vais Toloro, bet šiaip labai panašius. Vieną saugojo ant surūdijusių geležinių smaigų pamautų kaukolių ratas, tad vidun eiti nedrįsęs, tačiau antrąjį ištyrinėjęs, kiek tik leido laikas. Jis parodė Dani ten rastą geležinę apyrankę su neapdorotu ugniniu opalu, didumo sulig jos nykščiu. Buvę ten ir raštų ritinių, bet tokių perdžiūvusių ir trapių, kad Agas jų nė nelietęs.

Dani padėkojo jam ir liepė pasirūpinti, kad būtų sutaisyti miesto vartai. Jeigu senovėje priešai perėjo dykumą ir sugriovė šiuos miestus, tai jie gali pasirodyti ir dabar.

— Vadinasi, privalome būti pasirengę, — visiems paskelbė ji.

Džogo nebuvo taip ilgai, kad Dani jau manė jį dingus, bet galų gale, kai visi jau liovėsi laukti, jis parjojo iš pietryčių. Vienas Ago pastatytų sargybinių pirmas jį pastebėjo ir riktelėjo kitiems. Dani pati nuskubėjo prie sienos. Iš tiesų, ten buvo Džogas, bet ne vienas. Jam iš paskos jojo trys keistai apsitaisę svetimšaliai, pasibalnoję bjaurius kuprotus padarus, šalia jų bet kuris žirgas atrodė tarsi nykštukas.

Prie miesto vartų jie įtempė vadžias ir, pakėlę galvas, pamatė viršuje Dani.

— Mano kraujo karaliene, — šūktelėjo Džogas, — buvau didžiame Kvarto mieste ir grįžau su šiais žmonėmis, kurie norėtų išvysti jus savo akimis.

Dani nužvelgė svetimšalius.

— Štai aš, stoviu prieš jus. Žiūrėkite, jei pageidaujate… bet pirma pasisakykite, kas esate.

Išbalęs vyras mėlynomis lūpomis atsiliepė šiurkščia dotrakių kalba:

— Esu Pijatas Prėjus, didis burtininkas.

Plikagalvis su brangakmeniais nosyje prabilo laisvųjų miestų Valyrijos kalba:

— Aš — Ksaras Ksoanas Daksas iš Trylikos, Kvarto pirklių seniūnas.

Moteris lakuota medine kauke tarė bendrine Septynių Karalysčių šnekta:

— Aš — Kveitė iš Šešėlio. Mes ieškome drakonų.

— Galite nebeieškoti, — pareiškė jiems Daneiris Targarien. — Jau radote juos.

Jonas

Senuose Semo žemėlapiuose tas kaimas vadinosi Baltmedis. Jonui jis neatrodė labai panašus į kaimą. Keturi apgriuvę, iš niekuo nesutvirtintų akmenų sukrauti nameliai supo tuščią avių gardą ir šulinį. Namų stogai buvo uždengti velėna, ant langų vietoj užuolaidų plevėsavo sudriskę odų gabalai. Išskėtęs blyškias šakas su tamsiai raudonais lapais, tuos statinius gožė neregėto dydžio burtmedis.

Didesnio medžio Jonas Snou niekada nebuvo matęs — kamienas vos ne aštuonių pėdų skersmens, o šakos nutįsusios taip toli, kad vainiko šešėlyje slėpėsi visas kaimas. Bet labiausiai jį trikdė ne medžio dydis, o veidas… ypač burna, ne šiaip įrėžtas plyšys, bet dantyta kiaurymė, kurioje nesunkiai būtų pradingusi avis.

Bet ten, viduje, ne avies kaulai. Ir pelenuose boluoja ne avies kaukolė.

— Senas medis, — susiraukęs tarė Mormontas nenulipdamas nuo žirgo.

— Senas, — nuo peties jam pritarė varnas. — Senas, senas, senas.

— Ir galingas, — Jonas tarėsi jaučiąs tą galią.

Torinas Smolvudas nušoko nuo arklio šalia kamieno — tamsi figūra juodais grandininiais šarvais ir antkrūtiniu.

— Tik pažiūrėkite į tą veidą. Nenuostabu, kad pirmieji į Vesterosą atsikraustę žmonės jų bijojo. Prieš tokį baisūną mielai pats griebčiausi kirvio.

— Mano lordas tėvas, — tarė Jonas, — tikėjo, kad širdies medžio akivaizdoje žmogus negali sakyti netiesos. Senieji dievai jausdavo, kada žmonės meluoja.

— Mano tėvas galvojo taip pat, — atsiliepė Senasis Lokys. — Nagi, parodykite man tą kaukolę.

Jonas nušoko žemėn. Jam už nugaros juodos odos makštyje kybojo Ilganagis, pusantrarankis kalavijas, kurį jam už išgelbėtą gyvybę dovanojo Senasis Lokys. Vyrai šaipėsi: puslordis gavo puskalavijį. Rankeną jam nukalė iš naujo, jos buoželė iš blyškaus akmens vaizdavo vilko galvą, bet geležtė buvo sena, iš Valyrijos plieno, lengvutė ir aštri kaip mirtis.

Jis priklaupė ir kyštelėjo pirštinėtą ranką į medžio nasrus. Drevė iš vidaus buvo raudona nuo syvų ir ugnies nusvilinta iki juodumo. Po pirmąja kaukole buvo matyti dar viena, sulaužytu žandikauliu, beveik užberta pelenais ir kaulų nuolaužomis.

Kai padavė kaukolę Mormontui, šis pakėlė ją abiem rankomis ir ilgai žiūrėjo į tuščias akiduobes.

— Tyržmogiai degina savo mirusiuosius. Tai žinome seniai. Gaila, kad tada, kai jų dar nemažai pasitaikydavo, neišklausinėjau, kodėl jie taip daro.

Jonas Snou prisiminė, kaip kėlėsi šmėkla melsvai švytinčiomis akimis blyškiame mirties paženklintame veide. Jis neabejojo žinąs atsakymą.

— Jeigu šitie kaulai prabiltų, — niurnėjo Senasis Lokys, — tas žmogėnas daug mums galėtų papasakoti. Kaip jis mirė, kas jį sudegino ir kodėl. Kur iškeliavo tyržmogiai. — Jis atsiduso. — Sako, kad miško vaikai mokėjo kalbėtis su mirusiaisiais. Bet aš nemoku. — Jis sviedė kaukolę atgal į medžio burną, ji nusirito sukeldama pelenų debesį. — Apieškokite visus šituos namus. Milžine, įlipk į šito medžio viršūnę, pasidairyk tenai. Be to, reikia atvesti šunis. Gal šį kartą pėdsakai pasirodys šviežesni.

Jo balsas liudijo, kad pats nelabai tuo tiki.

Vyrai pasiskirstė į kiekvieną namą po du, kad niekas neliktų nepastebėta. Jonas atsidūrė poroje su paniurėliu Edisonu Toletu, pražilusiu ir liesu tarsi ietis ginklanešiu, kurį kiti broliai vadino Paniurėliu Edu.

— Lyg negana, kad numirėliai prisikelia ir vaikšto, — tarė jis Jonui, kai jie žingsniavo per kaimą, — Senasis Lokys dabar nori, kad jie dar ir šnekėtų? Prisiekiu, nieko gero iš to nebus. Ir kas galėtų teigti, kad tie kaulai nemeluotų? Kodėl mirtis turėtų padaryti žmogų sąžiningesnį, o gal ir gudresnį? Numirėliai tikriausiai neįdomūs pašnekovai, pilni įkyrių skundų — žemėje per daug šalta, mano antkapis turėtų būti didesnis, kodėl anam kliūva daugiau kirminų negu man…

Įeinant pro žemas duris, Jonui teko pasilenkti. Viduje pamatė suplūktą aslą. Jokių daiktų, jokių ženklų, kad čia gyveno žmonės, išskyrus šiek tiek pelenų po skyle stoge, pro kurią išeidavo dūmai.

— Kokia nyki vieta gyventi, — tarstelėjo jis.

— Aš gimiau name, kuris labai primena šitą, — pareiškė Paniurėlis Edas. — Man tai buvo nuostabiausi metai. Vėliau atėjo sunkūs laikai.

Viename kambario kampe gulėjo sausų šiaudų glėbys. Edas su ilgesiu pažvelgė į tą guolį.

— Atiduočiau visą Kasterlių Uolos auksą už tai, kad vėl galėčiau miegoti lovoje.

— Šitai vadini lova?

— Jeigu čia minkščiau negu ant žemės, o virš galvos — stogas, man tai — lova. — Edas patraukė nosimi orą. — Užuodžiu mėšlą.

Kvapas buvo vos juntamas.

— Seną mėšlą, — tarė Jonas.

Atrodė, tarsi namas jau senokai stovėjo tuščias. Jonas atsiklaupęs ranka panaršė šiaudus, ar po jais nieko nepaslėpta, tada apėjo kambarį palei sienas. Ilgai neužtruko.

— Čia nieko nėra.

Jis nieko ir nesitikėjo; Baltmedis buvo jau ketvirtas kaimas jų kelyje, ir visi atrodė taip pat. Namai tušti, žmonės buvo dingę su visa menka manta ir gyvuliais, jei kokių turėjo. Nė viename kaime nebuvo matyti jokių užpuolimo ženklų. Jie paprasčiausiai stovėjo tušti.

— Kaip manai, kas jiems visiems nutiko? — paklausė Jonas.

— Kažkas baisiau, negu galėtume įsivaizduoti, — atsiliepė Paniurėlis Edas. — Na, gal ir galėčiau ką nors įsivaizduoti, bet verčiau nemėginsiu. Ir šiaip nesmagu žinoti, kad laukia kažkoks baisus galas, tad iš anksto apie tai galvoti visai nesinori.

Jiems išėjus laukan, du skalikai uostinėjo duris. Kiti šunys lakstė po kaimą. Četas juos keikė visa gerkle net užkimęs iš pykčio, kuris jam, regis, niekada neatslūgdavo. Pro raudonus burtmedžio lapus besismelkiančioje šviesoje šunvotės, nusėjusios jo veidą, atrodė dar labiau paburkusios. Išvydus Joną, jo akys susiaurėjo — šiltų jausmų vienas kitam jie nepuoselėjo.

Nieko nepaaiškėjo ir apžiūrėjus kitus namus.

— Dingo, — sukarkė Mormonto varnas ir, užplasnojęs į burtmedį, atsitūpė ant šakos virš būrio. — Dingo, dingo, dingo.

— Vos prieš metus tyržmogiai dar gyveno Baltmedyje. — Torinas Smolvudas, apsivilkęs tviskančius juodus sero Džeremio Raikerio grandininius marškinius ir raižiniais puoštą antkrūtinį, atrodė panašesnis į lordą negu Mormontas. Jo sunkų, prabangiai sabalo kailiu apkraštuotą apsiaustą ties pečiais susegtą laikė iš sidabro nukaltas Raikerių ženklas — du sukryžiuoti kūjai. Taip, anksčiau tai buvo sero Džeremio apsiaustas… bet serą Džeremį pražudė šmėkla, o Nakties sargyboje nevalia išmesti to, kas gali praversti.

— Prieš metus karalius buvo Robertas, ir kraštas gyveno taikoje, — paskelbė žvalgų vadas Džarmanas Bakvelas, kampuotas bejausmis vyras. — Per metus daug kas gali pasikeisti.

— Na, kai kas liko kaip buvę, — spyrėsi seras Maladoras Lokas. — Mažiau tyržmogių — mažiau ir rūpesčių. Kad ir kas jiems nutiko, dėl to neliūdėsiu. Visi jie — plėšikai ir galvažudžiai.

Jonas išgirdo, kaip virš galvos sušnarėjo raudoni lapai. Jiems prasiskyrus, tarp jų pastebėjo nediduką žmogelį, vikriai it voverė šokinėjantį nuo vienos šakos ant kitos. Bedvikas ūgiu nesiekė nė penkių pėdų, bet žilos sruogos plaukuose liudijo tikrąjį jo amžių. Kiti žvalgai vadino jį Milžinu. Dabar jis tupėjo dvišakėje viršūnėje ir aiškino:

— Šiaurėje matau vandenį. Galbūt ežerą. Vakaruose dunkso kelios akmenuotos kalvos, ne itin aukštos. Daugiau nėra į ką žiūrėti, milordai.

— Galime šįvakar apsistoti čia, — pasiūlė Smolvudas.

Senasis Lokys žvilgtelėjo aukštyn, mėgindamas pro blyškias šakas ir raudonus burtmedžio lapus įžvelgti bent gabalėlį dangaus.

— Ne, — pareiškė jis, — Milžine, kiek dar turime laiko iki saulės laidos?

— Tris valandas, milorde.

— Keliausime toliau į šiaurę, — nusprendė Mormontas. — Jeigu spėsime pasiekti tą ežerą, apsistosime jo pakrantėje, gal pavyks pagauti kokių žuvų. Jonai, paduok popieriaus, jau seniai laikas parašyti meisteriui Eimonui.

Prie balno kabančiame maiše suieškojęs pergamento, plunksną ir rašalo, Džonas visa tai padavė lordui vadui. „Esame Baltmedyje, — brūkštelėjo Mormontas, — ketvirtas kaimas. Visur tuščia. Tyržmogiai dingę.“

— Surask Tarlį ir pasirūpink, kad išsiųstų šitą popierių, — paduodamas laišką Jonui, tarė vadas. Tada švilptelėjo, ir tuoj pat atplasnojęs jo varnas atsitūpė žirgui ant galvos.

— Grūdų, — kinkuodamas galvą priminė paukštis. Žirgas prunkštelėjo.

Šokęs į balną, Jonas apgręžė arklį ir nujojo. Ten, kur nesiekė didžiojo burtmedžio šešėlis, po mažesniais medžiais stoviniavo kiti Nakties sargybos vyrai — tvarkė arklius, kramtė juostelėmis pjaustytą sūdytą jautieną, šlapinosi, kasėsi ir plepėjo. Pasigirdus komandai judėti toliau, kalbos pritilo, visi vėl sėdo ant žirgų. Pirmieji išjojo Džarmano Bakvelo žvalgai, pačią koloną vedė priešakinis Torino Smolvudo būrys. Senasis Lokys jojo su pagrindinėmis pajėgomis, už jų seras Maladoras Lokas su gurguole ir nešuliniais arkliais, o pačiame gale seras Otinas Vitersas ir užnugario apsauga. Iš viso du šimtai vyrų ir pusšimčiu daugiau arklių.

Dieną jie traukė žvėrių takais ir upelių vagomis — „žvalgų keliais“, kurie juos vedė vis gilyn į lapijos ir šaknų tankmę. Naktį įsikurdavo stovykloje po žvaigždėtu dangumi ir žvelgdavo į kometą. Juodąją pilį sargybos broliai paliko gerai nusiteikę, keliaudami nesiliovė juokavę ir pasakoję smagius nutikimus, bet ilgainiui baugi girios tyla prislėgė visus. Pokštai retėjo, vyrai vis labiau irzo. Niekas nebūtų prisipažinęs, kad jam baisu, — juk jie pagaliau buvo Nakties sargybos vyrai, — bet Jonas aiškiai jautė tvyrantį nerimą. Keturi tušti kaimai, jokių tyržmogių aplinkui, dingę, regis, net ir žvėrys. Net ir patyrę žvalgai sutiko, kad užkerėtasis miškas niekada neatrodė toks iš tiesų užkerėtas.

Jodamas Jonas nusitraukė savo pirštinę, norėdamas pravėdinti nudegintus pirštus. Šleikštus vaizdas. Staiga jis prisiminė, kaip šiaušdavo Arijai plaukus. Jo mažoji sesė, liesutė kaip lazdelė. Kažin kaip ji dabar? Pagalvojus apie ją pasidarė liūdna, kad gal niekada nebeteks vėl pašiaušti jos gaurų. Jonas ėmė mankštinti plaštaką, sulenkdamas ir vėl ištiesdamas pirštus. Žinojo — jeigu leis kalaviją laikančiai rankai sustingti, jei ji liks nevikri, tai gali jam blogai baigtis. Už Sienos vyrui kalavijas būtinas.

Semvelį Tarlį Jonas rado kartu su kitais pagalbininkais girdantį arklius. Semui prižiūrėti reikėjo tris — savąjį ir dar du nešulinius, ant kurių nugarų buvo pritvirtinti du iš vytelių pinti narvai su varnais. Jonui artinantis, paukščiai ėmė plakti sparnais ir karkti. Kai kurie jų klyksmai įtartinai priminė žodžius.

— Mokai juos kalbėti? — paklausė jis Semo.

— Vieną kitą žodį. Trys jau moka pasakyti „sniegas“ ir „Jonas“.

— Gana ir vieno paukščio, kuris karkia mano vardą. O apie sniegą juodiesiems broliams apskritai nesinori girdėti.

Šiaurėje sniegas dažnai galėjo reikšti mirtį.

— Ką nors radote Baltmedyje?

— Kaulų, pelenų ir tuščių trobų, — Jonas padavė Semui pergamento ritinį. — Senasis Lokys nori pasiųsti žinią Eimonui.

Semas iš narvo ištraukė vieną varną, paglostė jam plunksnas, pririšo laišką ir tarė:

— Na, skrisk dabar namo, drąsuoli. Namo.

Varnas atsakydamas kažką nesuprantamai karktelėjo, ir Semas švystelėjo jį aukštyn. Plasnodamas sparnais paukštis pro medžių šakas sparčiai kilo į dangų.

— Norėčiau, kad jis nusineštų ir mane.

— Vis dar kamuojiesi?

— Žinai, — atsiliepė Semas, — taip, bet… iš tiesų dabar jau bijau mažiau. Pirmąją naktį, kaskart išgirdęs ką nors keliantis nusičiurkšti, manydavau, kad tai tyržmogiai jau atšliaužia perrėžti man gerklės. Buvo baisu užmerkti akis, nes maniau, kad galiu ir nebeatsimerkti, bet… na… galų gale išaušo rytas, — jis išspaudė varganą šypseną. — Na, taip, esu bailus, bet ne kvailas. Jaučiuosi lyg sumuštas, nuo jojimo ir miegojimo ant žemės man skauda nugarą, bet jau visiškai nebebijau. Žiūrėk, — jis ištiesė ranką, kad Jonas pamatytų, jog ji nė kiek nevirpa. — Ir turiu daug darbo su žemėlapiais.

Keistas šis pasaulis, pamanė Jonas. Už Sienos iškeliavo du šimtai narsių vyrų, bet vienintelis mažiau besibaimina Semas, kuris atvirai prisipažįsta esąs bailys.

— Dar padarysime iš tavęs žvalgą, — nusišaipė jis. — Žiūrėk, gal netrukus norėsi joti su priešakiniu būriu kaip Grenas. Gal man pasikalbėti su Senuoju Lokiu?

— Nedrįsk! — Semas užsitraukė didžiulio juodo apsiausto gobtuvą ir nevikriai užsiropštė ant arklio. Tai buvo darbinis gyvulys, stambus, lėtas ir nerangus, bet galintis lengviau panešti Semo svorį negu tie nedidukai žvalgų žirgai.

— Tikėjausi, kad nakčiai apsistosime kaime, — ilgesingai pratarė jis. — Būtų malonu vėl miegoti po stogu.

— Tų stogų mums visiems neužtektų. — Jonas vėl šoko į balną, šyptelėjo Semui atsisveikindamas ir nujojo. Kolona judėjo pirmyn, tad vengdamas grūsties jis apsuko kaimą plačiu lanku. Baltmedžio jau buvo prisižiūrėjęs iki soties.

Vaiduoklis išnėrė iš tankmės taip staigiai, kad žirgas pasibaidė ir atsistojo piestu. Baltasis vilkas medžiojo toli nuo žygeivių, bet ir jam sekėsi ne kažin kiek geriau už vyrus, Smolvudo išsiųstus ieškoti žvėrių. Ir kaimuose, ir miškuose buvo tuščia, tikino jį Daivenas vieną vakarą prie laužo.

— Mūsų būrys didelis, — atsiliepė Jonas, — tokios daugybės žmonių keliamas triukšmas tikriausiai išbaidė visus žvėris.

— Kažkas juos išbaidė, tai jau tikrai, — nenusileido Daivenas.

Žirgas po truputį aprimo, ir Vaiduoklis žvaliai liuoksėjo greta jo. Mormontą jie pasivijo besibraunantį per gudobelių sąžalyną.

— Paukštis išskrido? — paklausė Senasis Lokys.

— Taip, milorde. Semas moko juos kalbėti.

— Jis dar pasigailės, — prunkštelėjo Senasis Lokys. — Tie prakeikti padarai išūžia ausis, tačiau niekada nepasako to, ką vertėtų išgirsti.

Jie jojo tylėdami, bet pagaliau Jonas prabilo:

— Jeigu mano dėdė taip pat rado visus šituos kaimus tuščius…

— …tai nusprendė išsiaiškinti, kodėl taip atsitiko, — užbaigė jo mintį lordas Mormontas. — Ir labai gali būti, jog kažkas nenori, kad šitai būtų atskleista. Na, kai prisijungs Korinas, mūsų bus trys šimtai. Kad ir koks ten tyko priešas, su mumis susidoroti jam nebus taip lengva. Pažadu, Jonai, mes juos rasime.

Arba jie ras mus, pagalvojo Jonas.

Arija

Upė priminė melsvai žalią kaspiną, tviskantį ryto saulės spinduliuose. Pakrančių seklumose tankiai žėlė meldai. Tarp jų Arija pastebėjo upės paviršiumi slystančią vandens gyvatę, jai iš paskos sklido smulkios bangelės. Virš galvos lėtai ratu sklandė vanagas.

Aplinkui, regis, tvyrojo ramybė… bet staiga Kosas pastebėjo negyvėlį.

— Štai ten, melduose, — dūrė jis pirštu, ir Arija įžiūrėjo plūduriuojantį lavoną. Kareivį, jau išbrinkusį ir beformį. Permirkęs žalias apsiaustas buvo užsikabinęs už apipuvusio rąsto, o būrys mažyčių sidabrinių žuvelių gnaibė to žmogaus veidą.

— Sakiau, kad čia yra lavonų, — pareiškė Lomis. — Jaučiau jų skonį tame vandenyje.

Pamatęs kūną, Jorinas nusispjovė.

— Doberi, pažiūrėk, ar neturi jis ko vertingesnio, ką galima paimti. Šarvai, peilis, gal koks pinigas, kas pasitaikys. — Jis suragino arklį ir įjojo į upę, bet arklys klimpo minkštame dumble, o už meldų vanduo iš karto gilėjo. Jorinas grįžo atgal piktas, arklio kojas iki kelių dengė ruda tyrė. — Čia nesikelsime. Kosai, joji su manim upe aukštyn, ieškosime brastos. Votai, Gerenai, jūs pasroviui. Kiti laukite čia. Pastatykite sargybą.

Doberis negyvėlio dirže rado odinę piniginę. Joje buvo keturi variokai ir nedidelė šviesių plaukų sruoga, perrišta raudonu kaspinu. Lomis su Tarberiu nusirengė ir pasileido braidyti. Lomis abiem saujomis pakabino glitaus purvo ir sviedė į Pyragėlį šaukdamas:

— Purvo Pyragėlis! Purvo Pyragėlis!

Sėdėdamas vežimo gale, Rordžas plūdosi ir reikalavo greičiau nuimti jam grandines, kol Jorino nėra, bet jo niekas nepaisė. Kurcas plikomis rankomis pagavo žuvį. Arija matė, kaip jis tai daro — atsistoja kur sekliau, sustingsta nejudėdamas tarsi stovintis vanduo, o kai žuvis priplaukia, jo ranka kyšteli staigiai lyg gyvatė. Atrodė kur kas paprasčiau, negu gaudyti kates. Žuvys neturi nagų.

Jau buvo vidurdienis, kai grįžo išjojusieji. Votas papasakojo apie medinį tiltą už pusmylio pasroviui, bet kažkas jį sudeginęs. Jorinas nuo ryšulio atsiplėšė rūgštlapį.

— Su arkliais, gal net ir su asilais perplauktume, bet vežimų į kitą pusę niekaip neperkelsime. Be to, šiaurėje ir vakaruose matyti dūmai, daug ten gaisrų, ko gero, mums labiau patiks šitapus upės. — Paėmęs ilgą vytelę, jis purve nupiešė apskritimą, o paskui nuo jo žemyn dar vieną liniją. — Tai Dievo Akis, iš jos į pietus išteka šita upė. — Dabar bakstelėjo greta upės, po apskritimu. — Iš vakarų pusės ežero, man regis, neapeisime. Eidami į rytus, vėl atsidursime Karališkajame kelyje. — Jorinas dūrė tenai, kur linija įsirėmė į apskritimą. — Netoliese, kaip pamenu, turėtų būti miestas. Įtvirtinta sodyba iš akmens, ir lordukas ten sėdi, tik vienas bokštas, bet su sargyba, gal net vienas kitas riteris. Eidami palei upę į šiaurę, būsime ten dar iki tamsos. Jie turės valčių, tai manau parduoti visa, ką turime, ir nusisamdyti kokį laivą. — Jis perbraukė vytele per ežero apskritimą nuo apačios iki viršaus. — Jei dievai bus maloningi, sulauksime palankaus vėjo ir perplauksime per Dievo Akį į Hareno miestą. — Vytelės galas įsmigo apskritimo viršuje. — Ten nusipirktume kitus arklius arba prisiglaustume Harenhole. Ten — ledi Vent buveinė, į Nakties sargybą ji visada žiūrėjo draugiškai.

Pyragėlis išpūtė akis.

— Harenhole pilna vaiduoklių…

Jorinas nusispjovė.

— Štai tavo vaiduokliams, — ir numetė vytelę į purvą. — Jojam.

Arija atsiminė, ką senoji auklė pasakodavo apie Harenholą. Piktasis karalius Harenas užsidarė pilyje, tad Eigonas paleido drakonus ir pilis virto milžinišku laužu. Auklė sakė, kad pajuodusiuose bokštuose iki šiol vaidenasi liepsningos dvasios. Pasitaikydavo, kad žmonės iš vakaro lyg niekur nieko užmigdavo savo lovose, o rytą juos rasdavo negyvus ir visiškai sudegusius. Arija tokiomis pasakomis nelabai tikėjo, be to, tai nutiko taip seniai. Pyragėlis — tikras kvailys, Harenhole lauks ne vaiduokliai, o riteriai. Arija galėtų pasisakyti ledi Vent kas esanti, ir riteriai ją saugiai palydėtų namo. Tokia yra riterių tarnyba — jie saugo žmones, ypač moteris. Gal ledi Vent padėtų net ir tai verksnei.

Takas palei upę nė iš tolo nepriminė Karališkojo kelio, tačiau buvo kur kas geresnis, negu galėjai tikėtis, ir jų vežimai riedėjo visai sparčiai. Pirmąjį namą, — kviečių laukų supamą mažutę tvarkingą nendrėmis dengtą trobelę, — jie išvydo likus dar valandai iki sutemų. Jorinas nujojo pirmas, pašūkavo, bet nesulaukė jokio atsakymo.

— Gal negyvi. Arba slapstosi. Doberi, Rėjau, su manim.

Trise vyrai pasuko į namelį.

— Puodų nėra, nė ženklo kokių paliktų pinigų, — sumurmėjo Jorinas, jiems grįžus. — Jokių gyvulių. Pabėgo, matyt. Gal sutikome juos Karališkajame kelyje.

Bent jau namas ir laukai nebuvo paliesti ugnies, kieme nesivoliojo lavonai. Už namo Tarberis rado daržą, ten jie prirovė svogūnų, ridikų, prisikrovė maišą kopūstų ir iškeliavo.

Šiek tiek toliau palei kelią tarp medžių jie pamatė eigulio namelį su tvarkingomis apdoroti parengtų rąstų stirtomis, už jo — aptriušusį, virš upės palinkusį statinį ant aukštų dešimties pėdų polių. Ir vienas, ir kitas stovėjo tušti. Aplinkui plytėjo laukai, saulėje brendo kviečiai, kukurūzai, miežiai, bet jokie žmonės netupėjo medžiuose, nevaikštinėjo ginkluoti dalgiais palei vagas. Pagaliau pasirodė ir miestas; prie įtvirtintos sodybos sienų glaudėsi būrys baltų namų, didelė septa mediniu, skiedromis dengtu stogu, vakarų pusėje ant kalvelės lordo bokštas… ir jokio žmogaus, kad ir kur dairytumeis.

Sėdėdamas ant arklio Jorinas raukėsi pro suveltą barzdą.

— Nepatinka man šitai, — galų gale tarė, — tačiau nieko nepadarysi. Eisim pažiūrėti. Kaip reikiant pasižvalgyti. Gal kur yra besislapstančių. Gal paliko kokį laivą ar ginklų, kurie mums praverstų.

Dešimt žmonių juodasis brolis paliko saugoti vežimų ir knirkiančios mergytės, likusius padalijo į keturis būrelius po penkis ir išsiuntė apieškoti miesto.

— Nežiopsokite, — įspėjo juos Jorinas, sukdamas bokšto pusėn ieškoti vietos lordo ar jo sargybos.

Arija atsidūrė kartu su Gendriu, Pyragėliu ir Lomiu. Drūtas, atsikišusiu, katilą primenančiu pilvu Votas kadaise traukė irklą galeroje, tad dabar tapo geriausiu jų būrio jūrininku, ir Jorinas liepė jam vesti savo penkiukę į paežerę, gal ten rasią laivą. Jojant tarp tyloje sustingusių baltų namų, Arija pajuto, kaip jai šiurpsta rankos, pasidengdamos žąsies oda. Šitas tuščias miestas ją baugino beveik taip pat, kaip ana sudeginta sodyba, kur jie rado verkiančią mergytę ir vienarankę moterį. Kas privertė žmones bėgti, palikti ir namus, ir visa kita? Kas juos taip išgąsdino?

Saulė vakaruose jau buvo žemai, nuo namų nutįso ilgi tamsūs šešėliai. Kažkas staiga pokštelėjo, ir Arija griebėsi Adatos, tačiau tai tik dunkstelėjo vėjo pajudinta langinė. Po atvirų upės pakrančių miesto ankštumas ją slėgė.

Priekyje tarp namų ir medžių įžiūrėjusi ežerą, Arija spustelėjo kulnais arklį ir nušuoliavo pro Votą ir Gendrį. Netrukus išlėkė į žolių prižėlusią pievą, už kurios jau bolavo kranto žvirgždas. Besileidžiančios saulės nušviestas ramus vandens paviršius žiburiavo lyg kalinėto vario lakštas. Ji dar niekada nebuvo regėjusi tokio didelio ežero, kur priešingo kranto visiškai nematyti. Kairėje pastebėjo nušiurusią smuklę, pastatytą virš vandens ant storų medinių polių. Dešinėje į ežerą buvo išsišovęs ilgas lieptas, toliau į rytus dunksojo dar kelios prieplaukos, tarsi mediniai iš miesto iškišti pirštai. Tačiau vienintelis laivas visoje pakrantėje buvo žemiau smuklės ant uolų dugnu į viršų numesta, gerokai išpuvusi irklinė valtis.

— Jų nėra, — nusiminusi pratarė Arija. Ką dabar reikės daryti?

— Ten smuklė, — pasakė Lomis, atjojęs su kitais. — Kaip manote, gal jie paliko kokio maisto? Ar alaus?

— Eime, pažiūrėsime, — pasiūlė Pyragėlis.

— Užmirškite apie smuklę, — pyktelėjo Votas. — Jorinas mums liepė rasti laivą.

— Laivus jie pasiėmė. — Arija nujautė, kad taip ir yra; kad ir kiek jie naršys miestą, neras nieko, tik šitą apverstą valtį. Prislėgta ji nulipo nuo žirgo ir atsiklaupė prie kranto. Vanduo švelniai teliūskavo aplink kojas. Pasirodė keli jonvabaliai, jų žiburėliai mirkčiojo tai vienur, tai kitur. Žalsvas vanduo atrodė šiltas tarsi ašara, tačiau nesūrus. Kvepėjo vasara, dumblu ir visokiausiais augalėliais. Arija panardino veidą — norėjo nuplauti visos dienos dulkes, purvą ir prakaitą. Pakėlus galvą, vanduo per sprandą nusruveno po apykakle. Tie lašeliai maloniai kuteno. Jai norėjosi nusimesti drabužius ir nerti į ežerą, slysti per šiltą vandenį lyg būtų liesa rausva ūdra. Gal pavyktų nuplaukti iki pat Vinterfelo.

Votas rėkė jai, kad padėtų ieškoti, tad, palikusi arklį ganytis prie kranto, Arija ėmė kaišioti nosį į valtims skirtas pašiūres. Jie rado kelias bures, vinių, kibirų su sukietėjusia derva ir katę su ką tik atsivestais kačiukais. Laivų nebuvo.

Kai grįžo Jorinas su kitais, mieste jau buvo tamsu kaip gūdžiausiame miške,.

— Bokštas tuščias, — tarė jis. — Lordas iškeliavęs gal į karą, o gal išvedė savo žmones į saugesnę vietą, sunku pasakyti. Neliko mieste nei arklio, nei kokio paršo, bet pavalgyti ką nors rasime. Mačiau lakstančią palaidą žąsį, kelias vištas, o Dievo Akyje nestinga žuvų.

— Laivų nėra, — pranešė Arija.

— Galėtume sulopyti tos irklinės valties dugną, — tarė Kosas.

— Keturiese gal joje ir tilptume, — atsiliepė Jorinas.

— Ten yra vinių, — pasakė Lomis. — Aplinkui pilna medžių. Galėtume pasidaryti laivų patys.

Jorinas nusispjovė.

— Bene išmanai ką nors, kaip statyti laivus, dažytojo vaike?

Lomis suglumęs tylėjo.

— O jeigu plaustą? — pasiūlė Gendris. — Plaustą pasidaryti gali kiekvienas, ir ilgomis kartimis stumtis.

Jorinas, regis, susimąstė.

— Ežeras per daug gilus, kartimis nenusistumsi, tačiau jei laikytumės seklumų palei krantus… tada reikėtų palikti vežimus. Gal tikrai taip būtų geriausia. Pagalvosiu iki rytdienos.

— Gal galime apsistoti smuklėje? — paklausė Lomis.

— Nakvosime sodyboje, užrėmę vartus, — atsakė senis. — Man patinka miegant jausti, kad aplinkui — akmeninės sienos.

Arija neištvėrė neprasižiojusi.

— Neturėtume čia pasilikti, — išpyškino ji. — Šitie žmonės juk nepasiliko. Visi pabėgo, net ir jų valdovas.

— Aris bijo, — sužvengęs tarsi asilas, paskelbė Lomis.

— Aš nebijau, — atšovė Arija, — bet jie bijojo.

— Protingas berniukas, — tarė Jorinas. — Matai, čia gyvenę žmonės kariavo, gal ir ne savo noru. Mes nekariaujame. Nakties sargyba nestoja niekieno pusėn, nė vienas žmogus nėra mums priešas.

Ir nė vienas nėra draugas, pagalvojo ji, bet šį kartą prilaikė liežuvį už dantų. Į ją žiūrėjo ir Lomis, ir visi kiti, tad jų akivaizdoje pasirodyti baile ji nenorėjo.

Sodybos vartai buvo apkalti geležinėmis vinimis. Viduje jie rado porą geležinių strypų ilgumo sulig jaunu medeliu, vietas jiems įbesti į žemę ir kilpas ant vartų. Prakišti pro kilpas, tie strypai susikibo didžiuliu įstrižu kryžiumi. Žinoma, tai ne Raudonoji pilis, pareiškė Jorinas, jiems išnaršius visus sodybos užkampius, bet geresnė už kitas tokias sodybas ir turėtų tikti pernakvoti. Dešimties pėdų aukščio sienos buvo suręstos iš netašytų, be kalkių sudėtų akmenų, su mediniu tilteliu vidinėje pusėje. Šiaurėje jos turėjo užpakalinius vartus, o senoje medinėje daržinėje Gerenas po šiaudais aptiko landą, vedančią į siaurą vingiuotą tunelį. Jis ilgai ėjo tuo požeminiu keliu ir išlindo prie ežero. Jorinas liepė virš tos angos užritinti vežimą, kad pro ten niekas negalėtų ateiti. Jis visus suskirstė į tris sargybas, o Tarberį, Kurcą ir Kapoklį pasiuntė į tuščią bokštą dairytis iš aukščiau. Kurcas turėjo medžioklės ragą, kurį reikėjo pūsti kilus pavojui.

Suvarę vežimus ir gyvulius vidun, jie užrėmė vartus. Daržinė buvo apgriuvusi, bet joje būtų sutilpus bent pusė visų miesto gyvulių. Užuoglauda, kur ištikus nelaimei slėpdavosi miestelėnai, atrodė dar didesnė, mūrinė, dengta nendrėmis. Kosas patraukė prie užpakalinių vartų, parnešė žąsį ir dvi vištas. Jorinas leido užkurti ugnį. Sodyboje buvo didelė virtuvė, tačiau ankstesni gyventojai išeidami pasiėmė visus puodus ir prikaistuvius. Virti vakarienę kliuvo Gendriui, Doberiui ir Arijai. Doberis liepė Arijai nupešti paukščius, o Gendris ėmėsi kapoti malkas.

— Kodėl aš negaliu kapoti malkų? — paklausė ji, bet niekas nesiklausė.

Arija paniurusi čiupo pešti vištą, o Jorinas, atsisėdęs ant suolo galo, pustykle galando durklo geležtę.

Kai vakarienė buvo paruošta, Arija gavo vištos šlaunelę ir gabalėlį svogūno. Visi valgė tylėdami, net ir Lomis. Vėliau Gendris pasitraukė į šalį ir vėl blizgino savo šalmą su tokia išraiška, tarsi jo čia apskritai nebūtų. Verksnė mergaitė inkštė ir žliumbė, tačiau kai Pyragėlis pasiūlė gabalą žąsienos, ji greitai prarijo mėsą ir dairėsi dar.

Arijai teko antroji sargyba, tad ji užuoglaudoje susirado šiaudų kūlį. Užmigti nesisekė, ji pasiskolino iš Jorino pustyklę ir ėmėsi aštrinti Adatą. Sirijus Forelis kadaise sakė, kad blausi geležtė — tai tarsi raišas arklys. Pyragėlis pritūpė šalia ant šiaudų ir žiūrėjo, kaip ji dirba.

— Kur tau pavyko gauti tokį gerą kalaviją? — susidomėjo jis. Pastebėjęs jos žvilgsnį, iškėlė rankas lyg gindamasis. — Juk nesakiau, kad pavogei, tik norėjau sužinoti, kur jį gavai, ir daugiau nieko.

— Brolis padovanojo, — burbtelėjo Arija.

— Nežinojau, kad turi brolį.

Arija pasikasė odą po marškiniais. Šiauduose veisėsi blusos, bet argi svarbu, jei prie taviškių prisidės keletas naujų.

— Aš turiu daug brolių.

— Tikrai? Vyresni už tave ar jaunesni?

Turbūt per daug kalbu. Jorinas sakė, kad man geriau būti užsičiaupus.

— Vyresni, — pamelavo ji, — ir visi turi kalavijus, didelius ilguosius kalavijus. Jie mane pamokė, kaip užmušti žmogų, kuris lenda į akis.

— Aš nelindau į akis, tik norėjau pakalbėti.

Palikęs ją ramybėje, Pyragėlis nuėjo šalin, ir Arija susisuko ant savo šiaudų kūlio. Kitoje patalpos pusėje girdėjo inkščiant verksnę. Nutiltų ji pagaliau. Ko ji ištisai verkia?

Ji tikriausiai užmigo, nors visiškai neatsiminė, kad būtų užmerkusi akis. Sapnavo staugiantį vilką, ir garsas buvo toks baisus, kad ją iš karto pažadino. Arija atsisėdo ant šiaudų dunksinčia širdimi.

— Pyragėli, pabusk, — ji jau stovėjo pašokusi. — Votai, Gendri, ar negirdėjote?

Ji užsitraukė vieną batą. Aplinkui vyrai ir berniukai sukruto, kėlėsi nuo savo šiaudinių patiesalų.

— Kas nutiko? — paklausė Pyragėlis.

— Ko negirdėjome? — susidomėjo Gendris.

— Aris susapnavo baisų sapną, — nutarė kažkas.

— Ne, aš iš tiesų girdėjau, — spyrėsi Arija. — Tai vilkas.

— Ario galva pilna vilkų, — nusišaipė Lomis.

— Tegu jie sau kaukia, — tarė Gerenas. — Jie ten, mes čia.

— Nesu matęs, kad vilkai pultų stiprią sodybą, — palaikė jį Votas.

Pyragėlis vis kartojo:

— Nieko negirdėjau.

— Tai tikrai buvo vilkas, — riktelėjo Arija, įsispyrusi į antrąjį batą. — Kažkas atsitiko, kažkas ateina, kelkitės!

Jai nespėjus sulaukti dar vienos pašaipų bangos, nakties tamsą vėl suvirpino tas garsas, bet šį kartą tikrai ne vilkas — tai Kurcas pūtė medžioklės ragą, skelbdamas pavojų. Po akimirkos visi jau stvėrė drabužius ir bet kokius turimus ginklus. Arijai skuodžiant prie vartų, vėl nuaidėjo ragas. Bėgdama pro kluoną išgirdo, kaip Kandžius su įniršiu tampo grandines, o Džakenas Hagaras šūktelėjo jai iš vežimo galo:

— Berniuk! Mielas berniuk! Kas čia darosi, prasidėjo karas, tikras karas? Berniuk, paleisk mus. Žmogus gali kautis. Berniuk!

Arija jo nepaisė ir nulėkė toliau. Tuo metu jau buvo girdėti, kad kitapus sienos prunkščia arkliai, rėkauja žmonės. Ji užsiropštė ant tiltelio. Siena buvo per daug aukšta, nedidukė Arija nieko nematė; jai teko pasilipti spraudžiant kojų pirštus į plyšius tarp akmenų, kad galėtų pažvelgti per viršų. Akimirką atrodė, kad mieste pilna jonvabalių. Bet ji tuojau suprato, kad tarp namų laksto žmonės su deglais. Jos akyse užsiliepsnojo vieno namo stogas, nendrėms įsidegus, ugnis karštais oranžiniais liežuviais puolė lyžčioti nakties papilvę. Tuoj užsidegė kitas, paskui dar vienas, ir netrukus liepsnos jau siautė visur aplinkui.

Ant tiltelio šalia jos atsirado Gendris su savo šalmu ant galvos.

— Kiek jų?

Arija mėgino suskaičiuoti, bet jie jodinėjo labai greitai, ore skrajojo jų svaidomi deglai.

— Gal šimtas, — spėjo ji. — Gal du šimtai, nežinau.

Pro liepsnų ūžesį ji girdėjo šauksmus.

— Netrukus jie puls mus.

— Štai, — parodė Gendris.

Pro degančius namus prie sodybos artinosi raitelių būrys. Ant jų metalinių šalmų žybčiojo liepsnų atšvaitai, grandininius šarvus ir antkrūtinius išmarginę oranžinėmis ir geltonomis dėmėmis. Vienas ant ilgos ieties iškėlęs nešė vėliavą. Arijai ji pasirodė raudona, bet naktį aiškiai įžiūrėti buvo sunku, juo labiau aplink besiplaikstant ugnies liežuviams. Viskas atrodė raudonos, juodos ar oranžinės spalvos.

Ugnis plito nuo vieno namo prie kito. Staiga Arijos akyse užsiliepsnojo medis, ugnies liežuviai nušliaužė jo šakomis, kol pagaliau nakties juodumoje jis iškilo lyg apsisiautęs plevenančia oranžine skraiste. Visiems miegai jau buvo išdulkėję, jie lakstė sienos tilteliais ar apačioje tramdė išgąsdintus gyvulius. Arija girdėjo Joriną šūkaujant nurodymus. Kažkas dunkstelėjo jai į koją — žvilgtelėjusi žemyn pamatė į ją įsikibusią verksnę.

— Bėk šalin! — ji išlaisvino koją. — Ką čia veiki? Slėpkis kur nors, kvaiša. — Ir stumtelėjo mergaitę šalin.

Raiteliai sustojo priešais vartus.

— Ei jūs ten, už sienų! — šūktelėjo riteris aukštu šalmu su dygliais pasišiaušusia ketera. — Karaliaus vardu — atidarykite!

— Taip, o tai čia kurio karaliaus? — atsiliepdamas suriko senis Reisenas, bet Votas suskubo kumštelėti jam, kad užsičiauptų.

Jorinas užkopė ant sienos šalia vartų. Savo išblukusį juodą apsiaustą laikė pririšęs prie karties.

— Vyrai, palaukite, — riktelėjo jis. — Miesto gyventojų nebėra.

— O tu kas toks, seni? Vienas iš lordo Beriko silpnakinkių? — sviedė riteris dygliuotu šalmu. — Jeigu ten pas jus yra tas storas kvailys Toras, paklauskite, kaip jam patinka šitos liepsnos.

— Nėra čia tokių žmonių, — šūktelėjo Jorinas, — tik keli vaikinai Nakties sargybai. Jūsų kare mes nedalyvaujame. — Jis kilstelėjo kartį, kad visi gerai įsižiūrėtų į jo apsiausto spalvą. — Pakelk akis. Jis juodas, iš Nakties sargybos.

— Arba juodas kaip Dondariono giminės, — pareiškė priešo vėliavą laikantis vyras. Dabar degančio miesto šviesoje Arija aiškiai matė jos spalvas: auksinį liūtą raudoname lauke. Lordo Beriko ženklas — purpurinė žaibo strėlė juodame lauke.

Staiga Arija prisiminė tą rytą, kai ji Sansai į veidą sviedė apelsiną ir aptaškė sultimis visą jos kvailą šilkinę dramblio kaulo spalvos suknelę. Į turnyrą buvo atvykęs kažkoks jaunas lordas pietietis, kurį jos sesers kvaiša draugė Džeinė įsimylėjo. Ant skydo jis turėjo žaibo strėlę. Jos tėvas vėliau pasiuntė jį nudobti Skaliko brolio. Visa tai dabar atrodė buvę prieš kokį tūkstantį metų ir nutikę kitai mergaitei kitame gyvenime — Arijai Stark, karaliaus rankos dukteriai, o ne našlaičiui Ariui. Iš kur Aris būtų galėjęs pažinoti lordus ir kitus didžiūnus?

— Žmogau, gal tu aklas? — Jorinas pamojavo kartimi, kad apsiaustas suplevėsuotų. — Ar matai čia tą prakeiktą žaibą?

— Naktį visos vėliavos atrodo juodos, — atsakė riteris dygliuotu šalmu. — Atidarykite, nes kitaip manysime, kad esate plėšikai, palaikantys karaliaus priešus.

Jorinas nusispjovė.

— Kas jūsų vadas?

— Aš.

Raiteliai prasiskyrė, leisdami priekin tai ištarusį riterį; ant jo žirgo šarvų blausiai blykčiojo degančių namų atšvaitai. Tai buvo stotingas vyras su mantikora ant skydo ir vingriai raižytu plieniniu antkrūtiniu. Po pakeltu antveidžiu bolavo paršo snukį primenantis veidas.

— Esu seras Eimoris Lorčas, lordo Taivino Lanisterio iš Kasterlių Uolos, karaliaus rankos, didikas. Tikrojo karaliaus, Džofrio, — jis kalbėjo aukštu spigiu balsu. — Jo vardu įsakau atidaryti šiuos vartus.

Aplinkui visame mieste siautė liepsnos. Akis graužė kamuoliais virstantys dūmai, ore sklandančios raudonos žarijos gožė žvaigždes. Jorinas piktai susiraukė.

— Nematau reikalo. Mieste darykite ką tinkami, man vis vien, bet mus palikite ramybėje. Nesame jums priešai.

Žiūrėkite savo akimis, — norėjo Arija šaukti tiems vyrams apačioje.

— Negi jie nemato, kad mes nei lordai, nei riteriai? — sušnibždėjo ji.

— Man rodos, jiems tai nerūpi, Ari, — pašnibždomis atsiliepė Gendris.

Arija pažvelgė į sero Eimorio veidą taip, kaip ją mokė žiūrėti Sirijus, ir išvydo, kad Gendris teisus.

— Jeigu nesate išdavikai, atverkite vartus, — šūktelėjo seras Eimoris. — Įsitikinsime, kad sakote tiesą, ir trauksim savais keliais.

Jorinas kramtė rūgštlapį.

— Juk sakau, išskyrus mus, čia nieko nėra. Duodu žodį.

Riteris su dygliuotu šalmu nusikvatojo.

— Varna mums duoda žodį.

— Seni, gal pasiklydai? — nusišaipė vienas iš ietininkų. — Nuo čia iki Sienos šiaurėje — tolimas kelias.

— Dar kartą karaliaus Džofrio vardu įsakau tau įrodyti, kad esi ištikimas ne tik žodžiais, ir atidaryti šiuos vartus, — tarė seras Eimoris.

Jorinas kramtydamas ilgokai mąstė. Paskui nusispjovė.

— Nemanau, kad verta.

— Na, ir gerai. Jūs atsisakote paklusti karaliaus įsakymui, vadinasi, esate maištininkai, nesvarbu, ar jūsų apsiaustai juodi, ar kokie kitokie.

— Čia su manimi berniukai, dar visai vaikai, — riktelėjo žemyn Jorinas.

— Vaikai, seniai — miršta visi vienodai, — atšovė seras Eimoris ir kilstelėjo suglebusį kumštį. Iš šešėlio, kur nesiekė liepsnos šviesa, atzvimbė ietis. Tikriausiai buvo taikyta į Joriną, bet kliuvo greta stovinčiam Votui. Ieties smaigalys susmigo jam į gerklę ir iššoko pakaušyje tamsus ir drėgnas. Votas stvėrė rankomis už ieties koto ir nudribo nuo tiltelio kaip maišas.

— Pulkite juos ir visus nužudykite, — nuobodžiaujančiu balsu įsakė seras Eimoris. Atskriejo dar kelios ietys. Timptelėjusi už marškinių, Arija nutraukė žemyn Pyragėlį. Už sienos jau tarškėjo šarvai, džerškėjo iš makštų traukiami kalavijai, į skydus daužėsi ietys, aidėjo keiksmai, pasigirdo arklių kanopų dundesys. Virš jų galvų sukdamasis, paskui save skleisdamas liepsnos pirštus, pralėkė deglas ir dunkstelėjo į žemę.

— Čiupkit ginklus! — suriko Jorinas. — Išsiskirstykite, ginkite sieną, kur tik jie smogs. Kosai, Uregai, laikykite užpakalinius vartus. Lomi, ištrauk iš Voto tą ietį ir stok jo vieton.

Pyragėlis pamėgino ištraukti savo kalaviją iš makšties, bet ginklas išsprūdo iš rankos. Arija pastvėrusi įgrūdo rankeną jam atgal į delną.

— Nemoku kautis kalaviju, — sumurmėjo berniukas, žvelgdamas pabalusiomis akimis.

— Tai labai lengva, — tarė Arija, bet melas jai įstrigo gerklėje pamačius už sienos krašto užsikabinusią ranką. Miestą siaubiančios liepsnos šviesoje išvydo ją taip aiškiai, tarsi laikas būtų sustojęs. Pirštai buvo trumpi, grubūs, pilni nuospaudų, tarp krumplių prižėlę šiurkščių juodų plaukų, nykščio panagė purvina. Baimė kerta giliau už kalaviją, prisiminė Arija, o už rankos tuo metu išniro apvalaus šalmo viršugalvis.

Ji kirto iš visų jėgų, ir pilyje kaltas Adatos plienas įsirėžė tarp krumplių.

— Vinterfelas! — suklykė ji. Čiurkšlėmis ištryško kraujas, į šalis išlakstė pirštai, ir šalmo dengiamas veidas pranyko taip pat staiga, kaip ir atsirado.

— Už nugaros! — riktelėjo Pyragėlis.

Arija žaibiškai atsisuko. Antrasis vyras buvo barzdotas, be šalmo, durklą įsikandęs į dantis, kad turėtų laisvas rankas kabarotis aukštyn. Kai jis kėlė koją per sieną, Arija smeigė jam tiesiai į tarpuakį. Adata to žmogaus nepasiekė — jis atsilošė ir nuvirto. Tikiuosi, kad jis griuvo ant veido ir nusikando liežuvį.

— Į juos žiūrėk, ne į mane! — riktelėjo ji Pyragėliui. Kai netrukus kažkas vėl ties jais pamėgino lipti per sieną, berniukas kapojo tas rankas tol, kol žmogus nukrito žemyn.

Seras Eimoris neturėjo kopėčių, tačiau sodybos sienos buvo sudėtos iš stambių akmenų, netinkuotos, patogios kopti, ir priešai plūdo, regis, be galo. Vos Arija nukirsdavo, perdurdavo ar nustumdavo vieną, per sieną jau ropšdavosi kitas. Pylimo viršuje atsidūrė ir riteris su dygliuotu šalmu, bet Jorinas savo juodąja vėliava pagavo jo ietį, ir kol riteris mėgino ją išlaisvinti, jam pro šarvų tarpą suvarė durklą. Kaskart apsidairiusi Arija vis matydavo atskriejančius deglus, paskui juos besivelkantys ugnies liežuviai niekaip nenyko jai iš akių. Išvydo raudoną vėliavą su auksiniu liūtu ir, prisiminusi Džofrį, pasigailėjo, kad jo čia nėra, tada galėtų smeigti Adatą tiesiai jam į pašaipų veidą. Prie vartų prišoko keturi kirviais ginkluoti vyrai, ir Kosas juos po vieną nudėjo strėlėmis. Doberis vieną vyrą nugriovė nuo tiltelio, Lomis jam dar nespėjus atsikelti sutraiškė galvą akmeniu ir džiūgaudamas šūkavo, kol pamatė Doberio pilve styrantį peilį ir suprato, kad šis ant kojų taip pat nebeatsistos. Arija peršoko per negyvą vaikiną, tikrai ne vyresnį už Joną, kuris gulėjo nukirsta ranka. Ji lyg ir nežudė jo, bet tvirtai įsitikinusi nebuvo. Išgirdo, kaip Kailas maldauja pasigailėti, o riteris su širše ant skydo sutraiško jam veidą dygliuota kuoka. Aplinkui dvokė krauju, dūmais, geležimi, šlapimu, tačiau ilgainiui tai virto vienu bendru kvapu. Ji nepastebėjo, kaip ant sienos viršaus atsirado liesas vyras, bet tuoj užgriuvo jį kartu su Gendriu ir Pyragėliu. Gendris kalaviju suskaldė ir numušė jam nuo galvos šalmą. Tas žmogus buvo nuplikęs, bedantis, žilės išmarginta barzda, persigandęs. Arija pajuto gailestį, bet nieko nepaisydama nužudė jį šaukdama: „Vinterfelas! Vinterfelas!“ — tuo metu Pyragėlis greta jos kapojo gyslotą vyro kaklą ir rėkė: „Karšti pyragėliai!“

Kai jie pribaigė liesąjį karį, Gendris čiupo jo kalaviją ir puolė į kiemą ieškoti kitų priešų. Arija pažvelgė tolyn ir išvydo po sodybą lakstančius, plienu blykčiojančius šešėlius, gaisro pašvaistės atspindžius ant jų šarvų ir ginklų. Tapo aišku, kad priešai kažkur perlipo sieną ar prasiveržė pro užpakalinius vartus. Ji nušoko žemyn pas Gendrį taip, kaip ją mokė Sirijus. Tamsoje žvangėjo plienas, dejavo sužeistieji ir mirštantieji. Akimirką Arija stovėjo sutrikusi, nežinodama, į kurią pusę eiti. Visur aplinkui ją supo mirtis.

Staiga šalia jos išdygo Jorinas. Papurtė ir sustaugė tiesiai į veidą:

— Berniuk! — rėkė jis jai kaip visada. — Bėk, viskas baigta, pralaimėjome. Surink visus, ką gali, jį ir kitus berniukus, ir bėkite. Greičiau!

— Kur bėgti? — nesuprato Arija.

— Pro tą duobę, — užbaubė Jorinas. — Po daržine.

Ir taip pat staiga išnyko laikydamas kalaviją, pasirengęs kautis. Arija čiupo Gendrį už rankos.

— Jis liepė bėgti, — suriko ji, — pro daržinę, pro tą išėjimą.

Pro šalmo išpjovas Jaučio akys švytėjo atspindėdamos ugnį. Jis linktelėjo. Jie pasišaukė nuo sienos Pyragėlį ir susirado Lomį Žaliarankį, gulintį su kraujuojančia ieties žaizda blauzdoje. Rado ir Gereną, bet šis buvo per daug sunkiai sužeistas ir nebegalėjo judėti. Bėgdama prie daržinės, Arija pastebėjo verksnę, kuri sėdėjo toje sumaištyje, aplinkui siaučiant liepsnai ir žudynėms. Stvėrė ją už rankos ir nutempė su savimi, nors kiti jau buvo nukūrę tolyn. Mergaitė spyriojosi, nepadėjo net pliaukštelėjimas. Arija vilko ją dešine ranka, kairiąja laikė Adatą. Priekyje naktis atrodė grėsmingai rausva. Daržinė dega, pagalvojo ji. Ten, kur ant šiaudų krito deglas, šonines sienas jau laižė ugnies liežuviai, buvo girdėti, kaip baubia ir blaškosi viduje uždaryti gyvuliai. Iš daržinės iššoko Pyragėlis.

— Ari, greičiau! Lomis jau ten, palik ją, jeigu neina!

Arija užsispyrusi puolė dar smarkiau tempti verksnę. Palikęs jas, Pyragėlis vėl nėrė vidun… bet sugrįžo Gendris. Ugnis taip ryškiai atsispindėjo nuo jo šalmo, kad ragai, regis, švytėjo oranžine šviesa. Jis prilėkė ir užsimetė verksnę ant peties.

— Bėk!

Šokti pro daržinės duris buvo tas pats, kaip žengti į besikūrenančią krosnį. Visur virto dūmai, galinė siena degė nuo viršaus iki apačios. Jų arkliai ir asilai spardėsi, stojosi piestu, bliovė. Vargšai gyvuliai, pagalvojo Arija. Tada pamatė vežimą ir tris vyrus, prikaustytus prie jo dugno. Kandžius iš visų jėgų draskė grandines, jo riešai ten, kur juos spaudė geležis, smarkiai kraujavo. Rordžas baisiai keikėsi ir spardė vežimo lentas.

— Berniuk! — pašaukė Džakenas Hagaras. — Mielas berniuk!

Nuo atidengtos landos skyrė vos kelios pėdos, tačiau ugnis plito labai sparčiai, Arija net nebūtų patikėjusi, kad sena mediena ir šiaudai gali įsidegti taip staigiai. Ji prisiminė šiurpų apdegusį Skaliko veidą.

— Tunelis siauras, — riktelėjo Gendris, — kaip mes ją nutempsime.

— Trauk ją, — tarė Arija, — arba stumk.

— Gerieji, mielieji berniukai, — vėl pašaukė Džakenas Hagaras kosėdamas.

— Nuimkite šitas prakeiktas grandines! — staugė Rordžas.

Gendris nekreipė į juos dėmesio.

— Tu lįsk pirma, tada ji, paskui aš. Paskubėk, eiti reikės toli.

— Kai kapojai malkas, kur palikai kirvį? — pagaliau prisiminė Arija.

— Lauke, prie užuoglaudos, — jis akies kraštu pažvelgė į sukaustytus vyrus. — Asilus gelbėčiau pirmiau. Nebėra laiko.

— Laikyk mergaitę! — šūktelėjo Arija. — Išvesk ją! Greičiau!

Kai bėgo iš degančios daržinės, ugnis tarsi vijosi ją plakdama svilinančiais raudonais sparnais. Lauke atrodė palaimingai vėsu, bet aplinkui, kur tik pažvelgsi, gulėjo mirštantys vyrai. Arijos akyse Kosas pasiduodamas metė žemėn kardą, bet jį čia pat užkapojo nespėjusį nė krustelėti. Visur tvyrojo dūmai. Jorino nebuvo matyti, bet kirvis tebestyrojo ten, kur jį paliko Gendris — prie malkų krūvos šalia užuoglaudos. Arija čiupo jį traukti iš kaladės, bet tą akimirką ją už peties pastvėrė šarvuota ranka. Staigiai sukdamasi Arija tam vyrui iš visų jėgų suvarė kirvį ašmenimis į tarpukojį. Jo veido taip ir nepamatė, tik spėjo pastebėti, kaip pro šarvinių marškinių grandis sunkiasi tamsus kraujas. Grįžti į tą daržinę buvo klaikiai sunku. Pro atvirą durų angą lyg besiraitanti juoda gyvatė virto dūmai, viduje bliovė ir staugė vargšai gyvi padarai — arkliai, asilai, žmonės. Arija prikando lūpą ir, pasilenkusi prie pat žemės, kur dūmai buvo ne tokie tiršti, nėrė pro duris.

Ugnis žiedu supo asilą, klaikiai bliaunantį iš siaubo ir skausmo. Šleikščiai dvokė svylančiais plaukais. Stogas jau buvo nudegęs, iš viršaus krito jo gabalai — liepsnojantys lentgaliai, šiaudų ar šieno kuokštai. Arija ranka užsidengė nosį ir burną. Pro dūmus vežimo nematė, bet girdėjo Kandžiaus klyksmus, tad nušliaužė to garso pusėn.

Staiga virš galvos išvydo vežimo ratą. Visas vežimas šoktelėjo ir pasislinko per pusę pėdos, Kandžiui iš visų jėgų pamėginus išrauti grandines. Ją pastebėjo Džakenas, tačiau kalbėti nepajėgė, nes ir kvėpuoti buvo neįmanoma. Arija švystelėjo kirvį į vežimą. Rordžas pagavo jį ir iškėlė virš galvos, visas apsipylęs suodinu prakaitu, kuris upeliais pliaupė per jo benosį veidą. Arija kosėdama pasileido bėgti. Dar spėjo išgirsti plieno smūgį į seną medieną, paskui antrą, trečią. Po akimirkos kažkas griausmingai pokštelėjo, ir vežimo dugnas subyrėjo į šipulius.

Arija puolė į landą galva žemyn ir nusirito per penkias pėdas iki dugno. Burna buvo pilna žemių, bet jai tai nerūpėjo, net atrodė skanu — jausti purvą, drėgmę, sliekus, gyvybę. Po žeme buvo vėsu ir tamsu. Viršuje — tik kraujas, raudonos staugiančios liepsnos, dusinantys dūmai ir žūstančių arklių žvengimas. Ji pasuko diržą taip, kad Adata netrukdytų, ir nušliaužė tolyn. Įveikus gal tuziną pėdų, pasigirdo garsas lyg riaumotų kokia klaiki pabaisa ir ją pasivijo pragaru atsiduodantis karštų dūmų ir juodų dulkių debesis. Arija sustingo užgniaužusi kvapą, pabučiavo tunelio žemę ir pravirko. Kodėl, nė pati nežinojo.

Tirionas

Karalienė nebuvo nusiteikusi laukti Veirio.

— Išdavystė — jau savaime piktadarybė, — tūždama pareiškė ji, — tačiau šitai — įžūli ir nepakenčiama niekšybė, ir man nereikia to saldžialiežuvio eunucho aiškinimų, ką privalu daryti su niekšais.

Tirionas seseriai iš rankos ištraukė abu laiškus ir, sudėjęs greta, palygino. Žodžiai buvo lygiai tokie pat, bet rašyti skirtinga ranka.

— Pirmąjį gavo meisteris Frenkenas Stokvorto pilyje, — paaiškino didysis meisteris Paiselis. — Antrasis mus pasiekė per lordą Džailsą.

Mažasis Pirštas glostė barzdą.

— Jeigu Stanis juos pasiuntė net ir ten, galima neabejoti, kad toks laiškas pateko ir pas visus kitus Septynių Karalysčių lordus.

— Noriu, kad tie laiškai būtų sudeginti, visi iki vieno, — paskelbė Sersėja. — Nė menkiausia užuomina neturi pasiekti mano sūnaus ausų, taip pat ir mano tėvo.

— Ko gero, tėvas jau išgirdo kur kas daugiau negu šiaip užuominą, — šaltai tarė Tirionas. — Stanis, be abejo, pasiuntė vieną paukštį į Kasterlių Uolą, kitą — į Harenholą. O kokia prasmė dabar juos deginti? Vynas pasiliejęs, giesmė sugiedota, o mergelė pilvota. Ir, tiesą sakant, viskas čia ne taip jau baisu, kaip atrodo.

Sersėja atsigręžusi nutvilkė jį įniršio kupinomis žaliomis akimis.

— Gal visai protą praradai? Juk skaitei, ką jis rašo? Berniukas Džofris — štai kaip jis kalba. Ir drįsta kaltinti mane kraujomaiša, svetimavimu ir išdavyste!

Tik todėl, kad esi kalta. Buvo nuostabu žiūrėti, kaip įpykusi Sersėja siunta dėl tų kaltinimų, nors puikiai žino, kad tai tiesa. Jeigu pralaimėtume karą, ji galėtų eiti vaidinti su aktoriais, tikrai turi tokią dovaną. Tirionas palaukė, kol ji baigs, ir tarė:

— Staniui reikia pasitelkti kokią priežastį, kuri tiktų pateisinti jo maištui. Ką, tavo nuomone, jis turėjo parašyti? „Džofris — tikras mano brolio sūnus ir teisėtas paveldėtojas, tačiau ketinu, nieko nepaisydamas, atimti iš jo sostą“?

— Nepakęsiu, kad mane vadintų kekše!

Nagi, sesute, jis niekur nesako, kad Džeimis būtų tau mokėjęs. Tirionas apsimetė dar kartą skaitąs laišką. Ten buvo kažkoks neįprastas sakinys…

— Surašyta Dievo Šviesoje, — balsu perskaitė jis. — Sakyčiau, keistokai parinkti žodžiai.

Paiselis atsikrenkštė.

— Tokius žodžius dažnai matome laiškuose ir kituose popieriuose iš laisvųjų miestų. Jie reiškia maždaug tą patį, kaip ir, tarkime, „dievo akivaizdoje“. Tai raudonųjų žynių dievas. Esu tikras, čia jų rašyta.

— Prieš keletą metų Veiris mums pasakojo, esą ledi Selisa susidėjo su raudonaisiais žyniais, — priminė visiems Mažasis Pirštas.

Tirionas pabarbeno į popierių.

— Regis, dabar tą padarė ir jos lordas vyras. Galime šitai panaudoti prieš jį. Paraginkite aukštąjį septoną visiems pranešti, kaip Stanis nusigręžė nuo dievų ir nuo teisėto karaliaus…

— Taip, taip, — nekantriai įsiterpė karalienė, — bet pirmiausia turime sustabdyti tą bjaurastį, kad ji nesklistų toliau. Taryba privalo išleisti įsaką. Kiekvienam, kuris prabils apie kraujomaišą ar pavadins Džofą pavainikiu, turi būti išrautas liežuvis.

— Išmintingas žingsnis, — atsiliepė didysis meisteris Paiselis linksėdamas galva. Sulig kiekvienu judesiu skimbčiojo jo meisteriška grandinė.

— Kvailystė, — atsiduso Tirionas. — Išlupdami žmogui liežuvį niekaip neįrodote, kad jis melagis, tik visiems atskleidžiate, jog bijote to, ką jis galėtų pasakyti.

— Tuomet ką siūlai daryti? — negalėjo nurimti Sersėja.

— Beveik nieko. Tegu žmonės šnabždasi, netrukus jiems tos kalbos nusibos. Bet kuris nors trupinėlį sveiko proto turįs žmogus iš karto supras, kad tai — nevykęs mėginimas pateisinti karūnos užgrobimą. Ar pateikia Stanis kokių įrodymų? Kurgi jų rastų, jeigu šito niekada nebuvo? — Tirionas apdovanojo seserį pačia meiliausia šypsena.

— Iš tiesų, — tepratarė ji, — bet…

— Jūsų malonybe, jūsų brolis kalba išmintingai, — Petiras Beilišas suglaudė ištiestus delnus. — Mėgindami nutildyti tokias kalbas, tik suteiksime pagrindo jomis tikėti. Geriau niekinti tas paskalas kaip begėdišką melą, juk jos tokios ir yra. Ir tuo pat metu prieš ugnį kovoti ugnimi.

— Kokia gi ta ugnis? — klausiamai pažvelgė Sersėja.

— Galbūt koks panašus prasimanymas. Tik įtikinamesnis. Lordas Stanis per visą savo santuoką beveik nuolat gyveno atskirai nuo žmonos. Aišku, negalėčiau jo dėl to kaltinti, jei būčiau vedęs ledi Selisą, vargu ar pats elgčiausi kitaip. Vis dėlto, jeigu paskleistume gandą, kad jos duktė — žemos kilmės, o Stanis — raguotas vyras, na… prastuomenė apie savo lordus visada mėgsta kuo bjauriau pašnekėti, ypač apie tokius rūsčius, griežtus ir išdidžiai pasipūtusius kaip Stanis Barateonas.

— Jis niekada nebuvo labai mylimas, tai tiesa, — Sersėja valandėlei susimąstė. — Vadinasi, atmokėtume jo paties pinigu. Tikrai, man šitai patinka. Kas galėtų tapti ledi Selisos meilužiu? Man atrodo, ji turi du brolius. O vienas jos dėdžių visus šituos metus praleido Drakono Uoloje kartu su ja…

— Seras Akselis Florentas — jos pilies viršininkas, — kad ir nenoromis, Tirionas turėjo pripažinti, kad Mažojo Piršto sumanyta neblogai. Stanis savo žmona niekada nesižavėjo, bet visada pasišiaušdavo kaip ežys, jei būdavo užkabinama jo garbė, ir iš prigimties niekuo nepasitikėjo. Jeigu pavyktų pasėti nesantaiką tarp jo ir jį palaikančiųjų, reikalai klostytųsi kur kas geriau. — Girdėjau, tas vaikas turi Florentų ausis.

Mažasis Pirštas atsainiai mostelėjo ranka.

— Kartą vienas pirklys iš Lyso man prasitarė, kad lordas Stanis tikriausiai be galo myli savo dukterį, nes ant visų Drakono Uolos sienų rikiuojasi šimtai jos statulų. „Milorde, — atsakiau jam, — tai juk pabaisos“, — Mažasis Pirštas sukikeno. — Seras Akselis tiktų būti Šairinės tėvu, tačiau, mano galva, kuo keistesnė ir labiau stulbinanti istorija, tuo dažniau ji bus pasakojama. Stanis turi ypač atgrasų kvailį, tokį pusprotį margintu veidu.

Didysis meisteris Paiselis žvelgė į jį išpūtęs akis ir netekęs žado.

— Juk neketinate skelbti, kad ledi Selisa sanguliauja su kvailiu?

— Tik kvailiui galėtų ateiti į galvą mintis sugulti su ledi Selisa Florent, — atsiliepė Mažasis Pirštas. — Ko gero, Margaveidis priminė jai Stanį. O geriausias melas yra tas, kuriame yra tiesos grūdas, priverčiantis klausytoją susimąstyti. Beje, tas kvailys mergaitei labai atsidavęs ir visur sekioja jai iš paskos. Jie net šiek tiek panašūs. Šairinės veidas taip pat margas, pusiau sustingęs.

— Jis toks liko po pilkžvynės, — Paiselis atrodė visiškai suglumęs, — liga vos nepasiglemžė vargšelės dar kūdikystėje.

— Mano istorija atrodo įdomesnė, — atšovė Mažasis Pirštas, — tą patį galvos ir prasčiokai. Dauguma jų mano, kad jei moteris būdama nėščia valgys triušienos, jos vaikas gims ilgomis lapsinčiomis ausimis.

Sersėja nušvito tokia šypsena, kokios paprastai sulaukdavo tik Džeimis.

— Lorde Petirai, jūs tikras šelmis.

— Ačiū, jūsų malonybe.

— Ir itin gabus melagis, — kur kas šalčiau pridūrė Tirionas. Šis gerokai pavojingesnis, negu maniau, pagalvojo jis.

Mažasis Pirštas savo pilkšvai žalsvomis akimis kuo ramiausiai pasitiko įvairiaspalvį neūžaugos žvilgsnį.

— Visi mes puoselėjame savas dovanas, milorde.

Karalienė buvo per daug įnikusi į keršto planus, kad pastebėtų tą pašnekesį.

— Gavęs ragus iš puspročio kvailio! Visose smuklėse šioje Siaurosios jūros pusėje žmonės juoksis iš Stanio.

— Ta žinia neturėtų pasklisti iš mūsų, — tarė Tirionas, — kitaip atrodys, kad tai tik savanaudiškas melas.

Tiesą sakant, jis toks ir yra.

Mažasis Pirštas ir vėl pasiūlė išeitį:

— Kekšės mėgsta liežuvauti, o aš, beje, turiu vieną kitą viešnamį. Žinoma, ir Veiris gali pabarstyti sėklų smuklėse ir alinėse.

— Veiris, — susiraukusi tarė Sersėja. — O kurgi Veiris?

— Ir aš apie tai galvojau, jūsų malonybe.

— Voras ir dieną, ir naktį mezga savo slaptuosius tinklus, — grėsmingai atsiliepė didysis meisteris Paiselis. — Nepasitikiu aš juo, milordai.

— O jis taip maloniai kalba apie jus. — Tirionas nuslinko nuo savo krėslo. Tiesą sakant, jis žinojo, kuo buvo užsiėmęs eunuchas, tačiau kitiems tarybos nariams apie tai žinoti nebuvo jokio reikalo. — Meldžiu man atleisti, milordai. Turiu neatidėliotinų reikalų.

Sersėja tuoj pat sukluso.

— Ar tie reikalai karaliaus?

— Jie tikrai ne tokie, kad jums vertėtų rūpintis.

— Apie tai nuspręsiu pati.

— Nejaugi norėtumėt sugadinti mano staigmeną? — tarė Tirionas. — Ruošiu dovaną Džofriui. Nedidelę grandinėlę.

— Kam jam reikia dar vienos grandinėlės? Turi jų ir auksinių, ir sidabrinių, visų nespėja panešioti. Jeigu manai, kad gali pelnyti Džofo meilę dovanomis…

— Na, neabejoju, kad karalius mane myli, kaip ir aš — jį. O tą grandinę, tikiuosi, vieną dieną jis ims branginti labiau už visas kitas.

Mažasis žmogutis nusilenkė ir iškrypavo pro duris.

Prie tarybos menės jo laukė Bronas, pasiruošęs lydėti atgal į Rankos bokštą.

— Kalviai jau laukia tavo priimamajame, kol teiksies pasirodyti, — einant per kiemą, tarė jis.

— Kol teiksiuos pasirodyti. Gražiai skamba, Bronai. Jau kalbi kaip tikras dvariškis. Žiūrėk, netrukus išmoksi ir priklaupti.

— Krušt tave, neūžauga.

— Tai Šajos rūpestis.

Tirionas išgirdo ledi Tandą, linksmai jį kviečiančią nuo įvijų laiptų viršaus. Apsimesdamas, kad jos nepastebi, ėmė krypuoti sparčiau.

— Tegu manęs laukia neštuvai. Išvyksiu iš pilies, kai tik čia baigsiu reikalus.

Prie durų sargybą ėjo du Mėnulio Broliai. Tirionas maloniai su jais pasisveikino ir susiraukė išvydęs laiptus. Nuo laipiojimo į miegamąjį jam įskausdavo kojas.

Viduje rado drabužius ant lovos dėliojantį dvylikametį berniuką — savo ginklanešį, jeigu jį tiko taip vadinti. Podrikas Peinas buvo toks drovus, kad viską darė paslapčiomis. Tirionas niekaip negalėjo atsikratyti įspūdžio, kad tėvas tą vaikinuką užkorė jam norėdamas pasityčioti.

— Jūsų apdaras, milorde, — Tirionui įžengus, sumurmėjo berniukas įsmeigęs žvilgsnį sau į batus. Net sukaupęs visą drąsą ir prabilęs, Podas nepajėgdavo pakelti akių. — Priėmimui. Ir jūsų grandinė. Kaip dera karaliaus rankai.

— Puiku. Padėk man apsirengti.

Jo švarkas buvo juodo aksomo, nusagstytas auksinėmis liūtų galvutėmis, grandinė iš gryno aukso rankų, kurių kiekviena pirštais laiko kitos riešą. Podas atnešė tamsiai raudono šilko, auksu apkraštuotą, jo ūgiui pritaikytą apsiaustą. Šiaip vyrui toks apsiaustas būtų dengęs tik pečius.

Karaliaus rankos priėmimų salė buvo gerokai mažesnė už karaliaus menę, juo labiau negalėjo lygintis su sosto menės platybe, tačiau Tirionui patiko jos kilimai iš Myro, audiniais drapiruotos sienos ir jaukumo jausmas. Jam įėjus, šauklys paskelbė:

— Tirionas Lanisteris, karaliaus ranka.

Tie žodžiai jį taip pat nuteikė maloniai. Brono surinktų kalvių, ginklininkų ir geležies pirklių būrys krito ant kelių. Tirionas užsikabarojo ant aukšto krėslo po apskritu paauksuotu langu ir ženklu parodė jiems keltis.

— Gerieji žmonės, žinau, kad turite daug darbo, tad kalbėsiu trumpai. Podai, malonėk.

Berniukas padavė jam drobinį maišą. Trūktelėjęs virvelę, Tirionas jį atrišo ir apvertė. Ant vilnonio kilimo dusliai subildėjo metalas.

— Šituos daiktus nukalė pilies kalviai. Man reikia tokių pat, tik tūkstantį kartų daugiau.

Vienas iš kalvių priklaupė iš arčiau apžiūrėti tų geležies gabalų — didžiulių viena su kita sujungtų plieno grandžių.

— Galinga grandinė.

— Galinga, bet trumpa, — atsiliepė nykštukas. — Panašiai kaip aš. Norėčiau, kad ji gerokai pailgėtų. Kuo esi vardu?

— Mane šaukia Geležinpilviu, milorde.

Kalvis buvo neaukštas, plačių pečių ir kresnas, vilkėjo paprastus vilnonius ir odos drabužius, bet rankas turėjo storumo sulig jaučio sprandu.

— Man reikia, kad kiekviena kalvė Karaliaus Uoste imtųsi kalti ir jungti tokias grandis. Visus kitus darbus privalu atidėti. Noriu, kad prie šitos užduoties stotų kiekvienas vyras, išmanantis, kaip apdoroti metalą, nesvarbu, kas jis — meistras, pameistrys ar šiaip samdinys. Jodamas Plieno gatve, noriu girdėti kūjų dūžius ir dieną, ir naktį. Ir man reikia žmogaus, tvirto vyro, kuris prižiūrėtų, kad darbas eitų tinkamai. Ar esi tas žmogus, gerasis Geležinpilvi?

— Gal ir esu, milorde. Tačiau kaip bus su šarvais ir kalavijais, kurių reikalavo karalienė?

— Jos malonybė, — prabilo ir kitas kalvis, — liepė mums kalti grandininius marškinius ir šarvus, kalavijus, durklus ir kirvius, ir visko kuo daugiau. Tai ginklai jos naujiesiems auksiniams apsiaustams, milorde.

— Tas darbas palauks, — atsakė Tirionas. — Visų pirma grandinė.

— Milorde, maldauju man atleisti, bet jos malonybė pažadėjo, kad jei kas nepagamins nustatyto skaičiaus, tam bus sutraiškytos rankos, — nesiliovė nerimo kamuojamas kalvis. — Sutraiškytos ant jo paties priekalo, taip ji sakė.

Ak, mieloji Sersėja, ji visada stengiasi pelnyti prastuomenės meilę.

— Niekas niekam rankų netraiškys. Duodu žodį.

— Geležis labai pabrangusi, — pareiškė Geležinpilvis, — o šitai grandinei jos prireiks nemažai, ir dar anglių žaizdrams.

— Lordas Beilišas pasirūpins, kad gautumėt pinigo, kiek bus būtina, — pažadėjo Tirionas vildamasis, kad bent jau tiek Mažuoju Pirštu galima pasikliauti. — Įsakysiu miesto sargybai, kad padėtų jums ieškoti geležies. Jeigu reikės, perlydykite šiame mieste viską iki paskutinės pasagos.

Priekin žengė pagyvenęs vyras prašmatniais drabužiais — damasto tunika su sidabrinėmis segėmis ir apsiaustu, kurio kraštus puošė lapės kailis. Atsiklaupęs jis atidžiai apžiūrėjo Tiriono ant grindų numestas didžiules grandis.

— Milorde, — rimtai pareiškė jis, — tai tik paprastas darbas. Nereikalingas jokios meistrystės. Žinoma, puikiai tinkamas paprastiems kalviams, kurie lanksto pasagas ir plaka katilus, tačiau teikitės pastebėti, kad aš esu ginklų meistras. Šis darbas — ne man ir ne kitiems tokiems meistrams. Mes kalame kalavijus, aštrius tarsi giesmė, ir šarvus, kuriuos vilktis nebūtų gėda ir dievams. Bet ne tokias geležis.

Tirionas pakreipė galvą į šoną ir apdovanojo tą vyrą įdėmiu dvispalvių akių žvilgsniu.

— Kuo esi vardu, ginklų meistre?

— Saloreonas, maloningasis milorde. Jeigu karaliaus ranka neprieštarautų, laikyčiau sau garbe nukalti jam šarvus, pritinkančius jo giminei ir aukštoms pareigoms.

Du kalviai būrelyje prunkštelėjo, bet Saloreonas, nieko nepaisydamas, varė savo:

— Man regis, derėtų plokštiniai ir iš žvynų. Žvynai paauksuoti, kad švytėtų ryškiai, kaip saulė. Plokštę dengtų emalis, sodrus Lanisterių raudonis. Šalmui siūlyčiau demono galvą, papuoštą ilgais auksiniais ragais. Kai josite į mūšį, žmonės iš baimės trauksis atatupsti.

Demono galva, liūdnai pagalvojo Tirionas, tai štai ką jie apie mane mąsto?

— Meistre Saloreonai, ketinu visus man likusius mūšius kariauti sėdėdamas šiame krėsle. Man reikia ne demono ragų, o grandžių. Taigi pasakysiu jums šitaip — jūs grandines gaminsite arba nešiosite. Galite pasirinkti.

Jis atsistojo ir išėjo neatsigręždamas.

Prie vartų su neštuvais laukė Bronas ir raitų Juodaausių palyda.

— Kur keliaujame, tu žinai, — tarė jam Tirionas ir neprieštaravo įkeliamas į neštuvus. Jis padarė visa, ką galėjo, kad pamaitintų alkstantį miestą, — keliems šimtams dailidžių liepė palikti svaidykles ir pasiuntė statyti žvejų laivų, karališkojoje girioje leido medžioti visiems, kas išdrįsdavo persikelti per upę, net išleido auksinius apsiaustus į rytus ir vakarus ieškoti maisto, tačiau, kad ir kur jodavo, visur jį lydėjo priekaištingi žvilgsniai. Neštuvų užuolaidos saugojo nuo jų, be to, leido ramiai mąstyti.

Lėtai sukiojantis Juodosios Šešėlių gatvės vingiais ir artėjant prie Aukštosios Eigono kalvos, Tirionas galvojo apie tai, kas nutiko rytą. Sesuo taip tūžo, kad nesuvokė tikrosios Stanio Barateono laiško reikšmės. Jo kaltinimai be įrodymų buvo nieko verti; svarbu, kad jis pasiskelbė karalium. O ką į tai atsakys Renlis? Juk susėsti Geležiniame soste jie abu negali.

Jis tingiai praskleidė užuolaidas per kelis colius pažiūrėti, kaip atrodo gatvės. Abipus neštuvų jojo Juodaausiai su savo kraupiais vėriniais apie kaklus, o Bronas priekyje skynė kelią. Tirionas stebėjo praeivius, kaip jie spokso į neštuvus ir palydą, ir pats sau sugalvojo žaidimą — mėgino atskirti, kurie minioje yra skundikai. Įtartiniausiai atrodantys tikriausiai niekuo dėti, nusprendė jis. O štai tų, kurie atrodo visiškai nekalti, reikia pasisaugoti.

Tiriono kelionės tikslas buvo už Reinės kalvos, ten gatvėse grūdosi daug žmonių. Praėjo beveik valanda, kol pagaliau neštuvai sustojo. Tirionas buvo užsnūdęs, bet staigiai nubudo, vos tik siūbavimas liovėsi, pasitrynė akis ir laikydamasis Brono rankos išlipo.

Namas, prie kurio jis atsidūrė, buvo dviejų aukštų, iš akmens apačioje ir medžio viršuje. Viename pastato kampe styrojo apvalus bokštelis. Daugelis langų buvo spalvoti. Virš durų siūbavo puošnus žibintas — paauksuoto metalo ir skaisčiai raudono stiklo rutulys.

— Kekšynas, — tarė Bronas. — Ką ketini čia veikti?

— O kas paprastai veikiama viešnamyje?

— Šajos tau negana? — samdinys nusikvatojo.

— Ji puikiai tiko žygyje, tačiau žygis jau baigėsi. Maži vyrukai pasižymi dideliu apetitu, ir man teko girdėti, kad šičia merginos nepadarytų gėdos ir karaliui.

— Ar tas berniukas jau pakankamai suaugęs?

— Kalbu ne apie Džofrį. Apie Robertą. Šitame name jis labai mėgo lankytis.

Beje, gal Džofris iš tiesų jau pakankamai suaugęs. Įdomi mintis, tikrai įdomi.

— Jei tu ar Juodaausiai sumanytumėt pasismaginti, nesivaržykite, tačiau Čatajos merginos brangios. Šioje gatvėje gausiai rasite pigesnių viešnamių. Palik čia vieną žmogų, kuris žinotų, kur ieškoti kitų, kai norėsiu grįžti.

— Bus padaryta, — Bronas linktelėjo. Juodaausiai plačiai šypsojosi.

Įžengus pro duris, jo laukė aukšta moteris plevenančiais šilkais, juoda oda ir sandalo medžio spalvos akimis.

— Aš — Čataja, — pareiškė ji žemai nusilenkdama, — o jūs…

— Nepripraskime kartoti vardų. Vardai pavojingi.

Ore sklandė kažkokių iš tolimų kraštų atgabentų prieskonių kvapai, mozaika ant grindų po jo kojomis vaizdavo dvi meilės glėbyje susirangiusias moteris.

— Pas jus gražu.

— Šito siekdama, įdėjau daug darbo. Džiaugiuosi, kad karaliaus rankai tai malonu, — jos balsas bangavo tarsi gintaras, suminkštintas tolimųjų Vasaros salų tarties.

— Titulai gali kelti ne menkesnių pavojų už vardus, — įspėjo Tirionas. — Parodykite vieną kitą savo merginą.

— Su didžiausiu džiaugsmu. Įsitikinsite, kad jos visos ir be galo malonios, ir nepaprastai gražios. Ir, savaime suprantama, nuostabiai išmano meilės meną.

Ji grakščiai apsisuko ir plevendama šilkais nuėjo, palikusi Tirioną iš visų jėgų krypuoti perpus trumpesnėmis kojytėmis jai iš paskos.

Sustoję už puošnios Myro širmos, raižytos gėlėmis, ornamentais ir svajingomis mergaitėmis, jie žvelgė niekam nematomi į menę, kur pagyvenęs vyras pūtė linksmą melodiją. Minkštasuoliais atitvertame kampe girtas tirošis su raudona barzda pasisodinęs ant kelių supo krūtiningą jauną mergą. Atrišęs jos korsažą ir palenkęs virš krūtų taurę, jis liejo vyną plona srovele, kad paskui galėtų jį lyžčioti. Kitos dvi merginos prie lango su spalvotu stiklu žaidė kauliukais. Viena, šlakuotoji, ant medaus spalvos plaukų turėjo mėlynų gėlių vainikėlį. Antrosios oda buvo lygi ir tamsi tarsi šlifuotas juodasis gintaras, akys didelės ir tamsios, krūtys mažutės ir stačios. Abi vilkėjo banguojančiais šilkais, kuriuos ties juosmeniu prilaikė iš karoliukų suveržti diržai. Pro spalvotą stiklą besiliejančios saulės spinduliai po plonu audiniu išryškino jų liaunus kūnus, ir Tirionas pajuto, kaip suvirpėjo jo slėpsnos.

— Drįsčiau pasiūlyti tamsiaodę, — tarė Čataja.

— Ji dar labai jauna.

— Jai šešiolika, milorde.

Tinkamas amžius Džofriui, pamanė jis prisiminęs Brono žodžius. Jo pirmoji buvo dar jaunesnė. Tirionas prisiminė, kokia ji atrodė drovi, kai jis pirmą kartą per galvą nutraukė jai suknelę. Ilgi tamsūs plaukai ir žydros akys, kurios viliojo tarsi akivaro gelmė, jis jose ir paskendo. Kaip seniai tai buvo… Na ir beviltiškas tu kvailys, neūžauga.

— Ar ji, ta mergina, kilusi iš jūsų kraštų?

— Jos gyslomis teka vasaros kraujas, milorde, bet mano duktė gimė čia, Karaliaus Uoste.

Jo veide, matyt, atsispindėjo nuostaba, nes Čataja kalbėjo toliau:

— Mano tauta galvoja, kad būti minkštųjų pagalvių namuose nėra jokia gėda. Vasaros salose labai vertinamas mokėjimas teikti malonumus. Daug kilmingų vaikinų ir merginų, sulaukę žydėjimo, keletą metų tarnauja dievų garbei.

— Kuo čia dėti dievai?

— Dievai sukūrė ir mūsų kūną, ir sielą, ar ne taip? Jie duoda mums balsą, kad garbintume juos giesmėmis. Duoda rankas, kad statytume jiems šventoves. Ir geismą, kad susilietume kūnais ir šitaip juos garbintume.

— Reikia nepamiršti pakalbėti apie tai su aukštuoju septonu, — tarė Tirionas. — Jei galėčiau melstis savo pimpalu, būčiau kur kas pamaldesnis, — jis mostelėjo ranka. — Su džiaugsmu priimu jūsų pasiūlymą.

— Pakviesiu dukterį. Eime.

Mergina pasitiko jį prie laiptų. Aukštesnė už Šają, nors ir ne tokia aukšta kaip motina, tad jai teko atsiklaupti, kad Tirionas galėtų ją pabučiuoti.

— Mano vardas — Alajaja, — tarė ji vos juntama motinos tartimi. — Ateikite, milorde.

Ji paėmė Tirioną už rankos ir nusivedė laiptais aukštyn ir toliau ilgu koridoriumi. Už vienų uždarų durų buvo girdėti dūsavimai ir džiaugsmingos dejonės, už kitų kažkas kikeno ir šnibždėjosi. Tiriono galas įsirėžė į kelnių raištelius. Kad tik neištiktų gėda, pagalvojo jis, paskui Alajają lipdamas dar aukštyn į kambarį bokštelyje. Ten buvo tik vienos durys. Įvedusi Tirioną vidun, ji jas uždarė. Kambaryje stovėjo plati lova su baldakimu ir didelė drabužių spinta, kurios duris puošė raižiniai su meilės scenomis, šviesa krito pro siaurą langą, įstiklintą raudonais ir geltonais rombais.

— Tu labai graži, Alajaja, — tarė jai Tirionas apsidairęs kambaryje. — Viskas tavyje nuostabu nuo viršugalvio iki mažiausio kojos pirštelio. Tačiau dabar, šią akimirką, mane visų labiausiai domina tavo liežuvis.

— Milordas netruks įsitikinti, kad mano liežuvis puikiai išmankštintas. Dar vaikystėje išmokau, kada reikia jį naudoti, o kada ne.

— Labai tuo džiaugiuosi, — nusišypsojo Tirionas. — Tai ką gi dabar veiksime? Gal turi kokių pasiūlymų?

— Taip, — atsakė mergina. — Jeigu milordas pravertų šią spintą, joje rastų tai, ko ieško.

Tirionas pabučiavo jai ranką ir įsiropštė į tuščią spintą. Alajaja uždarė paskui jį duris. Ištiesęs rankas, Tirionas surado galinę sieną, pajuto, kaip ji slysta po jo pirštais, ir nustūmė iki galo į šoną. Tuštumoje už jos tvyrojo aklina tamsa, bet ilgiau pagrabinėjęs užčiuopė metalą. Jo pirštai apkabino kopėčių pakopą. Nuleidęs koją, aptiko ir dar vieną žemiau, tad ėmė leistis. Gerokai po gatve tas šulinys virto žemėje išraustu, įkypai žemyn einančiu tuneliu, kur laukė Veiris su žvake rankoje.

Šis atrodė visiškai nepanašus į save. Iš po plieninio šalmo su smaigu viršugalvyje žvelgė randuotas veidas su tamsiais barzdos šeriais. Ant kietintos odos buvo užsivilkęs grandininius marškinius, ant diržo pasikabinęs durklą ir trumpą kalaviją.

— Tikiuosi, kad Čataja likote patenkintas, milorde?

— Gal net per daug, — patvirtino Tirionas. — Ar esate tikras, kad ta moterimi galima pasikliauti?

— Šiais permainingais ir apgaulės kupinais laikais, milorde, niekuo nesu tikras. Tačiau Čatajai nėra už ką mylėti karalienės ir ji žino, kad Alaro Dimo atsikratė tik jūsų dėka. Turbūt galime eiti? — Jis žengė tuneliu tolyn.

Jo net ir eisena kitokia, pastebėjo Tirionas. Vietoj levandų nuo Veirio dabar tvoskė rūgščiu vynu ir česnakais.

— Man patinka šis naujoviškas jūsų apdaras, — eidamas pratarė Tirionas.

— Mano toks darbas, kad negaliu keliauti gatvėmis supamas riterių būrio. Tad išvykdamas iš pilies pasirenku tinkamesnius pavidalus, dėl to gyvenu ir galiu jums tarnauti ilgiau.

— Oda jums tinka. Turėtumėte taip apsirengęs ateiti į kitą mūsų tarybos posėdį.

— Jūsų sesuo nebūtų patenkinta, milorde.

— Mano sesuo privarytų į savo sijonus, — Tirionas tamsoje nusišypsojo. — Nepastebėjau, kad kokie jos šnipai būtų sekioję man iš paskos.

— Man malonu tai girdėti, milorde. Kai kurie jūsų sesers samdyti žmonės dirba ir man, jai šito, aišku, nežinant. Mane slėgtų mintis, kad jie tapo tokie neapdairūs ir pastebimi.

— Na, o mane slėgtų mintis, kad veltui landžiojau po spintas ir kenčiau kamuojamas nepatenkinto geismo.

— Vargu ar veltui, — užtikrino jį Veiris. — Jie žino, kad jūs ten. Ar kuriam užteks drąsos užeiti pas Čatają apsimetus lankytoju — nežinau, bet, man regis, šiek tiek daugiau atsargumo niekada nepakenks.

— Kaip čia atsitiko, kad viešnamis turi slaptą angą?

— Tunelis buvo iškastas kitam karaliaus rankai. Atvirai žengti į tokį namą jam neleido garbė. Čataja rūpestingai saugojo to įėjimo paslaptį.

— Tačiau tai nesutrukdė jums ją sužinoti.

— Maži paukšteliai lakioja po daugelį tamsių vietelių. Atsargiai, čia statūs laiptai.

Jie išlindo į paviršių ir pasijuto esą arklidėje, po Reinės kalva įveikę bent tris kvartalus. Tirionas paleido landos dangtį, šiam garsiai dunkstelėjus, garde sužvingo arklys. Veiris užpūtė žvakę ir prilipdė ją prie sijos, Tirionas tuo metu apsidairė. Viduje stovėjo mulas ir trys arkliai. Priėjęs prie vieno keršio, žvilgtelėjo jam į dantis.

— Senas ir, regis, dusulingas.

— Na, taip, toks į mūšį joti netiktų, — atsiliepė Veiris, — bet dar patarnaus ir neatkreips dėmesio. Kaip ir kiti. O arklininkai mato ir girdi tik tuos gyvulius.

Eunuchas siektelėjo apsiausto ant kablio. Jis buvo šiurkštaus audinio, išblukęs ir sudėvėtas, bet didelis.

— Jeigu neprieštarausite…

Jis apgaubė Tirionui pečius, apsiaustas paslėpė jį visą nuo viršugalvio iki kulnų ir dar liko gobtuvas, kurį užsitraukus veidas paskęsdavo šešėlyje.

— Žmonės regi tai, ko tikisi, — kalbėjo Veiris taisydamas apsiausto kraštus. — Palyginti su neūžaugomis, vaikus matyti labiau įprasta, tad jie ir matys vaiką. Berniukas senu apsiaustu ant tėvo arklio, keliaujantis tėvo reikalais. Nors būtų geriau, jeigu dažniau atvyktumėte naktį.

— Taip ir ketinu daryti… nuo kito karto. Bet dabar Šaja jau laukia manęs.

Buvo ją apgyvendinęs tvoros saugomame name atokiame miesto pakraštyje šiaurės vakarų pusėje, netoli nuo jūros, bet lankyti nedrįso bijodamas, kad bus susektas.

— Kurį arklį pasirinksite?

— Tiks kad ir šitas, — gūžtelėjo pečiais Tirionas.

— Tuojau pabalnosiu, — Veiris nuo gembės nukabino pakinktus ir balną.

Tirionas pasitaisė sunkų apsiaustą ir neramiai vaikštinėjo aplinkui.

— Praleidote įdomų posėdį. Atrodo, Stanis pasiskelbė karaliumi.

— Žinau.

— Jis kaltina mano brolį ir seserį kraujomaiša. Vis svarstau, kaip jam kilo toks įtarimas.

— Tikriausiai paskaitė knygą ir palygino su kekšvaikio plaukais, lygiai kaip Nedas Starkas ar dar anksčiau Jonas Arinas. O gal kas nors apie tai jam šnibžtelėjo į ausį.

— Gal, pavyzdžiui, jūs?

— Nejaugi esu įtariamas? Aš to nedariau.

— O jei būtumėt daręs, prisipažintumėt?

— Ne. Tačiau kodėl turėčiau išduoti paslaptį, kurią taip ilgai saugojau? Apgauti karalių nesunku, bet visai kas kita slėptis nuo svirplio melduose ar paukštelio kamine. Be to, kekšvaikius matė visi.

— Roberto kekšvaikius? Ir ką?

— Jis turėjo jų aštuonis, kiek man žinoma, — aiškino Veiris krapštydamasis su balnu. — Jų motinos buvo visokiausių plaukų: ten ir varis su medum, ir kaštonai su sviestu, tačiau visi kūdikiai gimė juodi kaip varnai… ir, atrodo, taip pat pranašaujantys nelaimę. Todėl kai Džofris, Mirsela ir Tomenas išsprūdo iš plyšelio tarp jūsų sesers šlaunų, visi trys lyg saulė švytintys auksu, tiesą įžvelgti nebuvo labai sunku.

Tirionas papurtė galvą. Jeigu ji būtų savo vyrui pagimdžiusi nors vieną kūdikį, jo būtų pakakę visiems įtarimams išsklaidyti… tačiau tada ji nebūtų Sersėja.

— Jeigu į ausį šnibždėjote ne jūs, tuomet kas tas žmogus?

— Be abejo, koks nors išdavikas, — Veiris kiečiau suveržė dirželį.

— Mažasis Pirštas?

— Jokio vardo aš neminėjau.

Tirionas neprieštaravo, kad eunuchas padėtų jam užsėsti ant arklio.

— Lorde Veiri, — atsidūręs balne tarė jis, — kartais jaučiuosi taip, lyg būtumėt mano geriausias draugas Karaliaus Uoste, o kartais neatsikratau įspūdžio, kad esate pikčiausias priešas.

— Kaip keista. Aš lygiai taip pat galvoju apie jus.

Branas

Pirmieji blausūs šviesos pirštai dar nė nemėgino brautis pro Brano kambario langines, o jis jau gulėjo plačiai atsimerkęs.

Vinterfelas buvo pilnas svečių, atvykusių į derliaus šventę. Šį rytą jie ketino surengti kieme varžybas, kas taikliau nusmeigs kario iškamšą. Anksčiau toks įvykis būtų jį giliai jaudinęs, bet tai buvo anksčiau.

Ne dabar. Valderiai laužys ietis su lordo Manderlio palydos ginklanešiais, tačiau Brano ten nebus. Jam teks sėdėti tėvo menėje ir vaidinti princą.

— Klausykis ir galbūt išmoksi, kaip reikia būti lordu, — kalbėjo meisteris Luvinas.

Branas visiškai nenorėjo būti princu. Jis visada svajojo apie riterius, žėrinčius šarvus, besiplaikstančias vėliavas, ietis ir kalavijus, karo žirgą po balnu. Kodėl jis turi tuščiai leisti dienas klausydamasis senių kalbų, kurių pusės nė nesupranta? Nes esi sulaužytas, priminė balsas viduje. Lordas pagalvėmis išklotame soste gali sėdėti ir luošas — Valderiai pasakojo, kad jų senelis toks silpnas, jog jį visur tenka nešti neštuvais, — bet riteris ant žirgo turi būti sveikas ir stiprus. Be to, tai jo pareiga.

— Esi brolio įpėdinis ir Vinterfelo Starkas, — pasakė seras Rodrikas ir priminė, kad Robas sėdėdavo greta tėvo, kai apsilankydavo žemesnieji lordai.

Lordas Vimanas Manderlis jau prieš dvi dienas atvyko iš Baltojo Uosto, iš pradžių keliavęs laivu, paskui neštuvais, nes joti buvo per storas. Su juo atžygiavo didžiausia palyda: riteriai, ginklanešiai, mažesni lordai, šaukliai, muzikantai, net žonglierius, puikuodamiesi gausybe vėliavų ir bent pusšimčio spalvų apsiaustais. Branas pasveikino juos nuo aukšto akmeninio tėvo sosto, kurio porankius puošė iškaltos didvilkių galvos, ir vėliau seras Rodrikas sakė, kad jis šauniai laikęsis. Jei viskas tuo būtų ir pasibaigę, Branas būtų buvęs patenkintas. Tačiau tai buvo tik pradžia.

— Puota tarnauja tik kaip maloni dingstis, — aiškino seras Rodrikas, — juk žmogus keliauja šimtą mylių ne dėl antienos gabalėlio ar vyno gurkšnio. Pas mus išsiruošia tik tie, kurie turi aptarti svarbius reikalus.

Branas žvelgė į šiurkščias akmenines lubas virš galvos. Žinojo — Robas lieptų jam neapsimetinėti mažu berniuku. Net tarėsi girdįs kalbant ir jį, ir lordą tėvą. Žiema ateina, ir tu, Branai, esi jau beveik suaugęs vyras. Tai tavo pareiga.

Kai į kambarį atbruzdėjo plačiai besišypsantis ir kažką be jokios melodijos niūniuojantis Hodoras, berniuką rado jau susitaikiusį su likimu. Jo padedamas Branas nusiprausė ir susišukavo.

— Šiandien vilksiuos baltąją liemenę, — paliepė Branas. — Su sidabrine sege. Serui Rodrikui patiks, kad atrodysiu kaip tikras lordas.

Kiek pajėgdamas, Branas stengėsi rengtis pats, tačiau kai kurie veiksmai jį vargino — užsitempti kelnes, susirišti batų raištelius. Hodorui padedant, tai pavykdavo greičiau. Kai kas nors pamokydavo, jis dirbdavo mikliai. Jo rankos visada judėjo labai švelniai, nors jėgos turėjo stulbinančios.

— Galvą guldau, kad ir tu būtum galėjęs tapti riteriu, — tarė jam Branas. — Jeigu tik dievai nebūtų atėmę tau proto, būtum buvęs didis riteris.

— Hodoras? — Hodoras sumirksėjo geraširdėmis, bet nė kruopelytės nesuprantančiomis akimis.

— Taip, — dūrė pirštu Branas. — Hodoras.

Kitapus kambario ant sienos prie durų kabėjo tvirtas iš odos ir vytelių supintas krepšys su skylėmis Brano kojoms. Hodoras prakišo rankas pro kilpas, susiveržė platų diržą aplink krūtinę, tada atsiklaupė prie lovos. Kabindamasis už strypų, įvarytų į sieną, Branas permetė negyvų kojų svorį į krepšį ir įstatė į skyles.

— Hodoras, — keldamasis vėl tarė Hodoras. Šitas arklidės darbininkas ūgio siekė beveik septynias pėdas, tad Branas, atsidūręs jam ant nugaros, galva beveik braukė lubas. Eidamas pro duris, Hodoras žemai pasilenkdavo. Kartą jis užuodė kepamą duoną ir puolė bėgti į virtuvę, ir tąsyk Branas taip prasiskėlė galvą, kad meisteriui Luvinui žaizdą teko susiūti. Mikenas ginklinėje surado seną aprūdijusį šalmą be antveidžio, bet Branas jo dėtis nemėgo. Kiekvieną kartą pamatę jį su tuo šalmu, Valderiai kvatodavo.

Leidžiantis įvijais laiptais, Branas laikė rankas Hodorui ant pečių. Lauke per visą kiemą jau aidėjo kalavijai, skydai, prunkštė arkliai. Tai skambėjo lyg gražiausia muzika. Tik žvilgtelėsiu, pamanė Branas, labai trumpai pažiūrėsiu, ir viskas.

Baltojo Uosto lordai su savo riteriais ir ginklininkais turėjo pasirodyti vėliau. Kol kas kieme siautė jų ginklanešiai nuo dešimties iki keturiasdešimties metų amžiaus. Branas taip troško būti tarp jų, kad jam net suskaudo pilvą.

Kieme jau stovėjo du taikiniai — tvirti stulpai, abiejų viršuje sukosi sija su skydu viename gale ir paminkštinta buože kitame. Abu skydai švietė raudona ir aukso spalva, nors Lanisterių liūtai atrodė kampuoti ir negrabūs, be to, jau gerokai apibraižyti pirmųjų vaikinų pataikymų.

Anksčiau nemačiusieji tuoj pat įsispoksojo į krepšyje nešamą Braną, bet jis jau mokėjo nepaisyti tokių įkyrių žvilgsnių. Užtat galėjo geriau viską apžvelgti — sėdėdamas ant Hodoro nugaros buvo iškilęs kitiems virš galvų. Pastebėjo, kad Valderiai rengiasi sėsti ant arklių. Iš Dvynių jie buvo atsigabenę dailius šarvus, tviskančius sidabro plokštelėmis su raižytais mėlyno emalio ornamentais. Valderio Didžiojo šalmo viršūnė atrodė kaip pilis, o Mažojo smaigalyje plevėsavo pilko ir mėlyno šilko juostos. Skyrėsi ir jų skydai bei apsiaustai. Valderis Mažasis dviejuose ketvirčiuose turėjo dvigubus Frėjų bokštus, kituose dviejuose — Kreikholų ir Darių ženklus: savo senelės giminės margašonį šerną ir motinos artoją. Didžiojo Valderio skydo laukai vaizdavo Blekvudų giminės medį su tupinčiomis varnomis ir susivijusias Peidžų gyvates. Jie tikriausiai alksta šlovės, pagalvojo Branas žiūrėdamas, kaip jie renkasi ietis. O Starkui reikia tik didvilkio.

Jų obuolmušiai žirgai buvo greiti, stiprūs ir puikiai išmokyti. Abu greta jie pasileido prie taikinių. Abu tiksliai pataikė ir spėjo nulėkti toliau, kol iš kitos pusės apsisuko buožės. Valderis Mažasis kirto stipriau, bet, Brano nuomone, Valderis Didysis geriau laikėsi ant žirgo. Už galimybę pasivaržyti su jais Branas būtų nedvejodamas atidavęs abi savo bejėges kojas.

Valderis Mažasis numetė į šalį suskilusią ietį ir, pastebėjęs Braną, prijojo arčiau.

— Koks netikęs tavo žirgas, — tarė jis žiūrėdamas į Hodorą.

— Hodoras — ne žirgas, — atšovė Branas.

— Hodoras, — tarė Hodoras.

Valderis Didysis atšuoliavo pas pusbrolį.

— Na, jis gerokai menkesnis už žirgą, tai jau tikrai.

Vaikinai iš Baltojo Uosto baksnojo vienas kitą ir juokėsi.

— Hodoras, — geraširdiškai šypsodamasis Hodoras žvelgė tai į vieną, tai į kitą Frėjų, nesuvokdamas jų patyčių. — Hodor hodor?

Valderio Mažojo arklys sužvingo.

— Žiūrėk, jie kalbasi. Gal kartais „hodor“ arklių kalba reiškia „aš tave myliu“.

— Frėjau, užsičiaupk, — Branas pajuto, kad jam ima kaisti veidai.

Valderis Mažasis paragino žirgą pentinais, šis stumtelėjo Hodorą atbulą.

— O kas bus, jeigu neužsičiaupsiu?

— Pusbroli, jis užsiundys ant tavęs savo vilką, — įspėjo Valderis Didysis.

— Tegu. Seniai norėjau įsitaisyti vilko kailio apsiaustą.

— Vasara nukąs tau riebią galvą, — atkirto Branas.

Valderis Mažasis dunkstelėjo šarvuotu kumščiu sau į antkrūtinį.

— Gal tavo vilko dantys plieniniai? Šarvų plokščių ir grandininių marškinių jis neperkąs.

— Gana! — triukšmingame kieme tarsi griaustinis sudundėjo meisterio Luvino balsas. Branas nežinojo, ar daug jis išgirdo, bet buvo akivaizdžiai supykęs. — Tokie grasinimai yra nederami, ir aš jų nepakęsiu. Ar taip priimta elgtis Dvyniuose, Valderi Frėjau?

— Taip, jeigu man to norisi.

Sėdėdamas aukštai ant žirgo, Valderis Mažasis rūsčiai žvelgė tarsi sakytų: tu — tik meisteris, kas tu toks, kad priekaištautum Frėjui iš Perkėlos?

— Na, ledi Stark globotiniai Vinterfele taip elgtis negali. Kas čia atsitiko? — meisteris įsmeigė akis į vieną, paskui į kitą berniuką. — Kuris nors, prisiekiu, man atsakysite, kitaip…

— Mes šaipėmės iš Hodoro, — prisipažino Valderis Didysis. — Atsiprašau, jeigu įžeidėme princą Braną. Norėjome tik pajuokauti.

Jam bent jau pakako mandagumo atrodyti susigėdusiam. Valderis Mažasis tebežiūrėjo pasipūtęs.

— Aš irgi, — vis dėlto ištarė jis, — tik juokavau.

Branas matė, kad nuplikęs meisterio viršugalvis ryškiai paraudęs; matyt, Luvinas įširdo dar labiau negu pirma.

— Tikras lordas globoja ir gina silpnus ar bejėgius, — pasakė jis Frėjams. — Neleisiu, kad Hodoras taptų jūsų žiaurių pokštų taikiniu. Ar supratote? Jis — geraširdis, darbštus ir paklusnus vaikinas, šito negalėčiau pasakyti nė apie vieną iš judviejų, — meisteris pagrasė pirštu Valderiui Mažajam. — Be to, nė žingsnio nežengsite į dievų giraitę ir laikysitės kuo toliau nuo tų vilkų, kitaip jums bus riesta.

Plasnodamas rankovėmis jis apsisuko ant kulnų, žengė kelis žingsnius ir atsigręžė:

— Branai, eime. Lordas Vimanas laukia.

— Hodorai, eik paskui meisterį, — įsakė Branas.

— Hodoras, — atsiliepė Hodoras.

Ilgais žingsniais jis tuoj pasivijo meisterį, įnirtingai tapnojantį Didžiosios pilies laiptais. Meisteris atlapojo duris, Branas apkabino Hodoro kaklą ir tarpduryje pasilenkė.

— Valderiai… — norėjo prabilti jis.

— Daugiau nieko nenoriu apie tai girdėti, baigta, — meisteris Luvinas atrodė pavargęs ir suirzęs. — Gindamas Hodorą, elgeisi teisingai, tačiau visų pirma neturėjai ten atsidurti. Seras Rodrikas ir lordas Vimanas, laukdami tavęs, spėjo ir papusryčiauti. Negi turiu pats eiti tavęs atsivesti, lyg būtum mažas vaikas?

— Ne, — tarė Branas susigėdęs. — Atsiprašau. Tik norėjau…

— Žinau, ko tu norėjai, — jau švelniau tarė meisteris Luvinas. — Suprantu, Branai, kaip jautiesi. Ar norėtum ko nors paklausti prieš tą pokalbį?

— Tarsimės dėl karo?

— Tu dėl nieko nesitarsi, — Luvino balsas vėl suskambo aštriai. — Dar tebesi aštuonerių metų vaikas…

— Beveik devynerių!

— Aštuonerių, — tvirtai pakartojo meisteris. — Kalbėsi tik tai, kas dera mandagiam šeimininkui, nebent seras Rodrikas ar lordas Vimanas ko nors paklaustų.

— Gerai, — linktelėjo Branas.

— Apie tai, kas buvo tarp tavęs ir Frėjų, serui Rodrikui neužsiminsiu.

— Ačiū.

Jie įtaisė Braną ąžuoliniame jo tėvo krėsle su pilko aksomo pagalvėlėmis prie ilgo medinio stalo ant įstrižai sukryžiuotų kojų. Jam iš dešinės sėdėjo seras Rodrikas, iš kairės — meisteris Luvinas, apsiginklavęs plunksnomis, rašalinėmis ir krūvele balto pergamento lapų, pasirengęs užrašyti tai, kas bus kalbama. Branas delnu perbraukė šiurkštų stalo paviršių ir kreipėsi į lordą Vimaną prašydamas atleisti už pavėlavimą.

— Na jau, princai niekada nevėluoja, — draugiškai atsiliepė Baltojo Uosto lordas. — Paprasčiausiai tie, kurie pasirodo anksčiau už juos, ateina per daug anksti.

Vimanas Manderlis juokdavosi taip, kad aidėdavo visa menė. Nenuostabu, kad balne sėdėti jis negalėjo — atrodė, kad svoriu jam prilygtų tik retas arklys. Buvo ne tik labai storas, bet ir be galo iškalbingas. Dabar jis iš karto prabilo prašydamas Vinterfelą patvirtinti naujuosius muitinės viršininkus, jo paskirtus Baltajame Uoste. Ankstesnieji sidabrą prilaikydavo ir perduodavo į Karaliaus Uostą, užuot sumokėję naujajam Šiaurės karaliui.

— Be to, karaliui Robui reikia pradėti kaldinti savus pinigus, — pareiškė lordas Vimanas, — ir Baltasis Uostas yra labai tinkama vieta pinigų kalyklai įrengti.

Jis pasisiūlė rūpintis tuo reikalu, jeigu karalius teiktųsi pritarti, ir toliau perėjo prie kalbų apie tai, kaip jis sustiprinęs uosto gynybinius įrengimus, neužmiršdamas smulkiai išvardinti, kiek kas kainavo.

Be monetų kalyklos, lordas Manderlis dar pasiūlė statyti Robui karo laivyną.

— Jau šimtus metų neturime jokių pajėgų jūroje nuo tada, kai Brandonas Degintojas prikišo deglą prie tėvo laivų. Skirkite man aukso, ir per metus nuleisiu į vandenį tiek galerų, kad pakaks užimti ir Drakono Uolai, ir Karaliaus Uostui.

Prakalbus apie karo laivus, Branui tapo įdomiau. Jo nuomonės niekas neklausė, bet lordo Vimano mintis jam labai patiko. Mintyse jau regėjo tuos laivus. Tuoj pat susimąstė, ar koks luošys kada nors yra vadovavęs karo laivui. Tačiau seras Rodrikas tik pažadėjo perduoti šį pasiūlymą Robui apsvarstyti, o meisteris Luvinas skrebeno savo pergamentą.

Pamažu atslinko vidurdienis. Meisteris Luvinas nusiuntė Spuoguotąjį Timą į virtuvę, tad netrukus jie visi užkando sūrio ir keptų viščiukų su tamsia avižine duona. Storais pirštais plėšdamas paukštį pusiau, lordas Vimanas mandagiai pasiteiravo apie ledi Hornvud, kuri, pasirodo, esanti jo pusseserė.

— Žinote, ji anksčiau priklausė Manderlių giminei. Galbūt, kai jos sielvartas ilgainiui atslūgs, ji panorės vėl grįžti pas Manderlius, ką? — Jis krimstelėjo sparnelį ir plačiai nusišypsojo. — Taip jau nutiko, kad aš aštuntus metus našlauju. Man seniai laikas susirasti kitą žmoną, argi ne taip, milordai? Vyrui vienam juk ilgu. — Švystelėjęs kaulus į šalį, jis ėmėsi šlaunelės. — Bet jeigu ledi pageidautų jaunesnio vyruko, ką gi, mano sūnus Vendelis taip pat nevedęs. Dabar jis išvykęs į pietus, saugo ledi Ketliną, bet, žinoma, grįžęs ieškos nuotakos. Narsus vaikinas ir linksmo būdo. Kaip tik toks, su kuriuo ji vėl išmoktų juoktis, ką? — Lordas Vimanas tunikos rankove nusišluostė riebaluotą smakrą.

Branas pro langus girdėjo tolumoje čerškant ginklus. Vedybos jam visiškai nerūpėjo. Norėčiau būti ten, apačioje, kieme.

Garbusis lordas palaukė, kol tarnai nukraustys stalą, ir tada prakalbo apie laišką, gautą iš Taivino Lanisterio, kuris nelaisvėje laikė jo vyriausiąjį sūnų serą Vilį, pakliuvusį Lanisteriams į rankas prie Žaliosios Šakos.

— Lanisteris siūlosi jį grąžinti namo be išpirkos, jeigu iš jo malonybės kariuomenės atšaukčiau savo samdinius ir prisiekčiau daugiau nebekariauti.

— Jūs, žinoma, atsisakysite, — tarė seras Rodrikas.

— Šiuo atžvilgiu galite būti ramūs, — užtikrino juos lordas. — Tarp karaliaus Robo tarnų nėra ištikimesnio už Vimaną Manderlį. Tačiau man sunku regėti, kaip mano sūnus kamuojasi Harenhole kur kas ilgiau, negu būtina. Tai prasta vieta. Sako, kad ji prakeikta. Na, aš ne iš tų, kurie tokiomis pasakomis tiki, bet vis dėlto ten nekas. Tik pamanykit, kas ištiko tą Janą Slintą. Karalienė pakėlė jį Harenholo lordu, o jos brolis bloškė žemėn. Sako, išgabeno tarnauti prie Sienos. Meldžiu ilgai neatidėliojant surengti kokius teisingus belaisvių mainus. Numanau, kad Vilis nenorėtų per visą tą karą sėdėti rankas sudėjęs. Narsus tas mano sūnelis ir smarkus kaip mastifas.

Pokalbiui artėjant į pabaigą, Branui nuo ilgo sėdėjimo tame pačiame krėsle jau maudė pečius. Bet tą vakarą, jam ruošiantis vakarieniauti, suskambo ragas, pranešdamas apie kito svečio atvykimą. Ledi Donela Hornvud su savimi neatsivedė riterių ar dvariškių svitos, atvyko tik ji pati ir šeši pavargę kariai su briedžio galva ant dulkėtų oranžinės spalvos apsiaustų.

— Giliai užjaučiame dėl visų jus ištikusių kančių, miledi, — pasakė Branas, kai ledi Hornvud atėjo pasveikinti jo. Lordas Hornvudas žuvo mūšyje prie Žaliosios Šakos, o vienintelis jų sūnus krito Kuždesių girioje. — Vinterfelas šito nepamirš.

— Malonu girdėti tokius žodžius, — ji atrodė blyški tarsi šešėlis, išsekusi, sielvarto raukšlių išvagotu veidu. — Esu labai pavargusi, milorde. Būčiau dėkinga, jei galėčiau dabar eiti poilsio.

— Žinoma, — atsakė seras Rodrikas. — Rytoj turėsime užtektinai laiko pasikalbėti.

Kitą rytą daugiausia laiko iki pietų buvo skirta kalboms apie grūdus, daržoves ir sūdytą mėsą. Citadelės meisteriams paskelbus apie pirmuosius rudens ženklus, apdairūs šeimininkai iš kiekvieno derliaus ėmė kaupti atsargas, tačiau kurią jo dalį reikėtų atidėti — šis klausimas, regis, reikalavo nuodugnių aptarimų. Ledi Hornvud į sandėlius krovė penktąją dalį surenkamų gėrybių. Meisterio Luvino patarimu, ji pasižadėjo kaupti daugiau — visą ketvirtį.

— Boltono pavainikis telkia vyrus prie Dredforto, — įspėjo ledi Hornvud. — Viliuosi, kad jis ves juos į pietus ir dėsis prie tėvo Dvyniuose. Pasiunčiau žygūną pasiteirauti apie jo ketinimus, bet jis man atkirto, kad Boltonai į moterų klausimus neatsakinėja. Tarsi būtų tikras paveldėtojas ir turėtų teisę vadintis tuo vardu.

— Kiek man žinoma, lordas Boltonas niekada nėra to vaikino pripažinęs, — tarė seras Rodrikas. — Turiu pasakyti, kad nė nesu jo matęs.

— Ne jūs vienas, — atsakė ledi. — Jis visą laiką gyveno su motina, ir tik prieš dvejus metus, jaunajam Domerikui mirus ir palikus Boltoną be įpėdinio, senasis lordas pasikvietė savo pavainikį į Dredfortą. Tas vyrukas — visais atžvilgiais labai suktas padaras ir dar turi tarną, beveik nenusileidžiantį jam žiaurumu. Šitą tarną vadina Dvoku. Sako, jis niekada nesiprausia. Jie — tas kekšvaikis ir Dvokas — kartu medžioja, bet tik ne elnius. Girdėjau pasakojant tokių dalykų, kad net sunku patikėti, nors tai būtų ir apie Boltonus. O dabar mano lordas vyras ir mieliausiasis sūnus nužengė pas dievus, ir tas pavainikis alkanomis akimis dairosi į mano žemes.

Branas norėjo skirti ledi Hornvud šimtą vyrų, kurie ją apgintų, tačiau seras Rodrikas pareiškė kitaip:

— Tegu dairosi, bet jeigu sumanytų ką nors daugiau, pažadu, jo lauks negailestingas atpildas. Jums tikrai niekas negresia, miledi… nors ilgainiui, jūsų sielvartui aprimus, galbūt pasirodytų išmintinga vėl pagalvoti apie vedybas.

— Jau toli praeityje tie metai, kai galėjau gimdyti vaikus, nuvyto ir mano grožis, jei kada jo turėjau, — vos šyptelėjusi atsakė ji nuovargio kupinu balsu, — bet aplink mane šniukštinėjančių vyrų sukasi kur kas daugiau negu tada, kai buvau mergelė.

— Tie gerbėjai jūsų palankumo nesulaukia? — pasiteiravo meisteris Luvinas.

— Jeigu jo malonybė lieps, neatsisakysiu dar kartą ištekėti, — atsiliepė ledi Hornvud, — tačiau Morsas Varnaėdis — prasigėręs gyvulys ir dar vyresnis net už mano tėvą. Kalbant apie kilnųjį pusbrolį Manderlį, mano guolis pilyje ne toks didelis, kad tilptų tokio stoto vyras, o aš pati iš tiesų per daug smulki ir trapi, kad po juo gulėčiau.

Branas žinojo, kad vyrai, gulėdami vienoje lovoje su moterimi, miega ant jos. Miegoti po lordu Manderliu, vaizdavosi jis, turėtų būti tas pats, kaip miegoti po kritusiu arkliu. Seras Rodrikas, pritardamas našlei, palinksėjo galva.

— Bus ir kitų jaunikių, miledi. Pasistengsime rasti tokių, kurie jums atrodytų priimtinesni.

— Ko gero, gal nebūtina ieškoti labai toli, sere.

Jai išėjus, meisteris Luvinas nusišypsojo.

— Sere Rodrikai, neabejoju, kad miledi įsižiūrėjusi jus.

Seras Rodrikas atsikrenkštė ir, regis, pasijuto nepatogiai.

— Ji atrodė labai liūdna, — įsiterpė Branas.

— Liūdna ir švelni, — linktelėjo seras Rodrikas, — ir pagal savo metus dar gana išvaizdi moteris, nepaisant viso jos kuklumo. Bet vis dėlto kelianti pavojų taikai jūsų brolio krašte.

— Ji? — apstulbo Branas.

— Neliko tiesioginio įpėdinio, — atsiliepė meisteris Luvinas, — tad, savaime suprantama, atsiras daug norinčių priglobti jos žemes. Tolhartai, Flintai ir Karstarkai su Hornvudais turi ryšių moteriškąja linija, o Gloveriai Gūdmiškyje augina lordo Hario nesantuokinį vaiką. Dredfortas neturi jokių teisių, bent jau kiek man žinoma, tačiau jų žemės greta, o Ruzas Boltonas ne iš tų, kurie praleistų tokią progą.

— Tokiais atvejais, — seras Rodrikas timptelėjo sau už žandenų, — aukštesnysis lordas privalo rasti jai tinkamą vyrą.

— O kodėl jūs negalite jos vesti? — paklausė Branas. — Sakėte, ji išvaizdi. Ir taptų motina Betei.

Senasis riteris uždėjo ranką Branui ant peties.

— Jūs labai malonus, prince, bet aš — tik riteris ir jau per senas. Galbūt keletą metų valdyčiau jos žemes, tačiau man mirus ledi Hornvud vėl atsidurtų keblioje padėtyje, be to, iškiltų pavojus ir Betei.

— Tuomet tegu įpėdiniu tampa lordo Hornvudo pavainikis, — pasiūlė Branas, galvodamas apie savo netikrą brolį Joną.

— Gloveriams tai patiktų, — tarė seras Rodrikas, — tikriausiai ir lordo Hornvudo šešėlis pritartų, tačiau nemanau, kad džiaugtųsi ledi Hornvud. Tas berniukas — ne jos kraujo.

— Bet apie tai verta pagalvoti, — atsiliepė meisteris Luvinas. — Ledi Donela jau nebegali gimdyti vaikų, kaip sakė pati. Jeigu ne pavainikis, tada kas?

— Jeigu teiksitės man atleisti, norėčiau jus palikti. — Branas girdėjo, kaip žemai kieme kalavijais kaunasi ginklanešiai, dzingsi jų plieno kirčiai.

— Žinoma, galite eiti, prince, — tarė seras Rodrikas. — Jūs puikiai laikėtės.

Branas patenkintas nuraudo. Lordo pareigos pasirodė ne tokios varginančios, kaip jis iš pradžių baiminosi, be to, ledi Hornvud iškalbingumu nė iš tolo neprilygo lordui Manderliui, tad Branui liko kelios valandos iki sutemų ir jis galėjo aplankyti Vasarą. Jis mėgo leisti laiką su savo vilku, kai seras Rodrikas ir meisteris neprieštaraudavo.

Vos Hodorui įžengus į dievų giraitę, Vasara išnėrė iš po ąžuolo šešėlio tarsi būtų žinojęs, kad jie ateina. Branas pastebėjo ir laibą juodą siluetą, tūnantį po lapija ir stebintį juos.

— Gauriau, — pašaukė Branas, — čionai, Gauruočiau. Pas mane.

Bet Rikono vilkas dingo taip pat staigiai, kaip ir pasirodė.

Hodoras žinojo mėgstamą Brano vietą, tad nunešė jį prie tvenkinio kranto po plačiai išsikerojusiu širdmedžio vainiku, kur anksčiau atsiklaupęs melsdavosi lordas Edardas. Vandens paviršius ribuliavo, tad ir burtmedžio atspindys virpėjo lyg šokdamas. Tačiau nebuvo justi jokio vėjelio. Valandėlę Branas žiūrėjo suglumęs.

Tą akimirką iš vandens su purslų debesiu triukšmingai išnėrė Oša, ir taip staiga, kad net Vasara urgzdamas šoktelėjo atgal. Persigandęs Hodoras pabėgėjo į šalį aimanuodamas: „Hodoras, Hodoras“, — bet Branas paplekšnojo jam per petį, kad nurimtų.

— Kaip tu gali čia plaukioti? — paklausė jis Ošos. — Negi nešalta?

— Kūdikystėje žįsdavau ledukus, berniuk. Šaltis man patinka. — Oša nusiyrė prie akmenų ir atsistojo varvėdama daugybe lašelių. Buvo nuoga, jos oda pašiurpusi. — Norėjau pasiekti dugną.

— Nemaniau, kad čia yra dugnas.

— Gal ir nėra, — plačiai nusišypsojo ji. — Ko spoksai, berniuk? Niekada nematei moters?

— Mačiau, — Branas šimtus kartų maudėsi su seserimis, matė ir tarnaites karštuosiuose šaltiniuose. Bet Oša atrodė kitokia, ne minkšta ir apvalaina, o kieta ir kampuota. Jos kojos — vienų gyslų, o krūtys plokščios tarsi du tušti kapšeliai. — Turi daug randų.

— Ir kiekvienas pelnytas nelengvai.

Oša pakėlė nuo žemės rusvą šiurkštaus milo suknelę, nupurtė nuo jos kelis prikibusius lapus ir užsitraukė per galvą.

— Kovoje su milžinais?

Oša tikino, kad už Sienos tebegyvena milžinai. Kada nors gal pamatysiu juos ir aš…

— Kovoje su žmonėmis, — ji susijuosė ilgoka virve. — Ir su juodvarniais, ir su kitais. Vieną net ir nudėjau, — pridūrė ji purtydama vandenį iš plaukų. Jie jau buvo ataugę nuo tada, kai ji atsirado Vinterfele, dabar siekė gerokai žemiau ausų. Oša atrodė švelnesnė negu ta moteris, kadaise norėjusi Vilkų girioje jį apiplėšti ir nužudyti. — Girdėjau šiandien plepant virtuvėje apie tave ir tuos Frėjus.

— Kas kalbėjo? Ir ką sakė?

— Kvailas tas berniūkštis, kuris tyčiojasi iš milžino, — kreivai šyptelėjo Oša, — o pasaulis išprotėjęs, jeigu tą milžiną turi ginti luošys.

— Hodoras nesuprato, kad iš jo šaipomasi, — tarė Branas. — Be to, jis niekada nesimuša. — Branas prisiminė, kaip kartą, kai dar buvo mažas, su motina ir septone Mordeina nuėjo į turgų. Su savimi vedėsi Hodorą, turėjusį parnešti pirkinius, bet jis kažkur nuklydo. Jį rado kažkokių berniūkščių užspeistą į kampą ir badomą lazdomis. Jis tik šaukė: „Hodoras!“ — gūžėsi ir dangstėsi nuo smūgių, bet taip ir nepakėlė rankos prieš skriaudėjus. — Septonas Čeilis sakė, kad jis labai geros širdies.

— Taigi, — atsiliepė Oša, — ir turi tokias rankas, kuriomis, jeigu tik sumanytų, lengvai nusuktų žmogui galvą. Bet vis tiek geriau tegu jis pasisaugo to Valderio. Abu jūs pasisaugokite. To didesniojo, kurį vadina Mažuoju, man regis, tas vardas jam kaip tik. Išorėje didelis, viduje mažas, o piktas iki kaulų smegenų.

— Jis niekada nedrįs manęs skriausti. Kad ir ką kalbėtų, jis bijo Vasaros.

— Na, gal tada nėra toks kvailas, kaip atrodo. — Oša visada privengė didvilkių. Tą dieną, kai ji buvo sučiupta, Vasara ir Pilkasis Vėjas patys vieni į gabalus sudraskė tris tyržmogius. — O gal ir kvailas. Iš to irgi nieko gero, — ji susirišo plaukus. — Ar tau dar sapnuojasi tie vilkiški sapnai?

— Ne, — apie sapnus kalbėti Branas nemėgo.

— Princui derėtų pramokti meluoti geriau, — nusijuokė Oša. — Na, tavo sapnai — tavo reikalas. O mano reikalas — virtuvė, ir bus geriau, jei grįšiu tenai kuo skubiau, kol Geidžas nepradėjo šūkauti ir mojuoti tuo didžiuoju mediniu samčiu. Jums leidus, prince, aš jau eisiu.

Jai nereikėjo užsiminti apie vilkiškus sapnus, galvojo Branas, Hodoro nešamas laiptais į miegamąjį. Iš paskutiniųjų kovojo su miegu, bet, kaip visada, šis jį galiausiai vis tiek priveikė. Tą naktį Branas sapnavo burtmedį, kuris, žvelgdamas tamsiai raudonomis akimis, šaukė jį savo kreiva medine burna, o nuo balkšvų šakų atplasnojo triakė varna, kaptelėjo snapu jam į veidą ir sukarkė jo vardą šaižiu, lyg kalavijo kirtis balsu.

Miegus išblaškė užbaubęs ragas. Branas pasirito ant šono džiaugdamasis, kad jį pažadino. Girdėjo prunkščiant žirgus, garsiai klegant žmones. Atkeliavo dar svečių, sprendžiant iš triukšmo — gerokai įkaušusių. Kabindamasis į strypus, Branas iš lovos nuslinko prie lango. Jų vėliavose plaikstėsi milžinas nutrauktomis grandinėmis, vadinasi, tai Amberių žmonės iš žemių šiaurėje, už Paskutinės upės.

Kitą dieną du atvykėliai drauge atėjo į priėmimų salę. Tai buvo Didžiojo Džono dėdės, jau gerokai pagyvenę, bet labai triukšmingi vyrai baltomis barzdomis, labai panašiomis į lokių kailio apsiaustus, kuriais patys vilkėjo. Morsui kartą varna, palaikiusi jį negyvu, išlesė akį, tad toje akiduobėje jis nešiojo gabalėlį drakono stiklo. Pasak senosios auklės, jis čiupęs tą varną ir nukandęs jai galvą, todėl gavęs Varnaėdžio pravardę. Bet ji niekada nepasakojo, kodėl jo liesąjį brolį Hoterį vadina Kekšių Siaubu.

Dar nespėjus visiems susėsti, Morsas jau paprašė sutikimo vesti ledi Hornvud.

— Didysis Džonas — dešinioji galinga Jaunojo Vilko ranka, tai gerai visiems žinoma. Kas geriau už Amberius apsaugos našlės žemes, o iš Amberių juk tinkamiausias esu aš?

— Ledi Donela vis dar sielvartauja, — tarė meisteris Luvinas.

— Čia, po savo kailiais, turiu gerą vaistą nuo sielvarto, — nusikvatojo Morsas.

Seras Rodrikas mandagiai padėkojo jam ir pažadėjo apie šį prašymą pranešti pačiai ledi ir karaliui.

Hoteris pageidavo laivų.

— Iš šiaurės nesiliauja sėlinę tyržmogiai, jų eina daugiau, negu esu kada matęs. Mažomis valtelėmis jie plaukia per Ruonių įlanką ir išsilaipina mūsų pakrantėje. Rytų sargyboje varnų per mažai, kad juos sustabdytų, ir tie laukiniai šoka į sausumą vikriai lyg žebenkštys. Mums taigi reikia ilglaivių, na, ir tvirtų vyrų jais plaukioti. Didysis Džonas labai daug jų išsivedė. Pusė mūsų derliaus subiro atgal į dirvą, nes trūksta rankų, galinčių laikyti dalgį.

Seras Rodrikas timptelėjo savo žandenas.

— Jūsų giriose gausu aukštų pušų ir senų ąžuolų. Lordui Manderliui nestinga laivadirbių ir jūrininkų. Kartu galėtumėt nuleisti į vandenį ilglaivių tiek, kad pakaktų apsaugoti ir jūsų, ir Manderlio pakrantėms.

— Manderlio? — suprunkštė Morsas Amberis. — To didžiulio svirduliuojančio lašinių maišo? Girdėjau, kad jo paties žmonės šaiposi iš jo vadindami lordu Taukiniu. Tas žmogus vos bepaeina. Jei įsmeigtum jam į pilvą kalaviją, taukai užlietų viską aplinkui.

— Jis storas, — pripažino seras Rodrikas, — bet ne kvailas. Dirbsite su juo, kitaip karaliui taps žinoma priežastis, kodėl atsisakėte.

Brano nuostabai, smarkieji Amberiai, nors ir gerokai niurnėdami, sutiko daryti kaip liepiami.

Jiems posėdžiaujant, iš Gūdmiškio atvyko Gloverių žmonės, paskui didelis būrys Tolhartų iš Toreno Kertainio. Galbartas ir Robetas Gloveriai Gūdmiškį prižiūrėti paliko Robeto žmonai, tačiau į Vinterfelą atkeliavo jų pilies valdytojas.

— Miledi maldauja atleisti, kad neatvyko. Jos vaikeliai dar per maži tokiai kelionei, o palikti juos vienus jai neleido širdis.

Branas netrukus suvokė, kad Gūdmiškį iš tiesų tvarko ne ledi Glover, o tas valdytojas. Jis pripažino šiuo metu atidedąs tik dešimtąją derliaus dalį. Mat vietinis išminčius išpranašavęs iki šalčių dar būsiant dosnią dvasių vasarą. Meisteris Luvinas labai išraiškingai išdėstė, ką jis mano apie vietinius išminčius. Seras Rodrikas liepė tam žmogui atsargoms skirti penktadalį ir smulkiai išklausinėjo apie lordo Hornvudo nesantuokinį sūnų — berniuką Larensą Snou. Šiaurėje visi didžiūnų pavainikiai gaudavo pavardę Snou. Vaikinukas jau turėjo dvylika metų, ir valdytojas gyrė jo drąsą bei sumanumą.

— Branai, tavo mintis apie pavainikį gali būti labai vertinga, — vėliau pasakė meisteris Luvinas. — Manau, kada nors tapsi geru Vinterfelo valdovu.

— Netapsiu, — Branas žinojo niekada nebūsiąs nei lordu, nei riteriu. — Robas netrukus ves kurią nors iš Frėjų mergaičių, pats man tai sakėte, tą patį kalba ir Valderiai. Jam gims sūnų, jie ir taps Vinterfelo lordais, o ne aš.

— Gal ir taip, Branai, — tarė seras Rodrikas, — bet štai buvau vedęs tris kartus ir žmonos gimdė man tik dukteris. Dabar man likusi tik Betė. Mano brolis Martinas turėjo keturis tvirtus sūnus, tačiau vyro metų sulaukė tik Džoris. Jam žuvus, Martino giminė nutrūko. Kai kalbame apie rytojų, nieko tikra niekada nežinome.

Kitą dieną atėjo Leobaldo Tolharto eilė. Jis kalbėjo apie orų permainas skelbiančius ženklus ir prastuomenės tamsumą, pasakojo, kaip jo sūnėnas veržiasi į mūšį.

— Benfredas surinko savą ietininkų būrį. Dar berniukai, nė vienas nepasiekęs devyniolikos, bet visi laiko save jaunaisiais vilkais. Pasakiau jiems, kad jie — tik jaunieji triušiai, tai iš manęs tik išsišaipė. Dabar jie save vadina Laukiniais kiškiais, šuoliuoja po kaimus prie iečių galų prisirišę kiškių kailį ir traukia dainas apie riterių kovas.

Branui tai atrodė nuostabu. Jis prisiminė Benfredą Tolhartą, stambų, stačiokiškai triukšmingą, bet geraširdį berniuką, kuris dažnai lankydavosi Vinterfele su tėvu seru Helmanu ir draugavo su Robu bei Teonu Greidžojum. Tačiau serą Rodriką išgirstas pasakojimas akivaizdžiai suerzino.

— Jeigu karaliui reikėtų daugiau vyrų, jis juos pašauktų, — tarė jis. — Paaiškinkite savo sūnėnui, kad jis turi būti Toreno Kertainyje, kaip yra įsakęs jo lordas tėvas.

— Būtinai, sere, — atsiliepė Leobaldas ir tik tuomet perėjo prie ledi Hornvud reikalų. Vargšelė, neturi nei vyro, kuris gintų jos žemes, nei sūnaus, galinčio jas paveldėti. Jo paties žmona kilusi iš Hornvudų, velionio lordo Halio sesuo, be abejo, jie turėtų šitai atsiminti. — Tuščia menė nuteikia liūdesiui. Man kilo mintis pasiųsti jauniausiąjį sūnų pas ledi Donelą, kad galėtų auginti jį kaip savą. Berenui beveik dešimt, dailus berniukas, be to, dar ir jos sūnėnas. Esu tikras, kad išblaškytų ją, pralinksmintų ir gal net pasivadintų jos pavarde — Hornvudu…

— Jeigu būtų skirtas paveldėtoju, — pridūrė meisteris Luvinas.

— …kad giminė nenutrūktų, — užbaigė Leobaldas.

Branas jau žinojo, kaip dera atsakyti.

— Ačiū jums, milorde, už pasiūlymą, — išpoškino jis, serui Rodrikui dar nespėjus išsižioti. — Šį reikalą perduosime mano broliui Robui. Ak, taip, ir ledi Hornvud.

Leobaldas, regis, nustebo išgirdęs jį kalbant.

— Dėkoju, prince, — tarė jis, bet jo blausiose akyse Branas išvydo gailestį, galbūt sumišusį su vos žymiu pasitenkinimu, kad šitas luošys — vis dėlto ne jo sūnus. Trumpą akimirką Branas užsidegė neapykanta tam vyrui.

Tuo tarpu meisteris Luvinas į jį žvelgė palankiau.

— Berenas Tolhartas, ko gero, mums gali tikti labiausiai, — tarė jis, Leobaldui išėjus. — Jo gyslose tekantis kraujas — pusiau Hornvudų. Pasirinkęs dėdės giminę, jis…

— …vis vien liks berniukas, — įsiterpė seras Rodrikas, — aplinkybių verčiamas ginti savo žemes nuo tokių kaip Morsas Amberis ar tas Ruzo Boltono nesantuokinis vaikas. Tai reikia labai rūpestingai apgalvoti. Robas prieš apsispręsdamas turi gauti kruopščiai pasvertą patarimą.

— Gali nutikti taip, kad viską lems galima nauda, — pasakė meisteris Luvinas. — Kurį lordą jam labiau rūpės prisivilioti. Upių žemės priklauso jo valdoms, galbūt karalius norės sutvirtinti sąjungą išleisdamas ledi Hornvud už vieno iš Trišakio lordų. Gal Blekvudo ar kurio Frėjaus…

— Ledi Hornvud galėtų pasiimti vieną iš mūsiškių Frėjų, — tarė Branas. — Tiesą sakant, jeigu tik norėtų, galėtų pasiimti abu.

— Nedraugiškai kalbate, prince, — švelniai sugėdino jį seras Rodrikas.

Valderiai taip pat nedraugiški. Branas sėdėjo susiraukęs, nuleidęs akis į stalą ir tylėjo.

Per kelias kitas dienas iš kitų lordų buveinių atskrido varnai su atsiprašymais. Dredforto pavainikis pranešė neatvyksiąs, Mormontai ir Karstarkai visi išžygiavo į pietus su Robu, lordas Lokas jautėsi per daug senas leistis į tokią kelionę, ledi Flint ruošėsi gimdyti, Našlių sargyboje išplito kažkokia liga. Galų gale kokia nors žinia buvo gauta iš visų svarbiausiųjų Starkų giminės vasalų, išskyrus salose ant polių gyvenantį Houlandą Ridą, jau daug metų nekeliantį kojos iš savo pelkių, ir Servinus, kurių pilis stovėjo per pusdienio kelią nuo Vinterfelo. Lordą Serviną nelaisvėje laikė Lanisteriai, tačiau jo sūnus, keturiolikmetis vaikinas, vieną gražų vėjuotą rytą atjojo vesdamas du tuzinus ietininkų. Jiems žengiant pro vartus, Branas raitas ant Šokėjos suko ratus aplink kiemą, tad išsyk prilėkė jų pasveikinti. Klėjus Servinas visada draugavo su Branu ir jo broliais.

— Būk sveikas iš ryto, Branai, — linksmai šūktelėjo Klėjus. — O gal dabar turiu vadinti tave princu Branu?

— Nebent jei pats norėtum.

Klėjus nusikvatojo.

— O kodėl gi ne? Šiais laikais visi jau tapo arba karaliais, arba princais. Stanis tikriausiai atsiuntė laišką ir į Vinterfelą?

— Stanis? Nežinau.

— Stanis dabar — taip pat karalius, — atskleidė paslaptį Klėjus. — Jis sako, kad karalienė Sersėja sanguliavo su savo broliu, tad Džofris — pavainikis.

— Džofris Prastagimis, — burbtelėjo vienas Servino riterių. — Nėra ko stebėtis, kad jis toks klastingas žodlaužys, juk turi tėvą Karalžudį.

— Taigi, — pritarė kitas, — dievai šlykštisi kraujomaiša. Užtenka prisiminti, kaip jie sužlugdė Targarienus.

Akimirką Branas pasijuto tarytum nebegalėtų kvėpuoti. Jo krūtinę prislėgė milžino ranka. Pasijuto lyg krisdamas ir visomis jėgomis įsikibo į Šokėjos vadeles.

Braną apėmęs siaubas tikriausiai atsispindėjo jo veide.

— Branai? — pasiteiravo Klėjus Servinas. — Gal nesveikuoji? Tai tik dar vienas karalius.

— Robas ir jį sutriuškins.

Branas pasuko Šokėją į arklides, nė nepastebėdamas, kokiais suglumusiais žvilgsniais jį palydi Servinai. Jam ausyse dundėjo širdies dūžiai, ir būtų, ko gero, nugriuvęs nuo arklio, jei nebūtų buvęs pririštas prie balno.

Tą vakarą Branas meldėsi tėvo dievams prašydamas miego be sapnų. Jeigu dievai išgirdo jo maldą, tai tik pasityčiojo iš jos, nes atsiųstas regėjimas buvo baisesnis už bet kokį vilkišką sapną.

— Skrisk arba mirk! — riktelėjo triakė varna kirsdama jam snapu. Jis verkė ir maldavo, bet varna kapojo negailestingai. Išlesė jam kairę akį, paskui dešinę, jis liko aklas visiškoje tamsoje, o varna kirto tiesiai į kaktą, savo klaikų smailą snapą suvarydama giliai į kaukolę. Jis klykė taip, kad, atrodė, tuoj sprogs plaučiai. Skausmas lyg kirviu skėlė jam galvą pusiau, bet varnai ištraukus glitų, smegenų ir kaulų trupiniais aplipusį snapą, Branas vėl viską matė. Nuo to, ką išvydo, jam iš baimės užgniaužė kvapą. Jis kybojo ant be galo aukšto bokšto, pirštai jau slydo, nagais gremždami akmenis, o kojos — kvailos, niekam nereikalingos, negyvos kojos — traukė jį žemyn.

— Gelbėkite! — šaukė jis.

Danguje virš jo atsirado auksinis žmogus ir trūktelėjo aukštyn.

— Ko tik netenka padaryti iš meilės, — sumurmėjo jis tyliai ir švystelėjo kojomis mataruojantį Braną į tuščią erdvę.

Tirionas

—Nemiegu tiek daug, kaip jaunystėje, — tarė jam didysis meisteris Paiselis, tarsi atsiprašydamas už susitikimą apyaušriu. — Verčiau keliuosi, nors pasaulyje dar tamsu, užuot vartęsis patale ir nerimavęs dėl nebaigtų darbų, — kalbėjo jis, bet jo akis dengė sunkūs vokai, tad atrodė pusiau miegantis.

Erdvioje menėje po varnų pastoge tarnaitė dėliojo ant stalo virtus kiaušinius, troškintas slyvas ir avižinę košę, o Paiselis gražbyliavo.

— Šiais liūdnais laikais, kai aplinkui tiek daug alkstančiųjų, mano galva, dera žiūrėti, kad stalas nebūtų perkrautas.

— Pagirtina, — sutiko Tirionas pradauždamas didelį rudą kiaušinį, nepadoriai panašų į nuplikusią, dėmių išmargintą didžiojo meisterio galvą. — Bet aš elgiuosi kitaip. Jeigu yra maisto, suvalgau jį — dėl visa ko, jei kartais rytoj jo nebūtų, — jis nusišypsojo. — Sakykite, ar jūsų varnai taip pat ankstyvi?

Paiselis paglostė baltą kaip sniegas barzdą, bangomis krintančią jam ant krūtinės.

— Žinoma. Ar paprašyti po valgio atnešti plunksną ir rašalo?

— Nereikia. — Tirionas šalia lėkštės su koše padėjo du vienodus, standžiai susuktus ir abiejuose galuose vašku antspauduotus pergamento lapus. — Tegu tarnaitė išeina, kad galėtume pasikalbėti.

— Palik mus, vaikeli, — liepė Paiselis. Mergina skubiai išėjo iš kambario. — Šie laiškai dabar, kai…

— Jie skirti Doranui Marteliui, Dorno princui. — Tirionas nulupo skilusį kiaušinio lukštą ir atsikando. Trūko druskos. — Vienas laiškas ir jo nuorašas. Parinkite greičiausius paukščius. Šis reikalas — nepaprastai svarbus.

— Išsiųsiu juos tučtuojau po pusryčių.

— Siųskite dabar. Troškintos slyvos gali palaukti, o valstybė — ne. Lordas Renlis veda savo kariauną Rožių keliu, ir nežinia, kada lordo Stanio laivai pajudės iš Drakono Uolos.

Paiselis sumirksėjo.

— Jeigu milordas pageidauja…

— Tikrai pageidauja.

— Jums tarnauti — mano pareiga.

Meisteris nelengvai atsistojo tyliai skimbčiodamas jo pareigas žyminčia grandine. Tas daiktas buvo sunkus, suvertas iš tuzino viena su kita sujungtų meisteriškų grandinių, puoštas brangakmeniais. Tirionui pasirodė, kad aukso, sidabro ir platinos grandžių ten buvo kur kas daugiau negu pigesnių metalų.

Paiselis judėjo taip lėtai, kad Tirionas spėjo užbaigti kiaušinį ir paragauti slyvų — šios, jo skoniui, buvo pervirtos ir išskydusios, — kol pasigirdo sparnų plasnojimas, paskatinęs jį atsistoti. Žvilgtelėjęs į varną, juodu siluetu šmėstelėjusį aušrotame danguje, jis greitai atsisuko į lentynų labirintą kitame kambario gale.

Meisterio vaistų rinkinys atrodė įspūdingai; dešimtys vašku užlietų ąsotėlių, šimtai kamščiais užkimštų buteliukų, daugybė balkšvo nepermatomo stiklo butelių, nesuskaitomi indai su džiovintomis žolėmis, kiekvienas tvarkingai pažymėtas nepriekaištinga Paiselio rašysena. Tvarkingas protas, įvertino Tirionas; iš tiesų, suvokus tų lentynų tvarką, tapdavo aišku, kad kiekvienas indelis turi savo vietą. Ir kokių čia yra įdomybių! Jis pastebėjo ir „saldųjį miegą“, ir „nakties šešėlį“, ir aguonų pieną, „Lyso ašaras“, į miltelius sutrintą pilkagalvę, „vilkų pražūtį“ ir „demono šokį“, bazilisko nuodus, aklažiedę, „našlės kraują“…

Pasistiebęs ir kuo aukščiau ištiesęs ranką, Tirionas viršutinėje lentynoje sugebėjo susirasti mažą apdulkėjusį buteliuką. Perskaitęs prilipdytą popieriuką, nusišypsojo ir paslėpė rankovėje.

Didžiajam meisteriui Paiseliui lėtai slenkant laiptais žemyn, Tirionas jau sėdėjo prie stalo ir lupo kitą kiaušinį.

— Atlikta, milorde, — tarė senis sėsdamasis. — Tokius reikalus kaip šis… geriau tvarkyti neatidėliojant, tiesa, tikra tiesa… sakote, didžios svarbos reikalas?

— Ak, be abejo.

Avižinė košė Tiriono liežuviui buvo per daug tiršta ir aiškiai prašėsi sviesto ir medaus. Žinoma, pastaruoju metu Karaliaus Uoste ir medus, ir sviestas tapo retenybe, nors lordo Džailso rūpesčiu pilyje kol kas nieko netrūko. Pusė jų dabar suvalgomo maisto atkeliaudavo iš jo arba ledi Tandos žemių. Rosbis ir Stokvortas plytėjo į šiaurę nuo miesto, karas dar nespėjo jų paliesti.

— Pačiam Dorno princui. Ar galėčiau paklausti…

— Verčiau nereikia.

— Jūsų valia. — Paiselio smalsumas taip pražydo, kad Tirionas jautėsi galįs jį pačiupinėti. — Gal kartais… karaliaus taryba…

Tirionas mediniu šaukštu pastukseno į dubens kraštą.

— Karaliaus taryba, meisteri, renkasi turėdama tikslą patarti karaliui.

— Būtent, — pritarė Paiselis, — o karalius…

— …yra trylikametis berniukas. Jo balsu kalbu aš.

— Tikrai taip. Iš tiesų. Paties karaliaus ranka. Vis dėlto… jūsų maloningiausioji sesuo, mūsų karalienė regentė, ji…

— …neša didžiulę naštą ant nuostabiai baltų savo pečių. Visiškai netrokštu dar labiau jos apsunkinti. O jūs? — Tirionas palenkė galvą ir klausiamai pažvelgė į didįjį meisterį.

Paiselis nuleido akis į savo lėkštę. Skirtingos — žalios ir juodos — spalvos Tiriono akys kažkodėl žmones trikdydavo; šitai žinodamas jis mielai naudodavosi tokiu jų poveikiu.

— Ak, — senasis meisteris sumurmėjo savo slyvoms, — nėra jokios abejonės, milorde, turite tokią teisę. Esate be galo rūpestingas, kad šitaip… saugote ją nuo… naštos.

— Kaip tik toks ir esu. — Tirionas vėl ėmėsi netikusios košės. — Rūpestingas. Pagaliau juk Sersėja — mano tikra ir mieliausia sesuo.

— Ir moteris, žinoma, — pridūrė didysis meisteris Paiselis. — Net ypatinga moteris, bet vis dėlto… tai nemenkas darbas — galvoti apie viso krašto bėdas, nepaisant jos lyties trapumo…

Ak, žinoma, trapi balandėlė, paklauskime, ką apie tai mano Edardas Starkas.

— Man džiugu, kad mūsų rūpesčiai sutampa. Dabar turiu padėkoti už vaišes prie jūsų stalo. Laukia ilga diena, — atkišęs kojas, Tirionas nuslydo nuo kėdės. — Būkite toks malonus, praneškite man nedelsdamas, jeigu gautume atsakymą iš Dorno.

— Būtinai, milorde.

— Ir tik man!

— Ak… žinoma.

Dėmių išmarginta Paiselio ranka laikėsi įsikibusi barzdos kaip skenduolis virvės. Tai matant, Tiriono širdis džiaugėsi. Pirmas, pagalvojo jis.

Krypuojant į apatinį kiemą, jo menkų kojų vėl laukė laiptai. Saulė jau buvo aukštokai ir pilis po truputį budo. Ant sienų vaikštinėjo sargybiniai, riteriai ir kariai kovėsi bukais pratybų ginklais. Netoliese ant šulinio atbrailos sėdėjo Bronas. Dvi dailios tarnaitės nuskubėjo pro šalį tempdamos nendrių prikrautą pintą krepšį, bet tas samdinys nė nepažvelgė jų pusėn.

— Bronai, varai mane neviltin, — Tirionas mostelėjo ranka į tolstančias merginas. — Tokie nuostabūs vaizdai palei nosį, o tu nematai nieko kito, tik geležimi skalambijančių nevėkšlų gaują.

— Šitame mieste dešimtys kekšynų, kur už karpytą varioką gausiu bet kurią bobą, kokios tik panorėsiu, — atšovė Bronas. — Bet vieną dieną nuo to, ar atidžiai stebėjau tavo nevėkšlas, gali priklausyti mano gyvybė. — Jis atsistojo. — Kas tas vaikinas su mėlynai languotu apsiaustu ir trimis akimis ant skydo?

— Kažkoks pakelės riteris. Vadina save Taladu. O ką?

Bronas nubraukė nuo akių plaukų sruogą.

— Iš šitų jis geriausias. Tačiau žiūrėk, jis tarsi užsuktas — kaskart puldamas smogia tuos pačius smūgius ir ta pačia tvarka, — Bronas plačiai nusišypsojo. — Tai jam lems mirtį — tą dieną, kai susidurs su manimi.

— Jis prisiekęs Džofriui; vargu ar susidursite.

Jie patraukė per pilies kiemą. Savo plačią eiseną Bronas stengėsi pritaikyti prie striukų Tiriono žingsnelių. Šiomis dienomis samdinys atrodė kur kas padoriau. Tamsūs plaukai buvo švarūs ir sušukuoti, veidas šviežiai nuskustas. Vilkėjo juodą miesto sargybos karininko antkrūtinį, pečius gaubė tamsiai raudonas Lanisterių apsiaustas, puoštas auksinėmis rankomis. Jį Bronui dovanojo Tirionas, skirdamas savo asmeninės sargybos kapitonu.

— Kiek šiandien turime prašytojų?

— Virš trisdešimties, — atsakė Bronas. — Dauguma, kaip visada, kuo nors skundžiasi ar ko nors kaulija. Pasirodė ir tavo numylėtinė.

— Ledi Tanda? — sudejavo Tirionas.

— Jos pažas. Ji vėl kviečia tave vakarieniauti. Sako, bus patiekta elnio kulšis, pora kimštų žąsų su šilkmedžio uogų padažu ir…

— …jos duktė, — gaižiai užbaigė Tirionas. Nuo tos akimirkos, kai jis pasirodė Raudonojoje pilyje, ledi Tanda nesiliovė jo tykojusi, o jos ginklų — pyragų su nėgėmis, žvėrienos ir nosį kutenančių troškinių su grietinėle — atsarga, regis, neturėjo galo. Kažkodėl ji įsikalė sau į galvą, kad neūžauga lordvaikis būtų puikus sutuoktinis jos dukteriai Lolisei, stambiai, nutukusiai puskvaišei merginai, apie kurią pakampėmis kuždama, esą, būdama trisdešimt trejų, ji vis dar nekalta. — Perduok, kad labai apgailestauju.

— Nemėgsti kimštų žąsų? — Bronas piktdžiugiškai išsiviepė.

— Gal pats suvalgytum tą žąsį ir vestum mergą. Ne, dar geriau būtų pasiųsti Šiagą.

— Šiaga jau greičiau suvalgytų mergą ir vestų žąsį, — nusijuokė Bronas. — Šiaip ar taip, Lolisė už jį sunkesnė.

— Tai jau tikrai, — sutiko Tirionas, jiems žengiant į du bokštus jungiančios dengtos galerijos šešėlį. — Kokie ten kiti prašytojai?

Samdinys surimtėjo.

— Palūkininkas iš Bravoso, prisirinkęs visokių dailių popierių, prašo susitikimo su karaliumi, nes esą turįs atgauti kažin kokią paskolą.

— Tartum Džofas mokėtų suskaičiuoti daugiau negu iki dvidešimties. Siųsk jį pas Mažąjį Pirštą, tas jam kaip nors užkalbės dantis. Kas dar?

— Lordukas iš kažkur nuo Trišakio, sako, tavo tėvo žmonės sudegino jo pilį, išprievartavo žmoną ir nudėjo visus jo valstiečius.

— Manau, kad tai vadinama karu. — Tirionas nujautė, kad ten pasidarbavo Gregoris Kligeinas ar seras Eimoris Lorčas, o gal dar vienas tėvo parankinis, kažkoks pragaro išpera iš Kohoro. — Ko jis nori iš Džofrio?

— Naujų valstiečių, — atsakė Bronas. — Atkeliavo taip toli, kad paskelbtų, koks jis ištikimas, ir išmelstų žalos atlyginimo.

— Užsiimsiu juo rytoj.

Gal tikrai ištikimas, o gal paprasčiausiai netekęs vilties, bet klusnus upių žemės lordas kada nors gali praversti.

— Pasirūpink, kad jis gautų patogų kambarį ir karšto maisto. Nusiųsk jam naujų batų porą, tik gerų, kaip dovaną nuo karaliaus Džofrio.

Niekada nepakenks parodyti šiek tiek dosnumo.

Bronas dalykiškai linktelėjo.

— Dar ten laukia didžiausias būrys kepėjų, mėsininkų ir daržovių prekijų, visi rėkia, kad juos išklausytum.

— Jau praėjusį kartą sakiau — neturiu ko jiems duoti.

Į Karaliaus Uostą patenkantis maisto kiekis buvo visiškai susitraukęs, ir didžioji jo dalis likdavo pilies bei kariuomenės reikmėms. Daržovės, šakniavaisiai, miltai ir vaisiai pabrango taip, kad vien prisiminus darėsi silpna, o apie tai, kokia mėsa krinta į puodus Blusyno užkampių smuklėse, Tirionas nenorėjo net galvoti. Vylėsi, kad gal žuvys. Upės ir jūros vandenys buvo atviri visiems… bent jau kol atplauks Stanis.

— Jie prašo apsaugos. Vakar vakare vienas kepėjas buvo iščirškintas savo paties krosnyje. Minia tvirtino, kad jis už duoną užsiprašė per daug.

— Ar tikrai?

— Jis šito jau nebepaneigs.

— Bet jie jo nesuvalgė?

— Lyg ir negirdėjau.

— Kitą kartą suvalgys, — niūriai tarė Tirionas. — Saugau juos kaip galėdamas. Auksiniai apsiaustai…

— Jie sako, kad minioje buvo ir auksinių apsiaustų, — įsiterpė Bronas. — Reikalauja, kad su jais kalbėtųsi pats karalius.

— Kvailiai.

Tirionas išlydėjo juos atsiprašymais ir apgailestavimais. Jo sūnėnas palydėtų rimbais ir ietimis. Tirionas net jautė šiokią tokią pagundą leisti jiems tai patirti… bet ne, jis neišdrįs. Anksčiau ar vėliau kuris nors priešas atžygiuos prie Karaliaus Uosto sienų, ir Tirionui kuo mažiausiai norėjosi gausinti išdavystei pasirengusių miestelėnų skaičių.

— Pasakyk jiems, kad karalius Džofris supranta jų baimę ir padarys viską, kad jie būtų saugūs.

— Jie reikalauja duonos, o ne pažadų.

— Jeigu šiandien duosiu jiems duonos, rytoj prie vartų laukianti minia bus dvigubai didesnė. Kas dar?

— Juodasis brolis nuo Sienos. Pilies viršininkas sako, kad jis ąsotyje atgabeno kažkokią supuvusią ranką.

— Stebiuosi, kad niekas jos nesuvalgė, — puse lūpų šyptelėjo Tirionas. — Manau, reikėtų su juo susitikti. Ar ten kartais ne Jorinas?

— Ne. Kažkoks riteris. Tornas.

— Seras Aliseris Tornas? — Iš visų juodųjų brolių, su kuriais susipažino prie Sienos, Tirionui seras Aliseris Tornas patiko mažiausiai. Gižus, negarbingas žmogus, per daug geros nuomonės apie save. — Tiesą sakant, pagalvojau, kad man, regis, nėra reikalo su seru Aliseriu susitikti dabar. Surask jam nediduką kambarėlį, kur niekas nendrių nekeitė bent metus, ir tegu ta jo ranka papūva dar truputį.

Bronas prunkštelėjo ir patraukė savais keliais, o Tiriono laukė varginantis kopimas laiptais. Jam pėdinant per išorinį kiemą, sudžeržgėjo aukštyn kylančios vartų grotos. Pro pagrindinius vartus su didele svita rengėsi joti jo sesuo.

Sersėja raita ant savo balčio sėdėjo aukštai virš Tiriono tarsi žalsvai pasipuošusi deivė.

— Broli, — sausai šūktelėjo karalienė. Jai nepatiko, kaip Tirionas susitvarkė su Janu Slintu.

— Jūsų malonybe, — Tirionas pagarbiai nusilenkė, — nuostabiai atrodote šį rytą.

Jos karūna spindėjo auksu, akį glostė šermuonėlių apsiaustas. Paskui ją ant žirgų rikiavosi palyda: seras Borosas Blauntas iš karališkosios sargybos, vilkintis baltais žvynų šarvais ir kaip visada paniuręs, seras Beilonas Svonas, ant sidabru inkrustuoto balno pasikabinęs lanką, lordas Džailsas Rosbis, kurį švokščiantis kosulys kankino labiau negu bet kada, Halinas Piromantas iš alchemikų gildijos ir naujausias karalienės favoritas pusbrolis Lanselis Lanisteris, jos velionio vyro ginklanešys, našlei reikalaujant staiga pakeltas į riterius. Rikiuotę baigė Vilaras ir dvidešimt sargybinių.

— Kur šiandien susiruošei, sesute? — pasiteiravo Tirionas.

— Apžiūrinėju visus vartus ir tikrinu ugnies bei akmenų svaidykles. Tenka tuo užsiimti, nes niekam tai nerūpi, įskaitant, regis, ir tave. — Sersėja įsmeigė į jį savo gražiąsias žalsvas akis, net ir paniekos kupinas jų žvilgsnis likdavo nuostabus. — Man pranešė, kad Renlis Barateonas pajudėjo iš Haigardeno. Jis žygiuoja Rožių keliu ir su savimi veda visas pajėgas.

— Lygiai tą patį man sakė Veiris.

— Jis gali būti čia jau per pilnatį.

— Vargu, jei judės taip lėtai, kaip dabar, — užtikrino ją Tirionas. — Jis kas vakarą kelia puotą vis kitoje pilyje ir ties kiekviena kryžkele posėdžiauja su visu dvaru.

— Ir kiekvieną dieną po jo vėliavomis renkasi vis daugiau vyrų. Kalbama, esą jo kariaunoje jau šimtas tūkstančių karių.

— Na, šis skaičius atrodo gerokai išpūstas.

— Tu mažasis kvaily, už jo nugaros — visa Vėtrų Gūžtos ir Haigardeno galia, — sušnypštė iš viršaus Sersėja. — Visi Tairelių lordai, išskyrus Redvainus, už tai, beje, turėtum man padėkoti. Kol laikau tuos du spuoguotus lordo Paksterio dvynius, jis tupės Arbore ir džiaugsis galėdamas nesikišti.

— Gaila, kad iš savo dailiųjų rankelių leidai ištrūkti Gėlių riteriui. Tačiau Renliui ir be mūsų nestinga rūpesčių. Mūsų tėvas Harenhole, Robas Starkas Riverane… juo dėtas, tikriausiai elgčiausi panašiai. Žengčiau pirmyn, visam kraštui rodydamas savo galybę, stebėčiau, laukčiau. Tegu mano varžovai pešasi, kol aš smagiai leidžiu laiką. Jeigu mus įveiks Starkai, pietų pusė nukris Renliui į rankas tarsi dievų iš dangaus siųsta dovana, o jis nepraras nė vieno vyro. O jei reikalai pakryptų kitaip, jis užgriūtų mus, kol dar nebūtume spėję atsigauti.

Jo žodžiai Sersėjos nenuramino.

— Noriu, kad priverstum tėvą perkelti kariuomenę į Karaliaus Uostą.

Kur iš jos nebus jokios naudos, tik tu jausies saugi.

— Kada gi buvo taip, kad sugebėčiau priversti tėvą ką nors padaryti?

Ji nepaisė klausimo.

— O kada ketini išvaduoti Džeimį? Jis vertas šimto tokių kaip tu.

Tiriono veidą nušvietė sukta šypsena.

— Maldauju, tik neišduok šito ledi Stark. Neturime šimto tokių kaip aš, kad galėtume mainyti.

— Tėvas tikriausiai pakvaišo, matyt, todėl ir sugalvojo tave atsiųsti. Iš tavęs jokios naudos, jei tik ne blogiau.

Karalienė trūktelėjo vadeles ir apsuko žirgą. Ji risčia išlėkė pro vartus, plevėsuodama šermuonėliais. Svita nuskubėjo jai iš paskos.

Tiesą sakant, Renlis Barateonas negąsdino Tiriono nė perpus tiek, kiek jo brolis Stanis. Renlį mylėjo prastuomenė, bet žmones į karą jis vedė pirmą kartą. Stanis buvo kitoks — kietas, šaltas, negailestingas. Būtinai reikėjo sužinoti, kas vyksta Drakono Uoloje, bet nė vienas iš žvejų, kuriems jis sumokėjo už žinias iš tos salos, taip ir nesugrįžo. Grėsmingai tylėjo net ir tie, kuriuos eunuchas, pasak jo, buvo įtaisęs Stanio dvare. Bet atsirado mačiusių jūroje dryžuotas Lyso karo galeras, taip pat ir Veiris turėjo žinių iš Myro, kad samdomi kapitonai plaukia tarnauti į Drakono Uolą. Jeigu Stanis pultų iš jūros, o tuo metu jo brolis Renlis apgultų vartus, netrukus jie jau mautų Džofrio galvą ant smaigo. Blogiau, kad ir manoji būtų greta jo. Slegianti mintis. Jam derėjo pasirūpinti, kaip Šaja galėtų saugiai išvykti iš miesto, jei viskas pasisuktų į blogiausią pusę.

Prie jo menės durų, tyrinėdamas grindis, stovėjo Podrikas Peinas.

— Jis viduje, — pranešė jis Tiriono diržo sagčiai. — Jūsų menėje. Milorde. Atsiprašau.

— Podai, žiūrėk į mane, — atsiduso Tirionas. — Mane erzina, kai tu kalbi su mano gėdos maišeliu, juo labiau kad aš jo nenešioju. Kas ten mano menėje?

— Lordas Mažasis Pirštas, — Podrikas įstengė greitai žvilgtelėti jam į veidą ir vėl paskubom nuleido akis. — Norėjau pasakyti, lordas Petiras. Lordas Beilišas. Vyriausiasis iždininkas.

— Atrodo, tarsi jų ten susirinkęs visas būrys.

Vaikinukas susigūžė lyg gavęs per galvą, ir Tirionas pasijuto lyg būtų dėl to kaltas.

Lordas Beilišas sėdėjo prie lango svajingas ir puošnus, apsivilkęs aksominę slyvų spalvos liemenę bei trumpą geltono atlaso apsiaustą, vieną pirštinėtą ranką pasidėjęs ant kelio.

— Karalius, ginkluotas arbaletu, kovoja su kiškiais, — tarė jis. — Kol kas kiškių viršus. Ateikite pasigrožėti.

Tirionui teko pasistiebti, kad ką nors pamatytų. Apačioje ant žemės gulėjo negyvas kiškis. Kitas trūkčiojo ausimis ir turėjo tuoj nusibaigti nuo strėlės, kyšančios jo šone. Panaudotos strėlės buvo išsibarsčiusios ant kietai suplūktos žemės tarsi vėtros išblaškyti šiaudai.

— Leisk! — riktelėjo Džofas.

Medžioklis paleido rankose laikytą kiškį, šis nušuoliavo tolyn. Džofris spustelėjo arbaleto gaiduką. Strėlė praskriejo per dvi pėdas pro šalį. Kiškis atsistojo ant užpakalinių kojų ir, atsisukęs į karalių, pakraipė nosį. Džofas plūsdamasis puolė tempti arbaleto templę, bet žvėriukas nukūrė šalin gerokai anksčiau, negu jis spėjo įstatyti strėlę.

— Dar vieną!

Medžioklis įkišo ranką į narvą. Šį kartą kiškis, šmėstelėjęs rusva dėme, išnyko tarp akmenų, o Džofrio paskubom leista strėlė vos nepataikė serui Prestonui į tarpukojį.

Mažasis Pirštas nusigręžė.

— Berniuk, ar mėgsti troškintą kiškieną? — paklausė jis Podriko Peino.

Podas spoksojo į svečio kojas, apautas dailiais batais iš raudonai dažytos, įmantriais juodais ornamentais puoštos odos.

— Valgyti, milorde?

— Apsirūpinkite puodais, — patarė Mažasis Pirštas. — Netrukus pilį užtvindys kiškiai. Kiškieną valgysime tris kartus per dieną.

— Vis geriau negu žiurkės ant iešmo, — atsiliepė Tirionas. — Podai, palik mus. Nors gal lordas Petiras pageidautų ko nors gaivinančio?

— Labai ačiū, bet ne, — Mažasis Pirštas nušvito savo pašaipiąja šypsena. — Sako, su neūžauga vakare išgeri, o iš ryto atsibudęs jau žingsniuoji ant Sienos. Juoda spalva labai pabrėžia nesveiką mano veido blyškumą.

Nesibaimink, milorde, pagalvojo Tirionas, tau esu numatęs ne Sieną. Jis įsitaisė aukštame, pagalvių prikrautame krėsle ir tarė:

— Šiandien labai gražiai atrodote, milorde.

— Jūs mane skaudinate. Stengiuosi gražiai atrodyti kasdien.

— Jūsų liemenė nauja?

— Taip. Esate labai pastabus.

— Geltona ir slyvų spalva. Tai jūsų giminės spalvos?

— Ne. Tačiau diena iš dienos vilkėti tas pačias spalvas nusibosta, bent jau man.

— Ir peilis jūsų labai dailus.

— Tikrai? — Mažojo Piršto akyse blykstelėjo piktos ugnelės. Jis išsitraukė durklą ir atsainiai apžiūrėjo, lyg anksčiau niekada nebūtų jo matęs. — Valyrijos plienas, drakono kaulo rankena. Bet labai jau paprastas. Jeigu jums patinka, jis — jūsų.

— Mano? — Tirionas ilgai nenuleido nuo jo akių. — Ne. Manau, kad ne. Tikrai ne.

Tai įžūlus niekšas, jis žino. Žino pats ir supranta, kad aš žinau. Ir galvoja, kad nedrįsiu jo liesti.

Jei kas iš tiesų buvo kada apsišarvavęs auksu, tai tik Petiras Beilišas, o ne Džeimis Lanisteris. Garsieji Džeimio šarvai — tik auksuotas plienas, užtat Mažasis Pirštas, ak… Apie mieląjį Petirą Tirionas jau spėjo kai ką sužinoti ir dėl to vis labiau nerimavo.

Prieš dešimt metų Jonas Arinas davė jam menką vietelę muitinėje, kur lordas Beilišas netrukus pasižymėjo surinkdamas tris kartus daugiau negu bet kuris kitas rinkėjas. Karalius Robertas buvo tikras švaistūnas. Jo rankai toks žmogus kaip Petiras Beilišas, kurio delne atsidūrę du auksiniai drakonai stebuklingai virsdavo trimis, tapo tikru brangakmeniu. Mažasis Pirštas šovė aukštyn tarsi iš lanko į dangų paleista strėlė. Atsiradęs dvare, jis per trejus metus iškilo iki vyriausiojo iždininko ir mažosios tarybos nario, o karūnos pajamos padidėjo dešimt kartų, palyginti su jo nusikamavusio pirmtako laikais. Tiesa, smarkiai išaugo ir karūnos skolos. Tas Petiras Beilišas buvo miklus žonglierius.

Ak, jis buvo tikrai gudrus. Ne, jis ne šiaip rinko auksą ir laikė užrakinęs iždinės rūsyje. Karaliaus skolas apmokėdavo pažadais, o jo auksą priversdavo dirbti. Pirko vežimus, parduotuves, laivus, namus. Pirko grūdus, kai jų buvo gausu, ir pardavinėjo duoną, kai jos trūkdavo. Pirko vilną iš šiaurės, linus iš pietų, nėrinius iš Lyso, kraudavo į sandėlius, gabendavo, dažydavo ir parduodavo. Auksiniai drakonai ganėsi ir dauginosi, o Mažasis Pirštas juos skolindavo ir susigrąžindavo su prieaugliu.

Kartu jis visur statė savus. Raktų saugotojai, visi keturi, buvo jo parinkti. Karaliaus apskaitininkas ir saiko saugotojas paskirti jam pasiūlius. Visų trijų pinigų kalyklų viršininkai. Uostų vyresnieji, mokesčių rinkėjai, muitininkai, vilnos supirkėjai, iždininkai, vyno pirkliai — bet kur devyni iš dešimties buvo Mažojo Piršto žmonės. Visi jie negalėjo pasigirti nors kiek garbingesne kilme — pirklių, kuklių lordų sūnūs, kartais net svetimšaliai, bet, sprendžiant iš jų veiklos, kur kas gabesni už anksčiau tas pareigas ėjusius aukštakilmius.

Niekam niekada nekildavo mintis tokius paskyrimus ginčyti, bet, tiesą sakant, kodėl kam nors jie turėjo rūpėti? Mažasis Pirštas niekam nekėlė grėsmės. Gudrus, besišypsantis, malonus, visiems draugiškas, visada sugebantis rasti aukso, kiek tik karaliui ar jo rankai prireikia, tačiau tokios menkos kilmės, vos per žingsnelį nuo klajojančio riterio — tokio žmogaus bijoti nevertėjo. Jis neturėjo nei pilies, nei turtų, kuriais galėtų pasigirti, nei pavaldžių lordų, kuriuos galėtų sušaukti, nelaikė kariuomenės, negalėjo tikėtis ir geros nuotakos.

Bet ar drįsčiau jį paliesti? — svarstė Tirionas. Net jeigu jis išdavikas? Anaiptol nesijautė tvirtai įsitikinęs, juo labiau dabar, siaučiant karui. Ilgainiui svarbiausiose vietose Mažojo Piršto žmones jis galėtų pakeisti savais, bet…

Iš kiemo ataidėjo garsus šūksnis.

— Ak, jo malonybė nudėjo kiškį, — tarstelėjo lordas Beilišas.

— Matyt, buvo lėtapėdis, — atsiliepė Tirionas. — Milorde, jūs augote Riverane. Esu girdėjęs kalbant, kad tapote labai artimas su Tuliais.

— Galima taip sakyti. Ypač su dukromis.

— Koks tas artumas?

— Nekaltybę jos prarado su manimi. Ar tai pakankamai artima?

Melas — Tirionas beveik neabejojo, kad tai melas, — nuskambėjo taip atsainiai, kad juo patikėti buvo visiškai nesunku. Negi būtų melavusi Ketlina Stark? Ir apie nekaltybę, ir apie durklą? Kuo ilgiau Tirionas gyveno, tuo labiau įsitikindavo, kad niekas nebūna paprasta ir mažai kuo verta tikėti.

— Lordo Hosterio dukterys manęs nemyli, — prisipažino jis. — Abejoju, ar jos sutiktų išklausyti mano pasiūlymą, kad ir ką norėčiau joms išdėstyti. Tačiau tie patys žodžiai iš jūsų lūpų galėtų jų ausims nuskambėti maloniau.

— Tai priklausytų nuo pačių žodžių. Jeigu ketinate siūlyti Sansą mainais į savo brolį, pasiieškokite kitų, gal kas turi daugiau laiko. Džofris niekada neatsisakys savo žaislo, o ledi Ketlina ne tokia kvaila, kad keistų Karalžudį į mergiūkštę.

— Tikiuosi turėti ir Ariją. Pasiunčiau žmones ieškoti.

— Ieškoti dar nereiškia turėti.

— Žinau, milorde. Šiaip ar taip, vyliausi, kad jums pavyktų palenkti kaip tik ledi Lisą. Jai turiu malonesnį pasiūlymą.

— Lisa sukalbamesnė už Ketliną, tai tiesa… bet ir baimingesnė, be to, girdėjau, ji jūsų nekenčia.

— Ji mano, kad turi tam svarių priežasčių. Kai viešėjau pas ją Lizde, ji atkakliai tvirtino, esą aš nužudžiau jos vyrą, ir nesiteikė klausyti jokių paaiškinimų. — Tirionas palinko priekin. — Jeigu atiduočiau jai tikrąjį Jono Arino žudiką, galbūt ji žvelgtų į mane maloningiau.

Mažasis Pirštas sukluso, jo nugara išsitiesė.

— Tikrąjį žudiką? Prisipažinsiu, sužadinote smalsumą. Ką gi siūlote?

Dabar jau Tirionas gavo progą nusišypsoti.

— Tokias dovanas skiriu tik draugams. Lisai Arin derėtų šitai suprasti.

— Jums reikia jos draugystės ar kalavijų?

— Ir vieno, ir kito.

Mažasis Pirštas glostė savo tvarkingą smailią barzdelę.

— Lisa turi savų bėdų. Laukinės gentys puldinėja iš Mėnulio kalnų, jų daugiau negu anksčiau… ir jie geriau ginkluoti.

— Liūdna, — pritarė Tirionas, pats juos ir apginklavęs. — Galėčiau šiuo atžvilgiu jai padėti. Pakaktų vieno mano žodžio…

— Ir kiek tas žodis jai kainuotų?

— Noriu, kad ledi Lisa ir jos sūnus pripažintų Džofrį karalium, prisiektų jam ištikimybę ir…

— …stotų kariauti su Starkais ir Tuliais? — Mažasis Pirštas papurtė galvą. — Lanisteri, jūsų pyrage — tarakonas. Lisa niekada nesiųs savo riterių prieš Riveraną.

— Aš to ir neprašysiu. Priešų mums netrūksta. Jos galią panaudosiu prieš lordą Renlį ar lordą Stanį, jeigu jis pajudėtų iš Drakono Uolos. Savo ruožtu pasirūpinsiu taika Slėnyje ir teisingu atpildu už Joną Ariną. Net skirsiu tą jos klaikų vaiką Rytų sergėtoju, kad būtų kaip jo tėvas kadaise.

Noriu pažiūrėti, kaip jis skris, mintyse pasigirdo silpnas vaikiškas balselis.

— O kad galutinai susitartume, duosiu jai savo dukterėčią.

Tirionui buvo malonu pilkšvai žaliose Petiro Beilišo akyse išvysti nuoširdų nustebimą.

— Mirselą?

— Kai paūgės, galės ištekėti už mažojo lordo Roberto. Iki tol bus ledi Lisos globotinė Lizde.

— O ką apie tokį sumanymą galvoja jos malonybė karalienė? — Tirionui gūžtelėjus pečiais, Mažasis Pirštas nusikvatojo. — Iš tiesų, nesusimąsčiau. Lanisteri, esate pavojingas žmogus. Taip, galiu padainuoti Lisai šitą dainelę. — Ir vėl sukta šypsena bei grėsmingas žvilgsnis. — Jeigu panorėsiu.

Tirionas linktelėjo ir laukė žinodamas, kad Mažasis Pirštas ilgos tylos neištvers.

— Taigi, — po valandėlės visiškai nesutrikęs tarė lordas Petiras, — kas iš jūsų viralo lieka man?

— Harenholas.

Buvo įdomu stebėti jo veidą. Lordo Beilišo tėvas tarp mažiausiųjų lordų užėmė menkiausią vietą, senelis — klajojantis riteris — neturėjo nė lopinėlio žemės. Pats lordas Petiras paveldėjo kelis akmenuotus akrus vėjų gairinamoje Pirštų pakrantėje. Harenholas buvo vienas saldžiausių vaisių Septyniose Karalystėse — jam priklausė plačios, derlingos ir turtingos žemės, didinga pilis — viena galingiausių visame krašte… ir milžiniška, net nesulyginama su Riveranu, kur Petiras Beilišas užaugo Tulių globoje, bet buvo be kalbų išmestas, kai drįso pakelti akis į lordo Hosterio dukterį.

Mažasis Pirštas kelioms akimirkoms nusisuko taisydamasis apsiausto klostes, bet Tirionas spėjo pastebėti alkaną blyksnį tose klastingose katino akyse. Pričiupau, neabejojo jis.

— Harenholas prakeiktas, — po valandėlės tarė lordas Petiras, stengdamasis kalbėti atsainiai.

— Tai nugriaukite iki pamatų ir pasistatykite naują, kuris bus jums labiau prie širdies. Pinigo jums nepristigs. Noriu skirti jus vyriausiuoju Trišakio lordu. Tie upių lordai pasirodė nepatikimi. Tegu už savo žemes prisiekia jums ištikimybę.

— Net ir Tuliai?

— Jeigu jų dar bus, kai baigsime tvarkytis.

Mažasis Pirštas atrodė tarsi berniūkštis, ką tik paslapčiomis atsikandęs medaus korio. Bičių baisoka, bet medus toks saldus.

— Harenholas su visomis žemėmis ir pajamomis, — susimąstęs prabilo jis. — Vienu mostu norite padaryti mane vienu didžiausių krašto valdovų. Nenorėčiau pasirodyti nedėkingas, milorde, tačiau kodėl?

— Jūs reikšmingai pasitarnavote mano seseriai sosto paveldėjimo reikaluose.

— Kaip ir Janas Slintas. Kuriam dar visai neseniai buvo įteikta ta pati pilis — ir tučtuojau atimta, kai jis tapo nebereikalingas.

— Štai ir pagavote mane, milorde, — nusijuokė Tirionas. — Ką gi turėčiau jums atsakyti? Esate man reikalingas, kad padėtume patraukti ledi Lisą į mūsų pusę. Jano Slinto man nebereikėjo, — jis kryptelėjo pečiais. — Jau geriau jūs sėdėsite Harenhole, negu Renlis sėdės Geležiniame soste. Ar gali būti paprasčiau?

— Iš tikrųjų. Matyt, suprantate, kad siekiant Lisos Arin pritarimo tai santuokai man gali tekti vėl su ja sugulti.

— Nė trupučio neabejoju, kad su šia užduotimi puikiai susidorosite.

— Kartą Nedui Starkui sakiau, kad jeigu jau atsidūrei nuogas su negražia moterimi, lieka vienintelė išeitis — užsimerkti ir imtis darbo. — Mažasis Pirštas suglaudė abiejų rankų ištiestus delnus ir žiūrėjo į dvispalves Tiriono akis. — Duokite porą savaičių reikalams užbaigti ir parūpinkite laivą, kuris nugabentų mane į Kirų miestą.

— Tai puiku.

Tiriono svečias atsistojo.

— Šis rytas buvo labai malonus, Lanisteri. Ir naudingas… manyčiau, mums abiem.

Jis nusilenkė. Geltonas jo apsiaustas sušvytravo ties durimis.

Antras, pagalvojo Tirionas.

Jis pakilo į savo miegamąjį laukti Veirio, kuris turėjo netrukus pasirodyti. Vakarop, kaip spėjo Tirionas. Gal net mėnuliui tekant, nors tikėjosi sulaukti jo anksčiau. Šįvakar vylėsi aplankyti Šają. Tad maloniai nustebo, kai Galtas iš Akmeninių Varnų pranešė, kad prie jo durų laukia pudruotasis.

— Esate žiaurus žmogus, — supeikė jį eunuchas, — verčiate didįjį meisterį šitaip rangytis. Tas vyras nepajėgia saugoti jokios paslapties.

— Ar čia puodas juokiasi, kad katilas juodas? O gal visai nenorite išgirsti, ką pasiūliau Doranui Marteliui?

— Ko gero, mažieji paukšteliai jau bus man papasakoję, — sukikeno Veiris.

— Ar tikrai? — Tirionas norėjo išgirsti, ką žino Veiris. — Kalbėkite.

— Dornas iki šiol laikėsi atokiau nuo šitų karų. Doranas Martelis sušaukė savo kariuomenę, bet daugiau nieko. Jis nekenčia Lanisterių giminės, tai gerai žinoma, ir visi mano, kad jis prisidės prie lordo Renlio. Jūs norite įtikinti jį taip nesielgti.

— Visa tai akivaizdu, — tarė Tirionas.

— Vienintelė mįslė — ką jūs galėjote pasiūlyti už jo ištikimybę. Princas — jausmingas žmogus, jis iki šiol vis dar gedi savo sesers Elijos ir jos mielojo vaikelio.

— Tėvas man kartą sakė, kad lordui jokie jausmai niekada nekliudo siekti garbės. Taip jau sutapo, kad kaip tik taryboje turime tuščią vietą, juk lordas Slintas pasirinko juodąjį apdarą.

— Krėslo taryboje niekinti nedera, — sutiko Veiris, — bet vis dėlto — ar jo pakaks, kad išdidus vyras pamirštų nužudytą seserį?

— O kam pamiršti? — nusišypsojo Tirionas. — Pažadėjau pristatyti jo sesers žudikus, gyvus ar mirusius — kaip jam labiau patiks. Žinoma, kai pasibaigs karas.

Veiris metė gudrų žvilgsnį.

— Mažieji paukšteliai man sako, kad princesė Elija sušuko… ištarė vieną vardą… kai jie ją rado.

— Kokia čia paslaptis, jeigu apie ją kalba visi?

Kasterlių Uoloje dauguma žinojo, kad Eliją ir jos kūdikį nužudė Gregoris Kligeinas. Kalbėta, esą jis princesę dar ir išprievartavo, nė nenusišluostęs nuo rankų jos sūnaus kraujo ir smegenų.

— Ta paslaptis yra žmogus, prisiekęs jūsų lordui tėvui.

— Mano tėvas pirmas jums pareikštų, kad penkiasdešimt tūkstančių Dorno vyrų verti vieno pasiutusio šuns.

Veiris paglostė pudruotą skruostą.

— O jeigu princas Doranas pareikalaus galvos ne tik riterio, kuris užsimojo kalaviju, bet ir lordo, kuris davė įsakymą…

— Sukilimui vadovavo Robertas Barateonas. Visus įsakymus galų gale davė jis.

— Roberto Karaliaus Uoste nebuvo.

— Kaip ir Dorano Martelio.

— Aišku. Kraujas — jo išdidumui numaldyti, kėdė — garbėtroškai patenkinti. Auksas ir žemės — tai savaime suprantama. Gardus pasiūlymas… bet gardumynuose gali pasitaikyti nuodų. Jeigu būčiau princas, tai, tiesdamas ranką į tą medaus korį, norėčiau dar kažko. Kokio pasitikėjimą skatinančio ar nuo išdavystės leidžiančio apsidrausti ženklo, — Veiris nušvito savo saldžiausiąja šypsena. — Kažin kurį gi jam duosite?

— Juk žinote ir pats? — atsiduso Tirionas.

— Na, jeigu jau taip sakote, — žinau. Tomeną. Vargu ar galėtumėte pasiūlyti Mirselą ir Doranui Marteliui, ir Lisai Arin.

— Priminkite, kad daugiau nebežaisčiau su jumis tokių spėlionių. Jūs sukčiaujate.

— Princas Tomenas — geras berniukas.

— Jei man pavyktų atimti jį, kol dar mažas, iš Sersėjos ir Džofrio, iš jo gal net išaugtų geras vyras.

— Ir geras karalius?

— Karalius — Džofris.

— O Tomenas — įpėdinis, jeigu jo malonybei kartais nutiktų kas bloga. Tomenas, iš prigimties toks mielas ir, be kita ko, dar labai… sukalbamas.

— Jūsų protas, Veiri, pasižymi perdėtu įtarumu.

— Priimsiu tai kaip pagyrimą, milorde. Šiaip ar taip, princas Doranas vargu ar liks abejingas tai didžiai garbei, kurią jam teikiate. Drįstu sakyti, labai sumaniai padaryta… tik išskyrus vieną mažutį trūkumėlį.

Neūžauga nusijuokė:

— Kurio vardas — Sersėja?

— Ar gali valstybės reikalai nusverti motinos meilę mieliausiajam jos įsčių vaisiui? Galbūt dėl savo giminės šlovės ir krašto ramybės karalienę pavyktų įtikinti išsiųsti Tomeną arba Mirselą. Tačiau abu? Tikrai ne.

— Ko Sersėja nežino, man ir nerūpi.

— O jeigu jos malonybę gandas apie jūsų ketinimus pasiektų anksčiau, negu sumanymai subręstų?

— Ką gi, — atsiliepė Tirionas, — tada žinosiu, kad jai apie tai papasakojęs žmogus — mano pikčiausias priešas.

Veiris sukikeno, ir Tirionas pagalvojo — trečias.

Sansa

Jei nori grįžti namo, ateik šį vakarą į dievų giraitę.

Net ir šimtąjį kartą skaitant, žodžiai atrodė tokie pat, kaip ir pamačius juos pirmą kartą, kai Sansa po savo pagalve rado sulankstytą pergamento lapelį. Ji nesuprato, kaip jis ten pateko ir kieno rašytas. Po rašteliu nebuvo nei parašo, nei antspaudo, rašysena atrodė nepažįstama. Sansa prispaudė pergamentą prie krūtinės ir dar kartą tyliai sušnibždėjo tuos žodžius pati sau.

— Jei nori grįžti namo, ateik šį vakarą į dievų giraitę, — vos girdimai iškvėpė ji.

Ką tai galėtų reikšti? Gal ji privalėtų nunešti tą popierėlį karalienei ir šitaip įrodytų esanti gera? Sansa sunerimusi pasitrynė pilvą. Ryški raudona mėlynė, kurią jai įtaisė seras Merinas, jau išbluko iki šleikščiai geltonos, bet vis dar skaudėjo. Jo kumštis, kai smogė jai, buvo šarvuotas. Pati kalta. Reikia išmokti geriau slėpti savo jausmus, kad Džofris nepyktų. Išgirdusi, jog karaliaus ranka Kipšas išsiuntė lordą Slintą prie Sienos, ji užsimiršusi tarstelėjo: „Tikiuosi, ten jį pačiups Kiti.“ Karaliui tai nepatiko.

Jei nori grįžti namo, ateik šį vakarą į dievų giraitę.

Sansa taip karštai meldėsi. Gal pagaliau ji sulaukė atsakymo — tikro riterio, siųsto jos išgelbėti? Tikriausiai tai vienas iš dvynių Redvainų arba narsusis seras Beilonas Svonas… o gal net Berikas Dondarionas, tas jaunasis lordas, kurį buvo pamilusi jos draugė Džeinė Pul — švytintis raudono aukso plaukais, juodu žvaigždėtu apsiaustu.

Jei nori grįžti namo, ateik šį vakarą į dievų giraitę.

O jeigu tai vėl koks žiaurus Džofrio pokštas, kaip tą dieną, kai nusivedė ją ant sienos ir parodė tėvo galvą? Arba gal čia gudrūs spąstai jos ištikimybei patikrinti? Ar neras ji, nuėjusi į dievų giraitę, ten laukiančio sero Ilino Peino, nebyliai sėdinčio po širdies medžiu su Ledu rankoje ir blausiomis akimis stebinčio, kaip ji artėja?

Jei nori grįžti namo, ateik šį vakarą į dievų giraitę.

Atsivėrė durys, ir Sansa skubiai pakišo raštelį po paklode ir atsisėdo ant jo. Pasirodė jos kambarinė, panaši į pelytę, skystais rusvais plaukučiais.

— Ko tau reikia? — griežtai paklausė Sansa.

— Ar miledi pageidaus šį vakarą maudytis?

— Gal užkurk ugnį, man šaltoka.

Ji drebėjo, nors diena pasitaikė karšta.

— Tuojau pat.

Sansa įtariai stebėjo tą merginą. Ar ji matė raštelį? Gal ji ir padėjo tą pergamentą po pagalve? Bet vargu — tarnaitė atrodė kvaila, tikrai ne tokia, kuriai patikėtum nešioti slaptus raštelius, tačiau Sansa jos nepažinojo. Karalienė jai skirtas tarnaites keisdavo kas dvi savaites, kad būtų tikra, jog nė viena su ja nesusidraugaus.

Netrukus židinyje suliepsnojo ugnis, Sansa kambarinei šaltai padėkojo ir liepė išeiti. Mergina kaip visada nedelsdama pakluso, bet Sansa nusprendė įžvelgusi jos akyse kažkokį vylių. Aišku, ji jau skuodžia su pranešimu pas karalienę, o gal pas Veirį. Visos jos kambarinės — šnipės, tuo Sansa neabejojo.

Vėl likusi viena ji įmetė raštelį į liepsną ir žiūrėjo, kaip pergamentas raitosi ir juosta. Jei nori grįžti namo, ateik šį vakarą į dievų giraitę. Ji nutipeno prie lango. Apačioje pamatė pakeliamuoju tiltu žingsniuojantį neaukštą riterį balkšvais kaip mėnulis šarvais ir storu baltu apsiaustu. Sprendžiant iš jo ūgio, tai galėjo būti tik seras Prestonas Grynfildas. Karalienė nedraudė jai vaikščioti po pilį, bet jeigu Sansa tokiu vėlyvu metu mėgins išeiti iš Meigoro tvirtovės, jis vis dėlto būtinai paklaus, kur ji susiruošė. Ką ji atsakytų? Staiga ji apsidžiaugė, kad sudegino tą raštelį.

Atsiraišiojusi suknelę, ji įsiropštė į lovą, bet neužmigo. Jis vis dar ten? — svarstė ji. Ar ilgai jis lauks? Tai buvo taip žiauru — atsiųsti raštelį ir nieko nepaaiškinti. Mintys galvoje nepaliaudamos vijo viena kitą.

Kad bent kas nors patartų, kaip elgtis. Ji pasiilgo septonės Mordeinos, o dar labiau savo ištikimiausios draugės Džeinės Pul. Septonė neteko galvos kartu su visais kitais, nes nusikalto tarnavimu Starkų giminei. Kas nutiko Džeinei Pul, Sansa nežinojo, ta mergina dingo iš savo kambarių ir niekas apie ją nebeužsiminė. Sansa stengėsi per daug dažnai apie jas negalvoti, tačiau atsiminimai kartais aplankydavo neprašyti, ir tada būdavo sunku suvaldyti ašaras. Retkarčiais ji net pasiilgdavo sesers. Arija dabar jau tikriausiai saugiai grįžusi į Vinterfelą, šoka ir siuvinėja, žaidžia su Branu ir mažuoju Rikonu, gal net užsimaniusi jodinėja po žiemišką miestą. Pajodinėti buvo leidžiama ir Sansai, tačiau tik po kiemą, tad visą dieną sukti ratus nusibosdavo.

Ji vis dar nemiegojo, kai pasigirdo šūksmai. Iš pradžių toli, bet vis garsėjo. Daugybė balsų. Taip pat buvo girdėti, kaip prunkščia arkliai, dunda žmonių žingsniai, aidi įsakymai. Prisėlinusi prie lango, pamatė sienų viršumi bėgančius vyrus su ietimis ir deglais. Gulkis į lovą, kartojo sau Sansa, tai tavęs neliečia, turbūt vėl kokia nors sumaištis mieste. Pastaruoju metu prie šulinių tik ir šnekėta apie sumaištį mieste. Į jį grūdosi vis daugiau nuo karo sprunkančių žmonių, daugelis neturėjo kaip išgyventi, tik plėšikauti ir žudyti kitus. Eik miegoti.

Tačiau dar kartą žvilgtelėjusi pamatė, kad baltojo riterio nebėra, tiltas per tuščią gynybinį griovį nuleistas ir nesaugomas. Ak, ką aš darau? — klausė ji savęs rengdamasi. Tai beprotybė. Ant išorinių sienų ji matė daugelio deglų šviesas. Gal pagaliau Stanis su Renliu atkeliavo užmušti Džofrio ir atsiimti jų brolio sosto? Jeigu taip būtų, sargybiniai pakeltų tiltą atskirdami Meigoro tvirtovę nuo išorinės pilies. Ant pečių Sansa užsimetė paprastą pilką apsiaustą ir susirado peilį, kuriuo pjaustydavo mėsą. Jeigu čia kokie spąstai, geriau jau mirsiu, negu leisiuosi dar labiau skaudinama, tarė ji sau. Paslėpė tą peilį po drabužiais.

Vos ji išsprūdo į tamsą, pro šalį nubėgo būrys karių raudonais apsiaustais. Sansa palaukė, kol jie nutolo, ir kiek kojos neša nulėkė per nesaugomą tiltą. Kieme vyrai juosėsi kardus, veržė arklių balnus. Prie arklidžių ji pastebėjo ir serą Prestoną su trim kitais riteriais iš karaliaus sargybos, jų balti apsiaustai švietė lyg mėnuliai; visi keturi pagelbėjo Džofriui užsivilkti šarvus. Išvydus karalių, Sansai užgniaužė kvapą. Laimė, jis jos nematė. Tik šaukė, kad jam paduotų kalaviją ir arbaletą.

Ji nuskuodė į pilies gilumą nedrįsdama atsigręžti iš baimės, jei kartais Džofris ją stebi, o gal net, siaube, seka iš paskos. Triukšmas vis silpnėjo. Priešakyje aukštyn vingiavo laiptai, išmarginti virpančios šviesos ruožų, kurie krito iš siaurų langų viršuje. Užkopusi Sansa jau sunkiai alsavo, bet nubėgo tolyn per šešėliuose skendinčią kolonadą, ten galų gale prisispaudusi prie sienos stabtelėjo atgauti kvapo. Kažkas brūkštelėjo jai per koją, Sansa vos nenualpo, bet tai buvo tik katinas, apsmurgęs juodas valkata nukramtyta ausimi. Tas padaras sušnypštė ir išnyko tamsoje.

Tuo metu, kai ji atsidūrė dievų giraitėje, triukšmo nebebuvo girdėti, tik labai toli džeržgėjo ginklai, šūkavo žmonės. Sansa standžiau susisupo į apsiaustą. Ore tvyrojo sodrus žemės ir lapų kvapas. Ledi čia būtų patikę, pagalvojo ji. Dievų giraitė dvelkė kažkokia laukine galia, net ir čia, pačioje pilies širdyje, miesto viduryje, senieji dievai, regis, nenuleido nuo žmogaus tūkstančių nematomų akių.

Sansai labiau patiko motinos, o ne tėvo dievai. Ji mėgo statulas, paveikslus iš spalvoto stiklo, smilkalų kvapus, puošniai apsirengusius septonus su savo krištolais, nuostabias vaivorykštes, mirgančias virš perlamutru, oniksu ir lazuritu inkrustuotų altorių. Vis dėlto ji nebūtų ginčijusis, kad ir dievų giraitė turi savo galios. Ypač naktį. Padėkite man, meldė ji, atsiųskite man draugą, tikrą riterį, kuris mane globotų…

Ji tyliai žengė nuo vieno medžio prie kito, pirštais čiuopdama šiurkščią žievę. Jautė per skruostus jai braukiančius lapus. Ar ji pavėlavo? Taip greitai jis juk nebūtų pasitraukęs. O gal jo čia nė nebuvo? Gal vis dėlto pašaukti? Aplinkui atrodė taip tylu ir ramu…

— Bijojau, kad neateisite, vaikeli.

Sansa staiga atsisuko. Iš šešėlio nerangiai žengė tvirtai sudėtas, storasprandis vyras. Vilkėjo tamsiai pilką apsiaustą su žemai užtrauktu gobtuvu, bet jo skruostu slystelėjo siauras mėnesienos spindulys, ir Sansa akimirksniu jį atpažino iš dėmėtos odos bei po ja sutrūkinėjusių kraujagyslių rezginio.

— Sere Dontosai, — atsiduso ji puolusia širdimi. — Tai jūs?

— Taip, miledi.

Jam prisiartinus, Sansa užuodė nuo jo sklindantį rūgštų vyno tvaiką.

— Tai aš, — jis ištiesė ranką.

Sansa atšoko.

— Ne! — Ji kyštelėjo ranką po apsiaustu, kur turėjo paslėpusi peilį. — Kas… ko jūs iš manęs norite?

— Tik padėti jums, — tarė Dontosas, — taip, kaip jūs man padėjote.

— Jūs tikriausiai girtas?

— Tik vieną vyno taurę, kad jausčiausi drąsiau. Jeigu mane dabar sučiuptų, tai nudirtų odą.

O ką padarytų man? Sansa pasijuto vėl galvojanti apie Ledi. Ji būtų užuodusi apgavystę, ji mokėjo pajusti tokius dalykus, bet ji negyva. Tėvas ją užmušė, dėl to buvo kalta Arija. Sansa išsitraukė peilį ir sugniaužusi abiem rankomis atkišo prieš save.

— Ketinate mane nudurti? — paklausė Dontosas.

— Taip, — atšovė Sansa. — Prisipažinkite, kas jus siuntė.

— Niekas nesiuntė, malonioji ledi. Prisiekiu riterio garbe.

— Riterio? — Džofris nusprendė, kad Dontosas — nebe riteris, o tik juokdarys, menkesnis net už Mėnuliuką. — Meldžiau dievų atsiųsti riterį, kuris mane išgelbėtų, — tarė Sansa. — Taip daug ir karštai meldžiau, bet kodėl jie siunčia man seną girtą kvailį.

— Ką gi, esu šito nusipelnęs… žinau, kad atrodo keistai, bet… per visus tuos riterystės metus iš tiesų buvau kvailys, o dabar, tapęs kvailiu, atrodo… man atrodo, malonioji ledi, kad vėl jaučiuosi esąs riteris. Ir vien tik jūsų dėka… dėl jūsų maloningumo, jūsų drąsos. Išgelbėjote mane, ir ne tik nuo Džofrio, bet ir nuo manęs paties, — jo balsas užsikirto. — Dainiai skelbia kadaise buvus vieną kvailį, kuris pasirodė esąs didžiausias riteris iš visų.

— Florianas! — sušnibždėjo Sansa. Ir suvirpėjo visu kūnu.

— Malonioji ledi, aš būsiu jūsų Florianas, — nuolankiai tarė Dontosas klaupdamasis prieš ją.

Sansa lėtai nuleido peilį. Galva atrodė klaikiai lengva, tarsi ji sklęstų. Tai beprotybė — patikėti savo likimą šitam girtuokliui, bet jei atstumsiu jį, ar dar pasitaikys kita proga?

— Kaip… kaip ketinate mane išvaduoti?

Seras Dontosas pakėlė akis.

— Iš pilies jus išvesti bus sunkiausia. Paskui bus laivų, kurie galės parplukdyti jus namo. Man reikės rasti pinigų ir viskuo pasirūpinti, štai ir viskas.

— Gal galime keliauti tučtuojau? — paklausė Sansa, vis dar nedrįsdama patikėti tokia viltimi.

— Dar šiąnakt? Ne, miledi, bijau, kad dar anksti. Iš pradžių turiu sugalvoti patikimą būdą, kaip, išmušus tinkamai valandai, jums ištrūkti iš pilies. Tai nebus lengva ir įvyks negreitai. Mane irgi stebi, — jis nervingai lyžtelėjo lūpas. — Gal paslėptumėte savo peilį?

Sansa pasikišo peilį po drabužiais.

— Stokitės, sere.

— Ačiū, maloningoji ledi, — seras Dontosas nevikriai atsistojo ir nuo kelių nusibraukė žemes ir lapus. — Jūsų lordas tėvas buvo garbingiausias vyras, kokį tik šis kraštas kada pažino, tačiau aš stovėjau nuošalyje ir nesutrukdžiau jo nužudyti. Nieko nepasakiau, nekrustelėjau… o štai jūs, kai Džofris sumanė mane nugalabyti, netylėjote. Miledi, aš niekada nebuvau didvyris, neprilygau nei Rajamui Redvainui ar Baristanui Narsiajam. Nelaimėjau turnyrų, nepasižymėjau mūšiuose… bet kadaise buvau riteris ir jūs padėjote man prisiminti, ką tai reiškia. Mano gyvybė nedaug verta, tačiau ji — jūsų, — seras Dontosas uždėjo delną ant gumbuoto širdmedžio kamieno. Sansa matė, kad jis visas virpa. — Prisiekiu, kad parvešiu jus namo, ir jūsų tėvo dievai tebus man liudininkai.

Jis prisiekė. Ištarė iškilmingus žodžius dievų akivaizdoje.

— Tada… atiduodu savo likimą į jūsų rankas, sere. Tačiau kaip sužinosiu, kad jau laikas keliauti? Atsiųsite man dar vieną laiškelį?

Seras Dontosas nerimastingai apsidairė.

— Tai per daug pavojinga. Privalote ateiti čionai, į dievų giraitę. Kuo dažniau. Tai saugiausia… vienintelė saugi vieta. Niekur kitur. Ne jūsų kambariuose ir ne manuosiuose, nei ant laiptų ar kieme, net tada, kai tariamės esą vieni. Raudonojoje pilyje ausis turi net akmenys, ir tik čia galime kalbėti laisvai.

— Tik čia, — atsiliepė Sansa. — Pasistengsiu atsiminti.

— O jeigu, kitiems matant, atrodysiu žiaurus, pašaipus ar abejingas, atleiskite man, vaikeli. Privalau vaidinti savo vaidmenį, lygiai kaip ir jūs. Vienas klaidingas žingsnis, ir mūsų galvos atsidurs ant sienos, kur anksčiau buvo jūsų tėvo galva.

— Suprantu, — linktelėjo ji.

— Privalėsite būti narsi ir stipri… ir kantri. Visų pirma kantri.

— Būtinai, — pažadėjo Sansa. — Bet prašau… pasistenkite, kad tai įvyktų greičiau. Bijau, kad…

— Bijau ir aš, — šyptelėjęs tarė seras Dontosas. — O dabar turite eiti, kol niekas jūsų nepasigedo.

— Jūs neisite su manimi?

— Bus geriau, jeigu niekas mūsų nematys kartu.

Linktelėjusi Sansa žengė žingsnį pirmyn, bet susijaudinusi staiga atsisuko ir užsimerkusi švelniai pabučiavo jį į skruostą.

— Mano Florianas, — sušnibždėjo ji. — Dievai išklausė mano maldas.

Ji bėgo palei upę, pro mažas virtuves, kiaulių aptvarą, jos skubrių žingsnių aidą gožė paršų kvykimas garduose. Namo, galvojo ji, namo, jis, mano Florianas, parveš mane namo, jis saugos mane. Ji labai mėgo giesmes apie Florianą ir Džonkvilę. Florianas taip pat nebuvo gražuolis, nors ir ne toks senas.

Jai strimgalviais skuodžiant vingiuotais laiptais žemyn, pro šonines dureles išnėrė žmogus. Sansa įsibėgėjusi atsitrenkė į jį ir susverdėjo, bet nugriūti nespėjo, nes plieniniai pirštai nutvėrė ją už riešo, o duslus balsas sugergždė:

— Paukštyte, tais laiptais ristis reikėtų toli. Nori mus abu nugalabyti? — Ir nusijuokė šiurkščiai, tarsi pjūklas būtų užkabinęs akmenį.

Skalikas.

— Ne, milorde, atsiprašau. Jokiu būdu. — Sansa nusigręžė, bet jau buvo vėlu, jis spėjo pamatyti jos veidą. — Prašau paleisti, man skauda, — ji pamėgino išlaisvinti ranką.

— O ką čia veikia mažoji Džofo paukštytė, lakstydama laiptais nakties tamsybėje? — Sansai tylint, jis papurtė ją. — Tai kur buvai?

— D-d-dievų giraitėje, milorde, — atsakė ji, nedrįsdama meluoti. — Meldžiausi… meldžiausi už savo tėvą ir… už karalių, meldžiausi, kad liktų sveikas.

— Manai, esu toks girtas, kad patikėsiu? — Jis paleido Sansos ranką ir stovėjo šiek tiek svyruodamas, jo šiurpų apdegusį veidą margino šviesos ir tamsos dryžiai. — Atrodai beveik moteris… veidas, papukai, ir aukštesnė jau, beveik… et, juk tebesi maža kvaila paukštytė, ar ne? Giedi visas tas daineles, kurių jie tave išmokė… pala, o kodėl gi man nepadainuoji kokios dainelės? Nagi, padainuok man. Kokią dainą apie riterius ir puikiąsias mergeles. Juk tu mėgsti riterius?

Sansą jis gąsdino.

— T-taip, tikrus riterius, milorde.

— Tikrus riterius, — nusišaipė jis. — O aš ne lordas ir visiškai ne riteris. Kada pagaliau įsikalsi į galvą? — Kligeinas loštelėjo ir vos nenugriuvo. — Ak, dievai, vyno buvo per daug, — burbtelėjo jis. — Mėgsti vyną, mažoji paukštyte? Tikrą vyną? Ąsotis rūgštaus raudonojo, tamsaus it kraujas, tai viskas, ko reikia vyrui. Arba moteriai, — jis nusijuokė purtydamas galvą. — Girtas kaip šuo, tegu mane prakeiksmas. Dabar jau eik. Atgal į narvelį, mažoji paukštyte. Palydėsiu tave. Pasaugosiu karaliui.

Skalikas stumtelėjo ją, bet, keista, labai švelniai, ir nusekė paskui ją laiptais žemyn. Jiems atsidūrus apačioje, jis vėl pasinėrė į baugią tylą, tarsi būtų pamiršęs, kad ji šalia.

Prie Meigoro tvirtovės Sansa sunerimo, nes išvydo serą Borosą Blauntą, jau saugantį tiltą. Pasigirdus jų žingsniams, aukštas baltas jo šalmas staigiai atsisuko. Sansa susigūžė nuo to riterio žvilgsnio. Iš visos karaliaus sargybos seras Blauntas buvo visų blogiausias — atgrasus, ūmaus būdo, visada paniuręs ir susiraukęs.

— Šito bijoti neverta, mergyte, — Skalikas uždėjo sunkią ranką jai ant peties. — Išmarginta dryžiais rupūžė tigru nepavirs.

Seras Borosas pakėlė antveidį.

— Sere, kur…

— Susikišk tą savo serą, Borosai. Čia tu riteris, o ne aš. Aš — tik karaliaus šuo, įsidėmėjai?

— Ne taip seniai karalius ieškojo savo šuns.

— Šuo gėrė. Šią naktį jį saugoti buvo jūsų eilė, sere. Tavo ir visų kitų mano brolių.

Seras Borosas atsisuko į Sansą.

— Kodėl jūs tokiu vėlyvu metu ne savo kambariuose, miledi?

— Buvau dievų giraitėje melstis, kad dievai apsaugotų karalių.

Šį kartą jos melas nuskambėjo geriau, beveik įtikinamai.

— Įsivaizduoji, kad ji galėjo miegoti, kai čia tiek triukšmo? — tarė Kligeinas. — Kas ten buvo nutikę?

— Prisirinko prie vartų kažkokių kvailių, — atsakė seras Borosas. — Kažkas pripaistė, esą rengiamasi Tireko vestuvių puotai, ir šitie vargetos įsikalė į galvą, kad jiems privalu dalyvauti. Jo malonybė būrio priešakyje išjojo pro vartus, ir visi išsilakstė.

— Narsus vaikinas, — vyptelėjęs pratarė Kligeinas.

Žiūrėsim, kokią narsą jis parodys susidūręs su mano broliu, pagalvojo Sansa. Skalikas palydėjo ją per pakeliamąjį tiltą. Lipant įvijais laiptais, ji paklausė:

— Kodėl leidžiate save vadinti šunimi? Ir niekam neleidžiate vadinti riteriu?

— Šunys man patinka labiau už riterius. Mano tėvo tėvas buvo šunidės vyresnysis Uoloje. Kartą rudenį lordas Titas atsidūrė tarp liūtės ir jos grobio. Liūtei visiškai nerūpėjo, kad jos giminė nupiešta Lanisterių ženkle. Ji stvėrė lordo arklį, būtų sudraskiusi ir patį lordą, bet suspėjo pribėgti mano senelis su savo skalikais. Trys iš jo šunų gavo galą vydami žvėrį šalin. Mano senelis prarado koją, tad Lanisteris atsilygino jam žemėmis su pilimi, o sūnų paėmė tarnauti ginklanešiu. Trys šunys mūsų vėliavoje — tie patys, kur žuvo, geltoname rudeninės žolės lauke. Šuo atiduos už tave gyvybę, bet niekada nemeluos. Ir žvelgs tau tiesiai į akis, — paėmęs ją už smakro, kilstelėjo aukštyn skaudžiai sužnybdamas. — Maži paukšteliai juk taip nemoka, tiesa? O dainos taip ir neišgirdau.

— Aš… aš moku dainą apie Florianą ir Džonkvilę.

— Florianą ir Džonkvilę? Apie kvailį ir jo kekšę. Na jau ne, ačiū. Bet ateis diena, kai padainuosi man, nesvarbu, norėsi pati ar ne.

— Padainuosiu jums su didžiausiu malonumu.

— Tokia gražutė ir taip nemoka meluoti, — prunkštelėjo Sandoras Kligeinas. — Juk žinai, kad šuo geba užuosti melą. Apsidairyk ir kaip reikiant patrauk nosim — visi čia melagiai… ir visi meluoja geriau už tave.

Arija

Užsikabarojusi ant pačios aukščiausios šakos, Arija pamatė pro medžius kyšančius kaminus. Palei ežero krantą ir nedidelį į jį įtekantį upelį vienas prie kito glaudėsi nendriniai stogai, o greta žemo, ilgo, skalūnu dengto pastato į vandenį buvo išsikišusi medinė prieplauka.

Ji slinko į priekį, kol šaka nuo jos svorio pradėjo linkti. Pririštų valčių nebuvo matyti, bet iš kai kurių kaminų rangėsi ploni dūmų siūleliai, o už arklidės kyšojo vežimo galas.

Ten kažkas yra. Arija prikando lūpą. Iki šiol jie visur rasdavo tik tuščius ir apleistus namus. Sodybos, kaimai, pilys, septos, daržinės — niekur jokių žmonių. Visa, kas galėjo degti, Lanisteriai degino, visa, kas gyva, — žudė. Kur pajėgdami jie net padegdavo mišką, nors lapija dar žaliavo, medžiai stovėjo šlapi po neseno lietaus, ir ugnis geso.

— Jeigu būtų galėję, būtų sudeginę ir ežerą, — anksčiau tarstelėjo Gendris, ir Arija matė, kad jis teisus. Tą naktį, kai jie išsigelbėjo, gaisro apimto miesto liepsnos taip ryškiai mirgėjo vandenyje, kad atrodė — dega pats ežeras.

Kai kitą vakarą jie pagaliau išdrįso nusėlinti atgal prie griuvėsių, ten buvo likę tik pajuodę akmenys, apanglėję namų kiautai ir lavonai. Kai kur iš pelenų dar kilo blausūs dūmeliai. Pyragėlis maldavo jų neiti tenai, Lomis išvadino kvailiais ir tikino, kad seras Eimoris sučiups juos ir nužudys, tačiau priėjus sodybą, Lorčo ir jo vyrų ten jau seniai nebebuvo. Vartus rado išlaužtus, sienas beveik išgriautas, viduje visur gulėjo lavonai. Gendriui pakako tik mesti akį.

— Jie negyvi, visi iki vieno, — tarė jis. — Jau ir šunys spėjo čia pasidarbuoti.

— Arba vilkai.

— Šunys ar vilkai, koks skirtumas. Čia nebėra ką veikti.

Bet Arija nenorėjo išeiti nesuradusi Jorino. Jo užmušti jie negalėjo, kartojo ji sau, jis toks tvirtas ir atsparus, be to, dar ir Nakties sargybos brolis. Taip ir pasakė Gendriui, kol ieškojo tarp lavonų.

Jį pribaigęs kirvio smūgis perskėlė kiaušą pusiau, tačiau didžiulė susivėlusi barzda galėjo būti tik Jorino, taip pat ir apdaras, dėmėtas, neskalbtas ir toks išblukęs, kad atrodė ne juodas, o beveik pilkas. Seras Eimoris Lorčas laidoti nesirengė nei tų, kuriuos nužudė, nei saviškių, tad greta Jorino į krūvą suvirtę gulėjo keturi Lanisterių kareiviai. Kažin kiek jų turėjo subėgti, kol jį priveikė?

Jis ketino parvesti mane namo, galvojo Arija kasdama senajam kariui duobę. Negyvėlių buvo labai daug, visų palaidoti jie negalėjo, tačiau Arija užsispyrė, kad bent jau Jorinas privalo turėti kapą. Jis ketino saugiai parvesti mane į Vinterfelą, buvo man tai pažadėjęs. Jai norėjosi tuo pat metu ir verkti, ir jam įspirti.

Gendriui atėjo į galvą pasidomėti lordo buveine ir ta trijule, kurią Jorinas pasiuntė jos ginti. Užpuolikai mėgino paimti ir ją, bet tas apvalus bokštas turėjo tik vieną įėjimą — duris antrame aukšte, iki kurių reikėjo lipti kopėčiomis. Jas įtraukus vidun, sero Eimorio Lorčo žmonės jų pasiekti negalėjo. Bokšto papėdėje Lanisteriai prikrovė žabų ir užkūrė ugnį, bet akmenys nedegė, o Lorčui pristigo kantrybės marinti juos badu. Gendriui pašūkavus, Kapoklis atidarė duris; Kurcas pareiškė, kad atgal grįžti neverta, geriau traukti pirmyn, į šiaurę, ir Arijai vėl sužibo viltis galbūt pasiekti Vinterfelą.

Na, šis kaimas Vinterfelo nepriminė nė iš tolo, tačiau tie nendrėmis dengti stogai tarsi žadėjo šilumą, šiokį tokį prieglobstį ir galbūt net maistą, jeigu tik jiems nepritrūks drąsos ten eiti. Jeigu tik ten ne Lorčas. Jie turėjo arklių, taigi keliauja greičiau už mus.

Tupėdama medyje, ji ilgai stebėjo namus vildamasi ką nors išvysti: žmogų, arklį, vėliavą, bet ką, kas padėtų susigaudyti. Kelis kartus ji tarsi įžiūrėjo kažką judant, tačiau pastatai buvo taip toli, kad tvirtai pasakyti negalėjo. Sykį ji labai aiškiai nugirdo žvengiant arklį.

Ore skrajojo daugybė paukščių, dažniausiai varnų. Sklęsdamos ratais ir plasnodamos virš nendrinių stogų, iš tolo atrodė ne didesnės už muses. Rytuose tyvuliavo Dievo Akis, jos saulės nutvieksta žydrynė, regis, buvo užklojusi pusę pasaulio. Kartais, jiems lėtai braunantis palei pelkėtus krantus (Gendris nė už ką nesutiko eiti keliais, ir šį kartą jam pritarė net Pyragėlis su Lomiu), Arija tarėsi girdinti, kaip ežeras ją šaukia. Ji troško pulti į tuos ramius mėlynus vandenis, vėl pasijusti švari, plaukti ir taškytis, o paskui šildytis saulės atokaitoje. Tačiau nedrįso nusivilkti drabužių ten, kur ją galėjo kas nors pamatyti, net norėdama juos išsiskalbti. Vakarais dažnai atsisėsdavo ant akmens ir teliūskuodavo kojomis vėsiame vandenyje. Jau anksčiau ji ryžosi išmesti savo prakiurusius ir suplyšusius batus. Eiti pėsčiomis iš pradžių buvo sunku, bet pūslės ilgainiui užgijo, žaizdos užsitraukė, o padai sukietėjo lyg odiniai. Purvas maloniai kuteno kojų tarpupirščius, einant buvo malonu jausti žemę po kojomis.

Nuo savo šakos ji šiaurės rytų pusėje matė nedidelę mišku apaugusią salelę. Už trisdešimties jardų nuo kranto vandens paviršiumi slydo trys juodos gulbės, tokios be galo ramios… niekas joms nepasakė, kad prasidėjo karas, joms nerūpėjo degantys miestai ir sukapoti žmonės. Arija žvelgė į jas su pavydu. Net pati norėjo pavirsti gulbe. Bet čia pat pagalvojo, kad mielai jas suvalgytų. Pusryčiams buvo užkrimtusi trintų gilių ir saują vabalų. Pripratus vabalai neatrodė itin bjaurūs. Su kirminais buvo prasčiau, bet vis geriau, negu diegliai pilve ištisomis dienomis nieko nevalgant. Vabalų ieškoti sekėsi gerai, pakakdavo nuspirti kokį akmenį. Arija, dar būdama visai maža, kartą suvalgė vabalą, nes norėjo, kad Sansa imtų klykti, todėl dabar jų griebėsi be baimės. Neišsigando ir Kiaunė, tačiau Pyragėlis, vos pamėginęs nuryti, apsivėmė, o Lomis su Gendriu nė nebandė. Vakar Gendris pagavo varlę ir pasidalijo ją su Lomiu, o prieš kelias dienas Pyragėlis rado gervuogių krūmą ir visą jį nudraskė, bet dažniausiai jie mito vien vandeniu ir gilėmis. Kurcas anksčiau buvo parodęs, kaip akmenimis sugrūsti giles ir pasidaryti tokios gilių tyrės. Ji buvo siaubingo skonio.

Arija gailėjo, kad tas medžiotojas mirė. Apie mišką jis nutuokė daugiau, negu jie visi kartu sudėjus, bet traukiant kopėčias į bokštą jį į petį kliudė strėlė. Tarberis aplipdė žaizdą samanomis ir ežero dumblu, ir porą dienų Kurcas tikino, kad tas sužeidimas — niekai, nors jo gerklė vis tamsėjo, o žandikaulius ir krūtinę nusėjo grėsmingos raudonos dėmės. Paskui vieną rytą jis nebeturėjo jėgų atsikelti, o kitą dieną jau buvo nebegyvas.

Jie palaidojo Kurcą po akmenų krūva. Kapoklis pasiėmė jo kalaviją ir medžioklės ragą, Tarberiui atiteko lankas, batai ir peilis. Visus tuos daiktus tie du pasiėmė išeidami. Iš pradžių jie manė, kad tie išėjo medžioti, netrukus grįš su grobiu ir visi galės pavalgyti. Ilgai laukus Gendris galų gale privertė keltis ir traukti toliau. Galbūt Tarberis su Kapokliu nusprendė, kad jiems geriau klosis, jeigu nereikės ganyti būrio našlaičių. Tikriausiai jie neklydo, bet tai nesutrukdė Arijai jų nekęsti visa širdimi.

Apačioje, po medžiu, Pyragėlis ėmė loti kaip šuo. Kurcas buvo jiems liepęs susižinoti gyvūnų balsais. Sakė, kad tai sena brakonierių gudrybė, tik numirė nespėjęs išmokyti, kaip teisingai tuos balsus pamėgdžioti. Pyragėlis paukščiu čiulbėjo klaikiai. Lojo irgi nekaip, bet vis šiek tiek geriau.

Arija, išskėstomis rankomis stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą, nuo aukščiausios šakos nušoko ant žemesnės. Vandens šokėja niekada nekrinta. Lengvutė tarsi pūkas, kojų pirštais tvirtai spausdama šaką, ji žengė kelis žingsnius, stryktelėjo žemyn ant didesnės šakos, tada pro lapus kabindamasi už šakų tai viena, tai kita ranka nusigavo iki kamieno. Ir rankų, ir kojų pirštais užčiuopė šiurkščią žievę. Leidosi greitai, o paskutines šešias pėdas nušoko ir vikriai nusirito kūlvirsčia.

Ištiesęs ranką, Gendris padėjo jai atsikelti.

— Ilgai ten sėdėjai. Ką matei?

— Žvejų kaimelis, visai nedidelis, palei krantą į šiaurę. Dvidešimt šeši nendriniai stogai, vienas skalūnų, suskaičiavau juos. Mačiau vežimo galą. Ten kažkas yra.

Išgirdusi jos balsą, iš krūmų atropojo Kiaunė. Taip ją praminė Lomis. Sakė, ji panaši į kiaunę, tai buvo netiesa, bet toliau vadinti ją verksne netiko, nes verkti ji liovėsi. Buvo išsipurvinusi burną. Kad tik nebūtų vėl valgiusi dumblo.

— Žmonių matei? — paklausė Gendris.

— Šiaip tik stogus, — atsakė Arija, — bet kai kur iš kaminų rūko dūmai, dar girdėjau žvengiant arklį.

Kiaunė apsikabinusi tvirtai suspaudė jos koją. Dabar ji kartais taip darydavo.

— Jeigu yra žmonių, bus ir maisto, — per daug garsiai pareiškė Pyragėlis. Gendris nuolat jam aiškino, kad reikia kalbėti tyliau, bet be jokios naudos. — Gal kartais duotų ir mums.

— Gal kartais ir užmuštų, — pridūrė Gendris.

— Gal ne, jeigu pasiduotumėm, — Pyragėlis nenorėjo prarasti vilties.

— Dabar kalbi kaip Lomis.

Lomis Žaliarankis sėdėjo po ąžuolu, įsitaisęs tarp dviejų storų šaknų. Per mūšį sodyboje ietis jam persmeigė kairiąją blauzdą. Kitą dieną jam jau teko šlubčioti viena koja, ranka apsikabinus Gendrį, o dabar apskritai nebepajėgė eiti. Prilaužę šakų, jie surišo neštuvus, bet šitaip jį gabendami ėjo lėtai ir sunkiai, o pats Lomis aimanuodavo sulig kiekvienu krestelėjimu.

— Turime pasiduoti, — tarė jis. — Ir Jorinas taip būtų padaręs. Būtų atidaręs vartus, kaip jie liepė.

Ariją pykino nuo Lomio kalbų apie tai, kaip Jorinas būtų pasidavęs. Nešamas jis apie nieką kita ir nešnekėjo, dar apie savo koją ir tuščią pilvą.

Pyragėlis jam pritarė:

— Jie liepė Jorinui atidaryti vartus, liepė karaliaus vardu. Kai liepia karaliaus vardu, reikia klausyti. Čia to susmirdusio senio kaltė. Jei būtų nusileidęs, jie būtų palikę mus ramybėje.

Gendris susiraukė.

— Riteriai, lordai, jie ima į nelaisvę vieni kitus ir moka išpirkas, o tokie kaip mes jiems nerūpi, ar pasiduotume, ar ne.

Jis atsigręžė į Ariją.

— Ką dar matei?

— Jeigu ten žvejų kaimas, lažinuosi, jie parduotų mums žuvų, — tarė Pyragėlis. Ežere žuvų plaukiojo daug, tačiau jie neturėjo kuo žvejoti. Arija mėgino gaudyti rankomis, kaip buvo mačiusi darant Kosą, bet žuvys buvo vikresnės už balandžius, o dar vanduo vis taikėsi apgauti jos akis.

— Nežinau, kaip ten su žuvimis. — Arija pašiaušė susivėlusius Kiaunės plaukus galvodama, kad būtų geriau juos visai nurėžti. — Prie vandens daug varnų. Jos kažką lesa.

— Į krantą išmestas žuvis, — nutarė Pyragėlis. — Jeigu jos tinka varnoms, galvą guldau, tiks ir mums.

— Verčiau pasigautume varnų, jos tikrai valgomos, — pasakė Lomis. — Užkurtume laužą ir išsikeptume kaip viščiukus.

Susiraukęs Gendris atrodydavo rūstus. Jo barzda buvo sužėlusi tankiai lyg erškėčių krūmas ir juoda.

— Juk sakiau, jokių laužų.

— Lomis alkanas, — suinkštė Pyragėlis, — aš taip pat.

— Mes visi alkani, — tarė Arija.

— Tu — ne, — burbtelėjo nuo žemės Lomis. — Prisiėdi kirmėlių.

Nedaug trūko, kad Arija spirtų jam tiesiai į žaizdą.

— Sakiau, kad prikasčiau kirminų ir tau, jei nori.

Lomis nutaisė pasibjaurėjimo kupiną išraišką.

— Jeigu ne mano koja, sumedžiočiau vieną kitą šerną.

— Vieną kitą šerną, kurgi ne, — nusišaipė Arija. — Šernams medžioti reikia ypatingos ieties, žirgų, šunų ir žmonių, kad išbaidytum šerną iš guolio.

Jos tėvas su Robu ir Jonu Vilkų girioje medžiodavo šernus. Kartą pasiėmė ir Braną, bet Arijos niekada neleido, nors ši buvo vyresnė. Septonė Mordeina aiškino, kad šernų medžioklė — ne damoms, o mama tik pažadėjo, kad paaugusi galės turėti savo sakalą. Dabar ji jau buvo paaugusi, bet jei turėtų sakalą, tai jį suvalgytų.

— Ką tu išmanai apie šernų medžioklę? — metė Pyragėlis.

— Daugiau už tave.

Gendris nebuvo nusiteikęs jų klausytis.

— Nutilkite jūs abu, man reikia pagalvoti, ką toliau darysime.

Kai mėgindavo galvoti, visada atrodydavo tarsi jam kažką labai skaudėtų.

— Pasiduokime, — tarė Lomis.

— Vėl jis apie tą patį, sakiau, kad užsičiauptum. Net nežinome, kas ten tokie. Gal pavyktų pavogti maisto.

— Lomis galėtų vogti, jeigu ne jo koja, — pasakė Pyragėlis. — Mieste jis buvo vagis.

— Prastas vagis, — įsiterpė Arija, — jeigu jį pagavo.

Gendris prisimerkęs pažiūrėjo į saulę.

— Prislinkti bus geriausia sutemus. Vakarop eisiu apsižvalgyti.

— Ne, geriau eisiu aš, — tarė Arija. — Tu keli per daug triukšmo.

Gendris rūsčiai pažvelgė į ją.

— Eisim abu.

— Tegu eina Aris, — vėl įsikišo Lomis. — Jis moka tyliau vaikščioti.

— Eisime abu, juk pasakiau.

— O jeigu negrįšite? Pyragėlis pats vienas manęs nepaneš, kaipgi jis vienas, niekaip…

— Aplinkui yra vilkų, — pritarė Pyragėlis. — Praėjusią naktį, eidamas sargybą, girdėjau juos. Atrodė arti.

Girdėjo juos ir Arija. Ji miegojo guobos šakose, bet pabudo nuo staugimo. Visą valandą sėdėjo nesumerkdama akių ir klausėsi jausdama šiurpstančią nugarą.

— O tu net neleidi užkurti laužo, kad juos atbaidytume, — skundėsi Pyragėlis. — Neteisinga palikti mus vienus su vilkais.

— Niekas jūsų nepalieka, — burbtelėjo Gendris. — Jei pasirodytų vilkai, Lomis turi ietį, ir tu šalia būsi. Tik apsidairysime ten, ir viskas. Greitai grįšime.

— Nesvarbu, kas ten, turite jiems pasiduoti, — suinkštė Lomis. — Man reikia kokių vaistų kojai, ją labai skauda.

— Jei pamatysime kokių vaistų kojai, paimsime, — atšovė Gendris. — Ari, eime. Noriu iki saulės laidos įsitaisyti kuo arčiau. Pyragėli, žiūrėk, kad Kiaunė liktų čia, nenoriu, kad sektų iš paskos.

— Aną kartą ji mane apspardė.

— Jei nesaugosi jos čia, aš tave pats apspardysiu.

Nelaukdamas atsakymo Gendris užsidėjo savo plieninį šalmą ir nuėjo.

Arijai teko paskubom jį vytis. Gendris buvo penkeriais metais vyresnis, visa pėda aukštesnis ir dar ilgakojis. Valandėlę jis susiraukęs tylėjo, per daug triukšmingai braudamasis pro medžius. Pagaliau stabtelėjo ir tarė:

— Manau, kad Lomis mirs.

Arija nenustebo. Kurcas mirė nuo savo žaizdos, bet jis buvo kur kas stipresnis. Kaskart, kai Arijai ateidavo eilė Lomį nešti, ji jautė, kokia karšta jo oda ir koks šleikštus kvapas sklinda nuo jo kojos.

— Gal kur rastume meisterį…

— Meisterių būna tik pilyse. Net jeigu jį ir rastume, jis nesiteptų rankų su tokiu kaip Lomis, — Gendris nėrė po žemai kybančia šaka.

— Tai netiesa.

Arija neabejojo, kad meisteris Luvinas padėtų kiekvienam, kas pas jį ateitų.

— Jis mirs, ir kuo greičiau, tuo geriau mums visiems. Reikėtų jį palikti, kaip jis pats sako. Jeigu tu ar aš būtume sužeisti, jis tikrai mus paliktų.

Jie nušliaužė stačiu šlaitu žemyn į griovą, paskui ėmė keberiotis kita jos puse aukštyn, rankomis kabindamiesi į kyšančias medžių šaknis.

— Man įkyrėjo jį nešti, įgriso visos tos jo kalbos apie pasidavimą. Jeigu pajėgtų stovėti, išmalčiau jam dantis. Iš Lomio niekam jokios naudos. Kaip ir iš tos verksnės.

— Prie Kiaunės nekibk, ji paprasčiausiai išsigandusi ir alkana. — Arija grįžtelėjo atgal, bet šį kartą mergaitė iš paskos nesekė. Matyt, Pyragėlis laikė ją sugriebęs, kaip jam liepė Gendris.

— Iš jos jokios naudos, — užsispyręs pakartojo Gendris. — Ji, Pyragėlis ir Lomis verčia mus eiti lėtai, kada nors dėl jų galime žūti. Tu vienintelis iš šito būrio, kuris šio to vertas. Net jeigu esi mergiotė.

Arija suakmenėjo.

— Aš nesu mergiotė!

— Esi, esi. Negi manai, kad aš toks pat kvailas, kaip jie?

— Ne, tu dar kvailesnis. Nakties sargyba nepriima moterų, tai visi žino.

— Tiesa. Nežinau, kodėl Jorinas tave pasiėmė, bet tikriausiai buvo kažkokia priežastis. Vis tiek esi mergiotė.

— Ne!

— Tai išsitrauk pimpalą ir pavaryk. Nagi, pirmyn.

— Nenoriu varyti. Jeigu norėčiau, tai ir pavaryčiau.

— Melagis. Negali išsitraukti pimpalo, nes jo neturi. Kol mūsų buvo trisdešimt, nepastebėdavau, bet tu savo reikalu visada eini į mišką. Nei Pyragėlio, nei manęs taip darant nepamatysi. Jeigu tu ne mergiotė, tada esi koks eunuchas.

— Tu pats eunuchas.

— Gerai žinai, kad ne, — šyptelėjo Gendris. — Nori, kad išsitraukčiau pimpalą ir įrodyčiau? Neturiu ko slėpti.

— Štai ir turi, — rėžė Arija, iš paskutiniųjų stengdamasi išvengti kalbos apie pimpalą, kurio ji neturi. — Tie auksiniai apsiaustai prie smuklės ieškojo tavęs, bet tu taip ir nepasakei kodėl.

— Gerai būtų, jei pats suprasčiau. Man atrodo, Jorinas žinojo, bet taip ir nepasakė. Beje, o kodėl tu manei, kad jie gaudo tave?

Arija prikando lūpą. Ji atsiminė, ką buvo sakęs Jorinas tą dieną, kai nurėžė jai plaukus. Šitų pusė tave nė nemirktelėję įduos, kad gautų atleidimą, gal net priedo ir kelis sidabrinius. Kita pusė padarys tą patį, tik pirma išprievartaus. Bet Gendris buvo kitoks, taip pat karalienės ieškomas.

— Pasakyčiau, jei ir tu pasakytum, — atsargiai tarė ji.

— Jeigu tik žinočiau, Ari… ar taip tave ir vadinti? O gal turi mergaitišką vardą?

Arija stovėjo nuleidusi akis, įsmeigusi žvilgsnį į gumbuotą šaknį sau prie kojų. Suprato, kad toliau apsimetinėti beprasmiška. Gendris ją perprato, o kelnėse jokio įtikinamo įrodymo ji neturėjo. Galėjo išsitraukti Adatą ir čia pat jį nužudyti, o jei ne — reikėjo juo pasitikėti. Nebuvo tikra, kad pajėgtų jį nudėti net ir norėdama: jis pats turėjo kalaviją ir kur kas daugiau jėgos. Vadinasi, neliko nieko kita, tik tiesa.

— Lomiui ir Pyragėliui šito sakyti negalima, — prabilo ji.

— Jie nesužinos, — pažadėjo Gendris. — Tik jau ne iš manęs.

— Arija, — ji pakėlė galvą. — Mano vardas — Arija. Iš Starkų giminės.

— Iš Starkų… — praėjo kelios akimirkos, kol jis susivokė. — Karaliaus ranka buvo vardu Starkas. Tas, kurį nužudė kaip išdaviką.

— Jis tikrai nebuvo išdavikas. Jis — mano tėvas.

Gendris išpūtė akis.

— Štai kodėl tu manei, kad…

Arija linktelėjo.

— Jorinas vedė mane namo į Vinterfelą.

— Aš… vadinasi, esi iš didžiūnų… būsi ledi…

Arija pažvelgė į savo sudriskusius drabužius, basas kojas, suskirdusias ir pilnas suragėjusių nuospaudų. Pastebėjo purvinas panages, šašus ant alkūnių, apdraskytas rankas. Septonė Mordeina manęs neatpažintų. Sansa gal ir pažintų, bet apsimestų, kad nemato.

— Mano motina — ledi, taip pat ir sesuo, bet aš niekada tokia nebuvau.

— Buvai, buvai. Juk esi lordo duktė ir gyvenai pilyje? Ir dar tu… dievai maloningi, aš niekad… — Gendris staiga, regis, suglumo, net persigando. — Man nederėjo taip šnekėti — apie visus tuos pimpalus. Tavo akivaizdoje ir nusičiurkšdavau, ir visa kita, aš… prašau man atleisti, miledi.

— Liaukis! — sušnypštė Arija. Gal jis tyčiojasi iš jos?

— Miledi, aš žinau, kaip dera elgtis, — su dar didesniu užsispyrimu pareiškė Gendris. — Kai tik dirbtuvėje su tėvais pasirodydavo aukštakilmės merginos, šeimininkas liepdavo man priklaupti, kalbėti tik tada, kai jos man ką nors sakys, ir kreiptis į jas „miledi“.

— Jeigu vadinsi mane miledi, šitai pastebės net ir Pyragėlis. Tad ir čiurkšk geriau taip pat, kaip visada.

— Kaip įsakysite, miledi.

Arija abiem rankom trenkė jam į krūtinę. Gendris užkliuvo už akmens ir dusliai dribtelėjo žemėn.

— Nieko sau lordo duktė! — tarė jis juokdamasis.

— Še tau dar! — Arija spyrė jam į šoną, bet Gendris tik garsiau nusikvatojo. — Žvenk sau kiek nori, aš einu pažiūrėti, kas ten kaime.

Saulė jau buvo pasislėpusi už medžių, netrukus turėjo sutemti. Šį kartą vytis jau teko Gendriui.

— Užuodi? — paklausė Arija.

Gendris patraukė nosimi.

— Pūvanti žuvis?

— Juk žinai, kad ne.

— Reikia eiti labai atsargiai. Aš pasuksiu iš vakarų, gal ten yra koks kelias. Turėtų būti, juk matei vežimą. Tu eik pakrante. Jei prireiks pagalbos, sulok kaip šuo.

— Tai kvaila. Jei man prireiks pagalbos, taip ir šauksiu — gelbėkite.

Ji nėrė į krūmus, basomis kojomis be garso žengdama per žolę. Atsigręžusi per petį matė, kaip Gendris žiūri jai iš paskos tuo skausmingu žvilgsniu, kuris reiškė, kad jis mąsto. Tikriausiai galvoja, kad jam nedera leisti miledi eiti vogti maisto. Dabar Gendris nuolat elgsis kvailai, pamanė Arija.

Artėjant prie kaimo, smarvė vis labiau gniaužė kvapą. Ir visiškai nepriminė pūvančios žuvies. Tas tvaikas buvo aštresnis, šlykštesnis. Arija suraukė nosį.

Medžiai ėmė retėti, tad ji tyliai tarsi šešėlis slapstydamasi sėlino per krūmus. Kas kelis žingsnius vis stabteldavo pasiklausyti. Sustojusi trečią kartą, išgirdo prunkščiant arklius, taip pat ir žmogaus balsą. O tvaikas vis stiprėjo. Tai ne kas kita, tik negyvėlio dvokas. Buvo užuodusi tą kvapą jau anksčiau, dar kartu su Jorinu ir kitais.

Į pietus nuo kaimo plytėjo tankūs gervuogių brūzgynai. Kai ten atsidūrė, ilgi nuo besileidžiančios saulės nusidriekę šešėliai jau blėso, ore vis daugiau skraidė jonvabalių. Čia pat už gyvatvorės buvo matyti nendrėmis dengti stogai. Ji šliaužė palei gyvatvorę, kol rado plyšį, tada prasispraudė, pilvu prigludusi prie žemės, niekam nematoma, ir išvydo, kas skleidžia tą kvapą.

Palei švelniai teškenančius Dievo Akies vandenis rikiavosi ilga eilė iš žalio medžio suręstų kartuvių, ant jų kybojo tai, kas anksčiau buvo žmonės. Jų kojas tebekaustė grandinės, o kūnus, plasnodamos nuo vieno lavono prie kito, lesė varnos. Aplink kiekvieną pakaruoklį kilo spiečiai musių. Vėjeliui papūtus nuo ežero, artimiausias lavonas vos vos pasisuko ant grandinės. Jo veidą varnos jau buvo beveik nulesusios, o kūną, matyt, mėgino doroti ir koks kitas, gerokai stambesnis padaras. Gerklė ir krūtinė žiojėjo perrėžtos, iš sudraskyto pilvo kyšojo nukarę mėsos skutai ir žvilgantys žali viduriai. Viena ranka buvo nuplėšta nuo peties. Jos kaulai, švariai apgraužti, sutraiškyti, mėtėsi čia pat.

Arija prisivertė pažvelgti į kitą žmogų, paskui į dar kitą, kybantį už jo, ir į dar tolimesnį, vis kartodama sau esanti kieta kaip akmuo. Vien lavonai, visi taip išdarkyti ir suirę, kad ji tik po valandėlės suvokė, jog jie buvo pakarti nuogi. Neatrodė nuogi, apskritai neatrodė panašūs į žmones. Varnos iškapojo jiems akis, kai kuriems ir veidus. Iš šeštojo buvo likusi tik viena koja, tebesilaikanti ant savo grandinės ir siūbuojanti sulig kiekvienu vėjelio dvelktelėjimu.

Baimė kerta giliau už kalaviją. Negyvėliai jau niekuo negalėjo Arijai pakenkti, o štai juos nužudžiusieji buvo labai pavojingi. Tolokai nuo kartuvių, prie ilgo, žemo, palei vandenį nusitęsusio statinio, kuris buvo dengtas skalūnu, pasirėmę ant iečių stovėjo du vyrai grandininiais marškiniais. Priešais tą pastatą įsmeigtos į klampią žemę styrojo dvi aukštos kartys su nusvirusiomis vėliavomis. Viena atrodė raudona, kita blyškesnė, gal balta ar geltona, bet abi kybojo sukritusios, tad tirštėjančiose sutemose Arija negalėjo net įžiūrėti, ar raudonoji vėliava — Lanisterių spalvos. Negi būtinai turiu pamatyti liūtą, štai matau visus tuos lavonus, kas kitas čia galėtų būti, jei ne Lanisteriai?

Tą akimirką pasigirdo riksmas.

Abu ietininkai tuoj pat atsigręžė, pasirodė ir trečias, stumdamas prieš save sučiuptąjį. Jau beveik sutemo, veidų nebebuvo matyti, tačiau belaisvis ant galvos turėjo tviskantį plieno šalmą, ir Arija, išvydusi ragus, suprato, kad tai Gendris. Kvailys, kvailys, kvailys, visiškas kvailys! — pagalvojo ji. Jei būtų buvęs šalia, būtų vėl jam spyrusi.

Sargybiniai garsiai sušneko, bet būdama per daug toli Arija žodžių nenugirdo, juolab kad kur kas arčiau karkė ir sparnais plakė varnos. Vienas iš ietininkų nutraukė šalmą Gendriui nuo galvos ir kažko paklausė, bet atsakymas jam, matyt, nepatiko, nes tvojo belaisviui ieties koto galu į veidą. Gendris parkrito. Jį sučiupęs karys spyrė jam, tuo metu kitas ietininkas mėgino užsidėti raguotąjį šalmą. Galų gale Gendrį pakėlė ir nuvarė prie ilgojo namo. Jiems pravėrus sunkias medines duris, pro jas lauk nėrė mažas berniukas, bet vienas sargybinis spėjo pastverti jį už rankos ir įmetė atgal. Viduje pasigirdo aimanos, o paskui nuaidėjo toks garsus ir skausmo kupinas klyksmas, kad Arija net prikando lūpą.

Sargybiniai įstūmė Gendrį į daržinę kartu su tuo berniuku ir užrėmė duris. Tuo metu, tarsi ežerui atsidūsėjus, atsklido vėjo gūsis, nuo kurio sujudo ir prasiskleidė vėliavos. Vienoje, kaip ji ir tikėjosi, pasirodė auksinis liūtas. Ant kitos geltoname kaip sviestas lauke bėgo trys pailgi pavidalai. Šunys, pagalvojo Arija. Kažkur ji juos jau matė, tačiau kur?

Dabar tai nieko nebereiškė. Blogiausia, kad jie sučiupo Gendrį. Taip, jis užsispyręs ir kvailas, bet reikia jį ištraukti. Kažin ar jie nutuokia, kad jo ieško karalienė?

Vienas iš sargybinių nusimovė savo šalmą ir užsidėjo Gendrio. Matydama jį su tuo šalmu, Arija įsiuto, bet žinojo, kad nieko negali padaryti. Tame belangiame pastate kažkas, regis, vėl klykė, tačiau sienų mūrai slopino garsą, ir suprasti, kas ten iš tiesų vyksta, buvo sunku.

Krūmuose Arija tūnojo ilgai. Pamatė, kaip keičiasi sargyba ir daug kitų dalykų. Vyrai ateidavo ir išeidavo. Vedžiojo arklius prie upelio girdyti. Iš miško grįžo medžiotojai, nešini ant karties pakabintu elniu. Arijos akyse jie nudyrė jam kailį, išdarinėjo ir kitapus upelio užkūrė laužą. Kepamos mėsos kvapas keistai sumišo su puvėsių tvaiku. Arijai susuko tuščią pilvą, nedaug trūko, kad būtų apsivėmusi. Ruošiamas maistas iš namų išviliojo ir kitus vyrus, beveik visus vilkinčius kietintos odos liemenę ar kokią geležinių šarvų dalį. Elniui baigus kepti, geriausius gabalus nunešė į vieną iš namų.

Arija tikėjosi, kad tamsoje jai pavyks prišliaužti arčiau ir išlaisvinti Gendrį, bet sargybiniai nuo laužo prisidegė deglus. Ginklanešys dviem saugantiems belaisvių namą vyrams atnešė mėsos ir duonos, vėliau prie jų prisidėjo dar du, per rankas nukeliavo vynmaišis. Jam ištuštėjus, tie du pasitraukė, tačiau du sargybiniai liko budėti pasirėmę ant savo iečių.

Pagaliau išsirangius iš po erškėčių į miško juodumą, Arijos rankos ir kojos buvo nutirpusios. Naktis pasitaikė tamsi, plonas mėnulio pjautuvas tai šmėkšteldavo tarp lekiančių debesų, tai vėl pasislėpdavo. Tyliai lyg šešėlis, kartojo ji sau, žengdama tarp medžių. Tokioje tamsoje nedrįso bėgti, nes bijojo užkliūti už kokios šaknies ar pamesti kryptį. Kairėje į krantus ramiai pliuškeno Dievo Akies vandenys. Dešinėje judindamas medžių šakas dūsavo vėjas, šiureno ir krutėjo lapai. Tolumoje užkaukė vilkai.

Lomis su Pyragėliu vos neprivarė į kelnes, kai ji išdygo jiems už nugaros.

— Tyliau, — tarė Arija ir apkabino per pečius prie jos pribėgusią Kiaunę.

Pyragėlis žvelgė į ją išpūtęs akis.

— Manėme, kad palikote mus, — rankoje jis laikė trumpą kalaviją, tą patį, kurį Jorinas atėmė iš auksinio apsiausto. — Išsigandau, kad ateina vilkas.

— Kur Jautis? — paklausė Lomis.

— Jie jį pagavo, — sušnibždėjo Arija. — Privalome jį išlaisvinti. Pyragėli, turėsi man padėti. Prisėlinsime ir nužudysime sargybinius, tada aš atidarysiu duris.

Pyragėlis susižvalgė su Lomiu.

— Kiek ten jų?

— Nepajėgiau suskaičiuoti, — prisipažino Arija. — Mažiausiai dvi dešimtys, bet duris saugo tik dviese.

Pyragėlis žiūrėjo taip, lyg tuoj pravirktų.

— Su dvidešimčia nepakovosi.

— Tau kovoti reikės tik su vienu. Aš pribaigsiu kitą, pasiimsime Gendrį ir pabėgsime.

— Privalome pasiduoti, — atsiliepė Lomis. — Paprasčiausiai nueiti ir pasiduoti.

Arija užsispyrusi papurtė galvą.

— Ari, tada tiesiog palikime jį, — puolė maldauti Lomis. — Apie mus jie nežino. Jeigu slapstysimės, jie iškeliaus, juk tikrai nepasiliks čia. Mes nekalti, kad Gendris įkliuvo.

— Lomi, tu kvailys, — piktai atšovė Arija. — Jeigu Gendrio neištrauksime, tu mirsi. Kas tave neš?

— Tu ir Pyragėlis.

— Visą laiką, be jokios pagalbos? Niekaip nepajėgsime. Gendris buvo stipriausias. Šiaip ar taip, man nerūpi, ką tu galvoji. Grįžtu jo gelbėti, — ji pažvelgė į Pyragėlį. — Eini su manimi?

Pyragėlis žvilgtelėjo į Lomį, paskui į Ariją, tada vėl į Lomį.

— Einu, — pratarė jis nenoriai.

— Lomi, prižiūrėk Kiaunę.

Jis čiupo mergaitę už rankos ir prisitraukė arčiau.

— O jeigu pasirodys vilkai?

— Pasiduok, — patarė Arija.

Sugrįžti per mišką prie kaimo užtruko vos ne amžinybę. Pyragėlis klupinėjo tamsoje, vis taikydamas nuklysti į šalį, Arijai teko jo laukti ar net ieškoti. Galų gale paėmė už rankos ir nusivedė pro medžius.

— Tylėk ir eik paskui mane.

Kai danguje atsirado pirmieji vos įžiūrimi kaimo žiburių atšvaitai, ji tarė:

— Kitapus gyvatvorės kybo negyvėliai, bet jų bijoti nėra ko, atmink, kad baimė kerta giliau negu kalavijas. Turime sėlinti labai tyliai ir lėtai.

Pyragėlis linktelėjo.

Arija pirmoji išsirangė per erškėtrožes ir, laukdama jo, susirietė kitoje pusėje. Pyragėlis išlindo perbalęs, uždusęs, iki kraujo susibraižęs veidą ir rankas. Jis jau žiojosi kažko sakyti, bet Arija prispaudė pirštą jam prie lūpų. Jie keturpėsčiomis nuropojo palei kartuves po siūbuojančiais lavonais. Pyragėlis nė karto nekilstelėjo galvos ir šliaužė be menkiausio garso.

Bet staiga jam ant nugaros nutūpė varna, ir jis dusliai aiktelėjo.

— Kas ten? — iš tamsos tučtuojau sududeno balsas.

Pyragėlis pašoko.

— Pasiduodu!

Jis švystelėjo kalaviją į šalį, išbaidydamas varnas, kurios pakilo krankdamos visu būriu ir nepatenkintos plakė sparnais aplink pakaruoklius. Arija stvėrė jį už kojos mėgindama timptelėti atgal, bet jis ištrūko ir nukūrė pirmyn modamas rankomis.

— Pasiduodu, pasiduodu.

Arija pašoko ir išsitraukė Adatą, bet aplinkui jau buvo pilna žmonių. Ji kirto artimiausiam, bet šis atrėmė smūgį plienu šarvuota ranka, čia pat kažkuris kitas įsirėžė į ją ir pargriovė ant žemės, o trečiasis išplėšė iš rankos kalaviją. Ji pamėgino kąsti, bet dantys tik barkštelėjo į šaltus purvinus grandininių marškinių žiedus.

— Oho, koks pasiutęs, — juokdamasis tarė tas vyras. Jo geležimi dengto kumščio smūgis vos nenulaužė jai sprando.

Stovėdami virš jos, vyrai kalbėjo, bet Arija gulėjo apdujusi ir, regis, nepajėgė suprasti jų žodžių. Galva zvimbė. Ji pamėgino šliaužti, bet žemė taikėsi išslysti po jos rankomis. Jie atėmė Adatą. Gėda dūrė labiau už skausmą, nors skaudėjo smarkiai. Tą kalaviją jai davė Jonas. Juo naudotis išmokė Sirijus.

Pagaliau kažkas stvėrė ją už liemenės atlapų ir paklupdė. Šalia jau klūpojo ir Pyragėlis, o priešais juos dunksojo toks aukštas vyras, kad aukštesnio Arija niekad nebuvo mačiusi — tikras pabaisa iš senosios auklės pasakų. Ji nematė, iš kur čia atsirado tas milžinas. Per jo išblukusį geltoną apsiaustą lėkė trys juodi šunys, o veidas atrodė iškirstas iš akmens. Staiga Arija suvokė, kur anksčiau matė tuos šunis. Karaliaus Uoste, vakare prieš turnyrą, visi riteriai prieš savo palapines iškabino skydus. „Ana tas yra Skaliko brolio, — prasitarė jai Sansa einant pro juodus šunis geltoname lauke. — Pamatysi, jis aukštesnis net už Hodorą. Jį vadina Jojančiu Kalnu.“

Arija neišlaikiusi nusvarino galvą, sunkiai suvokdama, kas vyksta aplinkui. Pyragėlis vis kartojo pasiduodąs.

— Nuvesi mus pas likusius miške, — tarė Kalnas ir nuėjo.

Paskui Arija svirduliavo pro negyvėlius ant kartuvių, o Pyragėlis nesiliovė kareiviams žadėjęs kepti pyragus ir saldumynus, tegu tik jie jo neliečia. Juos lydėjo keturi vyrai. Vienas nešė deglą, kitas turėjo ilgą kalaviją, du buvo ginkluoti ietimis.

Lomį jie rado ten, kur buvo palikę — po ąžuolu.

— Pasiduodu, — vos juos išvydęs suriko Lomis. Tuoj metė šalin savo ietį ir iškėlė rankas, vis dar išmargintas senomis žalių dažų dėmėmis. — Pasiduodu, tikrai.

Vyras su deglu pasidairė aplink po medžiais.

— Tu čia vienas? Tas kepėjo bernas sakė, kad dar yra mergiotė.

— Ji pabėgo išgirdusi jus ateinant, — atsakė Lomis. — Kėlėte labai daug triukšmo.

Bėk, Kiaune, pagalvojo Arija, bėk kuo toliau, bėk, pasislėpk ir niekada nesugrįžk.

— Pasakyk, kur galėtume rasti tą kalės vaiką Dondarioną, ir tuojau gausi karšto maisto.

— Ką tokį? — kvailai sumirksėjo Lomis.

— Sakiau jums, kad šitie žino ne daugiau už tas bobas kaime. Tik veltui laiką gaištame.

Vienas ietininkas prisliūkino prie Lomio.

— Vaikine, tau kažkas negerai su koja?

— Susižeidžiau ją.

— Ar eiti gali? — jo balse, regis, suskambo rūpestis.

— Ne, — atsiliepė Lomis. — Jums reikės mane nešti.

— Tikrai?

Tas vyras atsainiai kilstelėjo ietį ir suvarė smaigalį Lomiui į minkštą gerklę. Dar kartą pasiduoti Lomis nebesuskubo. Tik krūptelėjo kartą ir sustingo. Žmogus ištraukė ietį, pro žaizdą tamsiu fontanu ištryško kraujas.

— Sako, nešti jį, matai, — su pašaipa burbtelėjo kareivis.

Tirionas

Jį buvo įspėję apsirengti šilčiau. Tirionas rimtai atsižvelgė į tokius žodžius. Apsitaisė storomis, šiltu audiniu pamuštomis kelnėmis ir vilnone liemene, dar užsimetė sutemų katės kailio apsiaustą, kurį parsigabeno iš Mėnulio kalnų. Tas apsiaustas buvo labai ilgas, siūtas dvigubai aukštesniam vyrui. Eidamas pėsčiomis, Tirionas jį dėvėti galėjo tik vienu būdu — kelis kartus apsivyniodamas; tada atrodydavo lyg dryžuoto kailio kamuolys.

Vis dėlto jis džiaugėsi paklausęs patarimo. Po ilgo drėgno rūsio skliautais šaltis smelkė iki pat kaulų. Timetas, vos pajutęs, kaip šalta apačioje, nedelsdamas užlipo aukštyn. Jie jau buvo atsidūrę kažkur po Reinės kalva, už alchemikų gildijos. Ant drėgnų sienų akmenų margavo salietros dėmės, šviesą skleidė tik aliejinis žibintas, kurio ugnį saugojo geležinis rėmas su stiklais. Jį itin atsargiai nešė Halinas Piromantas.

Išties atsargiai… su tokiais puodeliais ne juokai. Tirionas paėmė vieną, norėdamas apžiūrėti. Buvo apvalus, rausvai rudas, toks stambus molinis vaisius. Šiek tiek didokas jo rankai, bet įprasto ūgio vyro delnui bus kaip tik, tuo Tirionas neabejojo. Sienelės atrodė plonos ir tokios trapios, kad jį įspėjo smarkiai nespausti, kad nesutraiškytų pirštais. Molis atrodė šiurkštokas, su žvyro priemaiša. Halinas paaiškino, kad taip padaryta tyčia:

— Lygus puodelis lengviau išslysta iš delno.

Tirionas palenkė puodelį, norėdamas pažiūrėti vidun, ir laukinė ugnis lėtai nutekėjo į tą pusę. Žinojo, kad spalva turėtų būti drumzlinai žalsva, bet blausioje šviesoje nieko negalėjo suprasti.

— Tiršta, — tarstelėjo jis.

— Tai nuo šalčio, milorde, — atsiliepė Halinas, pablyškęs, visada pataikaujantis vyras minkštomis, drėgnomis rankomis. Jis vilkėjo juodomis ir raudonomis juostomis puoštą, sabalo kailiu apkraštuotą apsiaustą, tačiau tas kailis atrodė gerokai nusišėręs ir kandžių pagraužtas. — Sušilusi medžiaga tekės lengviau, kaip lempų aliejus.

Medžiaga — patys piromantai laukinę ugnį visada vadino tik taip. Be to, ir vienas į kitą jie kreipdavosi „išminčiau“, tai Tirioną labai erzino, kaip ir jų įprotis nuolat užsiminti apie neaprėpiamas slaptas žinias ir stengtis įteigti, kad jos jiems prieinamos. Kadaise alchemikai buvo galinga gildija, bet per kelis pastaruosius šimtmečius juos beveik visur išstūmė Citadelės meisteriai. Dabar galėjai sutikti vos vieną kitą senosios brolijos narį, ir jie jau net nemėgino vaizduoti gebantys perkeisti metalus… bet jie mokėjo gaminti laukinę ugnį.

— Girdėjau, kad vanduo jos nenuslopina.

— Tai tiesa. Jeigu medžiaga užsidega, ji degs visa jėga, kol jos nebeliks. Negana to, ji įsismelks į audeklą, medį, odą, net plieną, tad ir užsidegs iš jų pagaminti daiktai.

Tirionas prisiminė raudonąjį žynį Torą iš Myro ir jo liepsnojantį kalaviją. Net plonytis laukinės ugnies sluoksnis degdavo valandą. Po kiekvieno susirėmimo Torui reikėdavo naujo kalavijo, bet Robertas tą vyrą mėgo ir su džiaugsmu aprūpindavo ginklais.

— Kodėl neįsismelkia į molį?

— Ak, tikrai įsismelkia, — užtikrino Halinas. — Po šia saugykla yra kita, ten laikome senesnius puodelius. Jie užsilikę dar nuo karaliaus Eirio laikų. Jis norėdavo, kad ąsotėliai būtų vaisių pavidalo. Tai išties pražūtingi vaisiai, milorde, ir, hmm, dabar jau itin prinokę, jeigu suprantate, ką noriu pasakyti. Kiekvieną užliejome vašku, apatinę saugyklą pripumpavome vandens, bet vis dėlto… šiaip juos reikėjo sunaikinti, tačiau tiek daug mūsų meistrų žuvo, kai buvo siaubiamas Karaliaus Uostas, kad vos keleto gyvų likusių mūsų brolių jėgos šiam darbui per menkos. Kita vertus, nemaža dalis atsargų, kurias pagaminome karaliui Eiriui, dingo. Štai net praėjusiais metais aptikome du šimtus puodelių sandėlyje po Didžiąja Beiloro septa. Niekas nebeatmena, kaip jie ten pateko, bet esu tikras, kad nereikia jums aiškinti, koks siaubas apėmė aukštąjį Beiloro septoną. Pats pasirūpinau juos saugiai iš ten išgabenti. Liepiau pripilti į vežimą smėlio ir pasiunčiau sumaniausius brolius. Dirbome tik naktį ir…

— …viską puikiai atlikote, nėmaž tuo neabejoju. — Tirionas padėjo puodelį atgal į tvarkingą gretą. Surikiuoti po keturis, tie puodeliai stovėjo dailiomis eilėmis per visą stalą, tarsi tolyn į požemio tamsą žygiuojantys kareiviai. Už šito stalo buvo matyti kiti stalai, iš tiesų daugybė stalų. — Tie vaisiai, taip sakant, likę po velionio karaliaus Eirio — ar juos dar galima panaudoti?

— Ak, žinoma, be jokios abejonės… tačiau atsargiai, milorde, labai atsargiai. Sendama medžiaga tampa, hmm, dar labiau nenuspėjama, drįsčiau sakyti. Ją uždegti gali menkiausia ugnelė. Net žiežirba. Smarkiau įkaitę puodeliai gali užsiliepsnoti savaime. Būtų neišmintinga palikti juos saulės atokaitoje net ir trumpam. Kai medžiaga užsidega puodelio viduje, kaitra verčia ją smarkiai plėstis, ir netrukus puodeliai išsilaksto į gabalus. Jeigu šalia būtų sustatyta daugiau puodelių, sprogtų ir šie, todėl…

— Kiek puodelių turite dabar?

— Šįryt išminčius Munsiteris man pranešė, kad turime septynis tūkstančius aštuonis šimtus ir keturias dešimtis. Čia, savaime suprantama, įskaičiuoti ir keturi tūkstančiai puodelių iš karaliaus Eirio laikų.

— Mūsų pernokę vaisiai?

Halinas kinktelėjo galvą.

— Išminčiaus Maljardo manymu, sugebėsime pateikti visus dešimt tūkstančių puodelių, kaip esame pažadėję karalienei. Pritariu jam ir aš.

Tokia padėtimi piromantas, regis, džiaugėsi iki pat širdies gelmių.

Na, su sąlyga, kad mūsų priešai duos tau laiko. Piromantai uoliai saugojo laukinės ugnies gamybos paslaptį, bet Tirionas numanė, kad tai — ilgai trunkantis, pavojingas ir daug pastangų reikalaujantis darbas. Todėl manė, kad pažadas paruošti dešimt tūkstančių puodelių — tik besaikės pagyros; taip didžiūnas aukštesniajam lordui pažada atvesti dešimt tūkstančių kalavijų, o mūšio dieną atžygiuoja su vienu ar dviem šimtais. Bet jeigu jie iš tiesų patiektų mums dešimt tūkstančių…

Tirionas nežinojo, džiaugtis jam ar nusigąsti. Gal ir viena, ir kita.

— Nuoširdžiai tikiuosi, išminčiau, kad jūsų gildijos brolių neužvaldo koks nederamas noras per daug skubėti. Mums nereikia dešimties tūkstančių puodelių su prasta laukine ugnimi… tiesą sakant, net ir vienas toks nepageidautinas. Ir tikrai nenorime jokių nelaimių.

— Jokių nelaimių nebus, milorde. Medžiagą gamina patyrę broliai atskirose uoloje iškaltose celėse. Pameistrys išneša kiekvieną puodelį tą pačią akimirką, vos tik jis baigiamas gaminti. Virš kiekvienos tokios celės yra patalpa, iki viršaus pripilta smėlio. Patalpų grindys apsaugotos burtais, sakyčiau, itin galingais. Jeigu celėje kiltų gaisras, viršutinio kambario grindys įsmuktų, ir smėlis tučtuojau uždusintų liepsną.

— Aišku, ir nerūpestingąjį meistrą.

Tirionas susigaudė, kad kalbėdamas apie burtus Halinas turi galvoje gudrų įtaisymą. Pamanė, jog būtų įdomu apžiūrėti vieną tų celių su netikromis lubomis ir išsiaiškinti, kaip ten padaryta, bet dabar laikas tam buvo netinkamas. Gal vėliau, kai karas jau bus laimėtas.

— Mano broliai visada elgiasi itin rūpestingai, — nesutiko Halinas. — Jeigu man, hmm, būtų leista kalbėti atvirai…

— Ak, žinoma, kalbėkite.

— Medžiaga teka mano gyslomis, ji gyva kiekvieno piromanto širdyje. Mes gerbiame jos galią. Tačiau paprastas kareivis, hmm, prie vieno iš karalienės ugniasvaidžių, tarkime, mūšio įkarštyje užsimiršęs… net ir menkiausia klaida gali nulemti didžiausią nelaimę. Jaučiuosi privaląs kartoti šitai be jokio atilsio. Mano tėvas lygiai taip pat dažnai šitai sakydavo karaliui Eiriui, o jo tėvas — senajam karaliui Džaheiriui.

— Matyt, jie atidžiai klausydavo, — tarė Tirionas. — Jeigu būtų sudeginę šitą miestą iki pamatų, kas nors man būtų papasakojęs. Taigi patariate laikytis kuo didžiausio atsargumo?

— Paties didžiausio, — atsiliepė Halinas, — didžiausio, koks tik įmanomas.

— O kaip su tais moliniais puodeliais… ar pakankamą jų atsargą turite sukaupę?

— Pakankamą, milorde, dėkoju, kad klausiate.

— Tada tikriausiai neprieštarausite, jeigu jų šiek tiek paimsiu. Gal kelis tūkstančius.

— Kelis tūkstančius?

— Arba kiek jūsų brolija galėtų atiduoti netrikdydama gamybos. Supraskite, juk prašau tuščių puodelių. Pasiųskite jų sargybos kapitonams prie kiekvienų miesto vartų.

— Būtinai, milorde, tačiau kokiu…

— Patarėte man apsivilkti šilčiau, ir štai esu tinkamai apsirengęs, — nusišypsojo jam Tirionas, žvelgdamas iš apačios į viršų. — O dabar siūlote elgtis atsargiai, na tai… — jis gūžtelėjo pečiais. — Ką gi, pamačiau nemažai. Gal dabar teiktumėtės palydėti mane į viršų prie neštuvų?

— Su nepaprastu, hmm, malonumu, milorde. — Halinas pakėlė žibintą ir, rodydamas kelią, pasuko prie laiptų. — Be galo džiaugiamės, kad mus aplankėte. Tai didelė garbė, hmm. Labai jau seniai nebuvome sulaukę malonės čia regėti karaliaus ranką. Paskutinis buvo lordas Rosartas, bet jis priklausė mūsų brolijai. Tai nutiko dar karaliaus Eirio laikais. Karalius Eiris labai domėjosi mūsų darbu.

Karaliui Eiriui jūsų prireikdavo, kai sumanydavo iščirškinti savo priešus. Brolis Džeimis kadaise jam nemažai pasakojo apie Karalių Pamišėlį ir jo parankinius piromantus.

— Nė trupučio neabejoju, kad susidomės ir karalius Džofris.

Kaip tik todėl verčiau laikysiu jus kuo toliau nuo jo.

— Puoselėjame nuoširdžiausią viltį, kad turėsime galimybę mūsų gildijoje pasitikti patį karalių visoje jo karališkoje didybėje. Esu apie tai užsiminęs jūsų karališkajai seseriai. Didžiai puotai…

Lipant aukštyn, oras vis labiau šilo.

— Jo malonybė uždraudė bet kokias puotas, kol kare nebus pasiekta pergalė. — Mano reikalavimu. — Karalius mano, kad nedera skanauti puikių valgių, kai jo žmonėms stinga duonos.

— Nepaprastos užuojautos, hmm, kupinas sprendimas, milorde. Tada galbūt keli mūsiškiai galėtų aplankyti karalių Raudonojoje pilyje. Šiek tiek parodytume, ką sugebame, ir prablaškytume karalių, suteiktume bent vienam vakarui atgaivą nuo daugelio jam tenkančių rūpesčių. Laukinė ugnis — tik viena iš baugių senovinės mūsų brolijos paslapčių. Daugel mokame nuostabiausių dalykų, kurie tiktų pradžiuginti jūsų akims.

— Būtinai aptarsime šitai su seserimi.

Dėl vieno kito stebuklingo triuko jis nebūtų prieštaravęs, bet gana ir to, kad Džofriui patiko versti žmones kautis iki mirties. Tirionas visiškai nenorėjo, kad tam berniukui kiltų minčių pamėginti juos gyvus deginti.

Pagaliau užkopęs iki laiptų viršaus, Tirionas išsinėrė iš sutemų katės kailio ir užsimetė jį sau ant rankos. Alchemikų gildija buvo klaidus juodo akmens labirintas, bet Halinas nedvejodamas žingsniavo per daugybę vingių ir posūkių, kol pagaliau jie pasiekė Geležinių Deglų galeriją, ilgą aidžią salę, kur aplink juodas metalines dvidešimties pėdų aukščio kolonas šoko žalios ugnies stulpai. Atsispindėdamos nuo juodo gludinto marmuro sienų, vaiduokliškos liepsnos visą salę pripildė smaragdinio švytėjimo. Tirionas būtų patyręs dar ryškesnį įspūdį, jeigu nebūtų žinojęs, kad milžiniškus geležinius deglus įžiebė tik šį rytą jo apsilankymo garbei ir tuoj pat užgesins, vos tik paskui jį užsivers salės durys. Laukinė ugnis per daug brangi, kad ją būtų galima eikvoti šiaip sau.

Žengę laukan, jie atsidūrė ant plačių lenktų laiptų, vedančių į Seserų gatvę Visenijos kalvos papėdėje. Tirionas palinkėjo Halinui viso labo ir nukrypavo žemyn, kur su Apdegėlių palyda jo laukė Timetas, Timeto sūnus. Turint galvoje, kokį šiandien turėjo tikslą, apsaugą buvo pasirinkęs ypač tinkamą. Be to, regint Apdegėlių randus, miesto prastuomenės širdyse nubusdavo baimė. Šiais laikais tai labai praversdavo. Vos prieš tris dienas prie Raudonosios pilies vartų reikalauti maisto vėl buvo susirinkusi minia. Džofas paleido ant jos strėlių lietų, nudėjo keturis žmones ir dar šūktelėjo pavymui duodąs leidimą suvalgyti tuos negyvėlius. Ką gi, turėsime dar daugiau draugų.

Tirionas nustebo pamatęs šalia neštuvų ir Broną.

— Ką čia veiki?

— Perduodu tau skirtus pranešimus, — atšovė Bronas. — Geležinrankis prašo tave skubiai atvykti prie Dievų vartų. Kodėl — nesako. Taip pat esi kviečiamas į Meigorą.

— Kviečiamas? — Tirionas žinojo, kad tik vienas žmogus drįstų pavartoti šį žodį. — Ko Sersėjai iš manęs reikia?

— Karalienė įsako tau tuojau pat grįžti į pilį ir atvykti į jos menę, — Bronas gūžtelėjo pečiais. — Apie tai pranešė tavo jauniklis pusbrolis. Užsiaugino ant viršutinės lūpos tris plaukelius ir jau mano esąs vyras.

— Užsiaugino tris barzdaplaukius ir įsitaisė riterystę. Šiukštu nepamiršk, kad jis dabar — seras Lanselis.

Tirionas neabejojo, kad seras Džeislinas nesiųstų jo ieškoti, jeigu reikalas nebūtų tikrai svarbus.

— Verčiau sužinosiu, ko prireikė Baivoteriui. Pranešk seseriai, kad grįžęs ją aplankysiu.

— Jai tai nepatiks, — įspėjo Bronas.

— Na, ir gerai. Kuo ilgiau Sersėja lauks, tuo bus piktesnė, o įpykusi ji būna kvailesnė. Man ji labiau tinka pikta ir kvaila negu rami ir klastinga.

Tirionas švystelėjo sulankstytą apsiaustą į neštuvus, ir Timetas padėjo jam įsiropšti paskui tą kailį.

Turgaus aikštė prie Dievų vartų, gerais laikais knibždėjusi daržoves parduodančių valstiečių, Tirionui per ją keliaujant buvo beveik tuščia. Seras Džeislinas pasitiko jį prie vartų ir sausai pasveikino kilstelėdamas geležinę ranką.

— Milorde, čia yra jūsų pusbrolis Kleosas Frėjus, atvykęs iš Riverano su taikos vėliava ir Robo Starko laišku.

— Siūlo taikos sąlygas?

— Taip jis teigia.

— Koks mielas tas mano pusbrolis. Vesk pas jį.

Auksiniai apsiaustai serą Kleosą laikė uždarę belangėje vartų sargybos būstinėje. Jiems žengiant į vidų, jis pakilo.

— Tirionai, labai džiaugiuosi jus regėdamas.

— Pusbroli, nedažnai girdžiu taip sakant.

— Ar su jumis atvyko ir Sersėja?

— Mano sesuo užsiėmusi kitais reikalais. Čia tas Starko laiškas? — Jis pačiupo pergamentą nuo stalo. — Sere Džeislinai, palikite mus vienus.

Baivoteris nusilenkė ir išėjo.

— Man liepta perduoti pasiūlymą karalienei regentei, — durims užsivėrus, tarė seras Kleosas.

— Perduosiu nedelsdamas. — Tirionas žiūrinėjo prie laiško pridėtą Robo Starko žemėlapį. — Viskam savas laikas, pusbroli. Prisėskite. Atsipūskite. Atrodote sulysęs ir nusikamavęs.

Tiesą sakant, Frėjus atrodė dar prasčiau.

— Taip, — seras Kleosas klestelėjo ant suolo. — Upių žemėse reikalai nekokie, Tirionai. Aplink Dievo Akį, o ypač palei Karališkąjį kelią. Upių lordai patys degina savo derlių norėdami pakankinti mus badu, o tavo tėvo būriai kiekvieną užimtą kaimą leidžia plėnimis ir iškapoja valstiečius.

Taip jau karo metu būna. Valstiečiai žudomi, didikai laikomi išpirkai. Reikia nepamiršti padėkoti dievams, kad gimiau Lanisteriu.

Seras Kleosas delnu perbraukė savo skystus rudus plaukus.

— Mus du kartus puolė, net nepaisydami taikos vėliavos. Tarsi kokie šarvuoti vilkai, trokštantys sudraskyti kiekvieną, kuris už juos silpnesnis. Gal tik dievai ir težino, už kurią pusę jie kovėsi iš pradžių, bet dabar jie tiesiog savo pačių pusėje. Praradome tris vyrus ir dvigubai tiek sužeistų.

— Kokios žinios apie mūsų priešus? — Tirionas vėl įniko į Starko sąlygas. Berniukas daug neprašo. Tik pusės karalystės, susigrąžinti belaisvius, įkaitus, tėvo kalavijo… ak, tiesa, dar ir savo seserų.

— Vaikinas nieko neveikdamas sėdi Riverane, — tarė seras Kleosas. — Manau, kad jam baisu susidurti su jūsų tėvu mūšio lauke. Jo pajėgos sulig kiekviena diena mažėja. Pasitraukė upių lordai, kiekvienas iškeliavo ginti savų žemių.

Ar tik ne šito tėvas ir siekė? Tirionas susuko Starko žemėlapį.

— Tokios sąlygos mums tikrai netiks.

— Gal bent sutiktumėte mainyti Starkų mergaites į Tioną ir Vilemą? — nuolankiai pasiteiravo seras Kleosas.

Tirionas prisiminė, kad Tionas Frėjus — jo jaunesnis brolis.

— Ne, — švelniai atsakė jis, — bet pasiūlysime kitokius belaisvių mainus. Turiu pasitarti su Sersėja ir taryba. Siųsime jus atgal į Riveraną su mūsų sąlygomis.

Buvo akivaizdu, kad tokia ateitis Frėjaus visiškai nedžiugina.

— Milorde, netikiu, kad Robas Starkas nusileis. Šitos taikos nori ledi Ketlina, bet ne tas berniokas.

— Ledi Ketlina nori atgauti dukteris. — Tirionas nuslinko nuo suolo ant grindų, rankoje laikydamas žemėlapį ir laišką. — Seras Džeislinas pasirūpins, kad jums netrūktų maisto ir šilumos. Regis, pusbroli, jums būtina kaip reikiant išsimiegoti. Pasikviesiu jus, kai žinosime daugiau.

Serą Džeisliną jis rado ant tvirtovės pylimo stebintį, kaip apačioje, pievoje, vyksta kelių šimtų naujokų pratybos. Į Karaliaus Uostą plūdo daugybė prieglobsčio ieškančių pabėgėlių, tad netrūko ir vyrų, pasirengusių stoti į miesto sargybą už prikimštą pilvą ir šiaudų kūlį nakčiai kareivinėse, bet Tirionas nepuoselėjo didelių vilčių, kad šitie skarmaluoti gynėjai mūšio lauke kausis kaip tikri kareiviai.

— Teisingai pasielgėte man pranešdamas, — tarė Tirionas. — Palieku serą Kleosą jūsų globai. Jis nusipelno visapusiško svetingumo.

— O jo palyda?

— Duokite jiems maisto ir švarių drabužių, tegu koks meisteris pasirūpina jų žaizdomis. Iš pilies į miestą jiems nevalia nė nosies iškišti — ar aišku?

Jokiu būdu nederėjo leisti, kad tiesa apie padėtį Karaliaus Uoste pasiektų Robo Starko ausis Riverane.

— Visiškai aišku, milorde.

— Ak, tiesa, štai kas dar. Alchemikai prie kiekvienų vartų atsiųs didelius kiekius molinių puodelių. Juos panaudosite mokyti vyrams, kurie dirba su ugnies svaidyklėmis. Pripilkite į puodelius žalių dažų, ir tegu jie mokosi užtaisyti bei svaidyti. Jei kuris apsitaškys, tokį būtina tuoj pat pakeisti. Kai jau mokės apsieiti su dažų puodeliais, tada pripilkite į juos lempų aliejaus. Kareiviai turi sugebėti juos uždegti ir svaidyti degančius. Kai išmoks neapsideginti, bus pasirengę gauti laukinės ugnies.

Seras Džeislinas geležiniu pirštu pasikasė skruostą.

— Išmintingai sugalvota. Nors tas alchemikų mėšlas man nepatinka.

— Ir aš jo nemėgstu, bet reikia tenkintis tuo, ką turi.

Vėl atsidūręs savo neštuvuose, Tirionas Lanisteris užtraukė užuolaidas ir po alkūne pasikišo pagalvę. Sersėja įširs sužinojusi, kad jis perėmė Starko laišką, tačiau tėvas juk pasiuntė jį čionai valdyti, o ne pataikauti Sersėjai.

Jam atrodė, kad Robas Starkas siūlo jiems auksinę galimybę. Tegu tas vaikinas laukia Riverane puoselėdamas svajones apie lengvai pasiekiamą taiką. Tirionas nusiųs jam atsakymą su savo sąlygomis, pasiūlydamas Šiaurės karaliui to, ko jis trokšta, lygiai tiek, kad tas neprarastų vilties. Tegu seras Kleosas trina savo kaulėtą Frėjų pasturgalį jodinėdamas pirmyn atgal su pasiūlymais ir atsakymais. Per tą laiką pusbrolis seras Stafordas apginkluos ir paruoš naują kariuomenę, kurią turi surinkęs Kasterlių Uoloje. Kai bus pasirengęs, kartu su lordu Taivinu iš dviejų pusių puls Tulius bei Starkus ir sutraiškys juos.

Et, kad taip ir Roberto broliai būtų tokie sukalbami. Renlis Barateonas slenka lėtai tarsi ledynas, bet vis dėlto juda į šiaurę ir rytus su milžiniška pietiečių kariauna. Kita vertus, beveik nepasitaiko nakties, kad Tiriono nekankintų baimė išgirsti, jog lordas Stanis su savo laivynu jau kyla aukštyn Juodaisiais Vandenimis. Na, atrodo, laukinės ugnies atsargą turėsiu neblogą, bet vis dėlto…

Jo nerimastingas mintis sutrikdė kažkoks klegesys gatvėje. Tirionas atsargiai pažvelgė pro plyšį tarp užuolaidų. Nešikai kirto Batsiuvių aikštę, kurioje po oda dengtomis stoginėmis susirinkusi didoka minia klausėsi pranašo rypavimų. Nedažytos vilnos apdaras, surištas kanapine virve, rodė jį esant vieną iš elgetaujančių brolių.

— Bjaurastis ir paleistuvystė! — šaižiai rėkė tas žmogus. — Štai jums ženklas! Štai ji, Tėvo bausmė! — Iškėlęs ranką, jis rodė padūmavusią raudoną žaizdą danguje. Stovėjo taip, kad pilis ant Eigono kalvos tolumoje buvo jam tiesiai už nugaros, o kometa pranašingai kybojo virš jos bokštų. Gudriai pasirinkta vieta, pagalvojo Tirionas. — Esame išpampę ir priputę pikto. Karalių guolyje sanguliauja brolis ir sesuo, o jų kraujomaišos vaisius savo rūmuose kraiposi pagal išsigimėlio neūžaugos, beždžionių šėtono dūdelę. Aukštakilmės ponios ištvirkauja su juokdariais ir gimdo baidykles! Net ir aukštasis septonas užmiršo dievus! Jis maudosi kvapniuose vandenyse ir tunka skanaudamas vyturius ir nėges tuo metu, kai jo žmonės badauja! Puikybė nustelbia maldą, šlykštūs padarai valdo mūsų pilis ir visur karaliauja auksas… bet jau nebeilgai! Puvėsių pritvinkusi vasara baigiasi, o kekšių karalius parblokštas žemėn! Kai šerno iltys perrėžė jam pilvą, siaubingas dvokas pakilo iki dangaus, o iš vidurių išsirangė tūkstantis šnypščiančių gyvačių, kertančių visa, kas gyva! — Kaulėtu pirštu jis dūrė į kometą ir pilį sau už nugaros. — Štai ateina Pranašas! Apsivalykite, šaukia jums dievai, kitaip būsite apvalyti! Apsiplaukite dorybės vynu, kitaip jus nuplaus ugnis! Ugnis!

— Ugnis! — aidu pritarė kiti balsai, bet juos beveik užgožė patyčių šūksniai. Tirioną tai paguodė. Jis liepė eiti toliau, Apdegėliai puolė skinti kelią, ir neštuvai sulingavo tarsi laivas banguotoje jūroje. Na, štai, neūžauga išsigimėlis, beždžionių šėtonas. Bet apie aukštąjį septoną tas nelaimėlis, tiesą sakant, kalbėjo taikliai. Kaip ten aną dieną apie jį atsiliepė Mėnuliukas? Pamaldusis vyras taip karštai garbina Septynetą, kad kiekvieną kartą sėsdamas prie stalo valgo už juos visus. Prisiminęs kvailio pokštą, Tirionas smagiai nusišypsojo.

Jis džiaugėsi pasiekęs Raudonąją pilį niekieno daugiau netrukdomas. Lipdamas laiptais į savo kambarius, Tirionas buvo kur kas geriau nusiteikęs negu iš ryto. Laiko — štai ko man iš tiesų tereikia, laiko viskam tinkamai sustyguoti. Kai grandinė bus baigta… Jis pravėrė duris į savo menę.

Nuo lango atsigręžė Sersėja, banguodama aplink grakščias šlaunis švytuojančiais sijonais.

— Kaip drįsti nepaisyti mano kvietimo?

— Kas tave įleido į mano bokštą?

— Tavo bokštą? Tai mano sūnaus karališkoji pilis.

— Kažkur apie tai girdėjau, — Tirionas buvo ne juokais įširdęs. Kronui tai tikrai atsirūgs — šiandien sargybą ėjo Mėnulio Broliai. — Kaip tik ruošiausi pas tave užsukti.

— Nejaugi?

Tirionas užtrenkė paskui save duris.

— Turi mano atžvilgiu abejonių?

— Visada, ir labai pagrįstų.

— Tu mane skaudini. — Tirionas nukrypavo prie spintelės, kur stovėjo vynas. Pokalbiai su Sersėja jam neišvengiamai sukeldavo didžiulį troškulį. — Nesijaučiu kuo nors tau nusikaltęs.

— Koks esi bjaurus ir niekingas kirminas. Mirsela — vienintelė mano duktė. Negi iš tiesų įsivaizduoji, kad leisiu tau ją parduoti lyg kokį avižų maišą.

Mirsela, pagalvojo jis. Ką gi, šitas kiaušinis jau prasikalė. Pažiūrėkime, kokios spalvos jame paukštelis.

— Kuo čia dėtas avižų maišas? Mirsela — princesė. Galima sakyti, gimusi tokiai lemčiai. O gal ketinai ją apvesdinti su Tomenu?

Jos rankos mostas išmušė jam iš pirštų taurę, vynas pasiliejo ant grindų.

— Turėčiau už tai išrauti tau liežuvį, nors ir esi mano brolis. Džofrio regentė — aš, o ne tu, ir pareiškiu, kad Mirsela nebus išsiųsta pas tą žmogėną iš Dorno taip, kaip aš buvau išsiųsta Robertui Barateonui.

Tirionas nukratė nuo plaštakos vyno lašus ir atsiduso.

— O kodėl ne? Dorne jai bus saugiau negu čia.

— Gal visiškai nieko nebesupranti ar paprasčiausiai pakvaišai? Juk žinai ne prasčiau už mane, kad Marteliai neturi jokių priežasčių mūsų mylėti.

— Užtat gausiai jų turi mūsų nekęsti. Ir vis dėlto tikiuosi, kad jie sutiks. Lanisterių skriauda princui Doranui siekia tik praėjusios kartos laikus, o su Vėtrų Gūžta ir Haigardenu Dornas kariauja bent tūkstantį metų, nors, Renlio manymu, Dorno parama jam užtikrinta. Mirselai dabar devyneri, Tristanui Marteliui — vienuolika. Pasiūliau, kad jie susituoktų, kai Mirsela sulauks keturioliktojo gimtadienio. Iki tol ji kaip garbės viešnia gyventų Saulės Ietyje princo Dorano globojama.

— Įkaitė, — tarė Sersėja kietai suspausdama lūpas.

— Garbės viešnia, — nenusileido Tirionas, — ir manau, kad Martelis su Mirsela elgsis maloniau negu Džofris su Sansa Stark. Su ja ketinau pasiųsti serą Arį Oukhartą. Riteris iš karaliaus sargybos — su tokiu skydu niekas negalės pamiršti, kas ji ir iš kur.

— Nedaug bus jai naudos iš sero Ario, jeigu Doranas Martelis nuspręs, kad mano duktė turi mirtimi išpirkti jo sesers žūtį.

— Martelis per daug garbingas, kad žudytų devynerių metų mergaitę, juo labiau tokią mielą ir nekaltą kaip Mirsela. Kol ji gyvens po jo stogu, galės būti tikras, kad mes laikysimės to, ką pažadėjome. Tuo tarpu mūsų sąlygos per daug geros, kad jų atsisakytų. Mirsela — tik kukliausia dalis. Pasiūliau jam atiduoti jo sesers žudiką, suteikti vietą taryboje, keletą pilių pakraščiuose…

— Per daug! — Sersėja, švytruodama sijonais, nerimastingai nužingsniavo per kambarį lyg nirštanti liūtė. — Per daug pasiūlei, be to, neatsiklausei nei mano nuomonės, nei pritarimo.

— Kalbame apie Dorno princą. Jei pasiūlyčiau mažiau, jis tikriausiai spjautų man į veidą.

— Per daug! — Sersėja staigiai apsisuko ir patraukė atgal.

— O ką gi tu būtum jam pasiūliusi, gal tą savo skylę tarp kojų? — nesuvaldęs pykčio tėškė Tirionas.

Šį kartą jis spėjo pastebėti artėjantį smūgį. Jo galva trakštelėjusi atšoko į šalį.

— Mieliausioji, brangiausioji sesute, — tarė jis, — pažadu, kad daugiau tu manęs nedaužysi.

— Negrasink man, mažiuk, — nusijuokė sesuo. — Manai, kad tėvo laiškas užtikrina tavo saugumą? Tai tik popieriaus skiautė. Turėjo tokią skiautę ir Edardas Starkas, bet ar daug iš jos gavo naudos?

Edardas Starkas neturėjo nei miesto sargybos, pamanė Tirionas, nei mano laukinių, nei Brono surinktų samdinių. O aš turiu. Bent jau vylėsi turįs. Pasikliaudamas Veiriu, seru Džeislinu Baivoteriu, Bronu. Ko gero, savaip klydo ir lordas Starkas.

Tačiau nutylėjo. Išmintingas žmogus nepila laukinės ugnies ant žarijų. Tirionas tik nuėjęs įsipylė kitą taurę vyno.

— Kaip tau atrodo, ar Mirselai bus saugu, jei Karaliaus Uostas kris? Renlis su Staniu pasmeigs jos galvą šalia tavosios.

Ir staiga Sersėja pravirko.

Net jeigu į kambarį būtų įpuolęs pats Eigonas Užkariautojas raitas ant drakono ir besisvaidantis citrininiais pyragais, Tirionas nebūtų labiau nustebęs. Sesers verkiančios nebuvo matęs nuo vaikystės Kasterlių Uoloje. Jis nevikriai žengė žingsnį jos pusėn. Jei sesuo verkia, broliui derėtų ją guosti… bet juk čia Sersėja! Nedrąsiai ištiesęs ranką, padėjo jai ant peties.

— Neliesk manęs, — atšlijo ji. Regis, turėjo likti abejingas, bet tie žodžiai žeidė labiau negu bet kokie smūgiai. Išraudusi, pikta ir tuo pat metu prislėgta Sersėja mėgino atgauti kvapą.

— Nežiūrėk į mane, ne… ne šitaip… tik ne tu.

Stengdamasis jos netrikdyti, Tirionas nusigręžė.

— Nenorėjau tavęs gąsdinti. Pažadu, kad Mirselai nieko nenutiks.

— Melagis, — pasigirdo jam už nugaros. — Aš ne vaikas, kad tikėčiau tuščiais pažadais. Sakei išvaduosiąs Džeimį. Na, tai kur jis dabar?

— Manau, kad Riverane. Sveikas ir rūpestingai ten saugomas, kol rasiu būdą jį išlaisvinti.

— Turėjau gimti vyru, — šniurkštelėjo Sersėja. — Tada man nė vieno jūsų nebūtų reikėję. Tikrai nebūčiau leidusi, kad viskas taip susiklostytų. Kaip Džeimis galėjo leisti, kad tas vaikiščias paimtų jį į nelaisvę? O tėvas — aš, tikra kvailė, taip juo pasitikėjau, — kur jis dabar, kai jis ypač reikalingas? Ką jis veikia?

— Kariauja.

— Tūnodamas tarp Harenholo sienų? — su panieka iškošė ji. — Įdomus būdas kariauti. Pažvelgus iš šalies, labai įtartinai primena slapstymąsi.

— Žvelk atidžiau.

— O kaip dar tai pavadintum? Tėvas sėdi vienoje pilyje, Robas Starkas — kitoje, ir niekas nieko nedaro.

— Sėdėjimas sėdėjimui nelygus, — tarė Tirionas. — Abu laukia, kol kuris pajudės, tačiau liūtas tupi ramiai, pasiruošęs šuoliui, krutina uodegą, o elniukas sustingęs iš baimės, jo viduriai virtę šaltiena. Kad ir kur šoktų, liūtas jį sučiups, ir abu šitai žino.

— Ir tu visiškai tikras, kad liūtas — tai mūsų tėvas?

— Tokios yra visos mūsų vėliavos, — šyptelėjo Tirionas.

Sersėja nuleido pokštą negirdomis.

— Jeigu į nelaisvę būtų papuolęs mūsų tėvas, užtikrinu tave — Džeimis nesėdėtų rankų sudėjęs.

Džeimis blaškytųsi aplink Riverano sienas, džiugindamas Kitus, kol iš jo kariuomenės liktų tik kruvini skutai. Jis niekada nepasižymėjo kantrybe, kaip ir tu, mieloji sesute.

— Ne visi gali būti tokie narsūs kaip Džeimis, bet laimėti karus galima ir kitokiais būdais. Harenholas stiprus ir patogiai išsidėstęs.

— O Karaliaus Uostas — ne, ir abu tai puikiai žinome. Kol tėvas su Starkų bernioku žaidžia liūtą ir elniuką, Renlis žygiuoja Rožių keliu. Jis bet kurią dieną gali atsirasti prie mūsų vartų!

— Miestas per vieną dieną nekris. Nuo Harenholo iki čia — tiesus ir spartus žygis Karališkuoju keliu. Renlis nespės nė savo svaidyklių surinkti, o tėvas jau smogs jam iš užnugario. Jo kariuomenė bus kūjis, o pilies sienos — priekalas. Turėsime į ką pažiūrėti.

Į Tirioną smigo žalių Sersėjos akių žvilgsnis, atsargus, bet kupinas troškimo patikėti tuo, ką jis dėsto.

— O jeigu atžygiuos Robas Starkas?

— Nuo Harenholo visai netoli iki Trišakio brastų, tad Ruzui Boltonui šiauriečių pėstininkijos perkelti nepavyks, ir jie nesusijungs su Jaunojo Vilko raiteliais. Starkas negali pulti Karaliaus Uosto, pirma nepaėmęs Harenholo, tačiau net ir kartu su Boltonu jis tam per silpnas. — Tirionas pasitelkė savo žaviausią šypseną. — Tuo tarpu tėvas sunkia syvus iš upių žemių, o dėdė Stafordas Uoloje renka naują kariuomenę.

Sersėja įtariai pažvelgė į jį.

— Iš kur visa šitai žinai? Negi tėvas, tave čia siųsdamas, pasidalijo savo ketinimais?

— Ne. Pakanka pažiūrėti į žemėlapį.

Jos akyse blykstelėjo panieka.

— Ei, Kipše, tu juk viską iki paskutinio žodžio prasimanei savo kuoktelėjusia galva?

Tirionas vyptelėjo.

— Sesute, atsakyk man — jeigu mūsų padėtis nebūtų geresnė, argi Starkai mums siūlytų taikytis? — Jis išsitraukė sero Kleoso Frėjaus atgabentą laišką. — Štai žiūrėk, Jaunasis Vilkas atsiuntė mums sąlygas. Aišku, jos nepriimtinos, bet pradžiai vis šis tas. Gal norėtum paskaityti?

— Taip, — staiga ji vėl tapo tikra karaliene. — Kaip jos atsidūrė pas tave? Laišką turėjo atnešti man.

— Tam ir esu ranka, kad šį bei tą tau perduočiau, — Tirionas padavė jai laišką. Jam tebemaudė skruostą, kur savo žymę paliko Sersėjos delnas. Tegu nudirtų man pusę veido, dar ne tiek paaukočiau, kad tik ji sutiktų su Dorno vedybomis. Nujautė, kad tas sutikimas jau visiškai ranka pasiekiamas.

Be to, dabar jau tapo aišku, kas jai šnabžda į ausį… ką gi, šitame pyragėlyje yra ir uogytė.

Branas

Šokėją dengė baltos kaip sniegas vilnos gūnia su išsiuvinėtu pilku Starkų giminės didvilkiu, o Branas vilkėjo pilkas kelnes ir baltą švarką, kurio apykaklę ir rankogalius puošė voverės kailis. Virš širdies tviskėjo vilko galvos pavidalo segė iš sidabro ir juodojo gintaro. Vietoj sidabrinio vilko Branas būtų verčiau rinkęsis Vasarą, bet seras Rodrikas nesileido į kalbas.

Neaukšti akmeniniai laiptai Šokėją sutrikdė tik akimirkai. Branas ją suragino, ir Šokėja nesunkiai pasileido aukštyn. Už plačių ąžuolinių, geležimi kaustytų durų Vinterfelo Didžiojoje menėje rikiavosi aštuonios ilgos stalų eilės, po keturias abipus tarpo ties viduriu. Ant suolų susispaudę pečiais sėdėjo žmonės.

— Starkas! — Branui jojant pro šalį, šaukė jie stodamiesi. — Vinterfelas! Vinterfelas!

Branas buvo jau pakankamai suaugęs ir suprato, kad iš tiesų šaukiama ne jam — taip jie sveikina derlių, Robą ir jo pergales, jo lordą tėvą ir senelį, ir visus per aštuonis tūkstančius metų valdžiusius Starkus. Suprato, bet vis tiek pasijuto kupinas pasididžiavimo. Jodamas per tą salę, net užmiršo, kad yra luošas. Tačiau prie pakylos, visiems stebint, Oša ir Hodoras atrišo raištelius, atsagstė sagtis, nukėlė jį nuo Šokėjos ir nunešė prie aukšto giminės sosto.

Šalia kairėje pusėje sėdėjo seras Rodrikas, greta — jo duktė Betė. Rikonas sėdėjo dešinėje. Jo pasišiaušusių kaštoninių plaukų kupeta taip ataugo, kad siekė šermuonėlių apsiausto apykaklę. Niekam neleido jų kirpti nuo tada, kai iškeliavo motina. Paskutinei tarnaitei, kuri mėgino jį aptvarkyti, Rikonas įkando.

— Ir aš norėjau pajodinėti, — pareiškė jis, Hodorui vedant Šokėją iš menės. — Aš už tave geriau joju.

— Visiškai ne, todėl užsičiaupk, — atšovė Branas.

Seras Rodrikas riktelėjo, prašydamas tylos. Branas prabilo kuo garsiau. Pasveikino visus savo brolio, Šiaurės karaliaus, vardu ir paprašė padėkoti ir seniesiems, ir naujiesiems dievams už Robo pergales bei gausų derlių.

— Tebūnie visko šimteriopai, — baigė jis iškeldamas sidabrinę tėvo taurę.

— Šimteriopai! — aukštyn susidaužti kilo alaviniai bokalai, moliniai puodeliai, geležiniais žiedais suveržti ragai. Branui vynas buvo pasaldintas medumi, paskanintas cinamonu ir gvazdikėliais, tačiau stipresnis negu įprastai. Jis jautė, kaip tas vynas karštais vingriais pirštais vingiuoja per krūtinę su kiekvienu gurkšniu. Kai nuleido taurę, jo galva jau sukosi ratu.

— Gerai pasirodei, Branai, — pagyrė jį seras Rodrikas. — Lordas Edardas tavimi labai didžiuotųsi.

Kitame stalo gale pritardamas linkčiojo meisteris Luvinas, o tarnai jau pradėjo nešti valgius.

Tiek maisto Branas dar nebuvo matęs; valgiai keliavo nenutrūkstančiu srautu, tad iš kiekvieno jis paragaudavo tik po kąsnelį. Ant stalų radosi didžiulės taurų šlaunys, iškeptos su svogūniniais porais, elnienos pyragai su morkomis, kumpiu ir grybais, avienos kepsniai su medaus ir gvazdikėlių padažu, traški antiena, šerniena su pipirais, žąsiena, ant iešmų suverti balandžiai ir gaidžiukai, jautienos troškinys su miežiais, šalta vaisių sriuba. Lordas Vimanas iš Baltojo Uosto atgabeno dvidešimt statinaičių žuvų, apibarstytų druska ir apklostytų jūržolėmis — sykų ir silkių, menkių ir lašišų, sraigių, krabų ir midijų, omarų ir nėgių. Buvo juodos duonos, medaus pyragų ir avižinių sausainių, ropių, žirnių ir burokėlių, pupų, moliūgų ir didžiulių raudonų svogūnų. Be to, keptų obuolių ir pyragų su uogomis, stipriame vyne mirkytų kriaušių. Ant kiekvieno stalo šalia druskos gulėjo didžiuliai balti skrituliai sūrio, per stalus keliavo karšto, prieskoniais pagardinto vyno ir atšaldyto rudeninio alaus ąsočiai.

Lordo Vimano muzikantai grojo narsiai ir gražiai, bet jų arfa, smuikas ir ragas netruko paskęsti garsų jūroje, juos užgožė kalbos ir juokai, taurių ir lėkščių tarškesys, urzgiantys ir po stalais dėl likučių besipešantys šunys. Dainininkas traukė gražias dainas — „Geležinės ietys“, „Degantys laivai“, „Lokys ir gražioji mergelė“, bet jo klausėsi, regis, tik Hodoras. Jis stovėjo greta pūtiko ir šokinėjo nuo vienos kojos ant kitos.

Triukšmas virto vienodu galingu gaudesiu, svaiginančiu balsų klegesiu. Seras Rodrikas virš garbanotos Betės galvos kalbėjo su meisteriu Luvinu, o Rikonas visa gerkle kažką šaukė Valderiams. Branas nenorėjo, kad Valderiai sėdėtų prie aukštojo stalo, tačiau meisteris priminė, kad jie netrukus taps giminės. Robas turėjo vesti vieną jų tetų, o Arija — ištekėti už vieno jų dėdžių. „Jokiu būdu, — atsakė Branas, — tik ne Arija.“ Bet meisteris Luvinas nenusileido, tad jie dabar sėdėjo greta Rikono.

Visus patiekalus tarnai pirmajam nešė Branui, kad jis, jei norėtų, pasiimtų lordo dalį. Pasirodžius antims, nebegalėjo praryti nė kąsnio. Toliau tik linkčiojo pritardamas ir mostelėjęs ranka liepdavo nešti toliau. Jeigu valgis kvepėdavo ypač gardžiai, pasiųsdavo jį vienam iš lordų, sėdinčių ant pakylos, kaip draugystės ir malonės ženklą — meisteris Luvinas sakė, kad jis turįs taip daryti. Vargšei liūdinčiai ledi Hornvud jis pasiuntė lašišos, siautulingiems Amberiams — šernienos, Klėjui Servinui — uogomis įdarytą žąsį, o arklidės viršininkui Džosetui, kuris nebuvo nei lordas, nei svečias, bet išmokė Šokėją, kad Branas galėtų ja jodinėti, — didžiulį omarą. Hodorui ir senajai auklei pasiuntė saldumynų šiaip sau, tik todėl, kad juos myli. Seras Rodrikas priminė, kad jis turįs ką nors pasiųsti ir netikriems broliams, tad Valderiui Mažajam pasiuntė virtų burokėlių, o Didžiajam — svieste apkeptų ropių.

Ant žemiau sustatytų suolų Vinterfelo žmonės sėdėjo pramaišiui su valstiečiais iš mažesnių miestelių, kaimynais iš aplinkinių sodybų ir į svečius atvykusių lordų palydovais. Kai kurių Branas niekada nebuvo matęs, kitus pažinojo kuo puikiausiai, bet visi dabar atrodė vienodai svetimi. Stebėjo juos iš šalies tarsi tebesėdėtų prie savo miegamojo lango ir žvelgtų į kiemą apačioje, matytų visus, bet niekur nedalyvautų.

Oša vaikštinėjo tarp stalų pilstydama alų. Vienas iš Leobaldo Tolharto vyrų kyštelėjo ranką jai po sijonu, ir ji, visiems aplinkui kvatojant, suskaldė jam į galvą ąsotį. Kita vertus, Mikenas laikė ranką po kažkokios moters marškiniais, o ši, regis, visiškai nesipiktino. Branas žiūrėjo, kaip Farlenas, rodydamas kaulą, verčia savo rudąją kalę tarnauti, ir šypsojosi iš senosios auklės, kuri raukšlėtais pirštais gnaibė plutą nuo karšto pyrago. Ant pakylos lordas Vimanas su garuojančia nėgių lėkšte kovėsi taip, tarsi tai būtų priešo kariuomenė. Jis buvo toks storas, kad seras Rodrikas liepė sukalti jam tinkamą platų krėslą, bet juokdavosi taip garsiai ir dažnai, kad Branas pagalvojo, jog tas seras jam patinka. Greta jo sėdėjo vargšė išblyškusi ledi Hornvud sustingusiu it kaukė veidu ir abejingai knebinėjo maistą. Kitame aukštojo stalo gale Hoteris ir Morsas lenktyniavo, kas daugiau išgers, vis susidauždami geriamaisiais ragais tarsi turnyre besikaunantys riteriai.

Čia per daug karšta, per daug triukšminga, visi jau pasigėrė. Jo pilkai balti vilnoniai apdarai Branui graužė odą, ir staiga jis panoro atsidurti bet kur, tik ne čia. Dievų giraitėje dabar vėsu. Nuo karštųjų tvenkinių kyla garas, šiurena raudoni burtmedžių lapai. Kvapai ten sodresni, netrukus patekės mėnulis, ir mano brolis ims jam dainuoti.

— Branai? — tarė seras Rodrikas. — Tu nieko nevalgai.

Regėjimas buvo toks ryškus, kad akimirką Branas nesusigaudė kur esąs.

— Gal vėliau dar valgysiu, — atsakė jis. — Man pilvas tuoj sprogs.

Baltus senojo riterio ūsus vynas nudažė raudonai.

— Labai gerai pasirodei, Branai. Ir šiandien, ir priimdamas svečius. Manau, kada nors būsi puikus lordas.

Aš noriu būti riteris. Branas dar kartą gurkštelėjo prieskoniais ir medumi pagardinto vyno iš tėvo taurės, džiaugdamasis, kad turi ko nusitverti. Ant taurės šono nasrus kaip gyva šiepė urzgiančio didvilkio galva. Branas jautė, kaip sidabrinė nosis spaudžia delną, ir prisiminė, kada paskutinį kartą matė lordą tėvą geriant iš tos taurės.

Tai nutiko per puotą karaliaus Roberto garbei, kai jis su visu dvaru atkeliavo į Vinterfelą. Tada dar buvo vasara. Jo tėvai ant pakylos sėdėjo kartu su Robertu ir karaliene bei jos broliais. Buvo ten ir dėdė Bendžinas, visas juodai apsitaisęs. Branas su broliais ir seserimis sėdėjo kartu su karaliaus vaikais — Džofriu, Tomenu ir princese Mirsela, kuri visą vakarą nuo Robo neatitraukė susižavėjusių akių. Kitapus stalo Arija, kai niekas nematydavo, rodė grimasas. Sansa tarsi užburta klausėsi karaliaus arfininko dainų apie riterius, o Rikonas vis klausinėjo, kodėl su jais nesėdi Jonas. „Nes jis pavainikis“, — galų gale Branui teko jam pašnibždėti.

O dabar jų visų nėra. Tarsi koks negailestingas dievas didžia ranka būtų juos nušlavęs. Mergaites — į nelaisvę, Joną — prie Sienos, Robą ir motiną — į karą, karalių Robertą ir tėvą — į kapus, ir dėdę Bendžiną, ko gero, ten pat.

Net ir toliau, ant suolų, užstalėje sėdėjo nauji žmonės. Džoris nebegyvas, ir Storasis Tomas, ir Porteris, Eilinas, Desmondas, Halenas, buvęs arklidžių viršininkas, jo sūnus Harvinas… visi iškeliavusieji į pietus su tėvu, net septonė Mordeina ir Veinas Pulas. Kiti išjojo į karą su Robu ir netrukus, kaip Branas nujautė, taip pat gali žūti. Jis iš tiesų mėgo Šiengalvį ir Spuoguotąjį Timą, Skitriką ir kitus naujus vyrus, bet pasiilgdavo senųjų draugų.

Branas žvalgėsi į visus tuos veidus, ir laimingus, ir liūdnus, vis svarstydamas, kurių nebebus po metų ar po dvejų. Nedaug trūko, kad būtų pravirkęs, bet negalėjo. Juk jis — Vinterfelo Starkas, savo tėvo sūnus ir brolio įpėdinis, beveik suaugęs vyras.

Menės prieangyje prasivėrė durys, ir šalto oro gūsio suvirpintos deglų liepsnos akimirką sušvito ryškiau. Alapilvis į puotą atvedė du naujus svečius.

— Ledi Mira iš Ridų giminės, — salės gaudesį pamėgino perrėkti apvalainas sargybinis. — Su broliu Džodženu iš Pilkųjų Vandenų.

Vyrai pakėlė galvas nuo lėkščių bei taurių ir sužiuro į naujai atėjusius. Branas išgirdo Valderį Mažąjį murmant Didžiajam:

— Varliaėdžiai.

Pakilo seras Rodrikas.

— Draugai, būkite pasveikinti. Kviečiame kartu su mumis pasidžiaugti derliumi.

Tarnai skubiai ilgino stalus ant pakylos, nešė daugiau krėslų.

— Kas jie tokie? — paklausė Rikonas.

— Dumblažmogiai, — su panieka atsiliepė Valderis Mažasis. — Jie — vagys ir bailiai, o nuo varlių jiems pažaliuoja dantys.

Šalia Brano pritūpęs meisteris Luvinas jam į ausį jau šnibždėjo patarimą:

— Privalai juos šiltai pasveikinti. Nesitikėjau jų čia pamatyti, bet… ar žinai, kas jie?

Branas linktelėjo.

— Salų gyventojai. Iš Sąsmaukos.

— Houlandas Ridas buvo didelis tavo tėvo draugas, — tarė seras Rodrikas. — Regis, šitie bus jo vaikai.

Naujiesiems svečiams artėjant per menę, Branas pamatė, kad vienas iš tiesų yra mergina, nors iš drabužių niekaip nebūtų atpažinęs. Ji vilkėjo nuo ilgo nešiojimo jau suminkštėjusias avikailio kelnes ir bronziniais žvynais šarvuotą liemenę. Amžiumi nedaug jaunesnė už Robą, buvo liesa tarsi berniūkštis, ilgus rusvus plaukus susirišusi pakaušyje, beveik neįžiūrimomis krūtimis. Ant vienos grakščios šlaunies turėjo pasikabinusi austą tinklą, kitoje pusėje — ilgą bronzinį peilį. Po pažastimi nešėsi seną geležinį didšalmį, kai kur jau pamargintą rūdžių; jai už nugaros pririšta kyšojo trišakė varlinė ietis ir odinis skydas.

Brolis buvo keleriais metais jaunesnis ir ginklų neturėjo. Visas apsivilkęs žaliai, net ir batus avėjo žaliai dažytos odos. Jam priėjus arčiau, Branas įsitikino, kad ir jo akys — samanų spalvos, nors dantys atrodė tokie pat balti kaip visų žmonių. Abu Ridai buvo smulkių kaulų, grakštūs tarsi kalavijai ir beveik Brano ūgio. Ties pakyla jie sustojo ir priklaupė ant vieno kelio.

— Lorde Starkai, — tarė mergina, — šimtai ir tūkstančiai metų praslinko nuo tada, kai mūsų giminė pirmą kartą prisiekė ištikimybę Šiaurės karaliui. Mano lordas tėvas atsiuntė mus, kad visų mūsų žmonių vardu vėl pakartotume tą priesaiką.

Ji žiūri į mane, staiga suvokė Branas. Reikėjo jai atsakyti.

— Mano brolis Robas kaunasi pietuose, — tarė jis, — bet, jei pageidaujate, galite duoti savo priesaiką man.

— Pilkųjų Vandenų vardu prisiekiame ištikimybę Vinterfelui, — prabilo jie vienu balsu. — Atiduodame jums, milorde, savo širdis, namus ir visą gerovę. Mūsų kalavijai, mūsų ietys ir strėlės laukia jūsų įsakymo. Nepalikite bėdoje mūsų vargdienių, būkite gailestingi mūsų paliegėliams ir teisingi mums visiems, ir mes niekada jūsų neišduosime.

— Prisiekiu žeme ir vandeniu, — tarė žaliai apsirengęs vaikinas.

— Prisiekiu bronza ir geležimi, — atitarė jo sesuo.

— Prisiekiame ugnimi ir ledu, — užbaigė jie vienu balsu.

Branas karštligiškai ieškojo tinkamų žodžių. Ar jis turėtų ir pats jiems ką nors prisiekti? Apie tokią priesaiką, kaip jų, niekas jam nepasakojo.

— Lai jūsų žiemos būna trumpos, o vasaros derlingos, — tarė jis. Šitai dažniausiai tikdavo visur. — Stokitės. Aš esu Brandonas Starkas.

Mergina, Mira, pašoko ir padėjo atsikelti broliui. Tas vaikinas nuo Brano nenuleido akių.

— Dovanų jums atgabenome žuvų, varlių ir paukščių.

— Dėkoju jums, — atsiliepė Branas svarstydamas, ar iš mandagumo jam reikės suvalgyti ir varlę. — Ir kviečiu paragauti Vinterfelo duonos ir medaus.

Jis mėgino prisiminti viską, ko jį mokė apie salų žmones, gyvenančius Sąsmaukos pelkynuose ir retai išlendančius iš savo balų. Jie vertėsi sunkiai, žvejojo, gaudė varles, būstus statėsi ant plūduriuojančių salų iš pintų nendrių ir švendrų lapų, slėpė juos giliai raistuose. Esą jie bailūs, kariauja užnuodytais ginklais ir slapstosi nuo priešų, užuot susikovę su jais atvirame mūšyje. Tačiau Houlandas Ridas, dar Branui negimus, buvo vienas ištikimiausių tėvo sąjungininkų kovoje už karaliaus Roberto karūną.

Berniukas, Džodženas, sėsdamasis smalsiai dairėsi po salę.

— O kur didvilkiai?

— Dievų giraitėje, — atsakė Rikonas. — Gaurius prastai elgėsi.

— Mano brolis norėtų į juos pasižiūrėti, — tarė mergina.

Valderis Mažasis užbaubė ant visos menės:

— Geriau tegu pasisaugo, kad jie jo nepamatytų, nes gali ką nors nukąsti.

— Jie nekąs, jeigu aš būsiu šalia. — Branui buvo malonu, kad jie nori pamatyti vilkus. — Vasara ir pats nekanda, ir Gauruočiui neleis.

Šitie dumblažmogiai jam žadino smalsumą. Regis, anksčiau nė vieno nebuvo matęs. Tėvas nuolat siųsdavo laiškus Pilkųjų Vandenų lordui, bet nė vienas salų gyventojas nesirodė Vinterfele. Branas norėjo su jais pasikalbėti, bet Didžiojoje menėje buvo taip triukšminga, kad vos galėjai girdėti, ką sako šalia esantis žmogus.

Greta Brano sėdėjo seras Rodrikas.

— Jie tikrai valgo varles? — paklausė jis senojo riterio.

— Taigi, — atsiliepė seras Rodrikas. — Varles, žuvis, didžiuosius driežus ir visokiausius paukščius.

Galbūt jie neturi avių ir raguočių, pamanė Branas. Jis paliepė tarnams atnešti jiems avienos kepsnių, po gabalą tauro šlaunies ir į išskobtas duonos žiauberes pripilti jautienos troškinio su miežiais. Regis, valgiai jiems patiko. Mergina pamatė, kad Branas į juos žiūri, ir nusišypsojo. Branas paraudo ir nusuko akis į šalį.

Gerokai vėliau, kai puotautojai iki soties paskanavo saldumynų ir viską gausiai užliejo vasarvyniu, valgiai buvo nukraustyti, o stalai nustumti į pasienius, kad būtų vietos šokti. Muzika suskambo garsiau, sudundėjo būgnai, Hoteris Amberis atsinešė didžiulį lenktą, sidabru kaustytą karo ragą. Dainininkas užtraukė „Nakties pabaigą“ ir toje vietoje, kur Nakties sargyba išjoja į Aušros mūšį pasitikti Kitų, Hoteris taip papūtė savo ragą, kad visi šunys prapliupo loti.

Du Gloverių vyrai dūdmaišiu ir arfa užgrojo smagią melodiją. Pirmasis pašoko Morsas Amberis. Jis stvėrė pro šalį einančią tarnaitę, išmušdamas jai iš rankų vyno ąsotį, šis ištiško ant žemės. Aplinkui mėtėsi kaulai, apgraužtos duonos plutos, bet jis pasileido suktis su ja per akmenines grindis, vis nepamiršdamas švystelėti aukštyn. Mergina ir juokėsi, ir spiegė visa išraudusi, kai jos sijonai plevėsuodami kilo jai virš galvos.

Netrukus įsitraukė ir kiti. Hodoras šoko vienas, o lordas Vimanas pakvietė mažąją Betę Kasel. Nors ir nepaprastai storas, bet judėjo grakščiai. Kai pavargo, vietoj jo su mergaite stojo šokti Klėjus Servinas. Seras Rodrikas priėjo prie ledi Hornvud, tačiau ši atsiprašė ir pasitraukė iš menės. Branas pasėdėjo, kiek reikalavo mandagumas, ir liepė pakviesti Hodorą. Buvo sukaitęs, pavargęs, įraudęs nuo vyno, o stebėdamas šokančius pajuto atslenkant liūdesį. Tai buvo dar vienas dalykas, kurio jis niekada nepatirs.

— Jau noriu eiti.

— Hodoras, — riktelėjo Hodoras klaupdamasis. Meisteris Luvinas ir Šiengalvis įkėlė Braną į jo krepšį. Vinterfelo žmonės tai buvo matę šimtus kartų, bet svečiams, žinoma, atrodė keista, ir smalsumas kai kuriuos privertė pamiršti mandagumą. Branas jautė į jį nukreiptus žvilgsnius.

Jie nėjo per visą menę, bet pasuko pro šonines lordams skirtas duris. Branas spėjo laiku palenkti galvą. Blausiai apšviestoje galerijoje greta Didžiosios menės jie pamatė arklidės viršininką Džosetą, įnikusį jodinėti visiškai kitaip. Prie sienos buvo prispaudęs moterį, kurios Branas nepažinojo, ir sijonus užkėlęs jai iki juosmens. Ta moteris kikeno, kol suglumęs Hodoras sustojo pažiūrėti. Tada ji ėmė klykti.

— Palik juos ramybėje, Hodorai, — teko įsikišti Branui, — nešk mane į miegamąjį.

Hodoras užnešė jį įvijais laiptais į bokštą ir atsiklaupė šalia vieno tų metalinių strypų, Mikeno įkaltų į sieną. Kabindamasis į juos, Branas nukeliavo iki lovos, o Hodoras nuavė jam batus ir numovė kelnes.

— Gali dabar eiti atgal į puotą, tik netrukdyk Džosetui ir tai moteriškei, — tarė Branas.

— Hodoras, — palinksėjo galva Hodoras.

Užpūtus prie lovos degusią žvakę, tamsa užklojo tarsi minkšta, gerai pažįstama antklodė. Pro langines skverbėsi vos girdimi muzikos garsai.

Staiga mintyse suskambo kadaise, dar kai buvo labai mažas, tėvo ištarti žodžiai. Jis klausinėjo lordo Edardo, ar karaliaus sargybos riteriai iš tiesų patys geriausi Septyniose Karalystėse.

„Dabar jau ne, — atsakė tėvas, — tačiau kadaise jie buvo tarsi stebuklas, švytintis visam pasauliui.“

„Ar kuris buvo iš jų geriausias?“

„Puikiausias riteris, kurį kada nors esu matęs, buvo seras Arturas Deinas, jo kalavijas vadinosi Aušra ir buvo nukaltas iš kritusios žvaigždės šerdies. Būtų mane užmušęs, jeigu ne Houlandas Ridas.“

Tėvas paniuro ir daugiau nebepasakojo. Branas gailėjosi nepaklausęs, ką tai reiškia.

Užsnūstant Brano galva buvo pilna riterių tviskančiais šarvais, o kalavijai jų rankose spindėjo lyg žvaigždės, bet atslinkus sapnui jis vėl pasijuto esąs dievų giraitėje. Iš virtuvės ir Didžiosios menės sklindantys kvapai taip kuteno nosį, lyg jis nė nebūtų išėjęs iš puotos. Šniukštinėjo po medžiais, čia pat lakstė ir jo brolis. Naktis buvo kupina pašėlusios gyvybės, įnirtingai staugdama smaginosi žmonių govėda. Tie garsai jaudino, kėlė nerimą. Jis norėjo lėkti, medžioti, norėjo…

Sutarškėjusi geležis privertė jį pastatyti ausis. Tą garsą pagavo ir brolis. Abu pakrūmėmis nuskuodė tenai, iš kur atsklido triukšmas. Peršokęs sustingusią vandens balą seno balto medžio paunksmėje, jis užuodė kažką svetima — žmogaus kvapą, gerai sumišusį su oda, žeme ir geležimi.

Kai atsidūrė prie jų, įsibrovėliai jau buvo per kelis žingsnius miške — patelė ir jaunas patinas. Nors jis iššiepė dantis, tie du jo visiškai neišsigando. Brolis grėsmingai suurzgė, bet atėjūnai nepuolė bėgti.

— Ana jie ateina, — tarė patelė. Mira, nuskambėjo kažkur toli jo galvoje, kur tebegyveno miegantis berniukas, nugrimzdęs į vilkišką sapną. — Ar žinojai, kad jie tokie dideli?

— Kai suaugs, bus dar didesni, — tarė jaunasis patinas, stebėdamas juos didelėmis, žaliomis akimis, kuriose nebuvo jokio išgąsčio. — Juodasis pilnas baimės ir įniršio, bet pilkasis stiprus… net pats nežino, koks jis stiprus… ar jauti jį, sesute?

— Ne, — atsiliepė ji dėdama ranką ant ilgo rudo jai prie diržo kabančio peilio. — Būk atsargus, Džodženai.

— Jis manęs nepuls. Šią dieną man neskirta mirti.

Patinas nesibaimindamas priėjo prie jų ir, ištiesęs ranką, palietė jo snukį švelniai, tarsi būtų brūkštelėjęs vasaros vėjelis. Bet tą pačią akimirką miškas ištirpo, žemė po kojomis virto dūmais ir kvatodama, sūkuriuodama dingo, o jis pats ėmė suktis ir krito, krito, krito…

Ketlina

Aplinkui per švelniai banguojančias kalvas driekėsi pievos. Ketlina miegojo ir sapnavo, kad Branas vėl sveikas, kad Arija su Sansa susikibusios už rankų, o Rikonas — dar visai kūdikis jai prie krūtinės. Robas be jokios karūnos žaidžia su mediniu kalaviju, o kai visi suminga, savo lovoje ji randa besišypsantį Nedą.

Ak, saldus tas sapnas, saldus ir per daug greitai dingstantis. Aušra atėjo negailestinga, smeigdama šviesa tarsi durklu. Ketlina pabudo sustingusi, vieniša ir pavargusi: nukamuota jojimo, skausmo, pareigos. Noriu verkti. Tegu mane guodžia, aš taip pavargau būti stipri. Gal bent kartais pabūčiau kvailutė ir išsigandusi. Daug nereikia, tik truputį… gal dieną… gal valandėlę…

Šalia palapinės vyrai jau krutėjo. Ji girdėjo prunkščiant arklius, Šadą besiskundžiant nelanksčia nugara, serą Vendelį prašant paduoti jam lanką. Ketlina panoro, kad jie visi išnyktų. Geri, ištikimi vyrai, tačiau ji taip pavargo nuo jų. Visų labiausiai ji ilgėjosi vaikų. Ateis diena, žadėjo ji sau dar tebegulėdama patale, ateis diena, kai ji leis sau būti silpnesnei.

Tačiau ne šiandien. Jokiu būdu ne šiandien.

Kai tvarkėsi drabužius, pirštai atrodė ne tokie vikrūs kaip paprastai. Tiesą sakant, reikėjo džiaugtis, kad rankos jos apskritai klauso. Tas durklas buvo Valyrijos plieno, o šis plienas kerta giliai ir skaudžiai.

Lauke Šadas maišė puode avižinę košę, o seras Vendelis Manderlis sėdėdamas taisė lanko templę.

— Miledi, — tarė jis, jai žengus iš palapinės, — šiuose žolynuose yra paukščių. Ar pageidautumėte šį rytą pusryčiams keptos putpelės?

— Pakaks avižinės košės ir duonos… manau, visiems mums. Prieš akis dar ilgas kelias, sere Vendeli.

— Kaip įsakysite, miledi, — apvalus it mėnulis riterio veidas atrodė prislėgtas, o jo didingų tarsi jūrų vėplio ūsų galiukai kryptelėjo iš nusivylimo. — Avižos, duona, kas gali būti geriau?

Jis buvo vienas storiausių žmonių iš tų, kuriuos Ketlinai teko pažinti, tačiau, kad ir kaip mėgdamas pavalgyti, savo garbę jis vertino labiau.

— Radau dilgėlių ir užplikiau arbatos, — paskelbė Šadas. — Ar miledi pageidautų puodelio?

— Taip, labai dėkoju.

Ji laikė puodelį randuotais delnais ir pūsdama mėgino atvėsinti. Šadas buvo iš Vinterfelo. Robas davė dvidešimt geriausių vyrų, kurie turėjo pasirūpinti saugia jos kelione pas Renlį. Kartu pasiuntė ir penkis mažesnius lordus, kad savo vardais ir aukšta kilme suteiktų palydai daugiau svorio bei garbės. Pakeliui į pietus, vengdami miestų ir tvirtovių, jie ne kartą matė šarvuotų vyrų būrius, regėjo rytuose dūmus, bet niekas nemėgino jų užkabinti. Jų vilkstinė atrodė per daug silpna, kad keltų grėsmę, ir per daug gausi, kad tikėtumeis lengvo grobio. Persikėlus per Juoduosius Vandenis, pavojingiausia kelio dalis liko už nugaros. Per paskutines keturias dienas nebepasitaikė jokių karo ženklų.

Šitos kelionės Ketlina niekada nenorėjo. Taip ir sakė Robui dar Riverane.

— Kai paskutinį kartą mačiau Renlį, jis tebuvo berniukas, ne vyresnis už Braną. Nepažįstu jo. Siųsk ką nors kitą. Mano vieta — šalia mano tėvo, jam jau nebedaug liko gyventi.

Sūnus žvelgė į ją nusiminęs.

— Neturiu kito žmogaus. Pats vykti negaliu. Tavo tėvas sunkiai serga. Juodoji Žuvis — mano akys ir ausys. Jokiu būdu negaliu jo prarasti. Tavo brolis man bus reikalingas ginti Riveranui, kai pradėsime žygį…

— Žygį? — Apie tai niekas jai nebuvo užsiminęs nė vienu žodžiu.

— Negaliu sėdėti Riverane ir laukti taikos. Pradeda atrodyti, lyg aš bijočiau vėl stoti į mūšį. Kai nereikia kautis, vyrų mintys ima suktis apie namų židinį ir derlių — taip man sakė tėvas. Net ir manieji šiauriečiai pradeda nerimauti.

Manieji šiauriečiai, pagalvojo ji. Jis jau net kalba kaip karalius.

— Nuo nerimo dar nė vienas nenumirė, o skubotumas — visai kas kita. Sėklos pasėtos, dabar tegu sudygsta.

Robas tik užsispyręs papurtė galvą.

— Mes sviedėme saują sėklų pavėjui, ir tiek. Jeigu tavo sesuo Lisa rengtųsi mums į pagalbą, apie tai jau būtume sužinoję. Kiek mes paukščių pasiuntėme į Lizdą — keturis? Aš taip pat noriu taikos, tačiau kodėl man Lanisteriai turėtų ką nors duoti, jeigu aš tik tūnau čia, o mano kariuomenė tirpsta lyg sniegas vasarą?

— Vadinasi, kad neatrodytum bailys, šoksi pagal lordo Taivino dūdą? — atšovė ji. — Jis tik ir laukia, kad pultum Harenholą. Pasiklausk dėdės Brindeno, jeigu…

— Apie Harenholą nieko nesakiau, — tarė Robas. — Na, tai ar keliausi pas Renlį mano vardu, ar man teks siųsti Didįjį Džoną?

Prisiminus tą pokalbį, jos veide šmėkštelėjo blausi šypsena. Na, gudrybė labai jau akivaizdi, bet penkiolikos metų berniukui tikrai neblogai sumanyta. Robas žinojo, kad Didysis Džonas Amberis visiškai netinka derėtis su tokiu žmogum kaip Renlis Barateonas. Robas neabejojo, kad ir ji tai žino. Vadinasi, jai neliko nieko kita, tik sutikti ir melstis, kad tėvas išgyvens iki jai grįžtant. Ketlina buvo tikra — jeigu lordas Hosteris būtų sveikas, keliautų pats. Ir vis dėlto išvykti buvo sunku, labai sunku. Jai atėjus atsisveikinti, tėvas jos net nepažino.

— Minisa, — pašaukė ją, — o kur vaikai? Mano mažoji Ketė, mieloji Lisa…

Ketlina pabučiavo jį į kaktą ir patikino, kad vaikai sveiki.

— Sulaukite manęs, milorde, — tarė ji, kai jis užmerkė akis. — Ak, laukiau jūsų tiek daug kartų. Dabar jūs privalote manęs palaukti.

Likimas vėl mane veja į pietus, mąstė Ketlina siurbčiodama aitrią arbatą, nors turėčiau keliauti į šiaurę, ten, kur mano namai. Paskutinį vakarą Riverane ji parašė laišką Branui ir Rikonui. Patikėkite, mano brangieji, neužmiršau jūsų — tiesiog jūsų broliui dabar esu reikalinga labiau.

— Šiandien turėtume pasiekti Manderio upę, miledi, — pareiškė seras Vendelis, Šadui šaukštu kabinant iš puodo košę. — Jei tikėtume tuo, kas kalbama, lordas Renlis turėtų būti netoli.

Ir ką gi jam pasakysiu radusi? Kad mano sūnus nelaiko jo tikru karaliumi? Ji nelaukė to susitikimo. Jiems reikėjo draugų, o ne naujų priešų, tačiau Robas niekada nesiklaups pagerbti žmogaus, neturinčio, jo nuomone, jokios teisės į sostą.

Jos dubuo buvo tuščias, nors ji visiškai neatsiminė valgiusi košę. Padėjo indą į šalį.

— Laikas joti.

Juo greičiau ji pasikalbės su Renliu, juo greičiau galės grįžti namo. Pirmoji užsėdo ant žirgo ir nujojo, kad paskui ją pasiskubintų kiti. Šalia laikėsi Halis Molenas su Starkų giminės vėliava — pilku didvilkiu baltame kaip sniegas lauke.

Nuo Renlio stovyklos skyrė dar pusdienis, bet jie buvo pastebėti. Robinas Flintas, jojęs toli priekyje žvalgydamasis, staiga paršuoliavo atgal ir pranešė matęs tolumoje vėjo malūną, o ant jo — žmogų su žiūronu. Ketlinai su būriu pasiekus tą malūną, stebėtojas jau buvo dingęs. Jie traukė toliau dar beveik mylią, kol jiems priešais atlėkė Renlio būrys — dvidešimt šarvuotų raitelių, vadovaujami žilstelėjusio barzdoto riterio su mėlynaisiais kėkštais ant apsiausto.

Pamatęs jų vėliavą, jis prijojo vienas.

— Miledi, — prabilo jis, — turiu garbės prisistatyti — esu seras Kolenas iš Žaliųjų Tvenkinių. Kraštas, kuriuo keliaujate, labai pavojingas.

— Neatidėliotini reikalai verčia mus skubėti, — tarė Ketlina. — Atvykstu kaip savo sūnaus Robo Starko, Šiaurės karaliaus, pasiuntinė deryboms su Renliu Barateonu, Pietų karaliumi.

— Miledi, karalius Renlis yra karūnuotasis ir pateptasis visų Septynių Karalysčių valdovas, — griežtai, bet mandagiai atsakė seras Kolenas. — Jo malonybė su kariuomene yra stovykloje prie Karčiojo tilto, kur Rožių kelias kerta Manderį. Man bus didelė garbė jus palydėti pas jį.

Riteris kilstelėjo šarvuotą ranką, ir jo raiteliai išsirikiavo dviem gretomis abipus Ketlinos būrio. Kas čia — palyda ar suėmimas? — pasvarstė ji. Neliko nieko kita, tik pasikliauti sero Koleno ir lordo Renlio garbe.

Iki upės keliauti dar buvo likusi valanda, kai jie išvydo stovyklos laužų dūmus. Paskui per kalvotus laukus ir pievas atsklido garsas, iš pradžių neryškus, tarsi koks tolimos jūros murmėjimas, kuris, jiems jojant artyn, vis stiprėjo. Saulėje sublizgus drumstiems Manderio vandenims, jau buvo girdėti žmonių balsai, plieno džeržgesys, žirgų žvengimas. Tačiau Ketlina ir jos palydovai nė už ką nesitikėjo pamatyti to, kas netrukus atsivėrė jų akims.

Nuo tūkstančių laužų ore tvyrojo blyški migla. Vien tik arklių gardai tęsėsi ištisas mylias. Ilgų karčių su vėliavomis styrojo tiek, kad joms paruošti turbūt teko iškirsti didoką mišką. Žole apžėlusiuose laukuose palei Rožių kelią rikiavosi didžiuliai sienų šturmo įtaisai — katapultos, svaidyklės, taranai, užkelti ant ratų, aukštesnių už raitelį ant žirgo. Plieniniai iečių antgaliai saulės spinduliuose žioravo raudonai tarsi jau būtų kruvini, o riterių ir aukštųjų lordų palapinės kyšojo pievoje lyg tarp žolių išdygę šilkiniai grybai. Visur ietys, kalavijai, plieniniai šalmai, šarviniai marškiniai, savo grožį rodančios stovyklos kekšės, strėles ruošiantys lankininkai, varovai prie vežimų, paršus vaikantys kiauliaganiai, su reikalais lakstantys pažai, kalavijus galandantys ginklanešiai, riteriai ant žirgų, arklininkai su narčiais arkliais už pavadžio.

— Čia klaikiai daug žmonių, — tarstelėjo seras Vendelis, jiems jojant per senovinį akmeninį tiltą, vadinamą Karčiuoju.

— Iš tiesų, — sutiko Ketlina.

Atrodė, kad Renlio pašaukta susirinko vos ne visa pietų diduomenė. Visur šmėžavo auksinė Haigardeno rožė — išsiuvinėta dešinėje krūtinės pusėje ant kareivių ir tarnų drabužių, plevėsuojanti ir mirganti ant žalių vėliavų, kurios puošė ietis, nupiešta ant skydų, kybančių ties palapinėmis, kur apsistojo Tairelių giminės sūnūs, broliai, pusbroliai, dėdės. Pastebėjo Ketlina ir Florentų giminės lapę su gėlėmis, Fosovėjų raudonus ir žalius obuolius, žingsniuojantį lordo Tarlio medžioklį, Oukhartų ąžuolo lapus, Kreinų gerves, Malendorų juodų ir oranžinių drugelių debesėlį.

Kitapus Manderio styrojo vėtrų lordų vėliavos — ten įsikūrė paties Renlio pavaldiniai, prisiekę ištikimybę Barateonų giminei ir Vėtrų Gūžtai. Ketlina atpažino Braiso Karono lakštingalas, Penrouzų putpeles ir lordo Estermonto jūrų vėžlį, žalią žaliame lauke. Vis dėlto greta kiekvieno pažįstamo skydo rikiavosi bent tuzinas nematytų, priklausančių mažesniems lordams, taip pat klajojantiems riteriams ar laisviesiems raiteliams — visi pulkais sulėkė čionai pasirengę įrodyti, kad Renlis — tikras valdovas, o ne šiaip sau pasivadinęs karaliumi.

Paties Renlio vėliava buvo iškilusi virš visų. Ant aukščiausio apgulties bokšto — milžiniško ratuoto ąžuolinio, žaliomis odomis apmušto statinio — plevėsavo tokia karo vėliava, kad didesnės Ketlina niekada nebuvo mačiusi: tuo audeklu galėjai iškloti visą salę, jis tviskėjo auksu, o viduryje karūnuotą galvą išdidžiai kėlė juodas Barateonų elnias.

— Miledi, girdite tą triukšmą? — paklausė arčiau prijojęs Halis Molenas. — Kas ten?

Ji įsiklausė. Riksmai, pašėlęs žirgų žvengimas, plieno žvangesys ir…

— Sveikinimo šūksmai, — tarė ji.

Jie kilo nedidelės kalvos šlaitu prie viršūnėje išsirikiavusių ryškiaspalvių palapinių. Jojant pro jas, žmonių stovėjo vis daugiau, jų riksmai skambėjo vis garsiau. Galų gale ji pamatė, kas ten darosi.

Apačioje, palei mažos pilies sienas iš akmenų ir rąstų, vyko riterių mūšis.

Tuščiame lauke buvo atsiradusios tvoros, galerijos, barjerai raitelių dvikovoms. Aplinkui būriavosi šimtai, tūkstančiai žiūrovų. Sumindyta, išdraskyta, sulaužytomis ietimis, aplankstytomis šarvų dalimis nusėta žemė liudijo, kad kovos čia vyksta visą dieną, gal ir seniau, bet dabar jau artinosi pabaiga. Raitų riterių buvo likę mažiau negu dvi dešimtys, jie puolė ir kapojo vienas kitą, audringai raginami žiūrovų ir jau pasitraukusių kovotojų. Ketlinos akyse du šarvuoti žirgai įsibėgėję trenkėsi vienas į kitą ir griuvo žemėn, virsdami geležies ir kanopų krūva.

— Turnyras, — pareiškė Halis Molenas. Jis turėjo įprotį garsiai paskelbti tai, kas visiems ir šiaip akivaizdu.

— Ak, puikus smūgis, — pratarė seras Vendelis Manderlis, kai riteris vaivorykštės spalvų apsiaustu apsisukęs atgalia ranka žiebė persekiotojui ilgakočiu kirviu, šio skydas pažiro šipuliais, o raitelis susverdėjęs vos išsilaikė balne.

Priešais juos besigrūdantys žmonės kliudė praeiti.

— Ledi Stark, — tarė seras Kolenas, — jeigu jūsų žmonės būtų malonūs palaukti čia, pristatyčiau jus karaliui.

— Gerai.

Ketlina liepė saviškiams sustoti, nors jai vos pavyko perrėkti turnyro triukšmą. Seras Kolenas pėsčias vedė savo arklį per minią, o Ketlina jojo jam iš paskos. Staiga žiūrovai sustaugė — raudonbarzdis vyras be šalmo su grifu ant skydo krito žemėn partrenktas stambaus riterio mėlynais šarvais. Tamsiai mėlynas šis buvo visas, net jo bukas blokštas, kuriuo tas riteris taip grėsmingai švaistėsi. Arklį puošė ketvirčiais padalytas Tartų giminės herbas su saulėmis ir mėnuliais.

— Tebus dievai prakeikti, Raudonąjį Ronetą partrenkė, — keiktelėjo žmogus greta.

— Nieko, Loras sudoros tą mėly… — atsiliepė jo bendras, bet minios šūksmai užgožė paskutinius žodžius.

Krito dar vienas vyras, jo sužeistas arklys užgriuvo ant jo, abu riteriai iš skausmo klykė nesavais balsais. Jiems padėti supuolė ginklanešiai.

Tikra beprotybė, pamanė Ketlina. Aplinkui pilna tikrų priešų, liepsnoja pusė krašto, o Renlis štai sėdi ir žaidžia karą kaip berniukas, pirmą kartą gavęs medinį kalaviją.

Galerijoje sėdintys lordai ir ledi buvo įsitraukę į kovą ne menkiau negu žmonės minioje. Ketlina pasistengė į juos įsižiūrėti. Jos tėvas dažnai turėdavo reikalų su pietų lordais, ne vienas svečiavosi ir Riverane. Ji pažino lordą Matį Rovaną, dar tvirtesnio stoto ir rausvesnių skruostų negu anksčiau, su auksiniu jo giminės medžiu per visą liemenės krūtinę. Žemiau sėdėjo ledi Oukhart, smulkutė ir švelni, jai iš kairės — lordas Rendilas Tarlis iš Rago Kalvos, savo didįjį kalaviją Širdžių Ėdiką atrėmęs į krėslo nugarėlę. Kitų buvo pažįstami tik herbai, daug sėdėjo ir visiškai nematytų.

Tarp jų visų, žiūrėdamas į riterius ir kvatodamas, su jauna karaliene pašonėje sėdėjo auksine karūna pasipuošęs vaiduoklis.

Nenuostabu, kad lordai taip noriai telkiasi aplink jį, pamanė ji, tai tarsi iš akies trauktas Robertas. Renlis buvo toks pat gražuolis, ilgakojis, plačiapetis, tokiais pat gražiais, tiesiais, juodais kaip anglis plaukais ir tokiomis pat tamsiai mėlynomis akimis bei gyva šypsena. Grakštus karūnos žiedas aplink galvą jam, regis, puikiai tiko. Tai buvo nuostabiai iš minkšto aukso nukaltas rožių vainikas, kurio priekyje kilo elnio galva iš tamsiai žalio nefrito, papuošta auksinėmis akimis ir auksiniais ragais.

Karūnuotas elnias puikavosi ir ant karaliaus krūtinės: buvo išsiuvinėtas aukso siūlais žalio aksomo palaidinės priekyje — Barateonų herbas Haigardeno spalvomis. Mergina aukštame krėsle šalia jo taip pat buvo iš Haigardeno — tai jaunoji karalienė Mardžerė, lordo Meiso Tairelio duktė. Ketlina žinojo, kad jų vedybos tapo kalkių skiediniu, sutvirtinusiu didžiosios pietų sąjungos mūrą. Renlis buvo dvidešimt vienerių, mergina vargu ar vyresnė už Robą, labai daili, švelniomis stirnos akimis ir vešliomis rudomis garbanomis, tingiai krintančiomis jai ant pečių, drovia ir miela šypsena.

Pievoje dar vienas dalyvis griuvo iš balno susidūręs su vaivorykštinio apsiausto riteriu, ir karalius drauge su kitais riktelėjo iš džiaugsmo.

— Loras! — atsklido jo balsas iki Ketlinos. — Loras! Haigardenas!

Susijaudinusi katučių plojo ir karalienė.

Ketlina pasisuko pažiūrėti, kuo baigsis kova. Joje dalyvavo jau tik keturi vyrai, ir buvo visiškai aišku, kieno pusę palaiko karalius ir minia. Ketlina niekada nebuvo mačiusi sero Loro Tairelio, bet net ir iki tolimosios šiaurės atsklisdavo pasakojimai apie jaunojo Gėlių riterio šaunumą. Sidabriniais šarvais apsitaisęs seras Loras jojo stambiu baltu eržilu ir kovėsi ilgakočiu kirviu. Jo šalmo viduriu nuo viršūnės vijosi auksinių rožių pynė.

Kiti du likę dalyviai sutarė pulti kartu ir paleido žirgus link mėlynšarvio riterio. Jiems priartėjus iš abiejų pusių, tas staigiai įtempė vadžias ir savo suskilusiu skydu smogė vienam vyrui tiesiai į veidą, o piestu atsistojęs žirgas geležimi kaustytomis kanopomis užgriuvo antrąjį. Akies mirksniu vienas užpuolikų atsidūrė ant žemės, kitas tarsi apsvaigęs svirduliavo balne. Mėlynasis riteris numetė sudaužytą skydą, kad kairė ranka būtų laisva, ir tuo metu prieš jį atšuoliavo Gėlių riteris. Plieno svoris sero Loro, regis, visiškai neslėgė, plevėsuodamas savo vaivorykštiniu apsiaustu, jis judėjo grakščiai ir greitai, tarsi šarvų nė nebūtų.

Baltas ir juodas žirgas sukosi vienas apie kitą tarsi įsimylėjėliai per derliaus šventę, tik vietoj bučinių raiteliai keitėsi smūgiais. Ore švysčiojo ilgakotis kirvis, švilpė blokštas. Abu ginklai buvo buki, bet kėlė baisų žvangesį. Likusiam be skydo mėlynajam riteriui kliuvo gerokai smarkiau. Aidint šūksmams: „Haigardenas!“ — iš minios, smūgiai tiesiog biro jam ant pečių ir galvos. Atsakydamas kirto blokštu ir pats, bet kaskart, atšvilpiant jo rutuliui, seras Loras atkišdavo apdaužytą žalią skydą su trimis auksinėmis rožėmis. Vieną akimirką ilgasis kirvis pagavo po smūgio besileidžiančią mėlynojo riterio ranką, ir ištrūkęs blokštas nuskriejo į šalį. Dabar minia užbaubė tarsi rujojantis žvėris. Gėlių riteris užsimojo paskutiniam kirčiui.

Mėlynasis riteris puolė į priekį. Žirgai atsitrenkė vienas į kitą, buki kirvio ašmenys žiebė į aplankstytą antkrūtinį… bet mėlynasis riteris šarvuotais pirštais kažkaip nutvėrė kirvio kotą. Jis ištraukė ginklą serui Lorui iš rankos, abu riteriai susikibo, bet žirgai atsitraukė, ir jie klaikiai žvangėdami visu svoriu dribo žemėn. Loras Tairelis atsidūrė apačioje, tad didžiausias smūgis teko jam. Mėlynasis riteris išsitraukė ilgą durklą ir atmetė aukštyn Tairelio antveidį. Minia staugė taip garsiai, kad Ketlina neišgirdo, ką pasakė seras Loras, bet spėjo pamatyti, kaip juda jo prakirstos, kruvinos lūpos. Pasiduodu.

Mėlynasis riteris šiaip ne taip atsistojo ir, atsisukęs į Renlį Barateoną, iškėlė durklą — taip nugalėtojas sveikino karalių. Į pievą padėti parkritusiam riteriui subėgo ginklanešiai. Tuoj nuėmė jam šalmą, ir Ketlina apstulbo pamačiusi, koks jis jaunas. Gal vos pora metų vyresnis už Robą. Tikriausiai toks pat gražus kaip sesuo, tačiau prakirsta lūpa, apdujusios akys ir per sulipusius plaukus sruvenantis kraujas neleido kaip reikiant įsižiūrėti.

— Prieikite, — pakvietė karalius Renlis nugalėtoją.

Šis nušlubavo prie galerijos. Puikieji mėlyni šarvai iš arčiau atrodė ne taip dailiai — visur margavo įlenkimai nuo smūgių kuoka ar karo kūju, ilgi kalavijo palikti rėžiai, gabalais nutrupėjęs antkrūtinio ir šalmo emalis. Iš apsiausto buvo likę vien skutai. Ėjo taip, kad buvo aišku — tas žmogus taip pat nukentėjo. Keli balsai nedarniai pasveikino šūkteldami: „Tartas!“ — ir dar kažkodėl: „Gražuolė! Gražuolė!“ — tačiau dauguma tylėjo. Mėlynasis riteris priklaupė prieš karalių.

— Jūsų malonybe, — po aplamdytu šalmu dusliai suskambo jo balsas.

— Įrodėte, kad jūsų tėvas kalbėjo tiesą apie tai, ką sugebate, — virš pievos nuaidėjo Renlio balsas. — Esu matęs vieną ar du kartus, kaip seras Loras išverčiamas iš balno… tačiau šitaip — dar ne.

— Koks čia išvertimas, — netoliese piktinosi girtas lankininkas su Tairelių rože ant liemenės. — Tik klasta ir apgavystė, tiesiog nutraukė jį žemėn.

Minia po truputį ėmė skirstytis.

— Sere Kolenai, — tarė Ketlina savo palydovui, — kas tas vyras ir kodėl jo čia taip nemėgsta?

Seras Kolenas žvelgė susiraukęs.

— Todėl, kad tai ne vyras, miledi. Tai Brienė iš Tarto, lordo Selvino Vakario duktė.

— Duktė? — pašiurpo Ketlina.

— Brienė Gražuolė, taip ją pravardžiuoja, tik už akių, antraip už tai gali tekti brangiai sumokėti.

Karalius Renlis čia pat paskelbė, kad ledi Brienė iš Tarto turnyre prie Karčiojo tilto tapo didžiojo mūšio nugalėtoja, paskutinė likusi balne iš šimto šešiolikos riterių.

— Nugalėjote, tad galite prašyti dovanos, kokios tik geidžiate. Jeigu tai bus mano galioje, ją gausite.

— Jūsų malonybe, — atsakė Brienė, — prašau suteikti man garbę tapti jūsų vaivorykštės sargybos riteriu. Būčiau viena iš jūsų septyneto, visur jus lydėčiau, jočiau šalia ir, negailėdama savo gyvybės, saugočiau nuo bet kokių pavojų.

— Nuspręsta, — tarė karalius. — Stokitės ir nusiimkite šalmą.

Ji pasielgė kaip buvo liepta. Šalmas dingo, ir Ketlina suprato, apie ką kalbėjo seras Kolenas.

Gražuolė — taip ją vadino tyčiodamiesi… Plaukai po šalmu priminė purvinų šiaudų kūlį, kuriame voverė turi susisukusi lizdą, o veidas… Didelės, gražios, nuostabiai žydros Brienės akys žvelgė atvirai ir patikliai, bet visa kita… veidas buvo stambių bruožų, grubus, dantys atsikišę ir kreivi, burna pernelyg plati, lūpos tokios storos, kad atrodė ištinusios. Kakta ir skruostai buvo nusėti tūkstančių strazdanų, o nosis — patyrusi ne vieną lūžį. Ketlinos širdį užplūdo gailestis. Kas šioje žemėje galėtų būtų nelaimingesnis už atgrasią moterį?

Tačiau Renliui nudraskius jos suplyšusį apsiaustą ir apgaubus ją vaivorykštiniu, Brienė Tart neatrodė nelaiminga. Jos veidą nutvieskė šypsena, balsas suskambo tvirtai ir išdidžiai:

— Jūsų malonybe, mano gyvenimas priklauso jums. Nuo šios dienos esu jūsų skydas, šitai prisiekiu senųjų ir naujųjų dievų akivaizdoje.

Skaudėjo širdį matant, kaip ji žvelgia į karalių — iš viršaus žemyn, nes buvo bent per delną už jį aukštesnė, nors Renlis ūgiu beveik neatsiliko nuo savo brolio Roberto.

— Jūsų malonybe! — seras Kolenas nušoko nuo arklio ir prisiartino prie galerijos. — Nuolankiai maldauju jūsų dėmesio, — jis priklaupė ant vieno kelio. — Turiu garbės jums pristatyti ledi Ketliną Stark, kuri atvyko kaip jos sūnaus Robo Starko, Vinterfelo lordo, pasiuntinė.

— Vinterfelo lordo ir Šiaurės karaliaus, sere, — pataisė jį Ketlina. Ji nulipo nuo arklio ir atsistojo šalia sero Koleno.

Karalius Renlis atrodė nustebęs.

— Ledi Ketlina? Mums nepaprastai malonu, — jis atsigręžė į jaunąją karalienę. — Mardžere, mieloji, tai ledi Ketlina Stark iš Vinterfelo.

— Labai džiaugiamės galėdami jus pasveikinti, ledi Stark, — švelniai ir drauge pagarbiai tarė mergina. — Užjaučiu jus dėl netekties.

— Dėkoju už gerus žodžius, — atsiliepė Ketlina.

— Miledi, prisiekiu pasirūpinti, kad Lanisteriai sulauktų bausmės už jūsų vyro nužudymą, — pareiškė karalius. — Užėmęs Karaliaus Uostą, atsiųsiu jums Sersėjos galvą.

Ar šitai sugrąžins man Nedą? — pagalvojo ji.

— Man pakaks žinoti, kad teisingumas įvykdytas, milorde.

— Jūsų malonybe, — šiurkščiai įsiterpė Brienė Mėlynoji. — Ir privalote atsiklaupti, kai kalbate su karaliumi.

— Tarp lordo ir karaliaus atstumas ne toks didelis, miledi, — tarė Ketlina. — Lordas Renlis dėvi karūną, ją dėvi ir mano sūnus. Jei norite, galime stovėti čia, purvyne, ir ginčytis, kam kokia garbė ir titulai priklauso, bet man regis, kad yra svarbesnių reikalų, kuriuos turėtume aptarti.

Tai išgirdę kai kurie Renlio lordai tuojau pasišiaušė, bet karalius tik nusijuokė.

— Taikliai pasakyta, miledi. Malonybėms bus užtektinai laiko, kai šitie karai baigsis. Sakykite, kada jūsų sūnus ketina pulti Harenholą?

Neišsiaiškinusi, kas šis karalius — draugas ar priešas, Ketlina neketino atskleisti nė menkiausių Robo planų.

— Milorde, sūnaus karo tarybos posėdžiuose nedalyvauju.

— Na, jeigu tik paliks man bent kelis Lanisterius, aš būsiu patenkintas. Kaip jis pasielgė su Karalžudžiu?

— Džeimis Lanisteris — Riverano belaisvis.

— Vis dar gyvas? — regis, nusiminė lordas Matis Rovanas.

Tarsi suglumęs Renlis tarė:

— Atrodo, didvilkis už liūtą švelnesnis.

— Švelnesnis už Lanisterius, — karčiai šyptelėjusi sumurmėjo ledi Oukhart, — tai kaip sausesnis už jūrą.

— Vadinčiau tai silpnumu, — lordas Rendilas Tarlis nešiojo trumpą dygią jau pražilusią barzdelę ir garsėjo tiesmuka šneka. — Nenorėčiau, kad laikytumėt nepagarba jums, tačiau būtų labiau derėję, jeigu lordas Robas pats būtų atvykęs pagerbti karaliaus, o ne slėptųsi už motinos sijonų.

— Karalius Robas kariauja, milorde, — mandagiai, bet šaltu kaip ledas balsu atsakė Ketlina, — o ne pramogauja turnyruose.

— Neįsismaginkite, lorde Rendilai, bijau, kad pervertinate savo jėgas, — pasišaipė Renlis. Jis mostelėjo ranka Vėtrų Gūžtos spalvomis vilkinčiam tarnui. — Pasirūpinkite ledi Stark palyda, suteikite jiems visus įmanomus patogumus. Ledi Ketlina apsistos mano palapinėje. Kadangi lordas Kasvelis maloniai leido naudotis jo pilimi, ta palapinė man nereikalinga. Miledi, kai pailsėsite, man būtų garbė, jeigu teiktumėtės atvykti paragauti mūsų duonos ir midaus į lordo Kasvelio šį vakarą mums keliamą puotą. Tai jau atsisveikinimo puota. Bijau, kad garbingasis lordas trokšta išvysti tolstančias mano ėdriosios kariaunos nugaras.

— Netiesa, jūsų malonybe, — puolė prieštarauti garbanotas jaunikaitis, tikriausiai lordas Kasvelis. — Visa, kas mano, yra jūsų.

— Kai kas nors taip pasakydavo mano broliui Robertui, jis tokius žodžius visada priimdavo kuo rimčiausiai, — tarė Renlis. — Jūs turite dukterų?

— Taip, jūsų malonybe. Dvi.

— Tuomet dėkokite dievams, kad aš — ne Robertas. Mano mieloji karalienė — tai vienintelė moteris, kurios trokštu. — Renlis ištiesė ranką Mardžerei padėdamas atsistoti. — Ledi Ketlina, būtinai pasikalbėsime, kai tinkamai atsigaivinsite.

Renlis nuvedė savo žmoną atgal į pilį, o tarnas parodė Ketlinai kelią į karaliaus palapinę iš žalio šilko.

— Jeigu tik ko nors prireiktų, miledi, užteks vieno jūsų žodžio.

Ketlina nelabai įsivaizdavo, ko jai dar galėtų prireikti šalia viso, kas toje palapinėje jau surinkta. Ji dydžiu lenkė daugelio smuklių didžiąsias, visiems skirtas svetaines ir stebino gausybe visokiausių patogumų: joje buvo pūkinių čiužinių, kailių užsikloti, medinis, variu apkaltas kubilas, kuriame nesunkiai galima tilpti dviese, gorės žarijoms, kad nekamuotų nakties vėsa, iš odos diržų pintos kėdės, rašomasis stalas su plunksnomis ir rašaline, persikų, slyvų ir kriaušių prikrauti dubenys, vyno ąsotis su priderintomis sidabrinėmis taurėmis, kedro skrynios, prigrūstos Renlio apdarų, knygų, žemėlapių, žaidimų lentų, aukšta arfa, didelis lankas su strėline, pora raudonuodegių medžioklinių sakalų, tikras puikiausių ginklų arsenalas. Jis, tas Renlis, savęs neriboja, galvojo ji dairydamasi. Nenuostabu, kad šita kariuomenė juda taip lėtai.

Prie įėjimo tarsi sargybinis stovėjo karaliaus šarvai: sodriai žalios, auksu raižytos šarvų plokštės, šalmas papuoštais didingais auksiniais elnio ragais. Plienas buvo taip nušveistas, kad antkrūtinyje ji išvydo savo atvaizdą, tarsi atsispindintį giliame, tamsiai žaliame tvenkinyje. Nuskendusios moters veidas, pamanė Ketlina. Ar įmanoma nuskandinti sielvartą? Ji staiga nusigręžė įširdusi dėl savo pačios silpnumo. Gailėtis savęs — per daug didelė prabanga, tam nėra laiko. Reikia išskalauti dulkes iš plaukų ir susirasti suknelę, kuri labiau derėtų karaliaus puotai.

Į pilį kartu su ja išsirengė seras Vendelis Manderlis, Lukas Blekvudas, seras Pervinas Frėjus ir kiti aukštakilmiai jos palydovai. Didžiąją lordo Kasvelio pilies menę taip vadinti galėjai tik iš mandagumo, bet ant sausakimšų suolų tarp paties Renlio riterių atsirado vietos ir Ketlinos vyrams. Pačiai Ketlinai buvo skirta sėdėti ant pakylos tarp raudonveidžio lordo Mačio Rovano ir geraširdžio sero Džono iš žaliojo obuolio Fosovėjų. Seras Džonas pokštavo, o lordas Matis mandagiai teiravosi apie jos tėvo, brolio ir vaikų sveikatą.

Brienė iš Tarto sėdėjo kitame aukštojo stalo gale. Nebuvo pasipuošusi kaip ledi, vilkėjo riteriui derančius drabužius — aksominę, ketvirčiais rausvą ir žydrą liemenę, kelnes, batus ir dailaus darbo diržą, o pečius jai gaubė naujasis vaivorykštinis apsiaustas. Bet jokie drabužiai negalėjo paslėpti jos negražumo: didžiulių šlakuotų rankų, plataus plokščio veido, atsikišusių dantų. Be šarvų jos kūnas atrodė nevikrus, plačiais klubais, stambiomis galūnėmis, pakumpusiais raumeningais pečiais ir be jokios krūtinės. Kiekvienas Brienės judesys liudijo, kad ji šitai supranta ir dėl to kankinasi. Kalbėjo tik klausiama ir retai pakeldavo akis nuo prieš ją padėto valgio.

O valgių čia netrūko. Pasakiškai turtingo Haigardeno karas dar nebuvo palietęs. Dainininkams traukiant dainas, vartantis akrobatams, puota prasidėjo nuo vyne troškintų kriaušių, paskui atėjo eilė mažoms kvapnioms, druskoje apvoliotoms ir traškiai pakeptoms žuvytėms bei svogūnais ir grybais įdarytiems gaidžiukams. Ant stalų keliavo didžiuliai kepalai juodos duonos, kalnai ropių, saldžiųjų kukurūzų ir žirnių, milžiniški kumpiai, keptos žąsys, dubenys, iki kraštų pilni elnienos troškinio su alum ir miežiais. Perėjus prie saldžių patiekalų, lordo Kasvelio tarnai iš pilies virtuvių nešė padėklus su pyragaičiais, plaktos grietinėlės gulbėmis ir cukriniais vienaragiais, roželių pavidalo citrininiais pyragais, prieskoniais gardinto medaus sausainiais ir gervuogių pyragėliais, traškiai keptais obuoliais ir apvaliomis riebaus sūrio galvomis.

Nuo tokio gausaus maisto Ketliną pykino, tačiau ji negalėjo pasirodyti silpna, nes tiek daug priklausė nuo jos tvirtybės. Ji valgė atsargiai ir vis stebėjo tą vyrą, būsimą karalių. Renlis sėdėjo su jaunąja žmona iš kairės ir jos broliu iš dešinės. Apie dieną patirtus nesėkmingus nuotykius liudijo tik Loro kaktą juosiantis lininis tvarstis. Kaip Ketlina ir spėjo, tas vaikinas buvo iš tiesų labai gražus. Jo akys, praradusios stiklinį kovos blizgesį, žvelgė gyvai ir protingai, plaukai laisvai krito rusvomis garbanomis, kurių pavydėti galėjo ne viena mergina. Sudriskusį turnyro apsiaustą dabar buvo pakeitęs nauju, tokiu pat žaviai dryžuotu šilkiniu Renlio vaivorykštės sargybos apsiaustu ir susegęs auksine Haigardeno rože.

Retkarčiais karalius Renlis durklo galu Mardžerei paduodavo kokį rinktinį kąsnelį ar pasilenkdavo pakštelti jai į skruostuką, bet daugiausia jo pokštų ir pastabų buvo skirta serui Lorui. Karalius su malonumu valgė ir gėrė, tai buvo akivaizdu, bet neatrodė nei rajūnas, nei girtuoklis. Dažnai ir nuoširdžiai juokėsi, draugiškai kalbėjo ir su aukštakilmiais lordais, ir su prasčiokėmis mergomis, patarnaujančiomis prie stalo.

Kai kurie svečiai taip nesikuklino. Ketlinos akimis, jie gėrė per daug ir gyrėsi per garsiai. Lordo Vilemo sūnūs Džošua ir Elijas karštai ginčijosi, kuris pirmas atsidurs ant Karaliaus Uosto sienų. Lordas Varneris pasisodinęs ant kelių maigė tarnaitę, nosimi trynėsi jai į kaklą, o viena ranka tyrinėjo, ką ji turi po marškiniais. Gajardas Žaliasis, manęs, jog turi dainininko balsą, džyrino arfą ir traukė posmelius, kartais net ir rimuotus, kaip surišti liūtui uodegą mazgais. Seras Markas Malendoras atėjo su juodai ir baltai marga beždžione ir šėrė ją kąsniais iš savo lėkštės, o seras Tantonas iš raudonojo obuolio Fosovėjų užsiropštė ant stalo ir prisiekė dvikovoje nudėti Sandorą Kligeiną. Priesaika būtų buvusi iškilmingesnė, jeigu seras Tantonas nebūtų viena koja įsilipęs į dubenį su padažu.

Linksmybės visai įsismarkavo, kai kraipydamasis pasirodė storas juokdarys su auksu nudažytu skardiniu šalmu ir skudurine liūto galva; jis tuojau aplink stalus ėmė vaikyti nykštuką, tvatindamas jį per galvą pūsle. Galų gale karalius Renlis panoro sužinoti, kodėl jis taip muša savo brolį.

— Nagi, jūsų malonybe, juk esu Bralžudys, — paaiškino juokdarys.

— Eik jau, kvailių kvaily, turi būti Karalžudys, — suniekino jį Renlis, ir visa menė sudrebėjo nuo kvatojimo.

Lordas Rovanas šalia jos nepasidavė bendram džiaugsmui.

— Visi jie dar tokie jauni, — tarstelėjo jis.

Tai buvo tiesa. Gėlių riteris vargu ar buvo sulaukęs antrojo gimtadienio, kai Robertas prie Trišakio užmušė princą Reigarą. Iš kitų vos keletas buvo vyresni. Per Karaliaus Uosto užgrobimą jie buvo kūdikiai, o per Beilono Greidžojaus sukilimą Geležies salose — dar tik berniukai. Dar neišsikruvinę, pagalvojo Ketlina žiūrėdama, kaip lordas Braisas kursto serą Robarą pažongliruoti durklais. Jiems visa tai — dar žaidimas, tarsi nesibaigiantis turnyras, kuriame jie tikisi pelnyti šlovę, garbę ir didelį grobį. Šiuos berniukus svaigina sakmės ir pasakojimai, jie, kaip ir visi berniukai, įsivaizduoja esą nemirtingi.

— Karas greit juos pasendins, kaip kadaise pasendino mus, — tarė Ketlina. Robertui, Nedui ir Jonui Arinui išskleidus karo vėliavas prieš Eirį Targarieną, ji buvo jauna mergina, kovoms pasibaigus — subrendusi moteris. — Man jų gaila.

— Kodėl? — nustebo lordas Rovanas. — Pažvelkite į juos. Jauni, stiprūs, kupini gyvybės ir juoko. Ir geismo, taip, tiek geismo, kad jie net nežino, ką su juo daryti. Daug šiąnakt mergvaikių bus pradėta, pamatysite. Tai kam gailėtis?

— Nes tai greitai baigsis, — liūdnai atsakė Ketlina. — Nes jie — vasaros riteriai, o artėja žiema.

— Klystate, ledi Ketlina, — į ją žydromis kaip šarvai akimis žvelgė Brienė Tart. — Tokiems kaip mes žiema niekada neateis. Jeigu žūsime mūšyje, apie mus bus sudėtos dainos, o jose visada būna vasara. Sakmėse visi riteriai narsūs, mergelės gražios ir visada šviečia saulė.

Visiems mums ateina žiema, pagalvojo Ketlina. Man ji atėjo mirus Nedui. Ateis ir tau, vaikeli, kur kas greičiau negu norėtum. Širdis jai neleido ištarti šito garsiai.

Jai pagelbėjo karalius.

— Ledi Ketlina, — šūktelėjo Renlis, — norėčiau pakvėpuoti grynu oru. Gal pasivaikščiotumėte su manimi?

Ketlina tučtuojau atsistojo.

— Dėkoju, man tai didelė garbė.

— Jūsų malonybe, — pašoko ir Brienė, — turiu užsidėti šarvus, prireiks tik akimirkos. Jums nedera būti be apsaugos.

Karalius Renlis nusišypsojo.

— Jeigu nesu saugus pačiame lordo Kasvelio pilies viduryje, su visa savo kariuomene aplinkui, tai vienas kalavijas nieko nepakeis… net jeigu tai jūsų kalavijas, Briene. Likite čia, puotaukite. Jeigu man jūsų prireiks, pakviesiu.

Jo žodžiai tą merginą sužeidė, regis, skaudžiau, negu visi rytą patirti smūgiai.

— Kaip įsakysite, jūsų malonybe.

Brienė atsisėdo nuleidusi akis. Paėmęs Ketliną už parankės, Renlis išėjo su ja iš menės. Jie pražingsniavo pro atsainiai išsidrėbusį sargybinį, kuris taip skubiai pašoko ir išsitempė, kad vos nepaleido iš rankų ieties. Renlis paplekšnojo tam kareiviui per petį ir tik nusijuokė.

— Čionai, miledi, — karalius parodė kelią pro nedideles dureles į laiptus, vedančius aukštyn, į bokštą.

— Gal kartais, — tarė karalius, jiems pradėjus kopti, — pas jūsų sūnų Riverane yra seras Baristanas Selmis?

— Ne, — sutriko Ketlina. — Nejaugi jis nebetarnauja Džofriui? Juk buvo karaliaus sargybos vadas.

Renlis papurtė galvą.

— Lanisteriai jam pareiškė, esą jis jau per senas, ir jo apsiaustą atidavė Skalikui. Man sakė, kad jis išvyko iš Karaliaus Uosto prisiekęs stoti tarnauti tikrajam karaliui. Tą apsiaustą, kurio šiandien paprašė Brienė, laikiau Selmiui vildamasis, kad jis pasiūlys man savo kalaviją. Bet Haigardene jis nepasirodė, tad maniau, gal kartais jis nukeliavo į Riveraną.

— Mes jo nematėme.

— Taip, jau senas, bet dar tvirtas vyras. Tikiuosi, kad jam nenutiko nieko bloga. Lanisteriai — didžiausi kvailiai. — Jiedu palypėjo kelis laiptelius tylėdami. — Tą naktį, kai mirė Robertas, jūsų vyrui pasiūliau šimtą kalavijų ir paraginau perimti Džofrį savo globon. Jeigu būtų paklausęs, dabar būtų regentas ir man nereikėtų reikalauti sau sosto.

— Nedas jūsų pasiūlymo nepriėmė. — Ketlinai šitai buvo savaime suprantama ir be pasakojimo.

— Jis buvo prisiekęs globoti Roberto vaikus, — tarė Renlis. — Vienam veikti man trūko jėgų, todėl, lordui Edardui nesutikus, nebeturėjau ko rinktis, privalėjau bėgti. Žinojau — jei pasilikčiau, ilgai gyventi man netektų, netrukus pasekčiau brolio pėdomis.

Jei būtum pasilikęs ir parėmęs Nedą, gal jis iki šiol būtų gyvas, karčiai pagalvojo Ketlina.

— Tikrai mėgau jūsų vyrą, miledi. Žinau, jis buvo ištikimas Roberto draugas… tačiau nieko neklausė ir niekam nesilenkdavo. Štai, noriu jums kai ką parodyti.

Jie jau užkopė iki viršaus. Renlis stumtelėjo medines duris, ir jie žengė ant stogo.

Neaukštą lordo Kasvelio pilį vargu ar tiko vadinti bokštu, tačiau aplinkui plytėjo lygumos, tad Ketlina galėjo apžvelgti apylinkes per daugelį mylių. Iš visų pusių aplink pilį liepsnojo laužai. Jie buvo užkloję žemę tarsi nukritusios žvaigždės ir tokie pat begaliniai kaip žvaigždės danguje.

— Skaičiuokite juos, miledi, jei norite, — tyliai tarė Renlis. — Rytuose sužibus aušrai, dar nebūsite baigusi. Kažin kiek laužų šiąnakt dega aplink Riveraną?

Ketlinos ausis pasiekė vos girdimi muzikos garsai, sklindantys į nakties tamsą iš Didžiosios menės. Žvaigždžių skaičiuoti ji nedrįso.

— Girdėjau, jūsų sūnus įveikė Sąsmauką su dvidešimčia tūkstančių kalavijų, — vėl prabilo Renlis. — Dabar, kai prisidėjo Trišakio lordai, jo kariuomenė galbūt siekia keturiasdešimt tūkstančių.

Ne, pagalvojo ji, tiek nė iš tolo nėra, dalis žuvo mūšiuose, kitus atitraukė derlius.

— Čia turiu dvigubai daugiau, — toliau kalbėjo Renlis, — ir tai dar ne visos mano pajėgos. Meisas Tairelis likęs Haigardene su dešimčia tūkstančių, stiprią įgulą turiu Vėtrų Gūžtoje, o netrukus prie manęs prisidės ir Dorno žmonės su visa savo galia. Ir dar nepamirškite mano brolio Stanio, kuris valdo Drakono Uolą ir Siaurosios jūros lordus.

— Man regis, tai jūs Stanį pamirštate, — tarė Ketlina griežčiau, negu norėjo.

— Turite galvoje jo pretenzijas? — Renlis nusijuokė. — Miledi, kalbėkime atvirai. Stanis būtų siaubingas karalius. Tiesą sakant, jis juo ir netaps. Žmonės Stanį gerbia, net jo bijo, bet labai jau nedaug kas jį kada nors yra mylėjęs.

— Vis dėlto jis — jūsų vyresnysis brolis. Jeigu manome, kad vienas judviejų turi teisę į Geležinį sostą, tai bus lordas Stanis.

— Sakykite, — gūžtelėjo pečiais Renlis, — kokią teisę į Geležinį sostą kada nors turėjo mano brolis Robertas? — Ir nelaukdamas atsakymo tarė: — Ak, taip, kalbėta apie kraujo ryšius tarp Barateonų ir Targarienų, apie santuokas prieš šimtus metų, apie antruosius sūnus ir vyresniąsias dukteris. Visa tai niekam, išskyrus meisterius, nerūpi. Sostą Robertas iškovojo savo karo kūju, — jis mostelėjo ranka per apylinkes nuo vieno krašto iki kito. — Ką gi, štai mano teisė, nė kiek ne prastesnė negu Roberto kadaise. Jeigu jūsų sūnus parems mane, kaip kad jo tėvas rėmė Robertą, jis įsitikins, kad iš tiesų esu dosnus. Mielai patvirtinsiu jam visas žemes, titulus ir garbės vardus. Galės ir toliau valdyti Vinterfelą. Galės, jei norės, net vadintis Šiaurės karalium, svarbiausia, kad nusilenktų man ir prisiektų man ištikimybę kaip aukščiausiam valdovui. „Karalius“ — tai tik žodis, bet ištikimybė, tarnyba valdovui — šitai privalau iš jo gauti.

— O jeigu jis nenorės šito duoti, milorde?

— Miledi, aš būsiu karaliumi ir skaldyti karalystės neketinu. Aiškiau turbūt pasakyti neįmanoma. Prieš tris šimtus metų karalius Starkas, pamatęs, kad nugalėti vilties nėra, nusilenkė Eigonui Drakonui. Tai buvo išmintingas žingsnis. Toks pat išmintingas privalo būti ir jūsų sūnus. Kai jis prisidės prie manęs, šitas karas bus iš esmės baigtas. Mes… — Staiga kažkas patraukė Renlio dėmesį ir jis nutilo. — Kas čia dabar?

Džeržgiančios grandinės reiškė, kad kyla vartų grotos. Žemai apačioje po jų smaigais į kiemą įpuolė raitelis sparnuotu šalmu ant gerokai putoto arklio.

— Pakvieskite karalių! — riktelėjo jis.

Renlis pasilenkė pro šaudymo angą.

— Aš čia, sere.

— Jūsų malonybe, — raitelis pavarė žirgą arčiau. — Atjojau kaip įmanydamas greičiau. Iš Vėtrų Gūžtos. Mes apgulti, jūsų malonybe, seras Kortnėjus ginasi, bet…

— Bet juk tai neįmanoma. Jeigu lordas Taivinas būtų pajudėjęs iš Harenholo, aš jau būčiau žinojęs.

— Ten ne Lanisteriai, valdove. Prie jūsų vartų — lordas Stanis. Karalius Stanis, kaip jis dabar pats save vadina.

Jonas

Įkypi lietaus lašai čaižė Jonui veidą, kai jis, bakstelėjęs pentinais žirgui, nujojo per ištvinusį upelį. Šalia jo lordas vadas Mormontas, sau panosėje keikdamas orą, vis mėgino geriau prisidengti gobtuvu. Jo varnas tupėjo jam ant peties pasišiaušęs, toks pat permirkęs ir paniuręs kaip ir Senasis Lokys. Griebęs šlapius lapus, vėjo gūsis sūkuriu pakėlė juos plasnoti aplinkui tarsi negyvų paukščių būrį. Užkerėtas miškas, liūdnai pagalvojo Jonas. Nuskendęs miškas, ko gero, bus panašiau.

Jonas vylėsi, kad Semas kolonos gale pajėgia išsilaikyti balne. Net ir geru oru jis buvo nekoks jojikas, bet per šešias lietingas dienas žemė tapo klastinga, visur slūgsojo purvynai, o toje tyrėje slėpėsi akmenys. Papūtus vėjui, lašai kirto tiesiai į akis. Nuo Sienos vanduo tikriausiai plūsta į pietus, tirpstantis ledas maišosi su šiltu lietumi ir teka į upes ir upokšnius. Pipas su Rupūžium, ko gero, sėdi prie ugnies bendrajame kambaryje ir prieš vakarienę geria karštą vyną. Jonas pavydėjo jiems. Šlapia jo drabužių vilna prilipusi prie kūno graužė odą, nepakenčiamai skaudėjo kaklą ir pečius nuo šarvų ir kalavijo svorio ir pykino vien pagalvojus apie sūdytą menkę, sūdytą jautieną ir kietą sūrį.

Priešakyje virpėdamas nuskambėjo medžioklės ragas, vos girdimas per nuolatinį lietaus barbenimą.

— Bakvelo ragas, — pareiškė Senasis Lokys. — Dievai mums maloningi, Krasteris vis dar ten.

Jo varnas plastelėjo dideliais sparnais, sukarkė: Grūdų! — ir vėl pasišiaušęs nutilo.

Jonas dažnai girdėjo juoduosius brolius pasakojant apie Krasterį ir jo pilį. Dabar pamatys ją savo akimis. Po septynių tuščių kaimų jie visi jau baiminosi rasią Krasterio buveinę tokią pat tuščią ir be gyvybės, kaip ir visur, bet, regis, kol kas šito patirti neteks. Gal Senasis Lokys ten pagaliau ką nors sužinos, galvojo Jonas. Šiaip ar taip, bent jau nelis ant galvos.

Torinas Smolvudas prisiekinėjo, kad Krasteris — Sargybos draugas, nesvarbu, kad apie jį sklinda įvairių kalbų.

— Nesiginčysiu, tas žmogus pusiau pamišęs, — sakė jis Senajam Lokiui, — bet kiekvienam taip atsitiktų, jei tektų praleisti visą gyvenimą šitame prakeiktame miške. Šiaip ar taip, jis niekada nė vieno žvalgo nenuvarė nuo savo namų židinio, o ir Menso Plėšiko jis nemėgsta. Iš jo turėtume sulaukti gero patarimo.

Na, jeigu sulauksime karšto maisto ir galimybės išsidžiovinti drabužius, jau būsiu laimingas. Daivenas sakė, esą Krasteris — brolžudys, melagis, prievartautojas ir bailys, ir dar užsiminė, kad jis palaiko ryšius su vergų pirkliais ir demonais.

— Ir net dar blogiau, — pridurdavo senasis girininkas, kaukšteldamas savo mediniais dantimis. — Patikėkit, nuo to žmogaus dvelkia šalčiu.

— Jonai, — paliepė lordas Mormontas, — jok atgal palei koloną ir įspėk visus. Primink karininkams, kad nenoriu turėti jokių bėdų dėl Krasterio žmonų. Vyrai privalo valdyti rankas ir kalbėti su tomis moterimis ne daugiau, negu būtina.

— Taip, milorde. — Jonas apgręžė arklį atgal, ton pusėn, iš kurios jie atkeliavo. Nors ir trumpam, bet buvo malonu nebejausti į veidą žeriamų lietaus lašų. Visi, pro kuriuos jis jojo, atrodė lyg verktų. Būrys judėjo miške nusitęsęs per pusę mylios.

Daiktus gabenančios gurguolės viduryje Jonas pamatė Semvelį Tarlį, susigūžusį balne po plačia nulėpusiais kraštais skrybėle. Semas jojo vienu arkliu, kuris vedė du kitus. Į narvų dangalus barbenantis lietus erzino varnus, jie karksėjo ir plakė sparnais.

— Gal ten jiems lapę įleidai? — šūktelėjo Jonas.

Semui kilstelėjus galvą, nuo jo skrybėlės kraštų plūstelėjo vanduo.

— Ei, Jonai, sveikas gyvas. Ne, varnams, kaip ir mums, tiesiog nepatinka lietus.

— Kaip laikaisi, Semai?

— Šlapiai, — išspaudė šypseną storulis. — Bet vis dar esu gyvas.

— Tai gerai. Krasterio pilis jau visai čia pat. Jeigu dievai bus maloningi, jis leis mums pernakvoti prie savo židinio.

— Paniurėlis Edas sako, — Semo balse skambėjo abejonė, — kad Krasteris — tikras laukinis. Ima į žmonas savo dukteris ir nepaiso jokių įstatymų, išskyrus tuos, kuriuos sugalvoja pats. O Daivenas pasakojo Grenui, esą jo gyslomis teka juodas kraujas. Jo motina buvusi tyržmogių moteris, kuri sugulė su mūsų žvalgu, taigi jis esąs merg… — staiga Semas suvokė, ką jau ketino ištarti.

— Mergvaikis, — juokdamasis užbaigė Jonas. — Gali taip sakyti, Semai. Jau esu girdėjęs tą žodį. — Jis spustelėjo pentinais savo nediduko tvirto žirgo šonus. — Man reikia susirasti serą Otiną. Būk atsargus su Krasterio moterimis, — tarsi Semvelį Tarlį šiuo atžvilgiu reikėtų tramdyti. — Pakalbėsime vėliau, kai įsikursime.

Jonas perdavė nurodymus serui Otinui Vitersui, kuris jojo su kolonos užnugarį saugančiais raiteliais. Neaukštas raukšlėto veido žmogelis maždaug to paties amžiaus, kaip ir Mormontas, seras Otinas visada atrodydavo pavargęs net ir Juodojoje pilyje, o dabar lietaus merkiamas visiškai susitraukė.

— Gera žinia, — atsakė jis. — Šita drėgmė mane jau persmelkė iki pat kaulų, o balnas nutrynė taip, kad nė sveikos vietos neliko.

Grįždamas atgal, Jonas atsiskyrė nuo būrio ir nukirto platų kampą per miško tankmę. Šlapios žalumos slopinami žmonių balsai, arklių prunkštimas nutolo, netrukus buvo girdėti tik vienodas lietaus šnarėjimas, lašams krintant ant medžių lapų, žievės, akmenų. Diena dar tik neseniai pasisuko vakarop, bet miške jau tvyrojo prieblanda. Jonas vingiavo tarp akmenų ir balų, pro didžiulius ąžuolus, pilkšvai žalius sargmedžius ir geležmedžius juoda žieve. Kai kur šakos taip susipindavo jam virš galvos, kad įkyrus lietaus barbenimas į galvą vienai kitai akimirkai nutildavo. Jodamas pro žaibo perskeltą kaštoną, apsivijusį baltomis laukinėmis rožėmis, jis išgirdo kažką šiurenant pakrūmėje.

— Vaiduokli, — šūktelėjo Jonas, — Vaiduokli, pas mane.

Bet iš tankumyno išlindo ne Vaiduoklis, o Daivenas ant pasišiaušusio pilko arkliuko. Paskui jį pasirodė raitas Grenas. Senasis Lokys abipus būrio kelio pasiuntė žvalgus stebėti apylinkių ir pranešti apie bet kokius priešus; vengdamas net ir menkiausio atsitiktinumo, jis juos siuntė poromis.

— Ak, tai tu, lorde Snou, — Daivenas nusišypsojo savo ąžuoline šypsena; jo dantys buvo išdrožti iš medžio ir prastai laikėsi. — Maniau, kad man su tuo berniuku jau reikės susikibti su vienu iš tų Kitų. Pametei savo vilką?

— Jis medžioja.

Vaiduoklis nemėgo eiti su visu būriu, tačiau toli nenuklysdavo. Apsistojus nakčiai, jis visada susirasdavo Joną prie lordo vado palapinės.

— Jau greičiau žvejoja, sakyčiau, kai šitaip šlapia, — atsiliepė Daivenas.

— Motina visada sakydavo, kad lietaus reikia geram derliui, — įsiterpė Grenas.

— Bus tau neblogas derlius, o kaipgi, tik pelėsių, — nusišaipė Daivenas. — Bet praverčia ir lietus, nebereikia praustis. — Jis sukaukšėjo mediniais dantimis.

— Bakvelas rado Krasterį, — pranešė jiems Jonas.

— O tai buvo pametęs? — sukikeno Daivenas. — Žiūrėkite, jūs, jauni eržilai, nešniukštinėkite aplink Krasterio moteris, girdit?

— Nori, kad jos visos tau liktų? — šyptelėjo Jonas.

Daivenas vėl sukaukšėjo dantimis.

— Gal ir noriu. Krasteris turi dešimtį pirštų ir vieną pimpalą, tai daugiau kaip iki vienuolikos ir nesuskaičiuoja. Vienos kitos ir nepasiges.

— O kiek žmonų jis turi, iš tikrųjų? — paklausė Grenas.

— Daugiau negu kada pats turėsi, brolau. Kita vertus, tai ne itin sunku, kai pats jas veisi. Štai ir tavo žvėris, Snou.

Aukštai iškėlęs uodegą, nuo lietaus smarkiai pašiaušęs kailį, Vaiduoklis jau žingsniavo šalia Jono žirgo. Bėgo taip tyliai, kad Jonas net nesusigaudė, iš kurios pusės jis atėjo. Greno arklys, pajutęs jo kvapą, šastelėjo į šoną; dar ir dabar, praėjus daugiau kaip metams, pamatę didvilkį arkliai baidėsi.

— Vaiduokli, paskui mane, — spustelėjęs pentinais, Jonas nušuoliavo į Krasterio pilį.

Jis, aišku, nesitikėjo kitapus Sienos rasti mūrinės pilies, bet įsivaizdavo ką nors panašaus į griovio juosiamą, statinių tvoros supamą kiemą su kalva viduryje, o ant jos — medinę pilaitę. Tačiau vietoj jos išvydo mėšlo kalną, kiaulidę, tuščią avių gardą ir belangį, iš molio drėbtą statinį, kurį buvo sunku pavadinti namu, — ilgą, žemą, paramstytą rąstais ir velėna dengtu stogu. Ta sodyba stovėjo ant menkutės, net į kalvą nepanašios aukštumėlės, ją supo žemių pylimas. Jo šlaitais žemyn pliaupė upeliukai, sutekantys į sraunią šiaurėn besisukančią vandens vagą; tų upeliukų išgraužti daug kur toje apsauginėje užtvaroje žiojėjo plyšiai.

Pietvakariuose Jonas rado atvirus vartus, abipus kurių ant aukštų karčių styrojo pamautos žvėrių kaukolės: vienoje pusėje — lokio, kitoje — kalnų avino. Ant lokio kaukolės, kaip pastebėjo į bendrą koloną įsiliedamas Jonas, dar kybojo mėsos skutai. Viduje Džarmano Bakvelo žvalgai ir Torino Smolvudo priešakinio būrio vyrai kalė kuolus ir lentas rišti arkliams, mėgino statyti palapines. Kiaulidėje aplink tris didžiules paršavedes zujo būrys paršelių. Netoliese maža mergaitė, visiškai nuoga, darže rovė morkas, o dvi moterys raišiojo paršą, ruošdamosi jį skersti. Tas gyvulys klaikiai žviegė beveik žmogišku balsu. Atsiliepdami Četo skalikai lojo it pašėlę, urzgė, kaukšėjo dantimis, nors Četas plūdo juos paskutiniais žodžiais, o jiems atsikirsti amsėdami mėgino pora Krasterio šunų. Išvydę Vaiduoklį, vieni šunys pabėgo, kiti puolė skalyti ir staugti. Didvilkis, kaip ir Jonas, nekreipė į juos dėmesio.

Na, trisdešimt mūsiškių gaus šilumos ir apdžius, pagalvojo Jonas, atidžiau pažvelgęs į namą. Gal net ir visi penkiasdešimt. Patalpa buvo aiškiai per maža apsistoti dviem šimtams vyrų, tad daugumai teks nakvoti kieme. O kur reikės juos sutalpinti? Pusę to kiemo lietus pavertė kulkšnis siekiančiomis balomis, kitur telkšojo klampynės. Laukė dar viena vargana naktis.

Lordas vadas savo arklį patikėjo Paniurėliui Edui. Jonui prijojus, šis krapštė purvą iš jo pasagų.

— Lordas Mormontas viduje, — pranešė Paniurėlis Edas. — Sakė, kad eitum pas jį. Vilką verčiau palik lauke, jis atrodo toks alkanas, kad suėstų vieną Krasterio vaikų. Na, tiesą sakant, aš ir pats tiek išalkęs, kad suvalgyčiau vieną Krasterio vaiką, jeigu tik jį patiektų karštą. Eik, aš sutvarkysiu tavo arklį. Jeigu viduje šilta ir sausa, man nepasakok, nes manęs tenai nekvietė.

Jis iškrapštė iš pasagos purvo gumulą, primenantį išmatas.

— Klausyk, ar čia ne šūdas? Gal kartais visa ta kalva — tai Krasterio šūdai?

— O ką, girdėjau, kad jis čia gyvena jau senokai, — nusišypsojo Jonas.

— Taigi, nepradžiuginai. Eik pas savo Senąjį Lokį.

— Vaiduokli, lauk manęs, — paliepė Jonas didvilkiui. Duris Krasterio būste atstojo dvi pakabintos elnio odos. Jis prasispraudė tarp jų, gaudamas pasilenkti, kad pralįstų po žema stakta. Pora tuzinų vyresniųjų žvalgų jau buvo viduje, jie stovėjo aplink ugniakurą plūktos aslos viduryje, o aplink jų batus jau rinkosi balutės. Patalpa dvokė suodžiais, mėšlu ir šlapiais šunimis. Oras buvo troškus nuo dūmų, tačiau kažkodėl drėgnas. Pro skylę stoge dūmams išeiti krito lietaus lašai. Visas namas buvo vienas kambarys, tik palei lubas buvo įrengta pastogė miegoti, į ją vedė dvejos palaikės kopėčios.

Jonas prisiminė, kaip jautėsi jiems išvykstant nuo Sienos: jaudinosi lyg mergaitė, bet troško patirti naujų paslapčių, išvysti čia pat už posūkio atsiveriančių stebuklų. Na štai, vieną stebuklą jau pamačiau, tarė jis sau dairydamasis po purviną prasmirdusią patalpą. Nuo aitrių dūmų ašarojo akys. Gaila, kad Pipas ir Rupūžius negali pamatyti, ko neteko.

Krasteris sėdėjo prie ugnies. Jis vienintelis turėjo krėslą. Net ir lordui vadui Mormontui su ant peties burbančiu varnu teko atsisėsti ant paprasto suolo. Toliau stovėjo Džarmanas Bakvelas, nuo jo šarvų ir blizgančios šlapios odos liemenės varvėjo vanduo; šalia — Torinas Smolvudas su sunkiu velionio sero Džeremio antkrūtiniu ir sabalo kailiukais apkraštuotu apsiaustu.

Krasteris, vilkintis avikailio švarką ir nušiurusį, iš kelių kailių susiūtą apsiaustą, nuo jų gerokai skyrėsi, bet ant vieno storo riešo mūvėjo sunkią metalinę apyrankę, lyg ir blizgančią auksu. Atrodė galingo stoto, nors senokai persiritęs į antrąją gyvenimo pusę, jau aiškiai bąlančia pilkų karčių kupeta. Jo veidas su plokščia nosimi ir žemyn nusvirusiais lūpų kampučiais atrodė žiaurus, be to, jis neturėjo vienos ausies. Tai štai koks tas tyržmogis. Jonas prisiminė senosios auklės pasakas apie šituos laukinius, kurie geria kraują iš žmonių kaukolių. Bet Krasteris gėrė skystą gelsvą alų iš nuskelto akmeninio puodelio. Gal buvo negirdėjęs tų pasakų.

— Bendžino Starko nemačiau trejus metus, — tuo metu kalbėjo jis Mormontui. — Kalbant atvirai, niekada jo ir nepasiilgau.

Tarp suolų zujo koks pustuzinis juodų šunyčių, vienas kitas paršelis, nudriskusiais elnių kailiais apsidangsčiusios moterys per rankas padavinėjo ragus su alumi, kurstė ugnį, į puodą pjaustė morkas ir svogūnus.

— Anais metais turėjo čia praeiti, — tarė Torinas Smolvudas. Jo koją priėjęs ėmė uostinėti šuo. Torinas paspyrė jį, ir tas nulėkė į šalį unkšdamas.

— Benas ieškojo sero Veimaro Roiso, kuris dingo su Garedu ir jaunuoju Vilu, — pridūrė lordas Mormontas.

— Taip, tuos tris prisimenu. Lordukas ne vyresnis už ana tuos šunyčius. Buvo per daug išdidus, nemiegojo po mano stogu, visas toks apsitaisęs sabalo kailiais, juodu plienu. Mano žmonos vis tiek žiūrėjo į jį akis išpūtusios lyg karvės, — jis pažvairavo į arčiausiai sėdinčią moterį. — Garedas sakė, kad vejasi plėšikus. O aš sakiau, kad su tokiu žaliu vadu geriau jau nepasivytų. Garedas kaip varna buvo ne toks jau prastas. Ausų turėjo dar mažiau už mane. Nušalo, kaip ir aš, — Krasteris nusikvatojo. — Dabar, girdėjau, neteko ir galvos. Ir ją nušalo?

Jonas prisiminė, kaip ant balto sniego ištryško raudonas kraujas ir kaip Teonas Greidžojus paspyrė negyvo žmogaus galvą. Tas vyras pabėgo iš Sargybos. Grįžtant į Vinterfelą, Jonas su Robu lenktyniavo ir rado sniege šešis didvilkiukus. Tai buvo prieš tūkstantį metų.

— Kur seras Veimaras iškeliavo iš čia?

Krasteris gūžtelėjo pečiais.

— Tai jau tikrai turiu svarbesnių reikalų, negu rūpintis, kur jūsų varnos vaikšto. — Jis sriūbtelėjo alaus ir pastūmė puodelį šalin. — Jau senokai neragavau gero vyno iš pietų. Išlenkčiau to vynelio mielai. Ir dar naujo kirvio man reikia, senasis nieko nebekerta. Man taip netinka, turiu gi moteris ginti. — Jis metė žvilgsnį į aplinkui besidarbuojančias žmonas.

— Jūsų čia mažai, jokių kaimynų, — tarė Mormontas. — Jeigu norėtum, skirčiau vyrų, kad palydėtų jus į pietus prie Sienos.

Varnui tas žodis, regis, patiko.

— Sienos, — karktelėjo jis išskleisdamas juodus sparnus Mormontui už galvos lyg aukštą apykaklę.

Krasteris niauriai šyptelėjo parodydamas pilną burną rudų aplūžusių dantų.

— Ir kažin ką ten mes veiksime — patarnausime jums per vakarienę? Čia esame laisvi žmonės. Krasteris niekam netarnauja.

— Ateina prasti laikai gyventi vienam tyruose. Šalti kyla vėjai.

— Tegu sau kyla. Aš giliai šaknis įleidęs, — Krasteris stvėrė praeinančią moterį už riešo. — Pasakyk jam, žmonele. Pasakyk lordui Varnai, kaip mums čia gera.

Moteris lyžtelėjo plonas lūpas.

— Čia mūsų namai. Krasteris saugo mus. Geriau mirti laisvėje, negu gyventi ir būti vergu.

— Vergu, — karktelėjo varnas.

Mormontas palinko į priekį.

— Visi kaimai, kuriuos praėjome, apleisti. Jūs — pirmieji gyvi žmonės, kuriuos pamatėme nuo tada, kai palikome Sieną. Visi dingę… gal negyvi, pabėgę, gal išvesti, nežinau. Nelikę jokių gyvulių. Nieko. Anksčiau radome du Beno Starko žvalgus vos už kelių mylių nuo Sienos. Buvo pabalusiais veidais, atšalę, juodomis rankomis ir kojomis, žaizdoti, bet žaizdos nekraujavo. Tačiau kai pargabenome juos atgal į Juodąją pilį, naktį jie prisikėlė ir ėmė žudyti. Vienas nudėjo serą Džeremį Raikerį, kitas atėjo manęs, taigi sprendžiu, kad jie atsiminė šį tą iš savo gyvenimo, bet žmogiško gailestingumo nebeturėjo.

Moteris liko stovėti išsižiojusi, jos burna priminė rausvą drėgną olą, bet Krasteris tik prunkštelėjo.

— Čia tokių bėdų neturime… ir būsiu dėkingas, jeigu po mano stogu tokių baisybių nepasakosi. Esu dievotas vyras ir dievai mane saugo. Jei pasirodytų kokios šmėklos, mokėsiu jas sugrūsti atgal į kapus. Nors naujas aštrus kirvis praverstų. — Pliaukštelėjęs per šlaunį, jis paleido žmoną ir pavymui šūktelėjo: — Nešk dar alaus ir pasiskubink.

— Negyvėliai nekamuoja, — tarė Džarmanas Bakvelas, — o kaip gyvieji, milorde? Kaip jūsų karalius?

— Karalius! — klyktelėjo Mormonto varnas. — Karalius, karalius, karalius.

— Tas Mensas Plėšikas? — Krasteris nusispjovė į ugnį. — Karalius — už Sienos. Kam laisviems žmonėms karalius? — jis šnairai pažvelgė į Mormontą. — Galėčiau nemažai papasakoti apie tą Plėšiką ir jo darbus, jei turėčiau ūpo. Tie tušti kaimai — irgi jo darbas. Ir šitą namą būtumėt radę tuščią, jeigu būčiau iš tų, kurie jo klauso. Siunčia jis pas mane žmogų, sako, aš turįs palikti savą būstą ir eiti voliotis jam prie kojų. Tą žmogų išsiunčiau atgal, bet jo liežuvį pasilikau sau. Ana jis ten prikaltas prie sienos, — mostelėjo jis ranka. — Gal net galėčiau papasakoti, kur ieškoti to Menso Plėšiko. Jei tik turėčiau ūpo, — vėl švystelėjo ruda šypsena. — Bet tam dar turėsime laiko. Man regis, norėsite nakvoti po mano stogu ir suvalgyti mano paršus visus iki vieno.

— Stogu virš galvos tikrai džiaugtumės, milorde, — atsiliepė Mormontas. — Kelias buvo nelengvas ir labai jau šlapias.

— Tada galite pasisvečiuoti vieną naktį. Ne ilgiau, ne taip jau aš jus, varnas, mėgstu. Pastogė bus tik man ir maniškėms, užtat visos šitos grindys — jūsų. Mėsos ir alaus turiu dvidešimčiai, ne daugiau. Likusioms juodoms jūsų varnoms teks lesti savo grūdus.

— Savų atsargų turime pakankamai, milorde, — tarė Senasis Lokys. — Mielai su jumis pasidalysime ir maistu, ir vynu.

Krasteris atgalia plaukuota ranka nusišluostė burną.

— Paragausiu jūsų vyno, lorde Varna, tikrai paragausiu. Ir dar vienas dalykas. Jei kuris jūsiškis kiš ranką prie mano žmonų, liks be tos rankos.

— Jūsų stogas, jūsų taisyklės, — tarė Torinas Smolvudas, o lordas Mormontas šaltai linktelėjo, nors labai patenkintas neatrodė.

— Vadinasi, sutarta, — nenorom patvirtindamas burbtelėjo Krasteris. — Turit žmogų, kad galėtų nupiešti žemėlapį?

— Semas Tarlis nupieš, — žengė priekin Jonas. — Semas mėgsta žemėlapius.

Mormontas davė jam ženklą prieiti arčiau.

— Atsiųsk jį čionai, kai bus pavalgęs. Tegu atsineša plunksną ir pergamento. Ir dar surask Toletą. Liepk jam atnešti mano kirvį. Tai bus svečio dovana mūsų šeimininkui.

— Kas gi šitas toks? — paklausė Krasteris, dar Jonui neišėjus. — Panašus į Starką.

— Mano padėjėjas ir ginklanešys, Jonas Snou.

— Tai, matyt, mergvaikis? — Krasteris nužvelgė Joną nuo galvos iki kojų. — Jei vyras užsimano sugulti su moterimi, turbūt reikėtų imti ją į žmonas. Bent jau aš taip darau. — Jis mostelėjo Jonui lyg vydamas šalin. — Gerai, bėk ir daryk, kas liepta, mergvaiki, tik žiūrėk, kad kirvis būtų geras ir aštrus, prasto plieno man nereikia.

Jonas Snou šaltai nusilenkė ir išėjo. Tarpduryje, ties elnių odomis, vos ne kaktomuša susidūrė su vidun žengiančiu seru Otinu Vitersu. Lauke lietus atrodė šiek tiek aprimęs. Kieme visur buvo pridygę palapinių. Jos bolavo ir toliau, po medžiais.

Paniurėlis Edas šėrė arklius.

— Kirvį — tyržmogiui? Žinoma, kodėl gi ne. — Jis ištraukė Mormonto ginklą, trumpakotį kovos kirvį auksu raižytais juodais ašmenimis. — Juk jis grąžins jį, prisiekiu. Suvarys Senajam Lokiui į kiaušą ir bus grąžinęs. Tai gal atiduokime jam visus mūsų kirvius? Ir dar kalavijus pridėkime? Man bjauru, kaip jie tarška barška važiuojant. Be jų keliautume greičiau — tiesiai prie pragaro vartų. Kažin ar pragare lyja? Gal geriau Krasteriui vietoj kirvio padovanoti gerą skrybėlę?

Jonas šyptelėjo:

— Jis nori kirvio. Ir dar vyno.

— Aha, Senasis Lokys gudrus. Jei kaip reikiant, smarkiai tą tyržmogį nugirdysime, gal tada, susiruošęs tuo kirviu mus galabyti, nukirs tik ausį. Ausys juk dvi, o galva tik viena.

— Smolvudas sako, kad Krasteris — Sargybos draugas.

— Ar žinai, kuo skiriasi tyržmogis, draugaujantis su Sargyba, nuo šiaip tyržmogio? — pasidomėjo niūrusis ginklanešys. — Šiaip priešai palieka mūsų lavonus varnoms ir vilkams. Draugai užkasa taip, kad niekas nerastų. Įdomu, kiek laiko tas lokys prikaltas ten virš vartų ir ką Krasteris čia veikė, kol mes ūkaudami atžygiavome? — Edas abejodamas žiūrėjo į kirvį, o jo ilgu veidu riedėjo lietaus lašai. — Ar ten, viduje, sausa?

— Sausiau negu čia.

— Jei įsitaisyčiau ten patūnoti kur nors toliau nuo ugnies, gal jie iki ryto manęs ir nepastebėtų. Aišku, tuos po stogu jis nudės pirmus, tačiau bent jau mirsime sausi.

Jonas neištvėrė nenusijuokęs:

— Krasteris vienas. Mūsų — du šimtai. Vargu ar jis ką nors žudys.

— Pakėlei man nuotaiką, — kuo niūriausiu balsu atsiliepė Edas. — Beje, geras aštrus kirvis — tikrai puikus dalykas. Labai nenorėčiau būti nužudytas kuoka. Kartą mačiau, kaip žmogus gavo kuoka į kaktą. Ant odos visai menkas įdrėskimas, o galva virto koše, išpampo lyg moliūgas, tik tamsiai raudonas. Buvo dailus vyras, bet mirė bjauriai. Gerai, kad nedovanojame jiems kuokų. — Ir Edas nužingsniavo tolyn purtydamas galvą, nuo permirkusio apsiausto barstydamas lietaus lašus.

Jonas pirma pabaigė šerti arklius, tik paskui prisiminė, kad pats dar be vakarienės. Jis kaip tik svarstė, kur rasti Semą, kai pasigirdo baimingas riksmas:

— Vilkas!

Jonas kiek įkabindamas, sunkiai plėšdamas iš klampynės batus, nulėkė aplink namą to balso pusėn. Viena iš Krasterio moterų stovėjo nugara prisispaudusi prie purvu aptaškytos namo sienos.

— Šalin iš čia, — rėkė ji Vaiduokliui. — Sakau tau, eik šalin!

Didvilkis dantyse laikė triušį, o antras, negyvas ir kruvinas, gulėjo prieš jį ant žemės.

— Milorde, pasiimkite jį, — puolė ji maldauti išvydusi Joną.

— Jis jūsų nelies.

Jonas tučtuojau suprato, kas įvyko: šlapioje žolėje, nuvirtęs ant šono, gulėjo narvelis sulaužytais skersiniais.

— Jis tikriausiai alkanas. Mums pasitaikė labai nedaug žvėrių.

Jonas švilptelėjo. Didvilkis greitai sušlamštė triušį, dantimis kriaukšėdamas smulkius kauliukus, ir nutipeno pas jį.

Moteris neramiai žvelgė į juos abu. Buvo jaunesnė, negu jam pasirodė iš pradžių. Penkiolikos ar šešiolikos metų, pagalvojo Jonas, tamsūs plaukai nuo krintančio lietaus sulipę aplink liesą veidą, basos kojos iki kulkšnių purvinos. Jos kūnas po susiūtomis odomis liudijo ankstyvą nėštumą.

— Jūs tikriausiai viena Krasterio dukterų? — paklausė jis.

— Dabar jau žmona, — ji uždėjo ranką sau ant pilvo. Traukdamasi šonu toliau nuo vilko, ji nusiminusi suklupo prie sulaužyto narvelio. — Norėjau užsiveisti jų, šitų triušių. Avių taigi nebeliko.

— Sargyba už juos atsilygins. — Jonas savų pinigų neturėjo, kitaip tuoj pat būtų jai pasiūlęs, nors iškart suabejojo, kokia jai būtų nauda iš kelių variokų ar net sidabrinio čia, už Sienos. — Rytoj pakalbėsiu apie tai su lordu Mormontu.

Mergina nusišluostė rankas į sijonus.

— Milorde…

— Aš ne lordas.

Tačiau aplinkui jau stovėjo vyrai, kuriuos patraukė moters klyksmas ir virstančio triušių narvo sukeltas triukšmas.

— Netikėk juo, mergele, — šūktelėjo Larkas Seserinis, bjauraus ir vaidingo būdo žvalgas. — Tai pats lordas Snou.

— Vinterfelo mergvaikis ir karalių brolis, — tyčiojosi Četas, palikęs savo šunis ir atbėgęs žiūrėti, koks čia sujudimas.

— Mergaite, tas vilkas godžiai į tave žiūri, ‒ nesiliovė Larkas. — Gal kartais jį masina tas skanus kąsnelis tavo pilve.

Jonui tai neatrodė juokinga.

— Kam tu ją gąsdini?

— Čia greičiau įspėjimas. — Četo šypsena buvo tokia pat atgrasi, kaip beveik visą jo veidą nusėjusios votys.

— Mums nevalia su jumis kalbėti, — staiga susigriebė mergina.

— Palaukite, — šūktelėjo Jonas, bet nebespėjo. Ji davė į kojas ir dingo.

Larkas jau taikėsi stverti antrąjį triušį, bet Vaiduoklis buvo greitesnis. Jis iššiepė dantis, Seserinis išsigandęs paslydo ir šleptelėjo savo kaulėtu užpakaliu į purvą. Aplinkui visi nusikvatojo. Įsikandęs triušį į dantis, didvilkis nunešė grobį Jonui.

— Visiškai be reikalo gąsdinote tą mergaitę, — pasakė jis jiems.

— Nedrįsk mūsų mokyti, kekšvaiki. — Četas širdo ant Jono dėl prarastų patogių pareigų prie meisterio Eimono šono; tiesą sakant, tuo atžvilgiu jis buvo teisus. Jeigu Jonas nebūtų užsiminęs Eimonui apie Semą Tarlį, Četas iki šiol būtų prižiūrėjęs aklą senį, o ne gaują nirtulingų medžioklinių šunų. — Gal ir esi lordo vado numylėtinis, bet ne lordas vadas. Ir nebūtum toks drąsus kalbėti, jeigu šalia nesitrintų ta tavo pabaisa.

— Kol esame už Sienos, su broliu nesikausiu, — atsakė Jonas kur kas ramiau, negu jautėsi iš tiesų.

Larkas iš purvo pasikėlė ant vieno kelio.

— Četai, jis tavęs bijo. Seseryse žinome, kaip reikia vadinti tokius kaip jis.

— Žinau, ką kaip reikia vadinti. Patausok kvapą.

Jonas nuėjo, Vaiduoklis žingsniavo greta jo. Kai pasiekė vartus, lietus jau buvo beveik liovęsis, bet dar dulksnojo. Greitai viską apgaubs sutemos, ateis dar viena juoda, šlapia, slogi naktis. Debesys slėps mėnulį, žvaigždes ir Mormonto Deglą, miške taps tamsu nors į akį durk. Net keli žingsniai į šoną nusišlapinti bus nuotykis, nors ir ne toks, kaip kadaise vaizdavosi Jonas Snou.

Toliau po medžiais žvalgai rado užtektinai samanų ir sausų pagaliukų, iš kurių po įkypu uolos šlaitu užkūrė laužą. Kiti pasistatė palapines ar įsirengė paprasčiausias stogines, ant žemai nulinkusių šakų užmetę savo apsiaustus. Milžinas įsispraudė į sauso ąžuolo drevę.

— Kaip tau patinka mano pilis, lorde Snou?

— Atrodo jaukiai. Gal žinai, kur Semas?

— Eik tiesiai, kaip ir ėjai. Jeigu prieisi sero Otino palapinę, vadinasi, atsidūrei per daug toli, — nusišypsojo Milžinas. — Nebent Semas irgi bus kokį medį susiradęs. Tik jau neprastas turėtų būti tas medis.

Galų gale Semą aptiko ne kas kitas, o Vaiduoklis. Didvilkis šovė pirmyn tarsi strėlė iš arbaleto. Po nedideliu uolos kyšuliu, šiek tiek saugančiu nuo lietaus, Semas lesino varnus. Jam vaikštant, jo batai žliugsėjo.

— Mano kojos visiškai peršlapusios, — pripažino jis varganu balsu. — Lipdamas nuo arklio, pataikiau į duobę ir prasmegau iki kelių.

— Nusiauk batus ir džiovinkis kojines. Tuoj rasiu sausų malkų. Jeigu po uola žemė neįmirkusi, gal pavyks užkurti ugnį, — Jonas parodė Semui triušį. — O tada puotausime.

— Neisi į salę patarnauti lordui Mormontui?

— Ne, užtat tu eisi. Senasis Lokys nori, kad nupieštum jam žemėlapį. Krasteris sako parodysiąs, kur rasti Mensą Plėšiką.

— Štai kaip. — Semas, regis, netroško susitikti su Krasteriu, jo neviliojo net ugnis ir šiluma.

— Tačiau jis sakė, kad pirma pavalgytum. Išsidžiovink kojas.

Jonas ėmėsi ieškoti prakurų — pakapstęs po sausuoliais, nužėręs storą sluoksnį šlapių spyglių, rado sausesnių šakelių, kurios turėjo degti geriau. Net ir šitaip prireikė vos ne visos amžinybės, kol pavyko įžiebti šiokią tokią liepsną. Jis pakabino savo apsiaustą ant uolos kyšulio, kad lietus nesiektų jo dūmijančio lauželio, taip atitverdamas nuo kitų mažą jaukų kamputį.

Tada atsiklaupęs nudyrė triušiui kailį, o Semas nusitraukė batus.

— Tikriausiai man tarp kojų pirštų jau želia samanos, — liūdnai pareiškė jis, judindamas tuos pirštus. — Triušis — tai puiku. Tiesą sakant, manęs jau negąsdina nei kraujas, nei visa kita, — čia Semas nusigręžė. — Na, gal tik truputį…

Jonas pervėrė triušį vytele, iš abiejų laužo pusių padėjo po akmenį ir ant jų rūpestingai įtaisė jų vakarienę. Triušis buvo liesas, bet kepant pasklido karališki kvapai. Kiti žvalgai dairėsi į juos su pavydu. Net ir Vaiduoklis pakėlė alkanas akis, kuriose sumirgėjo raudoni liepsnos atšvaitai, ir uosdamas pakrutino nosį.

— Savąjį jau suėdei, — priminė jam Jonas.

— Krasteris tikrai toks laukinis, kaip kalba žvalgai? — paklausė Semas. Triušis dar būtų galėjęs šiek tiek pakepti, bet skonis buvo nuostabus. — Kaip atrodo jo pilis?

— Mėšlo krūva su stogu ir ugniakuru. — Ir Jonas papasakojo, ką matęs ir girdėjęs Krasterio namuose.

Jam baigus, lauke jau buvo visiškai tamsu, o Semas laižėsi pirštus.

— Skanu, bet dabar norėčiau avino kulšies. Visos šlaunies sau vienam, gausiai sulaistytos medaus, mėtų ir gvazdikėlių padažu. Gal matei ten avių?

— Mačiau avių gardą, bet be avių.

— Kaip jis išmaitina savo vyrus?

— Nemačiau ten jokių vyrų. Tik Krasteris ir jo moterys, dar keletas mažų mergaičių. Stebiuosi, kaip jis išsilaiko savo sodyboje. Ji niekuo neapsaugota, tik žemių pylimu. Bet gal jau eik tenai ir piešk tą žemėlapį. Rasi kelią?

— Jei kur nors neįklimpsiu. — Semas šiaip ne taip užsitraukė batus, susirado plunksną, pergamento ir žengė į tamsą, lietui barbenant į jo apsiaustą ir nulėpusią skrybėlę.

Vaiduoklis, pasidėjęs galvą ant letenų, užmigo prie laužo. Dėkingas už šilumą, Jonas išsitiesė šalia jo. Buvo drėgna ir šalta, bet šiek tiek geriau negu anksčiau. Gal šiąnakt Senasis Lokys sužinos tai, kas nuves mus pas dėdę Bendžiną.

Pabudęs jis išvydo, kaip šaltame ryto ore jo iškvepiamas oras virsta garu. Pasijudinus suskaudo visus kaulus. Vaiduoklio nebuvo, iš laužo liko tik žarijos. Jonas ištiesė ranką, norėdamas į šalį patraukti vakar ant uolos kyšulio pakabintą apsiaustą, bet šis buvo sušalęs į ragą. Tada iššliaužė po jo apačia ir atsistojo. Miškas aplink buvo krištolinis.

Ant lapų, šakelių, akmenų blausiai žiburiavo rausvi aušros spinduliukai. Menkiausias žolės stiebelis atrodė išraižytas iš smaragdo, o kiekvienas vandens lašelis tviskėjo lyg deimantas. Ir gėles, ir grybus dengė stiklo luobas. Net ir purvinos balutės buvo pasipuošusios šviesiai rusva blizgančia plutele. Pro žibančią lapiją juodavo kitų brolių palapinės, padengtos plonu ledo sluoksniu.

Vis dėlto už Sienos yra stebuklų. Jonas pasijuto galvojąs apie seseris, gal todėl, kad šiąnakt jas sapnavo. Sansa sakytų, kad tai burtai, ir apstulbusi žvelgtų ašarų pilnomis akimis, o Arija lakstytų kvatodama ir šūkaudama, stengdamasi viską tuoj pat paliesti.

— Lorde Snou? — staiga šalia pasigirdo balsas. Tylus ir silpnas. Jonas atsigręžė.

Ant uolos, po kuria jis buvo prisiglaudęs per naktį, susirietusi tupėjo ta pati triušių augintoja, susisupusi į juodą apsiaustą, tokį platų, kad atrodė jame paskendusi. Semo apsiaustas, iš karto susigaudė Jonas. Kodėl ji vilki Semo apsiaustą?

— Storulis man sakė, kad rasiu jus čia, — tarė mergina.

— Triušį mes suvalgėme, jeigu jūs dėl to, — šitaip prisipažinęs pasijuto kvailai kaltas.

— Senasis lordas Varna, tas, kur su kalbančiu paukščiu, davė Krasteriui arbaletą, vertesnį už šimtą triušių, — ji susidėjo rankas ant truputį atsikišusio pilvo. — Milorde, ar tai tiesa? Jūs — karaliaus brolis?

— Pusiau, — neginčijo Jonas. — Aš — Nedo Starko pavainikis. Mano brolis Robas — Šiaurės karalius. Ko čia atėjai?

— Storulis, tas Semas, liepė jus susirasti. Davė savo apsiaustą, kad niekam nekrisčiau į akis.

— O Krasteris ant tavęs neužpyks?

— Tėvas vakar labai jau daug vyno išgėrė su lordu Varna. Dabar miegos beveik visą dieną. — Jos alsavimas šalo ore mažais virpančiais debesėliais. — Sako, karalius rūpinasi teisingumu ir globoja silpnuosius.

Ji pamėgino nulipti nuo uolos, bet akmenys buvo apledėję, ir ji tuoj pat paslydo. Jonas spėjo pagauti ją krintančią ir padėjo nusikeberioti apačion. Mergina suklupo ant įšalusios žemės.

— Milorde, maldauju…

— Nieko nemaldauk. Grįžk į savo namus, tau nevalia čia būti. Mums liepta nekalbėti su Krasterio moterimis.

— Milorde, jums ir nereikia su manimi kalbėti. Tik iškeliaudamas pasiimkite mane su savimi, daugiau nieko neprašau.

Ji daugiau nieko neprašo, pagalvojo Jonas. Tarsi tai nieko nereikštų.

— Aš… aš, jei norite, galiu būti jūsų žmona. Mano tėvas… jis dabar turi devyniolika, jei bus viena mažiau, jis nė nepastebės.

— Juodieji broliai yra prisiekę niekada neturėti žmonos, negi nežinai? Be to, esame tavo tėvo svečiai.

— Jūs — ne svečias, — atšovė mergina. — Aš mačiau. Nevalgėte prie jo stalo ir nenakvojote prie jo ugnies. Vadinasi, jo svečiu netapote ir niekuo neįsipareigojote. Aš dėl kūdikio noriu iškeliauti.

— Net nežinau, kuo esi vardu?

— Pina — taip jis mane pavadino. Kaip gėlę — žinote, pinavija.

— Gražus vardas. — Jonas prisiminė, kaip Sansa jį kartą mokė, ką sakyti, jeigu ledi pasako jam savo vardą. Padėti tai merginai jis negalėjo, bet gal ją šiek tiek paguos malonūs žodžiai. — Ar tu Krasterio bijai, Pina?

— Dėl kūdikio bijau, ne dėl savęs. Jeigu gimtų mergaitė, dar nieko bloga, ji paūgės, ir Krasteris ją ves. Tačiau Nela sako, kad bus berniukas, o ji pagimdžiusi šešis ir gerai šituos reikalus išmano. Berniukus jis atiduoda dievams. Kai tik ateina baltasis šaltis, jis ir atiduoda. Pastaruoju metu dažniau ateina. Todėl ėmė duoti jiems avis, nors pats avieną mėgsta. Bet dabar ir avių nebeliko. Toliau bus šunų eilė, kol… — Ji nuleido akis ir paglostė sau pilvą.

— Kokiems dievams? — Jonui atėjo į galvą, kad Krasterio buveinėje nematė nė vieno berniuko, nebuvo ten ir kitų vyrų, išskyrus patį Krasterį.

— Šaltiesiems, — tarė ji. — Kurie ateina naktį. Baltiesiems šešėliams.

Staiga Jonas pasijuto vėl atsidūręs lordo vado bokšte. Nukirstoji ranka kabarojosi jo blauzda aukštyn, o kai kalavijo smaigaliu ją numetė, gulėjo raitydamasi ir gniaužydama pirštus. Negyvėlis pašoko švytėdamas žydromis akimis sukapotame ir ištinusiame veide. Iš didžiulės žaizdos pilve išvirtę kybojo viduriai, tačiau kraujas nebėgo.

— Kokios spalvos jų akys? — paklausė Jonas merginos.

— Žydros. Ryškios tarsi žydros žvaigždės ir tokios pat šaltos.

Ji matė juos, suprato Jonas. Krasteris melavo.

— Ar pasiimsite mane? Bent iki Sienos…

— Mes keliaujame į kitą pusę. Į šiaurę, paskui Mensą Plėšiką ir tuos Kitus, šituos baltus šešėlius ir jų šmėklas. Mes ieškome jų, Pina. Tavo kūdikiui su mumis nebūtų saugu.

Baimė aiškiai atsispindėjo jos veide.

— Juk jūs grįšite atgal. Baigę kariauti vėl keliausite pro čia.

— Galbūt. — Jei kas iš mūsų liks gyvas. — Tai sprendžia tik Senasis Lokys, tas, kurį vadini lordu Varna. Aš — tik jo ginklanešys ir nesirenku kelio, kuriuo man joti.

— Taip, žinoma, — ištarė ji visiškai prislėgta. — Atsiprašau, kad sutrukdžiau, milorde. Tik maniau… sako, karalius rūpinasi žmonėmis, saugo juos, tai galvojau… — Ir nubėgo nusiminusi, plevėsuodama Semo apsiaustu tarsi didžiuliais juodais sparnais.

Jonas žvelgė jai pavymui. Trapus ryto grožis jau nebedžiugino. Teprasmenga ji, suirzęs pagalvojo, ir teprasmenga Semas du kartus, kad atsiuntė ją pas mane. Kaip, jo manymu, galėčiau jai padėti? Atėjome čionai kautis su tyržmogiais, o ne jų gelbėti.

Iš savo migių žiovaudami ir rąžydamiesi jau ropojo kiti vyrai. Burtai išblėso, tviskantys ledukai tekančios saulės šviesoje virto paprasčiausiais rasos lašeliais. Kažkas užkūrė ugnį, pro medžius atvinguriavo dūmų ir rūkyto kumpio kvapas. Jonas nukabino savo apsiaustą, pliaukštelėjo juo į uolą nupurtydamas per naktį prišalusią ploną ledo luobelę, pasiėmė Ilganagį ir prakišo ranką pro perpetę. Už kelių žingsnių nusišlapino prie apšalusio krūmo, šaltame ore jo šlapimas garavo ir krisdamas visur tirpdė ledą. Paskui Jonas vėl susirišo juodas vilnones kelnes ir pasuko tenai, iš kur sklido kvapai.

Aplink laužą susibūrę stovėjo broliai, tarp jų ir Grenas su Daivenu. Heikas padavė Jonui išskobtą duonos kriaukšlę, į kurią buvo pridėta apdegusio kumpio ir jo riebaluose sušilusios sūdytos žuvies. Jonas prarijo ją klausydamasis Daiveno pagyrų apie tris Krasterio moteris, jo turėtas šiąnakt.

— Nieko tu neturėjai, — raukydamasis atsiliepė Grenas, — būčiau matęs.

Daivenas atgalia ranka mostelėjo jam per ausį.

— Tu? Matęs? Tu aklas kaip meisteris Eimonas. Tu net lokio nematei.

— Kokio lokio? Ar čia buvo lokys?

— Lokys visada kur nors yra, — kaip visada niūriai ir beviltiškai pareiškė Paniurėlis Edas. — Vienas papjovė mano brolį, kai dar buvau mažas. Paskui suvėrė jo dantis ant odinės virvelės ir nešiojo pasikabinęs ant krūtinės. Tie dantys, beje, geri buvo, už maniškius geresni. Su dantimis man vienas vargas.

— Semas miegojo viduj? — paklausė jo Jonas.

— Miegojimu to nevadinčiau. Žemė kieta, nendrės prasmirdusios, broliai siaubingai knarkė. Aišku, apie lokius gali sakyti ką nori, bet nė vienas jų neurzgia taip šiurpiai, kaip Rudasis Bernaras. Bet buvo šilta. Naktį ant manęs sugulė keletas šunų. Apsiaustas jau buvo beveik išdžiūvęs, bet vienas privarė ant jo. O gal ten buvo Rudasis Bernaras. Ar nepastebėjote, kad lietus liovėsi, vos tik man virš galvos atsirado stogas? Dabar išėjau laukan, tai tuojau vėl prapliups. Ant manęs čiurkšti patinka ir dievams, ir šunims.

— Geriau einu aš pas lordą Mormontą, — tarė Jonas.

Lietus jau buvo nurimęs, bet kieme vis dar telkšojo gausybė seklių ežerėlių, o tarp jų — glitus purvas. Juodieji broliai ardė palapines, šėrė arklius, kramtė sūdytos jautienos juosteles. Džarmano Bakvelo priešakinio būrio raiteliai, ruošdamiesi išjoti, jau veržė balnus.

— Jonai, — nuo žirgo šūktelėjo Bakvelas, — žiūrėk, kad tavo kalavijas būtų gerai išgaląstas. Mums netrukus jo prireiks.

Krasterio būste tebetvyrojo prieblanda. Deglai vos smilko, viduje negalėjai susigaudyti, ar saulė jau pakilusi. Pirmasis Joną pastebėjo lordo Mormonto varnas. Trys tingūs didžiulių juodų sparnų mostai, ir paukštis atsitūpė ant Ilganagio rankenos.

— Grūdų? — varnas snapu kaptelėjo Jono plaukų sruogą.

— Jonai, vyk tą begėdį kaulytoją šalin, jis ką tik sulesė pusę mano kumpio. — Senasis Lokys ir kiti vyresnieji, susėdę prie Krasterio stalo, pusryčiams valgė skrudintos duonos, kumpio ir avienos dešros. Netoliese gulėjo naujasis Krasterio kirvis, jo aukso raižiniai neryškiai mirgėjo deglų šviesoje. Jo savininkas bejausmis drybsojo pastogės guolyje, tačiau visos moterys buvo atsikėlusios ir krutėjo aplinkui patarnaudamos svečiams. — Koks ten lauke oras?

— Šalta, bet nebelyja.

— Labai gerai. Pasirūpink, kad mano žirgas būtų pabalnotas ir pasirengęs keliauti. Turime išjoti ne vėliau kaip po valandos. Jau valgei? Krasterio valgiai paprasti, bet sotūs.

Krasterio maisto nevalgysiu, staiga nusprendė Jonas.

— Pusryčiavau su vyrais, milorde.

Jis nuvijo varną nuo Ilganagio. Paukštis vėl nutūpė Mormontui ant peties ir tuoj pat jį apdergė.

— Galėjai šitai palikti pas Snou, visai nebūtina taupyti mano pečiams, — suniurnėjo Senasis Lokys. Varnas atsiliepdamas karktelėjo.

Semą Jonas rado už namo stovintį su Pina prie sulaužyto triušių narvo. Ji kaip tik siautė jam ant pečių apsiaustą, bet pamačiusi Joną spruko į šalį. Semas žvelgė į jį su priekaištu, net įsižeidęs.

— Maniau, kad jai padėsi.

— Kaipgi turėčiau tai padaryti? — piktokai atšovė Jonas. — Pasiimti ją su mumis suvyniotą į tavo apsiaustą? Mums įsakyta ne…

— Žinau, — kaltai tarė Semas, — tačiau ji bijo. Labai gerai žinau, ką reiškia bijoti. Sakiau jai, kad… — Jis nurijo gumulą gerklėje.

— Ką?! Kad pasiimsime ją su savimi?

Semas tirštai nuraudo.

— Grįždami, — jis nedrįso pakelti akių. — Ji turės kūdikį.

— Semai, gal tu iš proto išsikraustei? Gal mes grįšime visiškai kitu keliu. O jei ir keliausime pro čia, manai, kad Senasis Lokys tau leis lyg niekur nieko išsivesti vieną iš Krasterio žmonų?

— Maniau… gal iki tol ką nors sugalvosiu…

— Dabar nebeturiu laiko, turiu aptvarkyti ir pabalnoti arklius.

Jonas nužingsniavo ir piktas, ir suglumęs. Semo širdis didelė, kaip ir jis pats, bet kartais, nepaisant daugybės prie raštų praleistų valandų, jis būna toks pat bukas kaip Grenas. Tai, ką jis sumanė, buvo neįmanoma, be to, ir negarbinga. Tik kodėl tada man taip gėda?

Nakties sargybai išjojus pro Krasterio vartus tarp dviejų kaukolių, Jonas stojo į savo įprastą vietą greta Mormonto. Vingiuotu žvėrių taku jie pasuko į šiaurės vakarus. Visur aplinkui lašėjo tirpstantis šerkšnas — tarsi koks lėtas lietus su savo švelnia muzika. Upelis šiaurinėje pusėje virto siautulingu srautu, dūstančiu tarp lapų ir šakų, tačiau priešakiniai žvalgai rado brastą, kur būrys galėjo persikelti raitas. Vanduo siekė arkliams iki pilvo. Vaiduoklis perplaukė ir į kitą krantą iššoko jau ne baltu, o rudu kailiu. Jis pasipurtė į visas puses taškydamas purvą ir vandenį, bet Mormontas nepasakė nieko, tik jam ant peties tupintis varnas sukiugždėjo.

— Milorde, — tyliai tarė Jonas, kai aplink juos vėl suošė miškas, — Krasteris neturi avių. Ir sūnų.

Mormontas nieko neatsakė.

— Vinterfele viena tarnaitė pasakodavo mums įvairių dalykų, — kalbėjo Jonas. — Ji sakydavo, kad pasitaiko tyržmogių moterų, kurios sugula su Kitais ir gimdo vaikus pusžmogius.

— Vaikų pasakos. Negi Krasteris tau nepanašus į žmogų?

Dar ir kaip.

— Jis atiduoda sūnus miškui.

Stojo ilgoka tyla.

— Taip, — vis dėlto prabilo Mormontas.

— Taip, — suburbėjo varnas linksėdamas galva. — Taip, taip, taip.

— Jūs žinojote?

— Man apie tai pasakojo Smolvudas. Jau labai seniai. Visi žvalgai žino, tik nedaugelis nori apie tai kalbėti.

— O mano dėdė ar žinojo?

— Visi žvalgai žino, — pakartojo lordas Mormontas. — Manai, turėčiau jam trukdyti? Jei reikėtų, net ir nužudyti? — Senasis Lokys atsiduso. — Jeigu tik jis siektų atsikratyti vienos kitos burnos, mielai atsiųsčiau Joriną ar Konvį tų berniukų pasiimti. Išaugintume juos juodaisiais broliais, ir Sargyba būtų stipresnė. Tačiau tyržmogiai tarnauja kur kas žiauresniems dievams negu mūsiškiai. Tie berniukai — tai Krasterio aukos. Jo maldos, jei nori.

Jo žmonos tikriausiai meldžiasi kitaip, pagalvojo Jonas.

— Iš kur visa tai sužinojai? — susidomėjo Senasis Lokys. — Iš kurios nors Krasterio žmonos?

— Taip, milorde, — prisipažino Jonas. — Geriau jums nesakysiu jos vardo. Ji buvo labai išsigandusi ir prašė padėti.

— Jonai, plačiajame pasaulyje daugybei žmonių reikia pagalbos. Bet, ko gero, jiems reikia sukaupti visą drąsą ir ką nors daryti patiems. Krasteris, pradvokęs vynu, iki šiol be jokių sąmonės žymių drybso savo pastogėje. Apačioje ant stalo guli naujas aštrus kirvis. Jomis dėtas, duočiau jam vardą „Išgirsta malda“ ir visa tai užbaigčiau.

Taip. Jonas pagalvojo apie Piną. Ir apie jos seseris. Jų devyniolika, o Krasteris tik vienas, bet…

— Vis dėlto, jei Krasteris mirtų, mums būtų blogai. Tavo dėdė galėtų papasakoti, kaip ne kartą mūsų žvalgai liko gyvi tik todėl, kad štai čia gyvena Krasteris.

— Mano tėvas… — sudvejojęs Jonas nutilo.

— Kalbėk, Jonai. Klok, ką galvoji.

— Kartą tėvas man sakė, kad kai kurių žmonių geriau nesaugoti. Žiaurus ir neteisingas didžiūnas užtraukia nešlovę ne tik sau, bet ir aukštesniajam valdovui.

— Krasteris — pats sau šeimininkas. Ištikimybės priesaikos mums jis nedavė. Ir mūsų įstatymai jam negalioja. Tavo širdis kilni, Jonai, bet čia tau gera pamoka. Negalime pataisyti viso pasaulio. Tai nėra mūsų tikslas. Nakties sargybos karas kitoks.

Kitoks karas. Taip. Privalau įsiminti.

— Džarmanas Bakvelas sakė, kad man greitai gali prireikti kalavijo.

— Tikrai? — Mormontas, regis, visiškai neapsidžiaugė. — Krasteris vakar vakare man tiek prikalbėjo, patvirtindamas daugelį mano būgštavimų, kad ant tų jo grindų nė akių nepavyko sumerkti. Mensas Plėšikas telkia savo žmones prie Speigilčių. Todėl šitie kaimai stovi tušti. Tą patį seras Denis Molisteris sužinojo iš tyržmogių, kuriuos jo vyrai sučiupo prie Sangrūdos, tačiau Krasteris dar papasakojo, kur jis, ir tai visų svarbiausia.

— Ką jis ten veikia — stato miestą, renka kariuomenę?

— Kol kas neaišku. Kiek ten dabar tyržmogių? Kiek kautis pajėgiančių suaugusių vyrų? Niekas tikrai nežino. Speigilčiai — nyki, žiauri uolų ir ledo dykuma. Joks didesnis žmonių susibūrimas ten ilgai neištvers. Matau tik vieną tokio telkimosi tikslą. Plėšikas Mensas ketina traukti į pietus ir pulti Septynias Karalystes.

— Tyržmogiai ir anksčiau verždavosi į mūsų kraštą. — Jonas Vinterfele buvo prisiklausęs ir senosios auklės, ir meisterio Luvino pasakojimų. — Mano senelio senelio laikais juos į pietus vedė Raimunas Raudonbarzdis, o dar prieš jį buvo karalius, vardu Beilis Dainingasis.

— Taigi, dar anksčiau žygiavo Lordas Raguotasis, du broliai karaliai Gendelas ir Gornas, o senovėje — Džoramunas, pūtęs Žiemos ragą ir pažadinęs žemėje snaudusius milžinus. Visi jie nusilaužė dantis, atsimušę į Sieną arba čia pat už jos, susidūrę su Vinterfelo galia. Tačiau Nakties sargyba dabar — tik blankus šešėlis ankstesniosios jėgos. O kas dar, be mūsų, stos prieš tyržmogius? Vinterfelo lordas miręs, jo įpėdinis su visa kariuomene patraukė į pietus kautis su Lanisteriais. Tokia proga tyržmogiams gali daugiau niekada nepasitaikyti. Pažįstu Plėšiką Mensą, Jonai. Taip, jis nepaiso jokios garbės, priesaikos jam — niekai… bet jis turi akis ir niekas neišdrįstų pavadinti jo silpnadvasiu.

— Ką darysime? — paklausė Jonas.

— Rasime jį, — atsakė Mormontas. — Kausimės. Ir jį sustabdysim.

Trys šimtai, pamanė Jonas, prieš siautulingas tyrų gaujas. Jo kumštis išsitiesė ir vėl susigniaužė.

Teonas

Be jokios abejonės, ji buvo tikra gražuolė. Tačiau pati pirmoji visada graži, pamanė Teonas Greidžojus.

— Nagi, kaip gražiai šypsomės, — ištarė moters balsas jam už nugaros. — Lordukui ji patinka, ar ne?

Teonas atsigręžęs nužvelgė ją vertinančia akimi. Jam patiko tai, ką išvydo. Iš karto suprato — gimusi Geležies salose: grakšti, ilgakojė, tamsiais trumpai pakirptais plaukais, vėjo nugairinta oda, stipriomis, nesiblaškančiomis rankomis, su durklu prie šono. Nosis buvo didoka ir per daug smaila pailgam veidui, bet viską atpirko jos šypsena. Atrodė keleriais metais vyresnė už jį, bet ne daugiau kaip dvidešimt penkerių. Žengė tarsi būtų pripratusi po kojomis jausti laivo denį.

— Taip, puiki pažiūrėti, — atsakė Teonas, — bet nė perpus tokia miela kaip tu.

— Ak, — nusišypsojo ji, — privalau būti budri. Šito lorduko liežuvis medumi teptas.

— Paragauk ir sužinosi.

— Vadinasi, štai taip, iš karto? — nusišaipė ji, įžūliai žvelgdama jam į akis. Geležies salose būdavo moterų — nedaug, bet tikrai pasitaikydavo, — kurios kartu su savo vyrais plaukiodavo laivais ir dirbdavo jūreivių darbus; apie jas sakydavo, esą jūra ir druska jas taip paveikia, kad meilės trokšta ne menkiau už vyrus. — Taip ilgai buvai jūroje, lorduk? O gal ten, iš kur atkeliavai, nebuvo moterų?

— Moterų pakako, bet nebuvo tokios kaip tu.

— Na ir iš kur žinai, kokia aš?

— Mano akys regi tavo veidą, ausys girdi tavo juoką. O mano pimpalas dėl tavęs tiesiasi lyg laivo stiebas.

Moteris žengė artyn ir prispaudė delną jam prie klyno.

— Na, melagis nesi, — tarė ji spusteldama per kelnių audeklą. — Ar labai jis tave kamuoja?

— Nepakenčiamai.

— Vargšas lordukas, — ji paleido jo tarpkojį ir atsitraukė. — Bet šiaip jau esu ištekėjusi moteris ir ką tik pastojau.

— Dievai mums maloningi, — atsiliepė Teonas. — Vadinasi, neįtaisysiu tau mergvaikio.

— Vis dėlto kažin ar mano vyras bus tau dėkingas.

— Tikriausiai ne, bet gal tu man padėkosi.

— Ko jau čia taip? Esu ir anksčiau turėjusi lordų. Jie sutverti taip pat, kaip ir kiti vyrai.

— Na, princo tikrai niekada neturėjai, — atšovė Teonas. — Kai pražilsi ir susiraukšlėsi, o tavo papai nutįs žemiau juosmens, galėsi vaikaičiams pasakoti kadaise mylėjusi karalių.

— Ak, tai dabar jau kalbame apie meilę? O aš maniau, kad tik apie tai, kas tarp kojų.

— O tau norėtųsi meilės? — Teonui ta merga tikrai patiko, kad ir kas ji tokia. Jos miklus liežuvis tapo tikra atgaiva po drėgno ir niūraus Paiko. — Pageidautum, kad tavo vardu pavadinčiau savo laivę, skambinčiau tau didžiąja arfa ir apgyvendinčiau pilies bokšte, kur dėvėtum tik brangakmenius, kaip ta princesė iš dainos?

— Laivę mano vardu galėtum pavadinti, — tarė ji, nekreipdama dėmesio į visa kita. — Juk aš ją stačiau.

— Ją statė Sigrinas, mano lordo tėvo laivadirbys.

— Aš — Esgreda. Ambrodo duktė ir Sigrino žmona.

Teonas nežinojo, kad Ambrodas turi dukterį, o Sigrinas — žmoną… Bet jaunesnįjį laivadirbį buvo matęs tik kartą, o senojo apskritai nebeprisiminė.

— Sigrinui esi per daug gera.

— Nieko sau. Sigrinas man sakė, kad šita puiki laivė tau per daug gera.

— Ar tu žinai, kas aš toks? — pasišiaušė Teonas.

— Princas Teonas iš Greidžojų. Kas gi kitas? Sakyk tiesą, milorde, ar karštai ją myli, tą savo naująją gražuolę. Sigrinui bus įdomu išgirsti.

Ilglaivis buvo dar toks naujas, kvepiantis derva ir sakais. Dėdė Eironas pašventins jį rytoj, bet Teonas atjojo iš Paiko pažiūrėti, kol dar laivas nenuleistas į vandenį. Jis buvo ne toks didelis, kaip paties lordo Beilono „Didysis krakenas“ ar dėdės Viktariono „Geležinė pergalė“, bet atrodė greitas ir dailus net ir ant kranto, savo mediniame lopšyje. Grakštus juodas šimto pėdų ilgio korpusas, vienas aukštas stiebas, penkiasdešimt ilgų irklų, denis, kuriame tilps bent šimtas vyrų, o ant nosies — didžiulis geležinis strėlės pavidalo smaigalys.

— Sigrinas gerai padirbėjo, — pripažino Teonas. — Ar ta laivė tikrai tokia greita, kaip atrodo?

— Dar greitesnė, jei tik kapitonas moka ją valdyti.

— Nuo tada, kai plaukiojau laivais, praėjo keletas metų. — O kapitonu, tiesą sakant, apskritai niekada nebuvau. — Bet aš — Greidžojus iš Geležies salų. Jūra — tai mano kraujas.

— O tavo kraujas bus jūroje, jei plaukiosi taip, kaip kalbi, — tarė ji.

— Tokios gražuolės nė už ką nenuskriausčiau.

— Gražuolės? — ji nusijuokė. — Tikra jūros kalė, štai kas ji.

— Na štai, sugalvojai jai vardą. „Jūros kalė“.

Šita mintis ją pralinksmino, Teonas matė žiburėlius jos tamsiose akyse.

— O sakei — pavadinsi mano vardu, — priekaištingai tarė ji lyg būtų įsižeidusi.

— Sakiau, — Teonas stvėrė merginą už rankos. — Padėk man, mieloji ponia. Tolimuose žaliuose kraštuose žmonės tiki, kad vyrui sugulti su nėščia moterimi — geras ženklas.

— Ką jie ten, žaliuose kraštuose, išmano apie laivus? Kaip ir apie moteris? Beje, man regis, kad tu šitai išsigalvojai.

— Jeigu prisipažinsiu, ar vis tiek mane mylėsi?

— Vis tiek? Argi kada mylėjau?

— Ne, niekada, — sutiko Teonas, — bet šitą trūkumą stengiuosi ištaisyti, mieloji Esgreda. Vėjas labai žvarbus. Eime į mano laivę ir aš tave sušildysiu. Rytoj mano dėdė Eironas laistys jos pirmagalį jūros vandeniu ir murmės maldas Nuskendusiam Dievui, bet aš verčiau pašventinčiau ją mūsų kūnų syvais.

— Nuskendusiam Dievui tai gali nepatikti.

— Galai jo nematė, to Nuskendusio Dievo. Jei mums trukdys, nuskandinsiu jį dar kartą. Po poros savaičių trauksim į karą. Negi išleisi mane į mūšį nuo ilgesio neišsimiegojusį?

— Su džiaugsmu.

— Kokia žiauri mergelė. Mano laivas pavadintas tinkamai. Jeigu išsiblaškęs įvairuosiu į uolas, turėsi kaltinti save.

— Ketini vairuoti šituo? — Esgreda dar kartą perbraukė ranka jam per klyną ir nusišypsojo, pirštu slinkdama per kietą lyg geležis jo vyriškumą.

— Keliauk su manimi į Paiką, — staiga tarė jis. Ir čia pat pagalvojo — ką pasakys lordas Beilonas? O kodėl man turėtų rūpėti? Esu suaugęs vyras, jeigu noriu atsivesti mergą į savo guolį, tai tik mano ir niekieno kito reikalas.

— O ką aš veiksiu Paike? — rankos ji vis dar neatitraukė.

— Šį vakarą tėvas kapitonams rengia puotą.

Lordui Beilonui belaukiant, kol atplauks paskutiniai vėluojantys laivai, puotą kelti kapitonams teko kas vakarą, bet Teonas nutarė, kad apie tai sakyti nebūtina.

— Ar šią naktį paskirsi mane savo kapitone, milorde prince? — Teonas niekad nematė, kad moteris taip vylingai šypsotųsi.

— Galbūt. Jeigu būsiu tikras, kad saugiai įplukdysi mane į uostą.

— Na, aš gerai išmanau, kuriuo galu irklą merkti į vandenį, o raišiojant virves ir mazgus man lygių nėra. — Ji viena ranka atrišo jo kelnių raištelius, tada nusišypsojo ir žengtelėjo atgal. — Gaila, kad esu ištekėjusi ir ką tik tapau nėščia.

Šiek tiek sutrikęs Teonas užsirišo kelnes.

— Man reikia grįžti į pilį. Jeigu nekeliausi su manimi, iš sielvarto galiu pasiklysti, ir salos gedės manęs netekusios.

— Šito jokiu būdu negalima leisti… tačiau neturiu žirgo, milorde.

— Gali paimti mano ginklanešio arklį.

— Ir palikti tą vargšelį pėdinti visą kelią iki Paiko?

— Tada jokime kartu ant vieno žirgo.

— Na, aišku, tau tai patiktų, — vėl ta pati šypsena. — O kur man reikės sėdėti, priekyje ar užpakalyje?

— Kur tik tau patinka.

— Mėgstu būti viršuje.

Kur šita merga buvo tiek metų?

— Mano tėvo menė tamsi ir drėgna. Ten trūksta Esgredos, kad ugnis liepsnotų kaitriau.

— Lorduko liežuvis lyg medumi teptas.

— Ar ne nuo to ir pradėjome?

Ji iškėlė rankas aukštyn.

— Tuo ir baigiame. Esgreda tavo, malonusis prince. Vežkis mane į savo pilį. Noriu pamatyti, kaip iš jūros kyla tavieji bokštai.

— Žirgą palikau prie smuklės. Eime.

Jie kartu nužingsniavo palei krantą. Teonas paėmė ją už parankės, ji neprieštaravo. Jam patiko jos eisena — žengė drąsiai, bet neskubriai, šiek tiek siūbuodama; matyt, patale turėjo būti tokia pat drąsi.

Lordporte zujo žmonės, tokios tirštumos jis nebuvo matęs; visur sukiojosi jūreiviai iš ilglaivių, susirikiavusių ant pakrantės žvirgždo ar besisupančių ant inkaro jūroje už bangų mūšos. Geležies salų žmonės nemėgsta lankstytis ir taip elgiasi retai, bet Teonas pastebėjo, kad irklininkai ir miestelėnai, jiems einant pro šalį, pritildavo ir pagarbiai jam linkteldavo. Pagaliau jie suprato, kas aš toks, pagalvojo jis. Iš tiesų, jau seniai laikas.

Vakar atplaukė lordas Gudbrolis iš Didžiojo Viko su vos ne visomis pajėgomis — beveik keturiasdešimčia ilglaivių. Jo vyrai šmėkščiojo visur, aiškiai išsiskirdami dryžuotomis ožkos vilnos juostomis. Smuklėje žmonės kalbėjo, kad bebarzdžiai juostuoti jaunikaičiai taip tratina Šlubio Oterio kekšes, kad šios jau vaikšto išsižergusios. Tegu tie jaunikaičiai smaginasi kaip nori — Teonui tai nerūpėjo. Bjauresnės lindynės ir šlykštesnių apskretėlių Teonas dar niekur nebuvo matęs. Šalia einanti palydovė jo skoniui tiko kur kas labiau. Nesvarbu, kad ji — jo tėvo laivadirbio žmona ir dar nešiojanti kūdikį, — tuo atrodė dar įdomesnė.

— Ar milordas princas jau pradėjo rinkti įgulą? — pasiteiravo Esgreda, jiems pasukus prie arklidės. — Sveikas, Mėlyndanti, — riktelėjo ji praeinančiam jūreiviui, aukštam vyrui lokio kailio liemene ir varno sparnais papuoštu šalmu. — Kaip laikosi tavo žmonelė?

— Kaip reikiant pilvota ir šneka apie dvynukus.

— Taip greitai? — Esgreda nušvito ta vylingąja šypsena. — Labai mikliai sumerkei irklus.

— Taigi, ir tik irklavau, irklavau, irklavau, — griausmingai nusikvatojo tasai.

— Stambus vyrukas, — pasakė Teonas. — Mėlyndantis, ar ne? Gal reikėtų priimti į mano „Jūros kalę“?

— Nebent norėtum jį įžeisti. Mėlyndantis pats turi puikų laivą.

— Ilgai čia nebuvau, dabar nesusigaudau, kur kokie žmonės, — pripažino Teonas. Jis mėgino ieškoti daugelio draugų, su kuriais žaidė vaikystėje, bet visi buvo išsivažinėję, mirę ar tapę visiškai svetimi. — Mano dėdė Viktarionas paskolino man savo vairininką.

— Rimolfą Audrolakį? Geras vyras, kol blaivas.

Ji išvydo dar kelis pažįstamus veidus ir šūktelėjo praeinančiai trijulei:

— Uleri, Karlai! Kur jūsų brolis Skitas?

— Bijau, kad Nuskendusiam Dievui prireikė gero irklininko, — atsiliepė kresnas vyras su žila dėme barzdoje.

— Jis nori pasakyti, kad vyresnėlis prisiplempė per daug vyno ir jo storas pilvas pratrūko, — pridūrė rausvažandis jaunuolis greta jo.

— Kas negyvas, niekad nemirs, — tarė Esgreda.

— Kas negyvas, niekad nemirs.

Teonas sumurmėjo tuos žodžius kartu su visais.

— Atrodo, kad tave čia visi pažįsta, — pasakė jis merginai, kai tie vyrai nutolo.

— Laivadirbio žmoną myli visi vyrai. Jie stengiasi, nes nenori, kad jų laivai skęstų. Jei tau reikia žmonių, kurie sėstų prie irklų, tie trys tikrai nebūtų prasčiausi.

— Lordporte stiprių rankų netrūksta. — Teonas apie tai jau nemažai galvojo. Visų pirma jam reikėjo kovotojų, ištikimų jam, o ne lordui tėvui ar dėdėms. Kol kas, laukdamas, kada lordas Beilonas iki galo atskleis savo ketinimus, jis uoliai vaidino pareigingą jauną princą. Bet jeigu paaiškėtų, kad tie ketinimai ar jam skirtas vaidmuo nepatinka, tada ką gi…

— Jėga — dar ne viskas. Norint, kad ilglaivis lėktų didžiausiu greičiu, jo irklai turi judėti visi kaip vienas. Todėl elgtumeis išmintingai rinkdamas vyrus, kurie jau yra irklavę kartu.

— Protingas patarimas. Ko gero, galėtum padėti man juos išsirinkti.

Tegu mano, kad man reikalingas jos išmanymas, moterims tai patinka.

— Gal ir galėčiau. Jeigu gražiai su manimi elgsies.

— O kaip kitaip?

Artėjant prie „Mirahamos“, tuščios, tad aukštai iškilusios ir besisūpuojančios prieplaukoje, Teonas paspartino žingsnį. Jos kapitonas jau prieš dvi savaites mėgino išplaukti, bet lordas Beilonas neleido. Nė vienas iš į Lordportą užsukusių pirklių negavo leidimo išvykti. Jo tėvas siekė, kad nė menkiausia žinia apie besitelkiantį laivyną nepasiektų kitų kraštų, kol jis nebus pasirengęs pulti.

— Milorde, — nuo prekinio laivo nosies pasigirdo gailus balselis. Jam pavymui žvelgė per turėklus persilenkusi kapitono duktė. Tėvas uždraudė jai lipti į krantą, bet Teonas, kada tik atsidūręs Lordporte, matydavo ją vienišą, slampinėjančią po laivo denį. — Milorde, sustokite… — šaukė ji jam. — Labai prašau, milorde…

— Na, ir kaip ji? — paklausė Esgreda, Teonui paskubom ją vedant pro kogą. — Ar milordui įtiko?

Gudrauti su ja Teonas nematė prasmės.

— Neilgai. Dabar ji nori būti mano sūrioji žmona.

— Štai kaip. Na, nėra abejonės, truputis druskos jai nepakenktų. Per daug minkšta ir prėska. O gal aš klystu?

— Neklysti.

Minkšta ir prėska. Būtent. Iš kur ji žino?

Veksui jis buvo liepęs laukti smuklėje. Didžiajame jos kambaryje grūdosi tiek žmonių, kad Teonas vos prasibrovė pro duris. Nei prie stalo, nei ant suolų nebūtum radęs kur atsisėsti. Nebuvo matyti ir ginklanešio.

— Veksai! — šūktelėjo Teonas, bandydamas perrėkti gausmą ir žvangesį. Jeigu jis kur nors antrame aukšte su viena tų šlykščių kekšių, nudirsiu jam kailį, pats sau tarė jis, bet galų gale pastebėjo, kad vaikinas lošia kauliukais prie židinio. Beje, ir laimi, sprendžiant pagal jo pusėje išaugusią variokų krūvelę.

— Laikas keliauti, — pareiškė Teonas. Vaikinas nė nekrustelėjo, tad Teonas stvėrė jį už ausies ir nutempė nuo stalo. Veksas čiupo saują variokų ir netardamas nė žodžio nuėjo šeimininkui iš paskos. Šitą jo bruožą Teonas mėgo labiausiai. Dauguma ginklanešių tabaluoja liežuviais kaip papuola, bet Veksas nuo gimimo nebylys, tačiau tai, regis, jam netrukdė būti gudriam, kaip gali būti gudrus bet kuris dvylikametis. Jis buvo prastakilmis, vieno iš lordo Botlio netikrų brolių sūnus. Priimti jį tarnauti ginklanešiu buvo dalis kainos, kurią Teonas sumokėjo už savo žirgą.

Išvydęs Esgredą, Veksas išpūtė akis. Galima pamanyti, kad jis niekada nėra matęs moters, pagalvojo Teonas.

— Esgreda jos su manimi atgal į Paiką. Balnok arklius ir pasiskubink.

Berniukas buvo atjojęs mažu liesu arkliuku iš lordo Beilono arklidžių, tačiau Teono žirgas atrodė visiškai kitaip.

— Iš kur ištraukei šitą pragaro arklį? — jį išvydusi paklausė Esgreda, tačiau jos juokas liudijo — žirgas padarė jai įspūdį.

— Jį prieš metus Lanisporte nusipirko lordas Botlis, tačiau tas arklys jam pasirodė per daug stambus, todėl su džiaugsmu pardavė man.

Geležies salos netiko geriems arkliams veisti — per mažai erdvės, per daug uolų. Dauguma jų gyventojų ne itin mėgo jodinėti ir kur kas geriau jautėsi ne balne, o ant ilglaivio denio. Net ir lordai jodavo žemaūgiais arkliais, gauruotais poniais, ir jaučių traukiamų vežimų pasitaikydavo dažniau negu arklių kinkinių. Prasčiokai, negalėdami įpirkti nei vieno, nei kito, patys tempdavo arklus per nederlingą, akmenuotą dirvą.

Tačiau Teonas, dešimt metų praleidęs Vinterfele, nesirengė joti į karą be gero žirgo. Jam labai pasisekė, kad lordas Botlis taip apsiriko: juodas kaip anglis eržilas ir toks pat nartus, stambus, bet šiek tiek mažesnis už daugumą karo žirgų. Teonas ir pats stotu neprilygo daugumai riterių, tad tas arklys jam nuostabiai tiko. To gyvulio akyse visada žioravo ugnis. Pirmą kartą pamatęs naująjį šeimininką, jis iššiepė dantis ir mėgino įkąsti jam į veidą.

— Kuo jis vardu? — paklausė Esgreda, kai Teonas šoko į balną.

— Šypsnys. — Jis padavė jai ranką ir trūktelėjęs aukštyn pasisodino prieš save, kad jodamas galėtų apkabinti. — Vienas žmogus man kartą sakė, esą visada šypsausi ne ten, kur reikia.

— Tikrai?

— Gal taip atrodo tik tiems, kurie apskritai nesišypso, — jis pagalvojo apie tėvą ir dėdę Eironą.

— Ir dabar šypsaisi, milorde prince?

— Ak, žinoma.

Apglėbęs ją, Teonas paėmė vadeles. Ji buvo su juo beveik vieno ūgio. Plaukus galbūt jai vertėjo išsiplauti, ant gražaus kaklo švelniai raudonavo pablukęs randas, bet Teonui patiko, kaip ji kvepia — druska, prakaitu ir moterimi.

Kelionė atgal į Paiką žadėjo būti kur kas įdomesnė negu iš ryto.

Gerokai nujojus nuo Lordporto, Teonas uždėjo ranką jai ant krūties. Esgreda iš karto nustūmė jo plaštaką.

— Verčiau laikyk vadeles abiem rankomis, nes tavo juodas žvėris nutrenks mus abu žemėn ir suspardys negyvai.

— Nuo šito jį jau atpratinau.

Patenkintas Teonas valandėlę elgėsi padoriai, draugiškai plepėjo apie orą — kaip čia pilka ir debesuota nuo pat jo atvykimo ir kaip dažnai lyja, pasakojo apie vyrus, kuriuos nudėjo Kuždesių girioje. Prabilęs apie patį Karalžudį ir kaip netoli jo buvo atsidūręs, jis vėl kyštelėjo ranką į tą pačią vietą. Jos krūtys buvo mažos, bet maloniai standžios.

— Nereikia šitaip daryti, milorde prince.

— Bet aš negaliu tverti nedaręs, — Teonas šiek tiek sugniaužė pirštus.

— Tavo ginklanešys į mus žiūri.

— Tegu žiūri. Jis niekam neprasitars, prisiekiu.

Tvirtai suėmusi, Esgreda atitraukė jo ranką ir laikė suspaudusi. Jos pirštai buvo stiprūs.

— Man patinka moterys, kurios geba laikyti tvirtai.

Ji prunkštelėjo:

— Žiūrėdama į tą mergą pakrantėje, taip nebūčiau pagalvojusi.

— Nespręsk apie mane pagal ją. Tame laive kitų moterų nebuvo.

— Papasakok man apie savo tėvą. Ar jis mane maloniai pasitiks?

— Kodėl turėtų? Jis ir mane ne itin maloniai pasitiko, nors esu jo paties kraujas, Paiko ir Geležies salų paveldėtojas.

— Paveldėtojas? — paklausė ji švelniai. — Girdėjau, kad turi dėdžių, brolių, seserį.

— Broliai seniai žuvę, o sesuo… na, žmonės kalba, kad mėgstamiausia Ašos suknelė — žemiau kelių siekiančios žiedmarškės, o apatiniai — iš kietintos odos. Bet vyriški apdarai vyru jos nepavers. Kai laimėsime karą, ištekinsiu ją kaip pridera, jeigu tik rasiu vyrą, kuris sutiktų ją imti. Kiek pamenu, jos nosis — lyg erelio snapas, veidas nubertas spuogais, o krūtinė — kaip berniuko.

— Na, seserį gal ir ištekinsi, — pasakė Esgreda, — bet su dėdėmis taip lengvai neišdegs.

— Dėdės… — pagal įstatymą Teonas prieš tris tėvo brolius turėjo pirmenybę, tačiau ta mergina bakstelėjo į skausmingą vietą. Salose nebuvo jokia naujiena, kad stiprus, garbėtroškos kupinas dėdė nepaiso silpno sūnėno teisių ir, kad nekiltų jokių abejonių, paprastai jį nužudo. Tačiau aš nesu silpnas, tarė sau Teonas, ir tuo metu, kai tėvas mirs, manau būti dar stipresnis.

— Dėdės man — jokia grėsmė, — pareiškė jis, — Eironas visada apsvaigęs nuo jūros vandens ir šventumo. Jis gyvena tik savo dievo garbei…

— Savo dievo? Ne tavo?

— Ir mano. Kas negyvas, niekada nemirs, — jis šyptelėjo. — Jeigu pamaldžiai burbėsiu kaip reikalaujama, Šlapiagalvis man netrukdys. O mano dėdė Viktarionas…

— Geležinio laivyno kapitonas, priešus bauginantis karžygys. Girdėjau apie jį dainuojant smuklėse.

— Per mano tėvo pradėtą sukilimą jis kartu su dėde Euronu nuplaukė į Lanisportą ir sudegino Lanisterių laivyną, kuris ten laukė išmetęs inkarus, — prisiminė Teonas. — Tačiau viską sugalvojo Euronas. Viktarionas — tarsi stambus pilkas jautis, galingas, nepavargstantis, klusnus, bet lenktynių toks niekada nelaimės. Neabejoju, kad man jis tarnaus taip pat ištikimai, kaip ir mano lordui tėvui. Išdavystei suregzti jam stinga ir proto, ir ryžto.

— Užtat Euronui Varnakiui klastos tikrai netrūksta. Apie jį girdėjau kalbant siaubingų dalykų.

Teonas kryptelėjo balne.

— Dėdės Eurono salose niekas nematė jau beveik dvejus metus. Galbūt jis miręs.

Jeigu taip yra iš tiesų, tai tik į gera. Vyresnysis lordo Beilono brolis niekada, net vienai dienai neatsisakė Senosios Tvarkos. Pasakojama, kad jo „Tyla“ savo tamsiai raudonu korpusu ir juodomis burėmis kėlė baimę visuose uostuose nuo Ibeno iki Ašajaus.

— Gal ir miręs, — sutiko Esgreda, — na, o jeigu gyvas, tai bus praleidęs jūroje tiek daug laiko, kad čia atrodytų vos ne svetimšalis. Geležies salų žmonės į Jūros uolos krėslą niekada nesodins svetimšalio.

— Manau, kad ne, — atsakė Teonas, bet tik tada susivokė, kad ir jį daugelis pavadintų svetimšaliu. Pagalvojęs apie tai susiraukė. Dešimt metų — ilgas laiko tarpas, tačiau dabar jau grįžau, o mano tėvas dar toli gražu nesirengia mirti. Dar turiu laiko įrodyti, ko esu vertas.

Jis norėjo vėl paglamonėti Esgredai krūtį, bet ji tikriausiai vis tiek būtų nustūmusi jo ranką; be to, visos šitos kalbos apie dėdes kažkaip atvėsino jo įkarštį. Šitiems žaidimams pakaks laiko pilyje, užsidarius jo kambariuose.

— Kai pasieksime Paiką, liepsiu Helijai pasirūpinti, kad puotoje gautum garbingą vietą, — tarė jis. — Man teks sėdėti ant pakylos, tėvo dešinėje, bet, jam išėjus iš menės, nusileisiu apačion pas tave. Tėvas paprastai neužsibūna. Dabar jau nebepajėgia ilgiau gerti.

— Liūdna, kai pasensta didis žmogus.

— Lordas Beilonas — tik didžio žmogaus tėvas.

— Na ir kuklus lordukas.

— Tik kvailys menkintų save, kai pasaulyje pilna žmonių, trokštančių tai padaryti už jį.

Jis švelniai pakštelėjo jai į kaklą žemiau plaukų.

— Ką turėsiu apsivilkti eidama į tą didžią puotą? — Ištiesusi ranką atgal, ji atstūmė jo veidą.

— Paprašysiu Helijos tave aprengti. Turėtų tikti kuri nors mano ledi motinos suknelė. Ji išvykusi į Harlą ir kol kas negrįš.

— Girdėjau, kad ją nukamavo šalti vėjai. Gal keliausi jos aplankyti? Iki Harlo nuplaukti pakanka dienos, o ledi Greidžoj trokšta dar bent kartą išvysti savo sūnų.

— Iš tiesų, labai norėčiau. Bet čia turiu tiek daug reikalų. Dabar, kai grįžau, tėvas vis labiau manimi pasikliauja. Gal kai vėl sulauksime ramybės.

— Nuvykęs pats suteiktum jai ramybės.

— Dabar jau kalbi kaip tikra moteris, — pasipiktino Teonas.

— Tikrai, prisipažįstu… be to, neseniai pastojau.

Kažkodėl šita mintis jį sujaudino.

— Pati šitai kartoji, bet tavo kūnas nerodo jokių ženklų. Kaip galėtum tai įrodyti? Patikėsiu pamatęs tavo brinkstančias krūtis ir paragavęs jų pieno.

— O ką apie tai pasakys mano vyras? Tavo tėvo tarnas, prisiekęs jam ištikimybę?

— Liepsime jam statyti tiek daug laivų, kad jis nė nepastebės, jog tavęs nėra.

— Štai koks žiaurus jaunas lordas mane pagrobė. Jeigu pažadėsiu, kad ateis diena, kai galėsi žiūrėti, kaip žinda mano kūdikis, ar papasakosi man daugiau apie savo kovas, Teonai iš Greidžojų giminės? Prieš akis dar ne viena mylia ir ne vienas kalnas, tad mielai paklausyčiau apie tą vilkų karalių, kuriam tarnavai, ir apie aukso liūtus, su kuriais jis kaunasi.

Trokšdamas jai įsiteikti, Teonas neprieštaravo. Likusi ilgos kelionės dalis praslinko greitai, nes jis nesiliovė kalbėjęs apie Vinterfelą ir karą. Pasakodamas kai kuriuos dalykus, pats jautėsi apstulbęs, kad apie tai prabilo. Su ja taip lengva kalbėtis, tegu bus ji dievų pašlovinta, mąstė jis. Atrodo, tarsi būčiau su ja visą amžių pažįstamas. Jei paaiškės, kad ji ne tik protinga, bet ir lovoje tokia pat mikli, reikės pasilaikyti ją sau… Jis prisiminė Sigriną Laivadirbį, stambų lėtapėdį vyrą jau slenkančiais linų spalvos plaukais ir spuoguota kakta. Ir papurtė galvą. Ne, taip negalima. Šita moteris — ne jam.

Jis nespėjo nė apsižiūrėti, o priešais juos jau iškilo didžiulė išorinė Paiko siena.

Vartai stovėjo atviri. Teonas spustelėjo kulnais Šypsniui šonus ir smagia risčia įjojo vidun. Nušokęs jis padėjo nulipti Esgredai. Šunys pratrūko loti kaip pašėlę. Keli atliuoksėjo vizgindami uodegas. Nukūrė pro Teoną ir vos nepargriovė merginos šokinėdami, skalydami ir mėgindami ją lyžtelti.

— Šalin, — riktelėjo Teonas ir spyrė vienai didelei rudo plauko kalei, bet nepataikė. Tačiau Esgreda tik juokėsi ir grūmėsi su jais.

Paskui šunis atskubėjo arklininkas.

— Paimk arklį, — įsakė jam Teonas, — ir nuvyk šituos prakeiktus šunis…

Tas stuobrys jo tarsi nepastebėjo. Jo veidas nušvito plačia švarplėta šypsena, ir jis tarė:

— Ledi Aša, štai jūs ir sugrįžote.

— Taip, vakar vakare, — atsiliepė ji. — Parplaukiau iš Didžiojo Viko su lordu Gudbroliu ir pernakvojau smuklėje. Mano mažasis broliukas maloniai sutiko, kad parjočiau su juo iš Lordporto.

Ji pakštelėjo vienam iš šunų į nosį ir plačiai nusišypsojo Teonui.

Šis tik stovėjo netekęs žado ir vėpsojo išpūtęs akis. Aša. Ne. Ji negali būti Aša. Jis staiga suvokė, kad jo galvoje gyvena dvi Ašos. Viena — ta maža mergaitė, kurią pažino vaikystėje. Kitą įsivaizdavo visai miglotai, ji atrodė panaši į motiną. Nei viena, nei kita nė iš tolo nepriminė šitos…

— Spuogai pranyko, kai ėmė augti krūtys, — paaiškino ji, tebesigrumdama su šunimi, — bet vanago snapas liko.

Teonas pagaliau atgavo amą.

— Kodėl nieko man nesakei?

Aša paleido šunį ir atsitiesė.

— Norėjau iš pradžių pasižiūrėti, koks gi tu esi. Štai ir pamačiau, — ji apsimestinai mandagiai nusilenkė. — O dabar, broliuk, prašau man atleisti. Man reikia išsimaudyti ir persirengti pokyliui. Kažin ar tebeturiu tas žiedmarškes, kurias taip mėgstu nešioti ant kietintos odos apatinių? — Ji dar kartą apdovanojo Teoną ta pačia vylinga šypsena ir nužingsniavo per tiltą ta pačia jam taip patikusia eisena — šiek tiek siūbuodama, drąsiai, bet neskubriai.

Nusigręžęs Teonas pamatė išsiviepusį Veksą. Šėrė tam berniukui antausį.

— Čia už tai, kad gerai pasilinksminai, — ir dar kartą, jau stipriau. — O čia už tai, kad manęs neįspėjai. Kitą kartą užsiaugink liežuvį.

Jo kambariai Svečių pilyje dar niekada neatrodė tokie šalti, nors vergai paliko gorę su degančiomis žarijomis. Teonas nusispyrė batus, paleido ant žemės apsiaustą ir įsipylė vyno, vis prisimindamas nerangią spuoguotą mergiotę atsikišusiais keliais. Ji atrišo man kelnes, galvojo jis niršdamas, ir sakė… ak, dievai, o aš sakiau… Jis sudejavo. Labiau apsijuokti ir pasirodyti beviltiškam kvailiui tikriausiai neįmanoma.

Ne, vėl pagalvojo jis. Tai ji iš manęs padarė kvailį. Ta bjauri kalė kaip reikiant pasismagino. Ir vis taikėsi čiupinėti man pimpalą…

Pasiėmęs taurę, atsisėdo prie lango. Gurkšnodamas žiūrėjo į jūrą, saulei leidžiantis už Paiko. Neturiu čia savo vietos, mąstė jis, ir taip yra dėl Ašos, kad ją kur Kiti nuneštų! Apačioje žalsvas vanduo papilkėjo, paskui tapo juodas. Tuo metu tolumoje pasigirdo muzika, Teonas suprato, kad reikia persirengti puotai.

Jis išsirinko paprastus batus ir dar paprastesnius niūriai pilkų ir juodų atspalvių drabužius, kad atitiktų jo nuotaiką. Jokių papuošalų — jis neturėjo nieko, ką būtų pirkęs geležimi. Galėjau ką nors paimti iš to tyržmogio, kurį nudėjau gelbėdamas Braną Starką, tačiau jis nieko neturėjo. Tokia mano prakeikta lemtis, žudau tik vargetas.

Teonui įžengus į ilgą prirūkusią menę, joje grūdosi jo tėvo lordai ir kapitonai, beveik keturi šimtai žmonių. Dagmeras Skeltalūpis dar nebuvo grįžęs iš Didžiojo Viko su Stounhauzais ir Dramais, bet visi kiti sėdėjo susirinkę — Harlai iš Harlo, Blektaidai iš Blektaido, Sparai, Merlinai ir Gudbroliai iš Didžiojo Viko, Soltklifai ir Sanderliai iš Soltklifo, Botliai ir Vinčai iš kitos Paiko pusės. Vergai pilstė alų, grojo muzika — smuikai, dūdmaišiai, būgnai. Trys apkūnūs vyrai sukosi ratu pasinėrę į pirštų šokį, svaidydami vienas kitam trumpakočius kirvukus. Tame šokyje svarbiausia buvo pagauti kirvuką arba peršokti jį nepametant šokio žingsnio. Tą šokį vadino pirštų šokiu, nes jis paprastai baigdavosi, kai vienas iš šokėjų netekdavo piršto, kartais dviejų arba ir visų penkių.

Teonas Greidžojus nužingsniavo per salę prie pakylos, bet šokantys ir geriantys žmonės į jį beveik nekreipė dėmesio. Lordas Beilonas sėdėjo Jūros uolos krėsle — tas didžiulio krakeno pavidalo sostas buvo išskaptuotas iš milžiniško vientiso juodai tviskančio akmens luito. Pasak legendos, jį Pirmieji Žmonės rado stūksantį Didžiojo Viko pakrantėje, kai pirmą kartą atkeliavo į Geležies salas. Į kairę nuo sosto sėdėjo Teono dėdės. Aša buvo įsitaisiusi dešinėje, garbingiausioje vietoje.

— Vėluoji, Teonai, — pratarė lordas Beilonas.

— Prašau man atleisti. — Teonas atsisėdo į laisvą vietą greta Ašos.

Palinkęs arčiau, jis sušnypštė jai į ausį:

— Užėmei mano vietą.

Ji atsisuko žvelgdama nekaltomis akimis.

— Broli, tu labai klysti. Tavo vieta — Vinterfele, — skaudžiai dūrė jos šypsena. — O kurgi visi gražieji tavo apdarai? Girdėjau, mėgsti ant odos jausti šilką ir aksomą.

Ji pati vilkėjo minkštos žalios vilnos suknelę, paprasto kirpimo, bet dailiai prigludusią prie jos grakštaus kūno.

— Tavo žiedmarškės, matyt, surūdijo, sesute, — atkirto Teonas. — Gaila. Norėčiau išvysti tave apsitaisiusią geležimi.

— Gal dar pasitaikys proga, mažasis broliuk, — tik nusikvatojo Aša. — Jeigu tik tavoji „Jūros kalė“ gebės neatsilikti nuo mano „Juodojo vėjo“.

Nešinas vyno ąsočiu priėjo vienas tėvo vergų.

— Ką šįvakar gersi, Teonai — alų ar vyną? — ji palinko arčiau. — O gal tebetrokšti paragauti pieno iš mano krūtų?

Teonas nuraudo.

— Vyno, — metė jis vergui. Aša nusisuko ir, trinktelėjusi kumščiu į stalą, pareikalavo alaus.

Perrėžęs kepalą duonos pusiau, Teonas išskobė minkštimą ir mostelėjo virėjui, kad pripiltų žuvies troškinio. Nuo tirštos tyrės kvapo šiek tiek pykino, tačiau jis prisivertė valgyti. Jau buvo išgėręs gerokai vyno, kad įveiktų bent du patiekalus. Jeigu apsivemsiu, tai tiesiai ant jos.

— Ar tėvas žino, kad ištekėjai už jo laivadirbio? — paklausė jis sesers.

— Ne daugiau negu pats Sigrinas, — gūžtelėjo pečiais ši. — „Esgreda“ — tai jo pirmojo laivo vardas. Pavadino jį savo motinos garbei. Nesu tikra, ką jis myli karščiau — laivą ar motiną.

— Vadinasi, viskas, ką man kalbėjai, buvo melas.

— Ne, ne viskas. Atsimeni, sakiau, kad mėgstu būti viršuje? — plačiai nusišypsojo Aša.

Teonas tik dar labiau įsižeidė.

— Visos tos kalbos apie ištekėjusią ir neseniai pastojusią moterį…

— Na, šiuose žodžiuose nemažai tiesos, — Aša staiga pašoko. — Rolfi, čionai, — iškėlusi ranką ji riktelėjo vienam pirštų šokio dalyviui. Tas ją pastebėjo, pasisuko, ir tuoj pat iš jo rankos vartydamasis ir deglų šviesoje blyksėdamas ašmenimis atskriejo kirvukas. Teonas nespėjo nė aiktelti, kai Aša ore pagavo jį už koto ir iš visų jėgų suvarė į stalą, perkirsdama Teono išskobtą puskepalį ir ištaškydama troškinį jam ant drabužių. — Štai mano lordas vyras, — tada kyštelėjo ranką į suknelės iškirptę ir ištraukė tarp krūtų paslėptą durklą. — O štai mano mieliausias kūdikėlis.

Teonas neįsivaizdavo, kaip jis dabar atrodo, bet staiga suvokė, kad Didžioji menė dreba nuo kvatojimo, ir visi juokiasi iš jo. Šypsojosi net ir tėvas, tebus dievai prakeikti, o dėdė Viktarionas garsiai kikeno. Teonas pajėgė tik išspausti nejaukią šypseną. Pažiūrėsime, kale, kas juoksis, kai viskas bus baigta.

Žiūrovams švilpiant ir garsiai džiūgaujant, Aša išlupo kirvį iš stalo ir sviedė atgal šokėjams.

— Patarčiau neužmiršti, ką tau sakiau apie įgulos parinkimą.

Tarnas atnešė jiems lėkštę, Aša durklu pasmeigė sūdytą žuvį ir ėmė ją kramsnoti tiesiai nuo smaigalio.

— Jeigu būtum bent ką nors žinojęs apie Sigriną, man niekad nebūtų pavykę tavęs apkvailinti. Dešimt metų gyvenai su vilkais, o dabar išdygsti čia ir manai galįs valdyti salas, apie kurias nieko neišmanai ir kur nieko nepažįsti. Kodėl žmonės turėtų už tave kautis ir mirti?

— Aš esu jų teisėtas princas, — išdidžiai pratarė Teonas.

— Pagal žaliųjų žemių įstatymus gal ir galėtum būti. Bet čia, salose, mes turime savus įstatymus. O gal ir šitai pamiršai?

Teonas susiraukęs žiūrėjo į tyrę, varvančią iš perkirstos žiauberės. Netrukus ta pliurzė atsidurs jam ant kelių. Šūktelėjęs vergui, liepė viską išvalyti. Pusę gyvenimo laukiau, kada galėsiu grįžti namo, ir ko sulaukiau? Patyčių ir abejingumo. Jo atmintyje Paikas buvo kitoks. Bet gal jis atsimena visiškai ne tai? Juk buvo toks mažas, kai tapusį įkaitu jį išvežė.

Puota valgiais nedžiugino: keli žuvies troškiniai vienas po kito, juoda duona ir prėska ožkiena. Teonui skaniausias pasirodė svogūnų pyragas. Alus ir vynas gausiai liejosi ir išnešus maisto likučius.

Lordas Beilonas Greidžojus pakilo nuo Jūros uolos krėslo.

— Kai atsigersite, ateikite į mano menę, — paliepė jis sėdintiems ant pakylos. — Reikia apsvarstyti planus.

Daugiau netaręs nė žodžio, išėjo lydimas dviejų sargybinių. Netrukus paskui jį nusekė ir jo broliai. Teonas atsistojo, ketindamas eiti su jais.

— Mano mažasis broliukas skubinasi pabėgti. — Aša kilstelėjo geriamąjį ragą, prašydama dar alaus.

— Mūsų lordas tėvas laukia.

— Jis laukia jau daugelį metų. Nieko neatsitiks, jei lukters dar truputį… bet, jei bijai jo rūstybės, lėk iš paskos kiek kojos neša. Mūsų dėdes turėtum pasivyti be jokio vargo, — nusišypsojo ji. — Juk vienas apsvaigęs nuo jūros vandens, o kitas — stambus pilkas ir toks žioplas jautis, kad tikriausiai nė kelio neras.

Teonas suirzęs atsisėdo.

— Aš paskui nieką nelakstau.

— Net ir paskui moteris?

— Ne aš griebiau tau už pimpalo.

— Tai kad aš jo ir neturiu. O visur kitur čiupinėjai labai uoliai.

Teonas jautė, kaip ima kaisti skruostai.

— Esu vyras ir mano norai vyriški. O tu — lyg koks išsigimęs padaras.

— Aš — tik kukli mergina. — Ašos ranka šmurkštelėjo po stalu ir suspaudė jam pimpalą. Teonas vos nepašoko nuo krėslo. — Negi jau nebenori, kad įvairuočiau tave į uostą, broliuk?

— Nesi sutverta vedyboms, — nusprendė Teonas. — Kai valdžia atiteks man, matyt, išsiųsiu tave pas tyliąsias seseris.

Jis svirduliuodamas atsistojo ir netvirtais žingsniais patraukė ieškoti tėvo.

Jam pasiekus siūbuojantį tiltą, kuris vedė į Jūros bokštą, pradėjo lyti. Skrandis vartėsi ir daužėsi tarsi bangos apačioje, vyno paveiktos kojos taikėsi slysti. Teonas slinko pirmyn sukandęs dantis ir iš visų jėgų įsitvėręs virvės, įsivaizduodamas, kad gniaužia Ašos kaklą.

Menėje, kaip visada, buvo drėgna ir trošku. Iki pat kaklo susisiautęs ruonių kailiais, tėvas sėdėjo prieš gorę su žarijomis, abipus buvo įsitaisę jo broliai. Teonui įeinant, Viktarionas kalbėjo apie vėjus ir potvynius, bet lordas Beilonas mostelėjo jam, kad nutiltų.

— Apmąsčiau savo ketinimus. Atėjo laikas jums apie juos išgirsti.

— Norėčiau kai ką pasiūlyti…

— Kai man reikės tavo patarimo, tada ir paklausiu, — atšovė tėvas. — Sulaukėme paukščio iš Senojo Viko. Dagmeras atveda Dramus ir Stounhauzus. Jeigu dievas pasiųs palankius vėjus, jiems atvykus išplauksime… na, jūs išplauksite. Tau, Teonai, pavedu suduoti pirmąjį smūgį. Vesi aštuonis ilglaivius į šiaurę…

— Aštuonis? — Teonas išraudo. — Kokių pergalių galiu tikėtis su vos aštuoniais ilglaiviais?

— Turėsi niokoti Akmenuotąjį krantą, siaubti žvejų kaimus ir skandinti visus laivus, kurie jums pasitaikys. Galbūt tau pavyks išvilioti vieną kitą šiaurės lordą, tūnantį už akmeninių sienų. Su tavimi vyks Eironas ir Dagmeras Skeltalūpis.

— Tegu Nuskendęs Dievas palaimina mūsų kalavijus, — tarė šventikas.

Teonas pasijuto tarsi gavęs antausį. Jį siunčia plėšikauti, deginti žvejų trobų ir prievartauti jų atgrasių dukterų. Tačiau lordas Beilonas, regis, vengė jam patikėti net ir tokį darbą. Negana, kad teks kęsti Šlapiagalvio burbėjimą ir priekaištus, kartu keliaus ir Dagmeras Skeltalūpis, tad jam pačiam liks tik vaizduoti vadą.

— Aša, dukra mano, — toliau kalbėjo lordas Beilonas, ir Teonas atsigręžęs pamatė, kad menėje jau buvo tyliai atsiradusi ir Aša, — nuvesi trisdešimt ilglaivių su rinktiniais vyrais aplink Jūros Drakono kyšulį. Išsilaipink pakrantės pelkynuose į šiaurę nuo Gūdmiškio. Žygiuok sparčiai, ir ta pilis gali kristi jiems nė nesusigaudžius, kad jūs juos puolate.

Aša nusišypsojo kaip grietinės prisilaižiusi katė.

— Pilys man visada patiko.

— Štai ir pasiimk vieną sau.

Teonui teko prikąsti liežuvį. Gūdmiškis buvo Gloverių tvirtovė. Ir Robetui, ir Galbartui kariaujant pietuose, joje bus likę nedaug gynėjų. Kai ji kris, Geležies salų kariai turės saugią atramą pačioje šiaurės širdyje. Į Gūdmiškį turėtų siųsti mane. Tą pilį jis pažinojo, kelis kartus su Edardu Starku lankėsi pas Gloverius.

— Viktarionai, — kreipėsi lordas Beilonas į brolį, — pagrindinį smūgį suduoti teks tau. Mano vaikams atlikus tai, kas jiems pavesta, Vinterfelas privalės atsakyti. Plaukdamas Sūriąja Ietimi ir Karštąja upe aukštyn, turėtum sulaukti tik menko pasipriešinimo. Aukštupyje atsidursi mažiau negu už dvidešimties mylių nuo Keilino Griovos. Sąsmauka — visos karalystės raktas. Vakarinės jūros bus jau mūsų rankose. Kai turėsime ir Keilino Griovą, šunytis nebegalės grįžti atgal į šiaurę… o jei nepristigs kvailumo ir pamėgins, priešai užtvers kelią jam už nugaros iš pietų, ir berniukas Robas bus įstrigęs tarsi žiurkė butelyje.

Teonas daugiau tylėti nebepajėgė.

— Drąsus planas, tėve, bet lordai savo pilyse…

— Lordai iškeliavę į pietus su šunyčiu, — nutraukė jį lordas Beilonas. — Pasiliko bailiai, seniai ir žali berniukai. Jie pasiduos arba kris vienas po kito. Vinterfelas kokius metus gali mūsų nepaisyti, tačiau kas iš to? Visa kita priklausys mums — miškai, laukai, pilys, vyrai taps mūsų vergais, moterys — sūriosiomis žmonomis.

Eironas Šlapiagalvis iškėlė rankas.

— Ir aukštai pakils rūstybės vandenys, ir Nuskendęs Dievas įsiviešpataus žaliosiose žemėse!

— Kas negyvas, niekada nemirs, — prodainiu ištarė Viktarionas. Lordas Beilonas ir Aša pakartojo tarsi aidas, tad Teonui nebeliko nieko kita, tik sumurmėti kartu su jais. Paskui visi išsiskirstė.

Lauke lietus pylė dar smarkiau. Pakabinamas tiltas siūbavo ir rangėsi jam po kojomis. Teonas Greidžojus sustojo viduryje ir pažvelgė į uolas apačioje. Į jas riaumodamos daužėsi bangos, jų sūrius purslus jis jautė ant lūpų. Netikėto vėjo gūsio stumtelėtas, Teonas prarado pusiausvyrą ir suklupo ant tilto lentų.

Aša padėjo jam atsikelti.

— Net ir gerti nepajėgi, broliuk.

Teonas atsirėmė jai į petį ir leidosi vedamas per gličias nuo lietaus lentas.

— Būdama Esgreda, man patikai labiau, — priekaištingai pratarė jis.

Ji nusijuokė.

— Ačiū už atvirumą. Ir tu man patikai labiau, kai buvai devynerių.

Tirionas

Pro duris sklido švelnūs didžiosios arfos garsai, jiems kartais pritardavo dūdmaišio trelė. Dainiaus balsą slopino storos sienos, tačiau Tirionas mokėjo tuos žodžius. Mergelė mano mylima graži kaip vasarėlė, prisiminė jis, jos puikius plaukus puošia saulutės spindulėliai…

Šiąnakt karalienės duris saugojo seras Merinas Trentas. Tirionui pasirodė, kad „milorde“ jis burbtelėjo šiurkštokai, bet duris vis dėlto atvėrė. Tirionas žengė į sesers miegamąjį, ir daina staiga nutrūko.

Sersėja gulėjo atsilošusi ant daugybės pagalvių. Buvo basa, dailiai susivėlusiais auksiniais plaukais, žalio, auksu atausto atlaso apdaru, kuris atspindėjo žvakių šviesą ir sumirgėjo, jai pakėlus galvą.

— Mieloji sesute, — tarė Tirionas, — kaip nuostabiai šį vakarą atrodai. — Paskui jis atsigręžė į dainavusįjį. — Ir jūs, pusbroli. Nė nežinojau, kad jūsų toks gražus balsas.

Pagirtas seras Lanselis susiraukė, tikriausiai pamanė, kad iš jo šaipomasi. Tirionui atrodė, kad tas vaikinas paaugo bent per tris colius, kai jį įšventino į riterius. Lanselis pasižymėjo vešliais smėlio spalvos plaukais, žaliomis Lanisterių akimis ir minkštais šviesiais pūkeliais ant viršutinės lūpos. Buvo šešiolikos, tad jį slėgė neišvengiamas jaunatviškas pasipūtimas, kuriam beviltiškai stigo bent šešėlio pašaipos ar abejonės ir kurį dar labiau kurstė išdidumas, tarsi savaime būdingas tiems, kurie gimė šviesiaplaukiai, stiprūs ir gražūs. Nesenas iškilimas dar labiau viską pablogino.

— Ar jos malonybė jus kvietė? — griežtai paklausė vaikinas.

— Lyg ir nepamenu, — sutiko Tirionas. — Man labai gaila nutraukti jūsų linksmybes, Lanseli, tačiau taip jau nutiko, kad privalau su seserimi aptarti svarbius reikalus.

Sersėja įtariai žvelgė į jį.

— Tirionai, jeigu atėjai dėl elgetaujančių brolių, tai be reikalo varginaisi. Neleisiu, kad jie gatvėse skleistų savo šlykščius melus. Tegu pamokslauja vienas kitam požemiuose.

— Ir tegu dar džiaugiasi, kad jų karalienė — tokio švelnaus būdo, — pridūrė Lanselis. — Aš būčiau liepęs išrauti jiems liežuvius.

— Vienas net drįso pareikšti, kad dievai mus baudžia už tai, kad Džeimis nužudė teisėtą karalių, — piktinosi Sersėja. — Nepakęsiu šito, Tirionai. Suteikiau tau puikių galimybių tvarkytis su ta bjaurastimi, bet tu su savo seru Džeislinu nieko nedarote, todėl liepiau tuo reikalu užsiimti Vilarui.

— Jis ir užsiėmė. — Tirionas tikrai suirzo, kai raudonieji apsiaustai, nepasitarę su juo, nutempė pustuzinį tų netašytų pranašų į kalėjimą, tačiau kovoti dėl jų tikrai nevertėjo. — Žinoma, mums visiems bus smagiau, jei gatvėse kils mažiau triukšmo. Tačiau atėjau ne dėl to. Turiu naujienų, kurias, mieloji sesute, esu tikras, tu labai norėsi išgirsti, tačiau apie jas geriau kalbėti akis į akį.

— Labai gerai. — Muzikantai nusilenkė ir išskubėjo pro duris, o Sersėja tarsi skaistuolė pabučiavo pusbrolį į skruostą. — Palik mus, Lanseli. Kai mano brolis vienas, jis nepavojingas. Jeigu būtų atsivedęs savo galvijų bandą, jau būtume juos užuodę.

Jaunasis riteris nutvilkė pusbrolį piktu žvilgsniu ir išeidamas tyčia trinktelėjo durimis.

— Norėčiau pranešti, kad liepiu Šiagai praustis kas dvi savaites, — tarė Tirionas, Lanseliui išėjus.

— Atrodai labai savimi patenkintas. Kažin kodėl?

— O kodėl ne? — atsiliepė Tirionas. Plieno gatvėje dieną naktį dundėjo kūjai, didžioji grandinė vis augo. Jis užšoko ant didžiulės baldakimo dengiamos lovos. — Ar čia ta pati lova, kurioje mirė Robertas? Stebiuosi, kad ją tebelaikai.

— Joje man sapnuojasi malonūs sapnai, — tarė Sersėja. — Na, klok savo reikalą, Kipše, ir krypuok iš čia.

Tirionas nusišypsojo.

— Lordas Stanis išplaukė iš Drakono Uolos.

Sersėja stryktelėjo nuo lovos.

— O tu čia sėdi ir vaipaisi kaip moliūgas per derliaus šventę? Ar Baivoteris jau pakėlė miesto sargybą? Privalome tuoj pat siųsti paukštį į Harenholą. — Tirionas tuo metu jau kvatojosi. Sersėja griebė jį už pečių ir papurtė. — Liaukis! Gal tu girtas ar išprotėjęs? Liaukis!

Bet jis žiopčiojo negalėdamas ištarti nė žodžio.

— Negaliu, — vis dar neatgaudamas kvapo ištarė Tirionas. — Tai per daug… ak dievai, per daug juokinga… Stanis…

— Ką?

— Jis išplaukė ne prieš mus, — pagaliau išstenėjo Tirionas. — Jis apgulė Vėtrų Gūžtą. Renlis apsisuko ir grįžta jo pasitikti.

Sesers nagai skausmingai susmigo jam į rankas. Akimirką ji žiūrėjo netikėdama, tartum Tirionas būtų prašnekęs kokia nežinoma kalba.

— Stanis ir Renlis susikibo vienas su kitu? — Tirionui linktelėjus, Sersėja pratrūko juoktis. — Dievai maloningieji, — duso ji, — imu tikėti, kad Robertas buvo iš jų protingiausias.

Tirionas atlošė galvą ir griausmingai nusikvatojo. Jie juokėsi abu kartu. Sersėja nutraukė jį nuo lovos, puolė suktis ratu ir net apkabino brolį, valandėlei įsišėlusi tarsi maža mergaitė. Sersėjos paleistas Tirionas buvo uždusęs, jam sukosi galva. Jis nusvyravo iki sienos ir atsirėmė ranka, kad nepargriūtų.

— Manai, kad jie iš tikrųjų stos į mūšį? Jeigu jie kaip nors susitartų…

— Nesusitars, — atsiliepė Tirionas, — jie per daug skirtingi ir niekada negalėjo vienas kito pakęsti.

— O Stanis visada buvo tos nuomonės, kad su Vėtrų Gūžta jį apgavo, — mąsliai tarė Sersėja. — Barateonų giminės protėvių žemės, jam teisėtai priklausančios… Jeigu žinotum, kiek jis vaikščiojo pas Robertą, savo niūriai sielvartingu balsu giedodamas vis tą pačią nuobodžią giesmę… Kai Robertas atidavė tą pilį Renliui, Stanis taip suspaudė žandikaulius, kad, maniau, jam dantys sutrupės.

— Jis tai suvokė kaip skriaudą.

— Tai ir buvo sumanyta kaip skriauda, — pritarė Sersėja.

— Gal vertėtų pakelti taures už brolišką meilę?

— Taip, — atsakė ji vis dar dusdama iš susijaudinimo. — Ak, dievai, taip.

Pildamas saldųjį Arboro raudonąjį į dvi taures, Tirionas stovėjo nusisukęs nugara. Įberti žiupsnį miltelių jai į taurę buvo visai paprasta.

— Už Stanį! — tarė jis paduodamas jai vyną. Juk aš nekenksmingas, kai vienas, ar ne?

— Už Renlį! — atsiliepė Sersėja juokdamasi. — Tegu jie kariauja ilgai ir atkakliai, o paskui tegriebia juos abu Kiti!

Ar tai Sersėja, kokią mato Džeimis? Kai ji šypsojosi, tada būdavo matyti, kokia ji iš tiesų graži. Mergelė mano mylima graži kaip vasarėlė, jos puikius plaukus puošia saulutės spindulėliai. Jis jau beveik gailėjosi įbėręs jai nuodų.

Jos pasiuntinys atvyko kitą rytą, Tirionui pusryčiaujant. Karalienė jaučiasi prastai ir iš savo kambarių neišeis. Tiksliau, nenulips nuo puodo. Tirionas susakė visus deramus užuojautos žodžius ir paprašė pranešti Sersėjai, kad ji galinti ramiai ilsėtis, su seru Kleosu jis viską padarysiąs kaip jų sutarta.

Eigono Užkariautojo Geležinis sostas buvo pasišiaušęs gausybe bjaurių smaigų ir dantytų ašmenų, tykojančių kiekvieno kvailio, kuris sumanytų jame per daug patogiai įsitaisyti, o į jį vedantys laiptai Tirionui tapdavo tikra kankyne, juo labiau suvokiant, koks juokingas jis visiems turėtų atrodyti. Tačiau tas sostas turėjo vieną didelį privalumą. Jis buvo aukštas.

Išsirikiavę tyliai laukė Lanisterių sargybiniai tamsiai raudonais apsiaustais ir pusšalmiais su liūtais ant viršugalvio. Kitapus salės jiems priešais stovėjo sero Džeislino auksiniai apsiaustai. Ties sosto laipteliais iš abiejų pusių rymojo Bronas ir seras Prestonas iš karaliaus sargybos. Dvariškiai grūdosi galerijoje, o prašytojai trypčiojo prie aukštų ąžuolinių, bronza apkaltų durų. Sansa Stark šį rytą atrodė ypač gražiai, nors jos veidas buvo išbalęs lyg drobė. Lordas Džailsas nesiliovė kosėjęs, vargšas pusbrolis Tirekas vilkėjo savo vestuvinį, šermuonėlio kailiu puoštą aksomo apsiaustą. Prieš tris dienas jis susituokė su mažąja ledi Ermesanda, ir kiti ginklanešiai smaginosi vadindami jį „žindyviu“ ir klausinėdami, su kokiais vystyklais jo jaunoji praleido pirmą vestuvių naktį.

Tirionas apžvelgė juos visus iš viršaus, ir jam patiko.

— Pakvieskite serą Kleosą Frėjų.

Jo balsas atsimušė į akmenines sienas ir nuaidėjo per visą didžiulę menę. Šitai jam irgi patiko. Gaila, kad Šaja negali manęs dabar pamatyti, mąstė Tirionas. Ji norėjo ateiti, bet tai buvo neįmanoma.

Seras Kleosas, nesidairydamas nei į kairę, nei į dešinę, pražingsniavo ilgu taku tarp auksinių ir raudonų apsiaustų. Jis priklaupė, ir Tirionas pastebėjo, kad jo pusbrolis jau plinka.

— Sere Kleosai, — nuo tarybos stalo prabilo Mažasis Pirštas, — dėkojame jums, kad atgabenote šį taikos pasiūlymą nuo lordo Starko.

Didysis meisteris Paiselis atsikrenkštė.

— Karalienė regentė, karaliaus ranka ir mažoji taryba apsvarstė sąlygas, kurias siūlo lordas, save vadinantis Šiaurės karalium. Apgailestaudami norime pareikšti, kad tos sąlygos mums nepriimtinos, tad turite, sere, šitai pranešti tiems šiauriečiams.

— O štai kokios yra mūsų sąlygos, — tarė Tirionas. — Robas Starkas privalo sudėti ginklus, prisiekti ištikimybę ir grįžti į Vinterfelą. Mano brolis gyvas ir sveikas turi atgauti laisvę, Robas Starkas privalo paskirti Džeimį savo kariuomenės vadu ir pulti maištininkus Renlį ir Stanį Barateonus. Kiekvienas žemesnysis Starkų lordas privalo atsiųsti mums įkaitu po sūnų. Jei kuris sūnaus neturi, tiks ir duktė. Su jais bus gerai elgiamasi, dvare jie užims aukštą padėtį su sąlyga, kad jų tėvai daugiau nebebus išdavikai.

Kleosas Frėjus paniuro.

— Milorde ranka, — prabilo jis, — lordas Starkas su tokiomis sąlygomis niekada nesutiks.

Kleosai, mes ir nesitikėjome, kad jis sutiks.

— Perduok jam, kad Kasterlių Uoloje turime surinkę naują kariuomenę, kuri netrukus puls jį iš vakarų, o mano lordas tėvas tuo pačiu metu žygiuos iš rytų. Pranešk jam, kad jis liks kovoti vienas ir sąjungininkų gali nesitikėti. Stanis ir Renlis Barateonai kariauja vienas su kitu, o Dorno princas sutiko savo sūnų Tristaną sutuokti su princese Mirsela.

Per galeriją ir tolimesnius menės pakraščius nuošė pasitenkinimo ir nuostabos murmesys.

— Kalbant apie mano pusbrolius, — kalbėjo toliau Tirionas, — mes siūlome Harioną Karstarką ir serą Vilį Manderlį už Vilemą Lanisterį, taip pat lordą Serviną ir serą Donelį Loką už jūsų brolį Tioną. Praneškite Starkui, jog du Lanisteriai už keturis šiauriečius, — kad ir kaip žiūrėsi, — labai geri mainai. — Jis palaukė, kol menėje nutilo juokas. — Be to, bus sugrąžinti jo tėvo palaikai kaip karaliaus Džofrio geros valios ženklas.

— Lordas Starkas taip pat reikalauja grąžinti jo seseris ir tėvo kalaviją, — priminė seras Kleosas.

Seras Ilinas Peinas stovėjo nebylus, jam už peties kyšojo Edardo Starko didžiojo kalavijo rankena.

— Ledą? Jį gaus su mumis sudaręs taiką, ne anksčiau.

— Jūsų valia. O jo seserys?

Tirionas metė žvilgsnį Sansos pusėn ir atsakydamas pajuto, kaip gailestis dilgtelėjo jam širdį.

— Kol jis nepaleis mano brolio Džeimio gyvo ir sveiko, jos liks čia įkaitės. Nuo jo priklausys, kaip su jomis bus elgiamasi.

Ir jei dievai teiksis būti maloningi, Baivoteris ras Ariją gyvą anksčiau, negu Robas sužinos, kad ji dingusi.

— Milorde, aš perduosiu jūsų žinią.

Tirionas pačiupinėjo vieną susiraičiusią geležtę, styrančią iš sosto porankio. O dabar — dūris.

— Vilarai, — kreipėsi jis.

— Klausau, milorde.

— Starkų atsiųstų žmonių pakanka lordo Edardo palaikų apsaugai, bet Lanisteriui dera turėti Lanisterių palydą, — pareiškė Tirionas. — Seras Kleosas — karalienės, taip pat ir mano pusbrolis. Mes miegosime ramiau, jeigu jūs pasirūpinsite jo saugia kelione atgal į Riveraną.

— Klausau, milorde. Kiek turiu paimti vyrų?

— Nagi visus, kiek jų yra.

Vilaras suakmenėjo. Užtat dusdamas iš susijaudinimo pašoko didysis meisteris Paiselis.

— Milorde ranka, negalima… jūsų tėvas, pats lordas Taivinas… jis atsiuntė šiuos geruosius vyrus pas mus, kad jie saugotų karalienę Sersėją ir jos vaikus…

— Juos kuo puikiausiai saugo karaliaus ir miesto sargyba. Tegu dievai pasirūpina, kad jūs kuo greičiau išvyktumėte, Vilarai.

Už tarybos stalo Veiris gudriai šypsojosi, Mažasis Pirštas apsimetė nuobodžiaująs, o išblyškęs ir sutrikęs Paiselis žiopčiojo tarsi ant kranto išmesta žuvis. Priekin žengė šauklys.

— Jei kuris žmogus turi kokį kitą reikalą, kurį norėtų išdėstyti karaliaus rankai, tegu dabar kalba, nes vėliau žodis jam nebus suteiktas.

— Aš norėčiau, kad mane išklausytų, — pro dvynius Redvainus prasibrovė liesas žmogus juodais drabužiais.

— Sere Aliseri! — sušuko Tirionas. — Kaipgi čia dabar, nė nežinojau, kad atvykote į dvarą. Turėjote man pranešti.

— Pranešiau jums apie save, ir tai puikiai žinote.

Visada dygus maždaug penkiasdešimties metų Tornas buvo prakaulus, aštrių veido bruožų, niūrių akių ir sunkios rankos vyras jau šiek tiek žilstelėjusiais juodais plaukais.

— Manęs vengiama, į mane nekreipiama dėmesio, esu paliktas laukti lyg koks prastakilmis tarnas.

— Negali būti! Bronai, taip elgtis nedera. Mes su seru Aliseriu — seni draugai. Drauge vaikštinėjome ant Sienos.

— Mielasis sere Aliseri, — sumurmėjo Veiris, — neturėtumėte mūsų labai griežtai teisti. Gausybė žmonių siekia Džofrio malonės šiais neramiais ir sunkiais laikais.

— Ką gi jūs išmanote apie neramumus, eunuche?

— Į akis vadiname jį lordu eunuchu, — vyptelėjo Mažasis Pirštas.

— Kaip galėtume jums padėti, gerasis broli? — ramindamas įsiterpė didysis meisteris Paiselis.

— Lordas vadas siuntė mane pas jo malonybę karalių, — atšovė Tornas. — Reikalas per daug rimtas, kad tiktų svarstyti tarnams.

— Karalius žaidžia su savo nauju arbaletu, — tarė Tirionas. Atsikratyti Džofrio buvo labai lengva — pakako tik nedailaus arbaleto iš Myro, kuris gali leisti tris strėles iš karto, ir jokios kliūtys negalėjo sutrukdyti Džofriui tučtuojau jį išbandyti. — Galite rinktis — kalbėti su tarnais ar toliau tylėti.

— Kaip įsakysite, — labai nepatenkintas atsiliepė seras Aliseris. — Esu atsiųstas jums pranešti, kad radome du seniai dingusius žvalgus. Jie buvo negyvi, tačiau, pargabenti atgal prie Sienos, naktį lavonai prisikėlė. Vienas nugalabijo serą Džeremį Raikerį, o antrasis mėgino nužudyti lordą vadą.

Menės gilumoje Tirionas išgirdo kažką kikenant. Gal jis tokiomis kvailystėmis sumanė iš manęs pasityčioti? Tirionas neramiai krustelėjo ir metė žvilgsnį apačion, kur sėdėjo Veiris, Mažasis Pirštas ir Paiselis — ar nebus čia kuris iš jų prikišęs nagus. Neūžaugos orumas — be galo trapus dalykas. Jeigu dvaras ir karalystė imtų iš jo juoktis, jam — galas. Bet vis dėlto… vis dėlto…

Tirionas prisiminė šaltą naktį po žvaigždėmis, kaip jie su tuo vaikinu Jonu Snou ir jo didžiuliu baltu vilku stovėjo ant Sienos pačiame pasaulio pakraštyje ir žvelgė į toliau plytinčią bežadę tamsą. Tada kažką pajuto — ką? — na, tikrai kažką, lyg siaubą, geliantį tarsi žvarbus šiaurės vėjas. Vilkas užstaugė į nakties dangų, ir nuo to garso visą kūną nusmelkė šiurpas.

Nebūk kvailys, tarė jis sau. Vilkas, vėjas, tamsus miškas — visa tai niekai. Bet vis dėlto… Lankydamasis Juodojoje pilyje, jis pamėgo senąjį Džeorą Mormontą.

— Tikiuosi, kad Senasis Lokys po to užpuolimo liko gyvas?

— Taip.

— O jūsų broliai nudėjo tuos, na, negyvėlius?

— Taip.

— Ir esate įsitikinęs, kad šį kartą jie nebegyvi? — atsargiai paklausė jis. Bronas prunkštelėjęs užgniaužė juoką, ir Tirionui pasidarė aišku, kaip kalbėti toliau. — Tikrai tikrai negyvi?

— Jie buvo negyvi ir pirmą kartą, — plykstelėjo seras Aliseris. — Išblyškę, atšalę, juodomis rankomis ir kojomis. Atvežiau Džeiferio ranką, ją nuo lavono nuplėšė mergvaikio vilkas.

— Tai kurgi tas nuostabus įrodymas? — įsikišo Mažasis Pirštas.

Pasijutęs nepatogiai, seras Aliseris susiraukė.

— Kol laukiau, kad mane priimtų ir išklausytų, ta ranka… visiškai sutrūnijo. Neturiu ko parodyti, tik kaulus.

Menė sukikeno garsiau.

— Lorde Beilišai, — kreipėsi Tirionas į apačioje sėdintį Mažąjį Pirštą, — nupirkite mūsų narsiajam serui Aliseriui šimtą kastuvų, tegu jis juos parsigabena prie Sienos.

— Kastuvų? — seras Aliseris įtariai prisimerkė.

— Jeigu savo negyvėlius palaidosite, jie daugiau nebevaikštinės, — paaiškino jam Tirionas, o dvaras juokėsi jau atvirai. — Kastuvai leis užbaigti jūsų vargus, bet su sąlyga, kad nepritrūksite kasėjų. Sere Džeislinai, pasirūpinkite, kad gerasis brolis pamatytų miesto požemius.

— Klausau, milorde, bet kalėjimas beveik tuščias. Visus tinkamesnius jau susirinko Jorinas.

— Tuomet suimkite naujų, — atšovė Tirionas. — Arba paskleiskite gandą, kad prie Sienos duoda duonos ir ropių, tuoj atsiras savanorių.

Mieste valgyti norinčių burnų buvo gerokai per daug, o Nakties sargybai nuolat trūko žmonių. Tirionui davus ženklą, šauklys paskelbė, kad priėmimas baigtas, ir žmonės ėmė skirstytis.

Tačiau serą Aliserį užčiaupti nebuvo taip paprasta. Tirionui nulipus žemyn, jis laukė Geležinio sosto papėdėje.

— Gal manote, kad nuo pačios Rytų pajūrio sargybos keliavau tik tam, kad iš manęs pasišaipytų tokie kaip jūs? — niršo jis, užstojęs kelią. — Tai visiškai ne pokštas. Viską mačiau savo akimis. Sakau jums dar kartą, tie mirusieji vaikščiojo.

— Pasistenkite užmušti juos rūpestingiau. — Tirionas žengė tolyn nepaisydamas juodojo brolio. Seras Aliseris mėgino pastverti jį už rankovės, bet Prestonas Grynfildas nustūmė jį atgal:

— Sere, nesiartinkite.

Tornui užteko proto nesusikibti su karaliaus sargybos riteriu.

— Kipše, jūs — tikras kvailys, — riktelėjo jis Tirionui pavymui.

Neūžauga atsigręžė į jį.

— Aš — kvailys? Iš tiesų? Bet kažin kodėl tada jie visi juokėsi iš jūsų? — šyptelėjo jis. — Juk atkeliavote vyrų, ar ne taip?

— Kyla šaltas vėjas. Privalome išlaikyti Sieną.

— O jai išlaikyti jums reikia vyrų. Daviau jų, tikiuosi, pastebėjote šitai, jeigu jūsų ausys pajėgia išgirsti ne vien įžeidimus. Imkite juos, sakykite „ačiū“ ir keliaukite, kol neprivertėte manęs vėl durti jums krabų šakute. Perduokite šilčiausius linkėjimus lordui Mormontui… taip pat ir Jonui Snou.

Bronas griebė serą Aliserį už alkūnės ir stumte išstūmė iš menės.

Didysis meisteris Paiselis jau buvo išdūmęs, bet Veiris su Mažuoju Pirštu stebėjo viską nuo pradžios iki galo.

— Milorde, negaliu liautis jumis žavėjęsis, — prisipažino eunuchas. — Vienu staigiu mostu Starkų berniuką pamaloninate tėvo kaulais, o iš sesers atimate jos gynėjus. Duodate juodajam broliui jam reikalingų žmonių, išvaduojate miestą nuo kelių alkanų burnų, bet viską pateikiate su pašaipa, tad niekas negalės sakyti, esą neūžauga bijo dvasių ir šmėklų. Na, mikliai, išties mikliai.

Mažasis Pirštas glostėsi barzdą.

— Lanisteri, ar tikrai ketinate išsiųsti visus savo sargybinius?

— Ne, ketinu išsiųsti visus sesers sargybinius.

— Karalienė niekada šito neleis.

— Ak, manau, dar ir kaip leis. Esu jos brolis, tad, kai geriau mane pažinsite, neabejosite, kad visada darau tai, ką sakau.

— Net tada, kai meluojate?

— Ypač tada, kai meluoju. Lorde Petirai, nujaučiu, kad esate manimi nepatenkintas.

— Myliu jus taip pat kaip anksčiau, milorde. Nors nesijaučiu smagiai, kai mane kvailina. Jeigu Mirsela ištekės už Tristano Martelio, juk jai vargu ar pavyks susituokti su Robertu Arinu?

— Nebent sukeltų milžinišką kivirčą, — sutiko Tirionas. — Apgailestauju dėl nedidelės savo gudrybės, lorde Petirai, tačiau tuo metu, kai kalbėjomės, negalėjau žinoti, kad Dornas priims mano pasiūlymą.

Mažasis Pirštas nenurimo.

— Nemėgstu, kai man meluoja, milorde. Kitą kartą, sumanęs apgaulę, malonėkite manęs į ją nevelti.

Tik tuo atveju, jeigu ir pats taip elgsiesi, pagalvojo Tirionas, žvilgtelėjęs į durklą makštyje, kybantį Mažajam Pirštui prie šono.

— Labai apgailestauju, jeigu jus įžeidžiau. Visi žino, kaip mes jus mylime, milorde. Ir koks esate mums reikalingas.

— Pasistenkite šitai prisiminti, — tai taręs Mažasis Pirštas nuėjo.

— Palydėkite mane, Veiri, — pasakė Tirionas.

Jie nužingsniavo pro karaliaus duris už sosto, eunucho šlepetėms tyliai čiūžčiojant per akmenines grindis.

— Žinote, lordas Beilišas šiuo atžvilgiu teisus. Karalienė niekada nesutiks, kad jos sargyba iškeliautų.

— Sutiks. Ir jūs tuo pasirūpinsite.

Putnias Veirio lūpas nušvietė šypsena.

— Tikrai?

— Ak, žinoma. Jūs atskleisite jai, kad tai dalis mano sumanymo išvaduoti Džeimį.

Veiris pasiglostė pudruotą skruostą.

— Be abejo, čia prireiks tų keturių vyrų, kurių jūsiškis Bronas taip uoliai ieškojo visose Karaliaus Uosto landynėse. Vagies, nuodytojo, apsimetėlio ir žudiko.

— Apvilkite juos tamsiai raudonais apsiaustais ir šalmais su liūtais, ir jie niekuo nesiskirs nuo kitų sargybinių. Jau senokai galvojau, kaip jie turėtų prasmukti į Riveraną, kol supratau, kad geriausia slėptis ten, kur visi mato. Jie įjos pro pagrindinius vartus iškėlę Lanisterių vėliavas paskui lordo Edardo palaikus, — Tirionas šelmiškai šyptelėjo. — Į keturis raitelius smigtų visų akys. Tarp šimto kitų keturi ištirps. Tad turiu siųsti daug tikrų sargybinių ir vieną kitą apgaviką. Šitai mano seseriai ir išdėstysite.

— Ir savo mylimo brolio labui ji sutiks nepaisyti galimų grėsmių. — Jie žingsniavo tuščia galerija tarp kolonų. — Vis dėlto, netekusi savo raudonųjų apsiaustų, ji tikrai jausis nejaukiai.

— Man patinka, kai jai nejauku, — atsiliepė Tirionas.

Seras Kleosas Frėjus, lydimas Vilaro ir šimto Lanisterių sargybinių raudonais apsiaustais, iškeliavo tą pačią popietę. Prie Karaliaus vartų ilgam žygiui į vakarus prie jų prisijungė Robo Starko siųsti vyrai.

Timetą Tirionas rado kareivinėse žaidžiantį kauliukais su savo Apdegėliais.

— Vidurnaktį ateik pas mane į menę.

Timetas niauriai žvilgtelėjo vienintele akimi ir sausai linktelėjo. Ilgų kalbų jis nemėgo.

Tą vakarą Tirionas Mažojoje menėje iškėlė puotą Akmeninėms Varnoms ir Mėnulio Broliams, bet pats vyno vengė. Norėjo išlaikyti kuo aiškesnį protą.

— Šiaga, koks dabar mėnulis?

Šiaga galvodamas susiraukė ir tapo baisiai rūstus.

— Man regis, juodas.

— Vakaruose tokį vadina išdaviko mėnuliu. Pasistenk šiandien nepasigerti ir žiūrėk, kad tavo kirvis būtų aštrus.

— Akmeninių Varnų kirviai visada aštrūs, o Šiagos — iš visų aštriausias. Kartą vienam nukirtau galvą, bet jis nepastebėjo, kol nepamėgino susišukuoti. Tada ji nusirito.

— Ar dėl to tu pats niekada nesišukuoji?

Akmeninės Varnos prapliupo kvatoti ir trypti kojomis, o Šiaga žvengė garsiau už visus.

Vidurnaktį pilis jau buvo tamsi ir nurimusi. Žinoma, keli auksiniai apsiaustai nuo sienų matė juos išeinančius iš Rankos bokšto, bet visi tylėjo. Jis buvo karaliaus ranka ir galėjo vaikščioti kur ir kada panorėjęs.

Po Šiagos spyrio plonos medinės durys griausmingai sutraškėjo, į vidų pabiro lūženos, kambaryje persigandusi aiktelėjo moteris. Šiaga trimis kirvio smūgiais sukapojo duris į gabalus ir, išspardęs juos į šalis, žengė vidun, jam įkandin — Timetas. Paskutinis, atsargiai keldamas kojas per lūžgalius, įėjo Tirionas. Židinyje jau žioravo vos kelios žarijos, miegamąjį gaubė tamsūs šešėliai. Timetui nubloškus sunkią lovos užuolaidą, į juos išplėstomis baltomis akimis žvelgė nuoga tarnaitė.

— Milordai, prašau, — maldavo ji, — nelieskite manęs.

Ji baimingai gūžėsi ir traukėsi nuo Šiagos, visa išraudusi, delnais dangstydama savo grožybes, bet vienos rankos vis pritrūkdama.

— Eik iš čia, — tarė jai Tirionas, — mums tavęs nereikia.

— Šiaga nori šitos moters.

— Šitame kekšių mieste Šiaga nori kiekvienos kekšės, — pasipiktino Timetas, Timeto sūnus.

— Taip, — nesutrikęs atsiliepė Šiaga. — Šiaga jai įtaisytų sveiką vaiką.

— Kai jai prireiks sveiko vaiko, žinos, kur kreiptis, — tarė Tirionas. — Timetai, išvesk ją… ir malonėk elgtis švelniai.

Apdegėlis ištraukė merginą iš lovos ir vos ne tempdamas nuvarė per kambarį. Šiaga nusiminęs tarsi šunytis žiūrėjo jai į nugarą. Klupinėdama ant durų nuolaužų, tarnaitė, padedama ryžtingos Timeto rankos, išpuolė į koridorių. Kažkur aukštai virš galvų kranksėjo varnai.

Tirionas nutraukė nuo lovos minkštą antklodę, po ja pasirodė didysis meisteris Paiselis.

— Nagi, meisteri, kaip Citadelė žiūri į jūsų gulinėjimą su tarnaitėmis?

Senis buvo nuogas kaip ir ana mergina, nors žiūrėti į jį nelabai buvo smagu. Šį kartą jo šiaip sunkių vokų dengiamos akys žvelgė plačiai atsimerkusios.

— K-ką visa tai reiškia? Aš senas žmogus, jūsų ištikimas tarnas…

Tirionas užsiropštė ant lovos.

— Toks ištikimas, kad Doranui Marteliui pasiuntėte tik vieną mano laišką. Kitą atidavėte mano seseriai.

— N-ne, — suinkštė Paiselis. — Ne, tai melas, prisiekiu, tai ne aš. Veiris, čia tik Veiris, Voras, juk įspėjau jus…

— Negi visi meisteriai taip prastai meluoja? Veiriui pasakiau atiduodąs princui Doranui auginti savo sūnėną Tomeną. Mažajam Pirštui papasakojau, kad ketinu Mirselą ištekinti už lordo Roberto iš Lizdo. Apie tai, kad Mirselą siūlau Dornui, niekam nesakiau — ši tiesa buvo surašyta tik laiške, kurį patikėjau jums.

Paiselis sugniaužė antklodės kampą.

— Paukščiai pražuvo, laiškai pavogti, o gal parduoti… tai Veiris, apie tą eunuchą galėčiau papasakoti tokių dalykų, kad jums kraujas gyslose stings…

— Mano ponia mėgsta, kai mano kraujas karštas.

— Nesuklyskite, jei eunuchas jums į ausį pašnibžda vieną paslaptį, tai apie septynias kitas nutyli. O Mažasis Pirštas apskritai…

— Apie lordą Petirą žinau viską. Jis beveik toks pat nepatikimas kaip ir jūs. Šiaga, nukirsk jam vyriškumą ir sušerk ožkoms.

Šiaga pasvėrė ant rankos didžiulį dvipusį kirvį.

— Pusvyri, ožkų čia nėra.

— Imkis darbo.

Užbaubęs Šiaga puolė pirmyn. Paiselis suspigo ir apsišlapino, purkšdamas šlapimą į visas puses, nes iš paskutiniųjų mėgino rėplioti tolyn, kur nepasiektų Šiagos gniaužtai. Tyržmogis pastvėrė jį už banguotos baltos barzdos ir vienu kirvio švystelėjimu nušniojo tris jos ketvirčius.

— Timetai, kaip tau atrodo, gal mūsų draugas bus sukalbamesnis, kai nebegalės slėptis už tų žandenų?

Paklodės galu Tirionas nusišluostė ant batų užtiškusį šlapimą.

— Jis greitai pasakys tiesą, — tuščia išdegusi Timeto akiduobė niūriai juodavo. — Jaučiu, kaip dvokia jo baimė.

Šiaga sviedė ant grindų plaukų kuokštą ir čiupo už barzdos likučių.

— Meisteri, sėdėkite ramiai, — paragino Tirionas. — Kai Šiaga supyksta, jam dreba rankos.

— Šiagai rankos niekada nedreba, — pasipiktinęs atšovė milžinas, kišdamas didžiulius pusmėnulio pavidalo ašmenis Paiseliui po tirtančiu smakru ir nurėždamas dar vieną kuokštą.

— Nuo kada šnipinėjate mano seseriai? — paklausė Tirionas.

Paiselis alsavo tankiai švogždamas.

— Visa, ką dariau, buvo tik Lanisterių giminės labui. — Didelis jo kaktos kupolas buvo visas išrasojęs smulkiais prakaito lašeliais, prie raukšlėtos odos prikibusios laikėsi baltų plaukų sruogos. — Visada… daugelį metų… jūsų lordas tėvas, galite jo paklausti, visada buvau jam ištikimas tarnas… juk aš paraginau Eirį atidaryti vartus…

Šitai išgirdęs Tirionas nustebo. Kai miestas krito, jis, neišvaizdus berniukas, dar tebegyveno Kasterlių Uoloje.

— Vadinasi, esate prikišęs nagus ir prie Karaliaus Uosto nusiaubimo?

— Dėl valstybės! Žuvus Reigarui, karas buvo baigtas. Eiris pamišęs, Viseiris per daug jaunas, princas Eigonas — tik žindomas kūdikis, o kraštui reikėjo karaliaus… Meldžiausi, kad juo taptų jūsų gerasis tėvas, bet Robertas buvo labai jau stiprus, o lordas Starkas veikė labai greitai…

— Bandau suskaičiuoti, kiek žmonių esate išdavęs. Eiris, Edardas Starkas, aš… Taip pat ir karalius Robertas? Lordas Arinas, princas Reigaras? Kurgi buvo pradžia, Paiseli?

Kur bus pabaiga, jis jau žinojo.

Kirvis nugremžė Paiseliui gerklės obuoliuką ir, braukdamas paskutinius likusius plaukus, glostė minkštą virpančią odą po žandikauliu.

— Jūsų… čia nebuvo, — gergždė jis, ašmenims nuslinkus per skruostus. — Robertas… jo žaizdos… jeigu būtumėt jas matęs, užuodęs… nekiltų jokių abejonių…

— Ak, taip, žinau, už jus pasistengė šernas… bet jeigu būtų sustojęs pusiaukelėje, tą darbą būtumėt užbaigęs jūs.

— Jis buvo niekam tikęs karalius… tuščiagarbis, girtaujantis, ištvirkęs… būtų nustūmęs jūsų seserį, savo karalienę, į šalį… prašau… Renlis rezgė sąmokslą į dvarą atvesti merginą iš Haigardeno, suvilioti brolį… dievai mato, tai tikra tiesa…

— O ką rezgė lordas Arinas?

— Jis žinojo, — pratarė Paiselis, — apie… apie…

— Žinau, ką jis žinojo, — nukirto Tirionas, visai nenorėjęs, kad sužinotų ir Šiaga su Timetu.

— Jis išsiuntė savo žmoną atgal į Lizdą, o sūnų — auklėti į Drakono Uolą… jis ketino veikti.

— Tad, ilgai nelaukęs, jį nunuodijote.

— Ne, — Paiselis krustelėjo mėgindamas ištrūkti. Šiaga suurzgė ir čiupo jį už galvos. Laukinio plaštaka buvo tokia didelė, kad jei būtų suspaudęs, tai meisterio kaukolė būtų sutrupėjusi kaip kiaušinio lukštas.

Tirionas tik palingavo galvą.

— Jūsų lentynose mačiau „Lyso ašaras“. O lordo Arino meisterį išsiuntėte, slaugėte jį pats, kad jis tikrai mirtų.

— Melas!

— Skusk jį švariau, — pasiūlė Tirionas. — Ir prie gerklės dar brūkštelk.

Kirvis vėl nuslydo žemyn, šiaušdamas odą. Drebančiam Paiseliui plona seilių plėvelė ant lūpų išsipūtė burbulu.

— Prisiekiu, stengiausi išgelbėti lordą Ariną…

— Šiaga, atsargiau, štai jau įpjovei.

— Dolfas gimdė karžygius, o ne kirpėjus, — suurzgė Šiaga.

Pajutęs kraują sruvenant per kaklą ir toliau ant krūtinės, senis krūptelėjo ir nebeteko paskutinių jėgų. Atrodė susitraukęs, dar mažesnis ir trapesnis negu jiems įpuolus į kambarį.

— Taip, — šniurkštelėjo jis, — taip, Koulmanas skatino jam viduriavimą, todėl išsiunčiau jį. Karalienei reikėjo, kad Arinas mirtų, ji taip nesakė, negalėjo sakyti, Veiris klausėsi, visada klausydavosi, tačiau pažvelgęs į ją viską supratau. Bet nuodų jam daviau ne aš, prisiekiu, — senis jau verkė. — Veiris jums patvirtins, tai buvo berniukas, jo ginklanešys, vardu Hugas, tikriausiai jis davė, klauskite savo sesers, jos klauskite.

Tirionui pasidarė koktu.

— Suriškite jį ir išveskite, — paliepė jis. — Įmeskite į vieną iš belangių.

Jie išvilko jį pro suskaldytas duris.

— Lanisteri, — vaitojo Paiselis, — juk viską dariau tik dėl Lanisterių…

Kai jį išvedė, Tirionas neskubėdamas apžiūrėjo kambarius ir susirinko kelis mažus ąsotėlius nuo lentynų. Besidarbuojant virš galvos nesiliovė krankčioję varnai, tas garsas keistai ramino. Reikės paieškoti, kas rūpintųsi paukščiais, kol Citadelė atsiųs Paiseliui pamainą.

Jis buvo vienas tų, kuriais maniau galįs pasitikėti. Veiris ir Mažasis Pirštas, jis įtarė, nė kiek ne patikimesni, tik gudresni, tad ir pavojingesni. Ko gero, verčiau reikėjo eiti tėvo keliu: pasikviesti Iliną Peiną, iškelti virš vartų tris galvas, ir baigta. Ir iš tiesų — juk būtų gražu pažiūrėti, mąstė jis.

Arija

Baimė kerta giliau už kalaviją, vis kartojo sau Arija, bet baimė nesitraukė. Ji tapo tokia pat įprasta, kaip sužiedėjusi duona ir pūslės ant kojų pirštų, visą dieną ėjus kietu, provėžų išraižytu keliu.

Ji manė žinanti, ką reiškia bijoti, bet tik toje daržinėje prie Dievo Akies suprato, kas yra tikra baimė. Ten prasėdėjo aštuonias dienas, kol Kalnas liepė žygiuoti, ir kasdien jos akyse kas nors mirdavo.

Papusryčiavęs Kalnas ateidavo į daržinę ir pasirinkdavo vieną belaisvį tardyti. Kaimo žmonės niekada nepakeldavo į jį akių. Gal jie manė, kad jei patys jo nematys, tai ir jis jų nepastebės… Bet jis pastebėdavo ir vieną kurį išsirinkdavo. Nei pasislėpsi, nei išsisuksi, nei išsigelbėsi.

Viena mergina tris naktis paeiliui miegojo su vienu kareiviu; Kalnas ją išsirinko ketvirtą dieną, o kareivis nutylėjo.

Geraširdis senis taisė jiems drabužius ir vis tauškė apie sūnų, Karaliaus Uoste tarnaujantį auksiniu apsiaustu.

— Jis karaliaus žmogus, — nesiliovė kartojęs tas siuvėjas, — gerojo karaliaus, kaip ir aš, mes visi už Džofrį.

Jis taip dažnai šitai sakė, kad kiti belaisviai, sargybiniams negirdint, ėmė vadinti jį „Visi-už-Džofrį“. Visi-už-Džofrį buvo pasirinktas penktą dieną.

Jauna motina su raupų subjaurotu veidu pati pasisiūlė papasakoti viską, ką žino, jeigu gaus pažadą, kad jos dukters nelies. Kalnas jos išklausė, bet kitą rytą išsirinko jos dukterį, kad nekiltų abejonių, ar ji kartais ko nors nenuslėpė.

Pasirinktuosius tardydavo kitų belaisvių akivaizdoje, kad jie matytų, kas laukia maištininkų ir išdavikų. Klausinėdavo žmogus, kitų vadinamas Kutuliu. Jo veidas atrodė toks paprastas, o drabužiai taip niekuo neišsiskiriantys, kad Arija būtų palaikiusi jį vienu iš kaimiečių, jeigu nebūtų mačiusi besidarbuojant.

— Kutulis priverčia staugti taip, kad žmogus tuoj apsišlapina, — paaiškino jiems sukumpęs senis Čizvikas. Jis buvo tasai, kuriam Arija mėgino įkąsti ir kuris pavadino ją pasiutusia, o paskui šarvuotu kumščiu trenkė į galvą. Kartais Kutuliui padėdavo jis, kartais kiti. Seras Gregoris Kligeinas tik stovėdavo nejudėdamas, stebėdavo ir klausydavo, kol auka mirdavo.

Klausimai visada buvo tie patys. Ar yra kaime aukso? Sidabro, brangakmenių? Ar yra daugiau maisto? Kur lordas Berikas Dondarionas? Kurie iš kaimiečių jam talkino? Į kurią pusę išjojo? Kiek jis turi žmonių? Kiek riterių, lankininkų, kiek ginkluotų vyrų? Kaip jie ginkluoti? Kiek raitelių? Kiek sužeistųjų? Kokių dar priešų pasitaikė? Kiek jų? Kada? Kokias vėliavas turėjo iškėlę? Kur jie pasuko? Ar yra kaime paslėpta aukso? Sidabro, brangakmenių? Kur lordas Berikas Dondarionas? Kiek su juo vyrų? Trečią dieną Arija jau būtų galėjusi klausinėti pati.

Jie rado truputį aukso, truputį sidabro, didelį maišą variokų ir sulankstytą, granatais aptaisytą taurę, dėl kurios du kareiviai vos nesusipešė. Sužinojo, kad su lordu Beriku ėjo dešimt valkatų, o gal šimtas raitų riterių, kad jis pasuko į vakarus, į šiaurę arba į pietus, kad persikėlė per ežerą valtimi, kad buvo stiprus kaip stumbras ar iki kraujo nusividuriavęs. Kutulio tardymo neištvėrė niekas, nei vyrai, nei moterys, nei vaikai. Atspariausi išgyvendavo iki vakaro. Jų lavonus pakabindavo toliau nuo laužų vilkams.

Pagaliau pajudėjus į kelionę, Arija jau suprato, kad ji — visiškai ne vandens šokėja. Sirijus Forelis niekada nebūtų leidęs, kad jį parblokštų ir atimtų kalaviją, ir nebūtų stovėjęs, kai jie žudė Lomį Žaliarankį. Sirijus nebūtų tylutėliai tūnojęs toje daržinėje ir nebūtų klusniai pėdinęs kartu su kitais belaisviais. Starkų ženklas buvo didvilkis, bet Arija jautėsi tik avelė didelėje avių bandoje. Ji nekentė kaimiečių už tą gyvulišką nuolankumą, bet lygiai taip pat nekentė ir savęs.

Lanisteriai iš jos atėmė viską: tėvą, draugus, namus, viltį, drąsą. Vienas pasičiupo Adatą, kitas, triokštelėjęs sau ant kelio, perlaužė jos medinį kalaviją. Ji neteko net ir savo kvailos paslapties. Daržinė buvo gana didelė, jai pavykdavo niekam nematant nusėlinti kur nors į pakraštį ir nusišlapinti, tačiau keliaujant viskas buvo kitaip. Ji laikėsi kiek įmanydama, bet galų gale turėjo visų akivaizdoje nusimauti kelnes ir tūptelti po krūmu. Kitaip būtų apsišlapinusi. Pyragėlis išvertė akis kaip lėkštes, o kiti nė nepasuko galvos. Ėriukas ar avelė, berniukas ar mergelė — tai, regis, nerūpėjo nei serui Gregoriui Kligeinui, nei jo vyrams.

Jų pagrobėjai draudė bet kokias kalbas. Prakirsta lūpa Ariją pamokė, kad liežuvį reikia laikyti prikandus. Kiti niekaip nepasimokydavo. Vienas trejų metų berniukas niekaip nesiliovė šaukęsis tėvo, ir jie suknežino jam veidą dygliuota kuoka. Tada klykti ėmė jo motina, ir Meilutis Rafas ją nudėjo.

Arija žiūrėjo, kaip jie miršta, ir nedarė nieko. Kokia žmogui nauda iš to, kad jis drąsus? Viena tardyti išrinkta moteris mėgino būti drąsi, bet mirė klykdama, kaip ir visi kiti. Toje kelionėje drąsių nebuvo, tik įbauginti ir alkani. Dauguma — moterys ir vaikai. Nedaugelis vyrų buvo labai seni ar labai jauni, kiti liko kyboti kartuvėse ant grandinių vilkams ir varnoms. Vienintelio Gendrio pasigailėjo tik dėl to, kad jis prisipažino pats nukalęs raguotąjį šalmą; kalviai, net kalvių pameistriai buvo reikalingi, jų nevertėjo žudyti.

Juos vedė tarnauti lordui Taivinui Lanisteriui į Harenholą — taip jiems pasakė Kalnas.

— Esate maištininkai ir išdavikai, tad padėkokite savo dievams, kad lordas Taivinas suteikia jums tokią malonę. Iš visokių niekdarių to niekada nesulauktumėte. Klusniai tarnaukite ir liksite gyvi.

— Tai neteisybė, baisi neteisybė, — išgirdo ji sakant vieną suvytusią senę, kai visi taisėsi gulti nakčiai. — Niekada nieko neišdavėme, kiti atėjo ir pasiėmė viską, ko tik norėjo. Šita gauja tokia pat.

— Bet lordas Berikas mūsų nelietė, — sušnibždėjo jos draugė. — O tas raudonas šventikas, kur su juo, ką ėmė — už viską sumokėjo.

— Sumokėjo? Paėmė dvi vištas ir davė popieriaus skiautę su kažkokiu ženklu. Tai ir klausiu — gal man tą apdriskusį popierėlį suvalgyti? O gal jis padės kiaušinių? — Ji apsidairė, ar negirdi sargybiniai, ir tris kartus nusispjovė. — Čia Tuliams, o čia Lanisteriams, o čia Starkams.

— Vien gėda ir nuodėmė, — sušnypštė kažkoks senis. — Kol buvo gyvas senasis karalius, jis nebūtų leidęs šitaip elgtis.

— Karalius Robertas? — užsimiršusi paklausė Arija.

— Karalius Eiris, tegu dievai jam negaili malonių, — atsakė senis pernelyg garsiai. Jo užčiaupti palengva atžingsniavo sargybinis. Senis prarado paskutinius du dantis, ir tą vakarą kalbos baigėsi.

Kartu su belaisviais seras Gregoris vedėsi liesą melžiamą karvę, gabeno tuziną kiaulių, narvą vištų ir devynis vežimus sūdytos žuvies. Kalnas su savo vyrais jojo raiti, o visi belaisviai ėjo pėsčiomis, silpnuosius, nespėjančius su kitais, čia pat nužudydavo, taip pat ir sukvailiojusius bėgti. Sargybiniai naktį moteris vesdavosi į krūmus, daugelis, regis, tuo visai nesistebėjo ir gana nuolankiai paklusdavo. Viena gražesnė už kitas mergina buvo priversta kas naktį eiti su keturiais ar penkiais skirtingais vyrais, kol pagaliau neištvėrusi tvojo vienam akmeniu. Seras Gregoris privertė visus žiūrėti, kaip jis savo didžiuliu dvirankiu kalaviju vienu mostu nurėš jai galvą.

— Meskite lavoną vilkams, — baigęs paliepė jis ir padavė kalaviją ginklanešiui nuvalyti.

Arija akies krašteliu pažiūrėjo į Adatą, kurią makštyje prie šono turėjo pasikabinęs juodabarzdis, jau praplikęs ginklininkas, vardu Poliveris. Gerai, kad ją iš manęs atėmė, galvojo Arija. Kitaip būtų mėginusi nudurti serą Gregorį, ir jis būtų ją perkirtęs pusiau, tad ir Ariją būtų suėdę vilkai.

Poliveris buvo ne toks bjaurus, kaip kiti, nors ir pavogė Adatą. Tą naktį, kai Ariją sučiupo, Lanisterių vyrai buvo bevardžiai svetimšaliai vienodais veidais — tarsi šalmais su nosį saugančiu kyšuliu, bet dabar ji pažino juos visus. Reikėjo susigaudyti, kuris — tinginys ir kuris žiaurus, kuris sumanus ir kuris kvailas. Visa tai reikėjo žinoti jau vien todėl, kad tas, kurį jie vadino Mėšlaburniu, turėjo įprotį plūstis taip, kaip Arijai dar nebuvo tekę girdėti, tačiau paprašytas duodavo dar vieną riekę duonos, tuo tarpu linksmasis senukas Čizvikas ir švelniakalbis Rafas tik žiebdavo atgalia ranka.

Arija žiūrėjo, klausėsi ir vis šveitė savo neapykantą, kaip Gendris anksčiau raguotą šalmą. Tuos ragus dabar nešiojo Dunsenas, ir ji nekentė jo už tai. Poliverio nekentė už Adatą, taip pat ir senojo Čizviko, kuris save laikė pokštininku. Dar labiau ji nekentė Rafo Meilučio, suvariusio ietį Lomiui į gerklę. Nekentė sero Eimorio Lorčo už Joriną ir sero Merino Trento už Sirijų, nekentė Skaliko, nes jis nužudė mėsininko berniuką Miką, sero Ilino, princo Džofrio ir karalienės dėl tėvo, Storojo Tomo, Desmondo ir visų kitų ir net dėl Ledi, Sansos vilko. Kutulio nekęsti atrodė baisu. Kartais Arija net pamiršdavo, kad jis tebėra šalia; kai neklausinėdavo, būdavo paprasčiausias kareivis, už daugelį tylesnis, niekuo iš tūkstančių kitų žmonių neišsiskiriančiu veidu.

Kiekvieną vakarą Arija minėdavo jų vardus.

— Seras Gregoris, — šnibždėdavo ji akmeniui po galva. — Dunsenas, Poliveris, Čizvikas, Rafas Meilutis, Kutulis ir Skalikas, seras Eimoris, seras Ilinas, seras Merinas, karalius Džofris, karalienė Sersėja.

Kadaise Vinterfele ji su motina melsdavosi dievų giraitėje, tačiau kelyje į Harenholą dievų nebuvo ir tie vardai tapo vienintelė malda, kurią jai rūpėjo įsiminti.

Jie ėjo kasdien ir Arija kas vakarą vardijo juos visus, kol pagaliau medžiai praretėjo, pro juos atsivėrė įvairesnis kraštas — banguojančios kalvos, tarp jų išsiraitę upokšniai, saulės nutvieksti laukai, kuriuose tarsi išgedę dantys styrojo juodi sudegusių sodybų griaučiai. Praėjo dar viena žygio diena, kol tolumoje šalia mėlynų ežero platybių iškilo niūrūs Harenholo bokštai.

Pasiekus Harenholą, bus geriau, vienas kitam kalbėjo belaisviai, bet Arija tuo abejojo. Ji atsiminė senosios auklės pasakojimus apie tą baugią pilį. Statydamas ją, Harenas Juodasis į skiedinį maišė žmonių kraujo, sakydavo senoji auklė negarsiai, kad vaikai, stengdamiesi išgirsti, pasilenktų arčiau, tačiau Eigono drakonų ugnyje tuose milžiniškuose mūruose iškepė ir Harenas, ir jo sūnūs. Žingsniuodama pūslėtomis kojomis, Arija kramtė lūpą. Jau nebeilgai, sakė ji sau, iki tų bokštų ne daugiau kaip kelios mylios.

Tačiau jie ėjo visą rytojaus dieną ir dar beveik vieną dieną, kol pagaliau priėjo į vakarus nuo pilies sudeginto miesto liekanose įsikūrusios lordo Taivino kariuomenės stovyklos pakraščius. Atstumą iki Harenholo atspėti buvo sunku, nes jis buvo milžiniškas. Ežero pakrantėje kilo galingos priešakinės sienos, stačios ir neprieinamos tarsi kalnų uolos, o jų viršuje eilėmis surikiuotos svaidyklės atrodė mažutės tarsi vabalėliai.

Labai greitai atsklido Lanisterių kariaunos smarvė; tuo metu Arija dar niekaip negalėjo įžiūrėti ženklų vėliavose, kurių daugybė, iškeltos ant vakariečių palapinių, kyšojo palei ežero krantą. Sprendžiant iš dvoko, pagalvojo Arija, lordas Taivinas čia stovyklauja jau senokai. Stovyklą supančios išvietės buvo sklidinos, aplink jas zvimbė musių spiečiai. Ant daugelio stovyklą saugančių išaštrintų kuolų Arija pastebėjo jau susikaupusių žalių apnašų.

Harenholo vartų bokštas, dydžiu prilygstantis visai Vinterfelo Didžiajai piliai, stulbino ne tik galia, bet ir karo randais, sutrūkinėjusiais, spalvą praradusiais akmenimis. Stovint prie sienų, iš išorės buvo matyti tik penkių pilies bokštų viršūnės. Pats mažiausias buvo bent dvigubai aukštesnis už aukščiausią Vinterfelo bokštą, bet jie nesistiebė į viršų taip, kaip visi bokštai. Arijai pasirodė, kad tie bokštai primena susisukusius, gumbuotus seno žmogaus pirštus, mėginančius pastverti pralekiantį debesį. Senoji auklė pasakojo, kaip akmenys tirpo, kaip tas skystas srautas tekėjo lyg žvakių vaškas per laiptus ir langus grėsmingai ir svilinančiai raudonas, ieškodamas pasislėpusio Hareno. Dabar Arija tikėjo kiekvienu tada išgirstu žodžiu: visi bokštai dunksojo vienas už kitą keistesni, klaikiai šleivi, išsiklaipę, suskilinėję, išraižyti kreivų vagų.

— Nenoriu tenai, — suinkštė Pyragėlis, prieš juos atsivėrus Harenholo vartams. — Ten yra vaiduoklių.

Jo žodžius nugirdo Čizvikas, bet šį kartą tik šyptelėjo:

— Kepėjuk, gali rinktis. Eini pas vaiduoklius arba pats juo tampi.

Pyragėlis žengė vidun kartu su visais.

Juos suvarė į aidžią pirtį, pastatytą iš mūro ir rąstų, ten belaisvius privertė nusirengti, kruopščiai nusiprausti ir nusišveisti kūną iki raudonumo karšto, vos ne verdančio vandens kubiluose. Viską prižiūrėjo dvi smarkios senės, kurios nesivaržydamos aptarinėjo juos lyg kokius ką tik įsigytus asilus. Kai atėjo Arijos eilė, tetulė Amabelė pasibjaurėjo jos pėdomis, o tetulė Hara bečiupinėdama aptiko nuospaudas ant pirštų, kurias paliko ilgos pratybų su Adata valandos.

— Spėju, daug mušei sviesto, — pareiškė ji. — Matyt, būsi kokio valstiečio mergiotė. Na, nesvarbu, šičia gali palypėti aukščiau, bet reikia uoliai darbuotis. O jei dirbsi ne taip uoliai, gausi mušti. O kaip tave šaukia?

Arija nedrįso sakyti savo tikrojo vardo, bet ir Aris netiko, tai buvo berniuko vardas, o dabar jau visi matė, kad ji — ne berniukas.

— Kiaunė, — tarė ji, prisiminusi pirmą į galvą atėjusią mergaitę. — Lomis mane vadindavo Kiaune.

— Nieko nuostabaus, — purkštelėjo tetulė Amabelė. — Su šitais plaukais esi tikra baidyklė, ten tikra utėlių perykla. Juos nukirpsime, o tada keliausi į virtuvę.

— Aš verčiau prižiūrėčiau arklius.

Arija mėgo arklius, be to, atsidūrusi arklidėse, galėtų pačiupti kokį žirgą ir pabėgti.

Tetulė Hara tėškė jai per veidą taip, kad ištinusi Arijos lūpa vėl apsipylė krauju.

— Ir prikąsk tą savo liežuvį, nes bus blogai. Tavo norų niekas neklausia.

Kraujas burnoje buvo sūraus metalo skonio. Arija nuleido akis ir nieko neatsakė. Jeigu turėčiau Adatą, ji nedrįstų manęs mušti, niūriai pagalvojo ji.

— Lordo Taivino ir jo riterių arklius prižiūri arklininkai ir ginklanešiai, tokių kaip tu jiems nereikia, — paaiškino geroji tetulė Amabelė. — Virtuvėje jauku, švaru, visada kūrenasi ugnis, gali šiltai išsimiegoti ir visada būtum pavalgiusi. Tau ten būtų buvę gerai, bet matau, kad mažai turi proto. Hara, man atrodo, atiduokim šitą Vyzei.

— Gal ir gerai sakai, Amabele.

Jos davė jai pilkos šiurkščios vilnos suknelę, porą netinkamo dydžio batų ir liepė eiti šalin.

Vyzė buvo jaunesnysis Raudų bokšto prižiūrėtojas, kresnas vyras mėsinga raudona nosimi ir krūvele ryškiai raudonų spuogų prie vieno putlių lūpų kampo. Jam atsiuntė šešis naujokus, tarp jų ir Ariją. Vyzė nužvelgė juos skvarbiomis akimis.

— Lanisteriai dosnūs tiems, kurie dorai tarnauja. Tokios garbės jūs nė vienas nenusipelnėte, tačiau karo metu tenka verstis su tuo, ką gauni. Dirbkite uoliai, neišsišokite, ir galbūt vieną dieną iškilsite taip aukštai kaip aš. Bet jei manote naudotis lordo gerumu, žiūrėkite, nes lordo vieną dieną gali nebelikti, o aš čia būsiu visada ir jūsų lauksiu.

Jis žingsniavo prieš juos pirmyn atgal aiškindamas, kad jie privalo niekada nežiūrėti aukštakilmiams į akis, nekalbėti, kol jų nepaklaus, ir nesipainioti lordui po kojomis.

— Mano nosis niekada nemeluoja, — gyrėsi jis, — užuodžiu neklusnumą, pasipūtimą, panieką. Jei tik pajusiu menkiausią tokios smarvės kvapelį, jums teks už tai atsiimti. Nenoriu užuosti nieko kito, tik baimę.

Daneiris

Sveikindami ją ateinant, ant Kvarto sienų žmonės mušė būgnus, pūtė keistus ragus, kurie vijosi aplink pūtėjo kūną tarsi didžiulė bronzinė gyvatė. Pro vartus išnėrė kupranugarių virtinė — tai artinosi jos garbės sargyba. Raiteliai vilkėjo žvyninius vario šarvus ir smailius šalmus su varinėmis iltimis bei ilgomis juodo šilko plunksnomis. Jie sėdėjo aukštuose, rubinais ir granatais nusagstytuose balnuose. Kuprius dengė šimtais atspalvių margintos gūnios.

— Kvartas — didingiausias iš visų buvusių ir būsimų miestų, — dar tarp Vais Toloro kaulų jai sakė Pijatas Prėjus. — Tai pasaulio vidurys, vartai tarp šiaurės ir pietų, tiltas tarp rytų ir vakarų, žmonių atmintis nežino, kur jo pradžia, jis toks nuostabus, kad Saatas Išmintingasis, pirmą kartą jį išvydęs, išsidūrė akis, nes suprato, kad visa, ką vėliau pamatys, bus, palyginti su juo, purvina ir nyku.

To žynio žodžius Dani išklausė neimdama už gryną pinigą, bet didžiojo miesto grožį nuneigti buvo sunku. Kvartą juosė trys storos sienos su puikiais raižiniais. Išorinė buvo sudėta iš raudono smiltainio, trisdešimties pėdų aukščio, ją puošė gyvūnų atvaizdai — rangėsi gyvatės, sklandė aitvarai, plaukiojo žuvys, tarp jų lakstė raudonųjų tyrų vilkai, dryžuoti arkliai, vaikščiojo siaubūnai drambliai. Vidurinioji siena, iškilusi keturiasdešimt pėdų, buvo iš pilko granito, jos raižiniai vaizdavo karą — iškeltus kalavijus, skydus, ietis, skriejančias strėles, karžygius mūšyje, žudomus kūdikius, ant laužų deginamus lavonus. Vidinė siena buvo penkiasdešimties pėdų, iš juodo marmuro, o pamačius jos raižinius Dani skruostus išmušė raudonis, kol pati savęs nesubarė. Juk tai kvaila, ji — ne kokia mergelė, jei galėjo žvelgti į pilkosios sienos žudynių vaizdus, tai kodėl dabar turėtų nusukti akis nuo vyrų ir moterų, teikiančių vienas kitam malonumą?

Išoriniai vartai buvo apkalti vario juostomis, viduriniai sutvirtinti geležimi, o vidiniai tviskėjo aukso akimis. Jie vėrėsi Dani artėjant. Jojant ant sidabrinės kumelės į miestą, maži vaikiukai išbėgo barstyti jai po kojomis gėlių. Jie avėjo auksiniais sandalais ir buvo išsidažę ryškiomis spalvomis, be jokių drabužių.

Visos spalvos, kurių taip trūko Vais Tolore, dabar pražydo Kvarte. Aplinkui grūdosi pastatai, tarsi atkeliavę iš karštligės pagimdytų sapnų, dažyti rausvais, violetiniais, rusvais atspalviais. Ji prajojo po bronzine arka, išlieta kaip dvi besiporuojančios gyvatės, kurioms žvynus atstojo ploniausios nefrito, obsidiano, turkio plokštelės. Grakštūs bokštai kilo aukščiau, negu Dani kada teko regėti, kiekvienoje aikštėje tryško nuostabiausi fontanai, vaizduojantys grifus, drakonus ir mantikoras.

Kvartiečiai stovėjo susirinkę gatvėse, stebėjo iš dailių balkonėlių, regis, tokių trapių, kad tuojau lūš nuo svorio. Aukšti, blyškiaodžiai, apsivilkę lino, šilko drabužiais, tigrų kailiais — Dani akimis, visi jie atrodė tikri lordai ir ledi. Moterys vilkėjo sukneles, apnuoginančias vieną krūtį, vyrai dėvėjo karoliukais siuvinėtus šilko sijonus. Jodama pro juos su savo liūto kailio apsiaustu ir juoduoju Drogonu ant peties, Dani jautėsi nuskurusi, tikra dykumų valkata. Jos dotrakiai kvartiečius dėl blyškios odos vadino „pieno žmonėmis“, o chalas Drogas svajojo kada nors nusiaubti didžius rytų miestus. Ji žvilgtelėjo į savo kraujo raitelius, jų neįskaitomas tamsias migdolų pavidalo akis. Nejaugi jie regi tik grobį? — mąstė ji. Kokie laukiniai mes tikriausiai atrodome šitiems kvartiečiams.

Pijatas Prėjus mažutį jos chalasarą nuvedė per didžiulės arkados vidurį, kur ant balto ir žalio marmuro kolonų stovėjo miesto senovės didvyrių statulos, trigubai didesnės už juos pačius. Jie prajojo klaidų turgaus pastatą su gausybe takų ir užkaborių, po kurio ažūriniais skliautais plasnojo tūkstančiai margaplunksnių paukščių. Sienos kilo terasomis, ant jų žaliavo medžiai ir žydėjo gėlės, o apačioje, ant prekystalių, regėjos, gali pirkti visa, ką dievai sukūrė šiame pasaulyje.

Prijojus pirklių kunigaikščiui Ksarui Ksoanui Daksui, jos sidabrinė kumelė sunerimo; Dani jau anksčiau pastebėjo, kad arkliai nemėgsta būti arti kupranugarių.

— Jeigu išvystumėte čia ką nors trokštama, o gražiausioji iš moterų, tik tarkite žodį, ir tai bus jūsų! — šūktelėjo Ksaras nuo aukšto, puošnaus, ragais pasišiaušusio balno.

— Pats Kvartas jau priklauso jai, kam gi tie žaisliukai, — mėlynomis lūpomis pragydo šalia jos Pijatas Prėjus. — Chalise, visa bus, kaip žadėjau. Keliaukime drauge į Nemirtingųjų namus, ir patenkinsite tiesos bei išminties troškulį.

— Kam jai tavieji Dulkių rūmai, jeigu aš galiu suteikti saulės šviesos, gardžiausio vandens ir šilko patalų miegoti? — tarė Ksaras žyniui. — Trylika uždės jai ant dailiosios galvutės juodo nefrito karūną su ugniniais opalais.

— Vieninteliai rūmai, kurių trokštu — Raudonoji pilis Karaliaus Uoste, milorde Pijatai, — žynys Dani jau buvo įkyrėjęs; magė Miri Maz Dur atgrasė ją nuo tų, kurie nevengia kerėti. — O jeigu Kvarto galingieji norėtų mane apdovanoti, Ksarai, tegu parūpina man laivų ir kalavijų, kad turėčiau kuo atsikovoti tai, kas teisėtai man priklauso.

— Kaip įsakysite, chalise, — mėlynos Pijato lūpos grakščia šypsena išsirietė į viršų. Jis nujojo šalin, svyruodamas sulig kupranugario žingsniu ir plevėsuodamas ilgais karoliukų prisiuvinėtais skvernais.

— Jaunoji karalienė išmintinga ne pagal savo metus, — nuo aukšto balno jai sumurmėjo Ksaras Ksoanas Daksas. — Kvarte žmonės sako — žynio namai suręsti iš kaulų ir melų.

— Tuomet kodėl tie žmonės, vos prabilę apie Kvarto žynius, ima kalbėti tyliau? Visose rytų žemėse gerbiama jų galia ir išmintis.

— Kadaise jie buvo iš tiesų galingi, — sutiko Ksaras, — bet dabar atrodo tokie pat nevykėliai, kaip paliegę seni kareiviai, besigiriantys mokėjimu valdyti ginklą, nors nebeturi nei jėgų, nei įgūdžių. Jie skaito rankose yrančius ritinius, geria „vakaro šešėlį“, kol jiems pamėlynuoja lūpos, ir vis užsimena apie stulbinančias galias, tačiau jie tėra tuščias lukštas, palyginti su jų pirmtakais. Pijato Prėjaus dovanos jūsų rankose, įspėju, virs dulkėmis.

Jis pliaukštelėjo kupranugariui rimbu ir sparčiai nujojo.

— Juokiasi puodas, kad katilas juodas, — burbtelėjo seras Džora bendrąja Vesteroso kalba. Riteris tremtinys kaip visada jojo jai iš dešinės. Prieš įžengiant į Kvartą, jis nusivilko dotrakiškus drabužius ir vėl apsitaisė šarvais, žiedmarškiniais ir vilnoniu apsiaustu, kaip įprasta kitame pasaulio krašte likusiose Septyniose Karalystėse. — Protingiausia, jūsų malonybe, būtų nesusidėti nė su vienu iš jų.

— Jie padės man atgauti karūną, — atsiliepė ji. — Ksaras be galo turtingas, o Pijatas Prėjus…

— …dedasi esąs galingas, — šiurkščiai pridūrė riteris. Ant jo tamsiai žalio apsiausto Mormontų giminės lokys stovėjo iškėlęs priekines letenas, juodas ir įnirtęs. Džora, žvelgdamas į turguje knibždančią minią, atrodė toks pat rūstus. — Ilgai čia negaiščiau, karaliene. Jau vien šios vietos kvapas man nepatinka.

— Tikriausiai užuodžiate kupranugarius. Patys kvartiečiai mano nosiai kvepia gana maloniai.

— Malonių kvapų kartais prireikia, norint paslėpti bjauriuosius.

Mano didysis lokys, galvojo Dani. Esu jo karalienė, bet visada liksiu ir jo meškiukas, jis visada mane globos. Ji pasijuto saugesnė, bet drauge ir nuliūdo. Jai buvo gaila, kad negali jo mylėti kitaip.

Ksaras Ksoanas Daksas pasiūlė Dani, viešint mieste, apsigyventi jo svetinguose namuose. Ji tikėjosi ten išvysti šį tą didinga, bet nesitikėjo rūmų, didumu lenkiančių nemažus miestus. Šalia jų magistro Ilyrijaus būstas Pentose — tik kiauliaganio trobelė, galvojo ji. Ksaras tikino, kad jo namuose puikiausiai sutilps visi jos žmonės ir arkliai; iš tiesų tie namai juos tiesiog prarijo. Dani buvo skirtas visas tų rūmų sparnas. Ji turėjo atskirą sodą, marmuru išklotą ir plaukioti skirtą baseiną, pranašysčių bokštą ir stebuklingą labirintą. Vergai buvo pasiruošę tenkinti bet kokį jos norą. Jos kambariuose grindys švytėjo žaliu marmuru, sienas puošė spalvingi šilkai, kurie mirguliavo ir žibėjo vos vėjeliui papūtus.

— Esate per daug dosnus, — tarė ji Ksarui Ksoanui Daksui.

— Drakonų Motinai nė viena dovana nebus per didelė. — Ksaras buvo geibus puošeiva plika galva ir didžiule kumpa nosimi, visas apsikarstęs rubinais, opalais ir nefrito žvynais. — Rytoj bus puota, kur skanausite povų bei vyturių liežuvėlių ir klausysitės muzikos, derančios gražiausiajai iš moterų. Jūsų pagerbti ateis Trylika ir visi Kvarto didžiūnai.

Visi Kvarto didžiūnai ateis pasižiūrėti mano drakonų, pagalvojo Dani, bet atsisveikindama padėkojo Ksarui už jo gerumą. Išėjo ir Pijatas Prėjus pažadėjęs išrūpinti priėmimą pas Nemirtinguosius.

— Tokia garbė ypač reta, kaip sniegas vasarą.

Susiruošęs eiti, jis blyškiai mėlynomis lūpomis pabučiavo jos basas kojas ir įspraudė į rankas dovaną — ąsotį su tepalu, kuris leisiąs, kaip jis prisiekė, pamatyti oro dvasias. Paskutinė iš trijų lankytojų atsisveikino Kveitė, šešėlių užkalbėtoja. Iš jos Dani sulaukė tik įspėjimo.

— Pasisaugok, — tarė raudona blizgančia kauke prisidengusi moteris.

— Ko?

— Visų. Jie eis dieną ir naktį žiūrėti vėl pasaulį aplankiusio stebuklo, o pamatę ims jo geisti. Nes drakonai — tai įsikūnijusi ugnis, o ugnis — tai galia.

Kveitei išėjus, Džora tarė:

— Ji sako teisybę, karaliene… nors man ji nepatinka lygiai taip pat, kaip ir kiti.

— Nesuprantu jos.

Pijatas ir Ksaras, vos išvydę drakonus, apipylė Dani pažadais, skelbėsi esą jos ištikimiausi tarnai, bet iš Kveitės ji išgirdo tik retą slaptingą žodį. Be to, ją trikdė, kad taip niekada ir nematė tos moters veido. Atmink Miri Maz Dur, sakė ji sau. Atmink klastą. Ji atsigręžė į kraujo raitelius.

— Kol čia gyvensime, sargybiniai turi būti mūsų. Be mano leidimo į šitą rūmų pusę niekas negali įžengti, ir pasirūpinkite, kad drakonai visada būtų gerai saugomi.

— Bus atlikta, chalise, — tarė Agas.

— Iki šiol Kvarte pamatėme tik tai, ką Pijatas Prėjus norėjo, kad pamatytume, — kalbėjo ji toliau. — Racharai, eik ir apžiūrėk visa kita, grįžęs man papasakosi. Pasiimk su savimi gerų vyrų — ir moterų, kad galėtų patekti ten, kur vyrams eiti draudžiama.

— Padarysiu, kaip liepėte, mano chalise, — atsiliepė Racharas.

— Sere Džora, suraskite uostą, pažiūrėkite, kokie čia stovi laivai. Jau pusę metų negirdėjau žinių iš Septynių Karalysčių. Galbūt dievai atpūtė čionai kokį malonų kapitoną iš Vesteroso, ir jo laivas galėtų mus nuplukdyti namo.

— Nieko gera iš to nebūtų, — susiraukė riteris. — Sosto grobikas jus tučtuojau nužudytų, galvą guldau. — Mormontas užkišo nykščius už kalavijo diržo. — Mano vieta — šalia jūsų.

— Mane saugoti gali ir Džogas. Jūs mokate daugiau kalbų negu mano kraujo raiteliai, be to, dotrakiai nemėgsta jūros ir tų, kurie joje plaukioja. Čia pasitarnauti man galite tik jūs. Pavaikštinėkite tarp laivų, pakalbėkite su jūreiviais, sužinokite, iš kur jie, kur rengiasi keliauti ir kas jiems vadovauja.

— Kaip įsakysite, karaliene, — nenoriai linktelėjo tremtinys.

Visiems vyrams išėjus, tarnaitės nuvilko jos kelionėje apdulkėjusius šilkus, ir Dani atsargiai nutipeno prie portiko, kur pavėsyje tyvuliavo marmurinis baseinas. Vanduo buvo maloniai vėsus, jame zujo daugybė mažų auksinių žuvyčių, kurios taip juokingai gnaibė jai odą, kad Dani neištvėrusi sukikeno. Nuostabus jausmas — užsimerkti ir plūduriuoti žinant, kad gali ilsėtis kiek nori. Kažin ar Eigono Raudonojoje pilyje yra toks baseinas ir tokie kvapnūs, levandų ir mėtų pilni sodai. Tikriausiai yra, Viseiris nuolat kartojo, kad už Septynias Karalystes nieko gražesnio pasaulyje nėra.

Pagalvojusi apie namus, ji sunerimo. Jeigu jos saulė ir žvaigždė būtų gyvas, vestų chalasarą per nuodinguosius vandenis ir nušluotų jos priešus, bet jo jėgos pasaulyje nebėra. Liko jos kraujo raiteliai, prisiekę jai iki mirties, įgudę kautis ir žudyti, tačiau tik pagal raitųjų valdovų papročius. Dotrakiai nevaldo miestų ir karalysčių, jie juos siaubia ir plėšia. Dani visiškai netroško paversti Karaliaus Uosto apanglėjusiais griuvėsiais su ramybės nerandančiais vaiduokliais. Ašarų ji jau buvo prisiragavusi ikvaliai. Noriu, kad mano karalystė būtų graži, kad joje gyventų stambūs vyrai, dailios moterys, kad krykštautų vaikai. Noriu, kad žmonės šypsotųsi man jojant pro šalį, kaip jie šypsodavosi mano tėvui, pasak Viseirio.

Bet pirma Dani privalo ją užkariauti.

Sosto grobikas tave tučtuojau nužudys, galvą guldau, sakė Mormontas. Robertas nužudė jos narsųjį brolį Reigarą, vienas jo niekšų įveikė Dotrakių jūrą, kad nunuodytų ją ir jos negimusį sūnų. Robertas Barateonas esąs stiprus kaip jautis ir bebaimis mūšyje, jis karą mėgsta už viską labiau. O greta jo — didūs lordai, kuriuos jos brolis vadino Grobiko šunimis, Edardas Starkas šaltomis akimis ir ledine širdimi, auksiniai Lanisteriai, tėvas ir sūnus, be galo turtingi, galingi ir visada kupini klastos.

Kur jai rasti vilties nuversti tokius vyrus? Kol chalas Drogas buvo gyvas, žmonės drebėjo ir nešė jam dovanas, kad numaldytų jo rūstį. Kitaip jis atimdavo jų miestus, turtą, žmonas ir visa kita. Tačiau jo chalasaras buvo didžiulis, o jos — menkutis. Žmonės sekė paskui ją per raudonąją dykumą, kol ji vijosi savo kometą, jie plauks ir per nuodinguosius vandenis, bet jų nepakaks. Net ir drakonų nepakaks. Viseiris tikėjo, kad kraštas sukils paremdamas teisėtą karalių… tačiau Viseiris buvo kvailys, o kvailiai tiki kvailystėmis.

Nuo savo abejonių ji suvirpėjo. Vanduo staiga pasirodė šaltas, o odą gnaibančios žuvytės jau įkyrėjo. Atsistojusi Dani išlipo iš baseino.

— Iri! — šūktelėjo ji. — Džiki!

Kol tarnaitės ją šluostė ir supo į smėlinio šilko rūbą, Dani prisiminė tą trijulę, kuri susirado ją Kaulų mieste. Kraujuojanti Žvaigždė mane į Kvartą atvedė ne šiaip sau. Čia rasiu tai, ko man reikia, jei tik pakaks jėgų imti, kas siūloma, ir išminties vengti žabangų ir klastos. Jeigu dievai man lėmė užkariauti, jie manimi pasirūpins, atsiųs man ženklą, o jeigu ne… jeigu ne…

Jau vakarėjo ir Dani maitino drakonus, kai pro šilkines užuolaidas vidun įžengė Iri pranešti, kad iš uosto grįžo seras Džora… ir ne vienas.

— Tegu užeina, kad ir ką ten būtų atsivedęs, — apimta smalsumo tarė Dani.

Jiems pasirodžius, ji buvo įsitaisiusi ant pagalvių kalno, o aplink tupėjo drakonai. Mormonto atvestas vyras vilkėjo žalių ir geltonų plunksnų apsiaustą, jo oda buvo tarsi nušveistas juodasis gintaras.

— Jūsų malonybe, — tarė riteris, — atvedu jums Kuhuru Mo, „Cinamono vėjo“ kapitoną iš Aukštų Medžių miesto.

Juodasis vyras priklaupė.

— Man didžiulė garbė, karaliene, — prabilo jis, bet ne Vasaros salų kalba, kurios Dani nemokėjo, o sklandžia devynių laisvųjų miestų valyrietiška šneka.

— Taip pat ir man, Kuhuru Mo, — ta pačia kalba atsakė Dani. — Ar atvykote iš Vasaros salų?

— Tikrai taip, jūsų malonybe, bet anksčiau, ne daugiau kaip prieš pusmetį, lankėmės Senmiestyje. Iš ten turiu jums nuostabią dovaną.

— Dovaną?

— Ta dovana — tai žinia. Drakonų Motina, Audroje Gimusioji, sakau jums tikrai, kad Robertas Barateonas negyvas.

Už rūmų sienų Kvartą jau gaubė sutemos, bet Dani širdyje nušvito saulė.

— Negyvas? — pakartojo ji. Jai ant kelių juodasis Drogonas sušnypštė, ir blyškių dūmų kamuolys uždengė jos veidą tarsi šydas. — Tikrai žinote? Sosto grobikas negyvas?

— Taip kalbama ir Senmiestyje, ir Dorne, ir Lyse, ir visuose kituose uostuose, kur tik buvome užsukę.

Jis siuntė man užnuodyto vyno, tačiau aš gyva, o jo nebėra.

— Kaip jį ištiko mirtis?

Ant peties blyškusis Viseirionas plastelėjo šviesiai gelsvais sparnais, sukeldamas oro gūsį.

— Per medžioklę karališkojoje girioje buvo sudraskytas šerno siaubūno, bent taip man teko girdėti Senmiestyje. Kiti sako, esą jį išdavusi karalienė ar jos brolis, ar lordas Starkas, buvęs jo ranka. Bet visi pasakojimai aiškiai sutaria — karalius Robertas negyvas ir ilsisi žemėje.

Dani niekada nebuvo regėjusi Grobiko veido, tačiau retai pasitaikydavo diena, kad apie jį nepagalvotų. Milžiniškas jo šešėlis gožė ją nuo pat gimimo, kai siaučiant audrai ir liejantis kraujui ji atėjo į šį pasaulį, kuriame nebeturėjo vietos. O dabar šitas juodas svetimšalis tą šešėlį išsklaidė.

— Geležiniame soste dabar sėdi berniukas, — tarė seras Džora.

— Sostas priklauso karaliui Džofriui, — sutiko Kuhuru Mo, — tačiau valdo Lanisteriai. Roberto broliai iš Karaliaus Uosto pabėgo. Kalbama, kad jie ketina atsiimti karūną. Krito ir ranka — lordas Starkas, karaliaus Roberto draugas. Jį sučiupo už išdavystę.

— Nedas Starkas — išdavikas? — prunkštelėjo seras Džora. — Na jau nė už ką. Kol tasai pamins savo taip branginamą garbę, nesulauksi nė Ilgosios vasaros.

— Kokią garbę gali jis turėti? — atkirto Dani. — Jis išdavė tikrąjį karalių, kaip ir tie Lanisteriai.

Jai buvo malonu girdėti, kad Grobiko šunys kaunasi vieni su kitais, nors ji nė kiek nenustebo. Tas pat nutiko, kai mirė Drogas ir didis jo chalasaras išsidraskė į gabalus.

— Mano brolis Viseiris, teisėtas karalius, taip pat negyvas, — pasakė ji juodajam jūreiviui. — Mano lordas vyras chalas Drogas nužudė jį, karūnavęs išlydytu auksu.

Ar jos brolis būtų buvęs išmintingesnis, jei būtų žinojęs, kad kerštas, kurio taip troško, jau visai čia pat?

— Tada liūdžiu dėl jūsų, Drakonų Motina, ir dėl kraujuojančio Vesteroso, kuris neteko teisėto karaliaus.

Po švelniais Dani pirštais žaliasis Reigalas spoksojo į tą svetimšalį lydyto aukso akimis. Jam pravėrus burną, tarsi juodos adatėlės žybtelėjo dantys.

— Kada jūsų laivas, kapitone, grįžta į Vesterosą?

— Bijau, kad ne anksčiau negu po metų, o gal ir dar vėliau. Iš čia „Cinamono vėjas“ plauks į rytus prekijų ratu aplink Nefrito jūrą.

— Aišku, — nusivylusi atsiliepė Dani. — Tuomet tegu vėjai jums būna palankūs ir prekyba sėkminga. Įteikėte man išties brangią dovaną.

— Ir gavau už tai dosnų atlygį, didžioji karaliene.

— Koks gi jis? — suglumo ji.

— Išvydau drakonus, — jo akys sublizgo.

Dani nusijuokė.

— Tikiuosi, kad ateis laikai, kai matysi juos dar ne kartą. Ateik pas mane į Karaliaus Uostą, kai sėdėsiu savo tėvo soste, tada tavęs lauks iš tiesų didis atlygis.

Juodasis kapitonas pažadėjo būtinai atvykti ir atsisveikindamas lūpomis palietė jos pirštų galiukus. Jį išlydėjo Džiki, o seras Džora Mormontas pasiliko.

— Chalise, — tarė riteris, kai jie liko vieni, — jumis dėtas, nekalbėčiau taip atvirai, ką ketinat daryti. Dabar tas žmogus, kur tik nukeliavęs, šnekės apie tai.

— Tegu šneka, — atsakė Dani. — Tegu visas pasaulis žino, koks mano tikslas. Grobikas negyvas, dabar nebesvarbu.

— Ne viskas tiesa, ką pasakoja jūreiviai, — atsargiai pertarė seras Džora. — Net jeigu Robertas tikrai miręs, vietoj jo valdo sūnus. Iš tiesų niekas nepasikeitė.

— Viskas pasikeitė. — Dani ryžtingai atsistojo. Jos drakonai klykaudami išsitiesė ir išskėtė sparnus. Drogonas suplasnojo ir nutūpęs įsikabino nagais į atbrailą virš durų arkos. Kiti nušvytravo per grindis, sparnų galiukais skrebendami akmenis. — Anksčiau Septynios Karalystės buvo kaip mano Drogo chalasaras, šimtas tūkstančių, jo jėgos sujungtas į vieną kumštį. Dabar jos subyrėjo, lygiai kaip chalasaras po mano chalo mirties.

— Aukštieji lordai niekada nesiliauja kovoję. Pasakykite, kas laimėjo, o aš pasakysiu, ką tai reiškia. Chalise, Septynios Karalystės nenukris jums į glėbį tarsi krūva prinokusių persikų. Jums prireiks laivyno, aukso, kariuomenės, sąjungininkų…

— Žinau visa tai. — Dani suėmė jo delnus ir pažvelgė į tamsias susirūpinusias akis. Kartais apie mane jis galvoja kaip apie vaiką, kurį reikia globoti, kartais — kaip apie moterį, kurią norėtų matyti savo guolyje, bet ar kada nors regi mane kaip savo karalienę? — Nesu ta išsigandusi mergaitė, kurią kadaise sutikote Pentose. Taip, suskaičiavau dar tik penkiolika savo vardo dienų… tačiau, Džora, esu tokio pat amžiaus, kaip tos senės doš chalyne, ir tokia pat jauna, kaip mano drakonai. Jau pagimdžiau kūdikį, sudeginau chalą, perėjau raudonąją dykumą ir Dotrakių jūrą. Mano gyslomis teka drakonų kraujas.

— Toks pat kraujas tekėjo ir Viseirio kūne, — atšovė jis užsispyręs.

— Aš — ne Viseiris.

— Tikrai ne, — sutiko seras Džora. — Man regis, jūs — labiau Reigaras, bet net ir Reigaras gali žūti. Prie Trišakio Robertas tai įrodė vien su savo kūju. Net ir drakonai gali mirti.

— Drakonai miršta, — ji pasistiebė ir švelniai priglaudė lūpas prie jo neskusto skruosto. — Tačiau miršta ir drakonžudžiai.

Branas

Mira atsargiai judėjo ratu, kairėje rankoje laikydama palaidą tinklą, dešinėje — smūgiui iškeltą grakščią trišakę varlių ietį. Vasara sukdamasis sekė ją auksinėmis akimis, aukštai iškėlęs standžią, įsitempusią uodegą. Sekė nė akimirkai nenuleisdamas žvilgsnio…

— Hei! — riktelėjo mergina ir dūrė ietimi. Vilkas kryptelėjo kairėn ir šoko į priekį, kol ietis dar smigo pirmyn. Mira švystelėjo tinklą, jo klostės išsiskleidė prieš ją. Vasara pataikė tiesiai į jį ir su visu tinklu griuvo Mirai ant krūtinės, blokšdamas ją ant nugaros. Ietis ištrūko jai iš rankos ir vartydamasi nuskriejo į šalį. Drėgna žolė suminkštino smūgį, bet Mira vis tiek trumpam prarado kvapą. Vilkas liko gulėti ant jos.

— Pralaimėjai! — džiugiai klyktelėjo Branas.

— Ji laimėjo, — tarė jos brolis Džodženas. — Vasara supančiotas.

Branas matė, kad jis teisus. Urgzdamas ir blaškydamasis tinkle, mėgindamas ištrūkti, Vasara tik dar labiau įsipainiojo. Perkąsti to tinklo taip pat nepajėgė.

— Išleisk jį.

Juokdamasi Mira abiem rankomis apkabino įstrigusį vilką ir kartu su juo pasirito į šalį. Vasara gailiai kiauktelėjo, visomis keturiomis kojomis spardydamas varžančias virves. Mira atsiklaupė, vienur atmazgė kilpą, kitur timptelėjo kampą, truktelėjo dar kelias virvutes, ir staiga didvilkis jau šokinėjo laisvas.

— Vasara, pas mane, — išskėtė rankas Branas. — Žiūrėkite, — tarstelėjo jis viena akimirka anksčiau, negu vilkas atsitrenkė į jį. Branas čiupo jį ir laikė, kiek turėjo jėgų, o vilkas įsispyręs stengėsi nuvilkti jį per žolę. Jie susikibę raitėsi ir vartėsi, vienas urgzdamas ir amsėdamas, kitas kvatodamas. Galų gale Branas atsidūrė viršuje, o purve išsivoliojęs didvilkis — apačioje.

— Geras vilkas, — sunkiai alsuodamas pagyrė jis. Vasara lyžtelėjo jam ausį.

Mira papurtė galvą.

— Negi jis niekada neįniršta?

— Tik ne ant manęs. — Branas čiupo vilką už ausų, Vasara grėsmingai kaukštelėjo dantimis, bet aiškiai žaisdamas. — Kartais jis sudrasko man drabužius, bet niekada neįkanda.

— Nori pasakyti — neįkanda tau. Jeigu būčiau nepataikiusi mesti tinklo…

— Jis nebūtų tavęs sužeidęs. Žino, kad tu man patinki.

Visi kiti lordai ir riteriai, po derliaus šventės pabuvę dieną ar dvi, iškeliavo, o Ridai pasiliko ir susidraugavo su Branu. Džodženas buvo toks rimtas, kad senoji auklė vadino jį „mažuoju seneliu“, tuo tarpu Mira Branui priminė seserį Ariją. Ji nebijojo išsipurvinti, lakstė, pešėsi ir mėtė akmenis ne prasčiau už berniukus. Tiesa, už Ariją buvo vyresnė, beveik šešiolikos, jau suaugusi moteris. Abu jie buvo vyresni už Braną, nors devintoji jo vardo diena pagaliau atėjo ir praėjo; tačiau jie niekada su Branu nesielgė kaip su mažiuku.

— Geriau vietoj Valderių mūsų globotiniai būtumėt jūs.

Branas pradėjo kapanotis, mėgindamas pasiekti artimiausią medį. Stebėti, kaip jis raitosi ir velka savo kūną, buvo nemalonu, tačiau, Mirai žengus jam padėti, Branas pasipriešino:

— Ne, nekelk manęs.

Jis nevikriai stūmėsi, ritosi ir šliaužė atbulas, prisitraukdamas rankomis, kol galų gale nugara atsirėmė į aukštą uosį.

— Matai, juk sakiau tau.

Vasara padėjo galvą jam ant kelių.

— Dar nebuvau matęs, kad kas nors kautųsi tinklu, — tarė jis Mirai, kasydamas didvilkiui tarpuausį. — Šito tave išmokė kovų meistras?

— Mane išmokė tėvas. Pilkuosiuose Vandenyse riterių nėra. Nei ginklininkų, nei meisterių.

— O kas prižiūri jūsų varnus?

Mira nusišypsojo.

— Varnai neranda Pilkųjų Vandenų sargybos. Neranda ir priešai.

— Kodėl?

— Nes ji kilnojasi.

Iki šiol Branas nebuvo girdėjęs apie keičiančias vietą pilis. Jis pažvelgė į Mirą abejodamas, bet negalėjo suprasti — šaiposi ji ar ne.

— Norėčiau ją pamatyti. Kaip manai, ar jūsų lordas tėvas leistų man jus aplankyti, kai karas baigsis?

— Būtum labai laukiamas, prince. Ir tada, ir dabar.

— Dabar? — Branas visą gyvenimą nebuvo iškeliavęs iš Vinterfelo. Jis troško pamatyti tolimesnius kraštus. — Galėčiau paprašyti sero Rodriko, kai grįš.

Senasis riteris buvo išvykęs į rytus, nes reikėjo užgesinti ten kilusius vaidus. Viską pradėjo Ruzo Boltono Mergvaikis, kuris pagrobė ledi Hornvud, vos jai grįžus iš derliaus šventės, ir tą patį vakarą su ja susituokė, nors amžiumi tiko jai į sūnus. Tada lordas Manderlis užėmė jos pilį. Esą, kaip pats rašė, norėdamas apsaugoti Hornvudų valdas nuo Boltonų, tačiau seras Rodrikas ant jo niršo ne menkiau negu ant Mergvaikio.

— Galbūt seras Rodrikas leis man keliauti. Meisteris Luvinas nė už ką neleistų.

Sėdėdamas sukryžiuotomis kojomis po burtmedžiu, Džodženas Ridas rimtai žvelgė į jį.

— Būtų gerai, Branai, jeigu išvyktum iš Vinterfelo.

— Tikrai?

— Taip. Ir kuo greičiau, tuo geriau.

— Mano brolis turi žaliaregystės dovaną, — tarė Mira. — Jis sapnuoja tai, ko niekada nebuvo, bet kartais jo sapnai išsipildo.

— Mira, ne kartais, — jiedu susižvalgė. Džodženo akys buvo liūdnos, Miros — atkaklios.

— Papasakok, kas įvyks ateityje, — susidomėjo Branas.

— Gerai, — atsiliepė Džodženas, — jeigu tu papasakosi savo sapnus.

Dievų giraitė nuščiuvo. Branas girdėjo, kaip šiurena medžių lapai, kaip toli, prie šiltų šaltinių, pūškuoja Hodoras. Pagalvojo apie auksinį vyrą ir triakę varną, prisiminė, kaip traška kaulai tarp dantų ir koks varį primenantis kraujo skonis.

— Aš nesapnuoju. Meisteris Luvinas duoda man migdančio gėrimo.

— Padeda?

— Kartais.

— Branai, visi Vinterfele žino, — įsiterpė Mira, — kad tu prabundi naktį išpiltas prakaito, šaukdamas. Moterys apie tai kalba prie šulinio, sargybiniai — savo kambaryje.

— Papasakok, kas tave taip gąsdina, — tarė Džodženas.

— Nenoriu. Vis tiek tai tik sapnai. Meisteris Luvinas sako, kad sapnai gali ką nors reikšti, o gali būti visai beprasmiai.

— Mano brolis sapnuoja kaip ir kiti berniukai, tokie sapnai gali ir nieko nereikšti, — tarė Mira. — Tačiau žalieji sapnai — kas kita.

Džodženo akys buvo samanų spalvos, ir kartais jam žiūrint atrodydavo, kad jis regi kažką kita. Kaip dabar.

— Sapnavau sparnuotą vilką, prikaustytą pilko akmens grandinėmis, — prabilo jis. — Tai buvo žalias sapnas, tad žinojau — jis tikras. Varna mėgino sukapoti grandines, bet akmuo buvo per daug kietas ir ji snapu pajėgė atskelti tik menkus trupinius.

— Ta varna turėjo tris akis?

Džodženas linktelėjo.

Vasara pakėlė galvą nuo Brano kelių ir tamsiai geltonomis akimis žvelgė į pelkių vaikį.

— Kai buvau visai mažas, vos nenumiriau nuo pilkosios karštinės. Štai tada ta varna mane ir aplankė.

— Pas mane ji atėjo po to, kai nukritau, — nesusiturėjo Branas. — Labai ilgai miegojau. Varna sakė, kad turiu skristi arba mirti, ir tada nubudau, tik buvau sulaužytas ir skristi nebegalėjau.

— Jei norėtum, galėtum, — pakėlusi tinklą, Mira išpurtė susiraizgiusius kampus ir ėmė jį dėstyti laisvomis klostėmis.

— Branai, sparnuotas vilkas esi tu, — pasakė Džodženas. — Kai tik atvykome, dar negalėjau suprasti, bet dabar tikrai žinau. Varna atsiuntė mus čionai, kad sutraukytume tavo grandines.

— O kur ta varna — Pilkuosiuose Vandenyse?

— Ne. Varna — šiaurėje.

— Prie Sienos?

Branas visada norėjo pamatyti Sieną. Dabar ten — jo pavainikis brolis Jonas, Nakties sargybos karys.

— Už Sienos, — Mira Rid pasikabino tinklą ant diržo. — Kai Džodženas papasakojo mūsų lordui tėvui ką sapnavęs, šis pasiuntė mus į Vinterfelą.

— O kaip galėčiau sutraukyti tas grandines, Džodženai? — paklausė Branas.

— Atmerk akį.

— Jos atmerktos. Negi nematai?

— Dvi atmerktos, — pastebėjo Džodženas. — Viena ir antra.

— Tik dvi ir turiu.

— Tris. Trečiąją davė varna, tačiau tu jos neatmerki, — jis turėjo įprotį kalbėti lėtai ir švelniai. — Dviem akimis matai mano veidą. Trimis gali matyti mano širdį. Dviem matai ana tą ąžuolą. Trimis gali matyti gilę, iš kurios tas ąžuolas išaugo, ir kelmą, kuriuo jis vieną dieną taps. Dviem akimis tavo žvilgsnis siekia tik iki sienų. Trimis žvelgsi į pietus iki pat Vasaros jūros ir į šiaurę tolyn už Sienos.

Vasara atsistojo.

— Man nereikia žiūrėti taip toli, — Branas nejaukiai nusišypsojo. — Pavargau nuo tų kalbų apie varnas. Pakalbėkime apie vilkus. Arba didžiuosius driežus. Mira, ar buvai kada jų sumedžiojusi? Pas mus jų nebūna.

Mira iš krūmų ištraukė savo trišakę ietį.

— Jie gyvena vandenyje. Nesrauniuose upeliuose, giliuose raistuose…

— Ar sapnavai didįjį driežą? — nutraukė ją Džodženas.

— Ne, — atsakė Branas, — juk sakiau, nebenoriu…

— O vilką sapnavai?

Jis jau pykdė Braną.

— Neprivalau tau pasakoti savo sapnų. Aš — princas. Vinterfelo Starkas.

— Ar tai buvo Vasara?

— Užsičiaupk.

— Tą vakarą po derliaus šventės sapnavai esąs Vasara dievų giraitėje, ar ne taip?

— Liaukis! — suriko Branas. Vasara atsliūkino prie burtmedžio ir iššiepė dantis.

Džodženas Ridas nieko nepaisė.

— Liesdamas Vasarą, pajutau tave jo viduje. Taip, kaip ir dabar tu esi jo viduje.

— Nieko tu negalėjai pajusti. Aš gulėjau lovoje. Miegojau.

— Buvai dievų giraitėje, visas pilkai apsitaisęs.

— Tai tiesiog buvo sunkus sapnas.

Džodženas atsistojo.

— Jaučiau tave. Jaučiau, kaip krinti. Ar šitai tave gąsdina — tas kritimas?

Kritimas, galvojo Branas, ir tas auksinis vyras, karalienės brolis, jis taip pat mane gąsdina, bet visų labiausiai kritimas. Balsu jis nieko nepasakė. Kaip būtų galėjęs? Nedrįso prisipažinti serui Rodrikui ar meisteriui Luvinui, tai negalėjo prasitarti ir Ridams. Jeigu apie tai nekalbės, gal viskas ir pasimirš. Prisiminti jis niekada nenorėjo. Ko gero, tai net ir nebūtų tikras prisiminimas.

— Branai, tu kiekvieną naktį krinti? — tyliai paklausė Džodženas.

Kažkur giliai Vasaros gerklėje pasigirdo duslus grėsmingas urzgimas, šį kartą jau visiškai rimtai. Jis nusėlino į priekį iššiepęs dantis, įniršio kupinomis akimis. Mira žengtelėjusi atsistojo tarp vilko ir brolio, laikydama rankoje ietį.

— Branai, sustabdyk jį.

— Džodženas jį pykdo.

Mira vėl išsitraukė savo tinklą.

— Branai, tai tavo pyktis, — tarė jos brolis. — Tavo baimė.

— Ne, aš ne vilkas.

Tačiau naktį jis staugė kartu su jais ir vilkiškuose sapnuose ragavo kraujo.

— Dalis tavęs — tai Vasara, o dalis Vasaros — tu. Juk pats šitai žinai, Branai.

Vasara puolė, bet Mira užstojo jam kelią ir atkišo trišakę ietį. Vilkas šoktelėjo į šalį, nusėlino iš kitos pusės. Mira vėl atsisuko.

— Branai, pasišauk jį.

— Vasara! — riktelėjo Branas. — Vasara, pas mane!

Jis pliaukštelėjo delnu sau per šlaunį. Ranką skaudžiai dilgtelėjo, bet negyva koja nieko nepajuto.

Didvilkis vėl puolė, ir Miros ietis vėl smigo priekin. Vasara atšoko, žengė žingsnį į šoną. Sušnarėjo krūmai, iš kitos burtmedžio pusės pasirodė juodas, grakštus, dantis iššiepęs žvėris. Kvapas buvo stiprus, ir brolis užuodė jo įniršį. Branas pajuto, kaip jam nugara perbėgo šiurpas. Mira stovėjo greta brolio, vilkai artinosi iš abiejų pusių.

— Branai, sustabyk juos.

— Negaliu!

— Džodženai, lipk į medį.

— Nebūtina. Šiandien ne ta diena, kai mirsiu.

— Greičiau! — suriko ji, ir brolis, kabindamasis už kamiene išraižyto veido, užsiropštė burtmedžiu ant šakos. Didvilkiai buvo jau čia pat. Mira metė žemėn ietį ir tinklą, tada pašokusi rankomis įsikibo į šaką virš galvos. Gauruočius kaukštelėjo žandikauliais jai ties kulkšnimis, bet ji prisitraukė ir užšoko ant šakos. Vasara atsitūpė ant užpakalinių kojų ir sustaugė, o Gaurašunis puolė dantimis tampyti ir purtyti tinklą.

Tik tada Branas prisiminė, kad jie ne vieni. Sudėjęs rankas piltuvėliu prie burnos, šūktelėjo:

— Hodorai! Hodorai!

Jam buvo iš tiesų baisu ir kažkodėl gėda.

— Hodoro jie nelies, — Branas patikino medyje tupinčius draugus.

Tik po valandėlės pasigirdo nesklandus niūniavimas. Hodoras atėjo pusnuogis, apsitaškęs purvu iš karštųjų šaltinių, tačiau Branas dar niekada taip nesidžiaugė jį pamatęs.

— Hodorai, padėk man, nuvyk vilkus. Nuvyk juos šalin.

Hodoras džiugiai ėmėsi šito darbo — puolė moti rankomis, trypti didžiulėmis pėdomis ir šūkauti: „Hodoras, Hodoras!“ — tai vienam, tai kitam vilkui. Pirmasis, dar kartą urgztelėjęs, į lapiją spruko Gauruočius. Likęs vienas, Vasara netrukus nurimo, grįžo pas Braną ir atsigulė greta jo.

Mira, vos tik nušokusi, tuoj pastvėrė savo ietį ir tinklą. Džodženas nenuleido akių nuo Vasaros.

— Mes būtinai dar pasikalbėsime, — pažadėjo jis Branui.

Aš juk nieko nedariau, čia tik vilkai. Jis nesuprato, ko jie taip pasiuto. Gal meisteris Luvinas elgiasi teisingai, laikydamas juos dievų giraitėje.

— Hodorai, — paliepė jis, — nunešk mane pas meisterį Luviną.

Branas labai mėgo meisterio bokštelį su varnų pastoge viršuje. Luvino kambariai visada stebino beviltiška netvarka, tačiau sujauktos knygos, ritiniai, buteliukai atrodė tokie pat pažįstami ir mieli, kaip nuplikęs meisterio viršugalvis ir plevėsuojančios pilkų plačių jo apdarų rankovės. Patiko Branui ir varnai.

Luviną jis rado tupintį ant aukštos kėdutės prie stalo ir rašantį. Išvykus serui Rodrikui, visi pilies reikalai užgriuvo meisterio pečius.

— Mano prince, — Hodorui įžengus, tarė jis, — iki pamokų dar daug laiko.

Kiekvieną popietę meisteris kelias valandas mokydavo Braną, Rikoną ir abu Valderius Frėjus.

— Hodorai, stovėk ramiai.

Branas abiem rankomis įsikibo į sieninę žvakidę ir, prisitraukdamas prie jos, išlindo iš krepšio. Šitaip pakabėjo ant rankų, kol Hodoras nunešė jį iki krėslo.

— Mira sako, kad jos brolis žaliaregis.

Meisteris Luvinas rašomąja plunksna pasikasė nosies šoną.

— Tikrai?

Branas linktelėjo.

— Kažkada pasakojote, kad žaliaregiai buvo miškavaikiai. Gerai atsimenu.

— Buvo tokių, kurie teigė turį šitą galią. Žaliaregiais jie vadino savo išminčius.

— Ar tai burtai?

— Jeigu nėra tinkamesnio žodžio, galima sakyti ir taip. Bet iš esmės tai buvo tiesiog kitokios žinios.

— Kokios?

Luvinas padėjo plunksną.

— Niekas iš tiesų nežino, Branai. Miškavaikių šiame pasaulyje seniai nebėra, su savimi jie išsinešė ir turėtą išmintį. Manoma, kad su jais kažkaip susiję medžių kamienuose išraižyti veidai. Pirmieji Žmonės tikėjo, kad žaliaregiai mato burtmedžių akimis. Todėl, kai tik pradėdavo su miškavaikiais karą, visada puldavo kirsti burtmedžius. Dar kalbama, esą žaliaregiams paklusdavo miško žvėrys ir paukščiai. Net ir žuvys. Ridų berniukas teigia turįs tokių galių?

— Ne, nemanau. Bet Mira sako, kad jis sapnuoja sapnus, kurie kartais išsipildo.

— Visiems mums kartais pasitaiko, kad sapnas išsipildo. Atsimeni, kaip sapnavai lordą tėvą kriptoje, nors dar nežinojome, kad jis nebegyvas?

— Šitai sapnavo ir Rikonas. Mums prisisapnavo tas pats sapnas.

— Gali, jei nori, tai vadinti žaliaregyste… bet nepamiršk ir tų dešimčių tūkstančių savo ir Rikono sapnų, kurie neišsipildė. Gal dar atsimeni, ką jums pasakojau apie grandinę, kurią ant kaklo nešioja kiekvienas meisteris?

Branas valandėlę mąstė stengdamasis prisiminti.

— Meisteris sau grandinę nukala Senmiesčio Citadelėje. Grandinė reiškia, kad jis prisiekia tarnauti, ji pagaminta iš skirtingų metalų, nes jis prisiekia tarnauti kraštui, o krašte — daugybė skirtingų žmonių. Kaskart ko nors išmokęs jis gauna dar vieną grandį. Geležinę — už išmanymą, kaip prižiūrėti varnus, sidabrinę — už gydymą, auksinę — už skaičiavimą. Visų neprisimenu.

Luvinas pakišo pirštą sau po apykakle ir po truputį ėmė sukti savo grandinę. Nors neaukšto ūgio, bet buvo storasprandis, tad grandinė laikėsi ant kaklo standžiai, bet vis dėlto kelis kartus trūktelėjęs jis apsuko ją visu ratu.

— Tai Valyrijos plienas, — tarė jis, kai priekyje atsidūrė tamsiai pilko metalo grandis. — Tokią grandį nešioja tik vienas iš šimto meisterių. Ji reiškia, kad mokiausi to, kas Citadelėje vadinama aukštesniosiomis paslaptimis — paprasčiau sakant, burtų. Be galo įdomus užsiėmimas, tačiau menkai pritaikomas, todėl tik vienas kitas meisteris gaišta šiam mokslui laiką. Bet visi, kurie gilinasi į aukštesniąsias paslaptis, ir patys anksčiau ar vėliau išmėgina burtus. Turiu prisipažinti, kad susigundžiau jais ir aš. Na, buvau tuo metu dar berniukas, o kuris berniukas slapta netrokšta atrasti savyje slaptų galių? Man pavyko ne daugiau negu tūkstančiams berniukų iki manęs ir po manęs. Gaila, tačiau burtai neveikia.

— Kartais veikia, — užginčijo Branas. — Tą sapną mačiau ir aš, ir Rikonas. O rytuose yra burtininkų ir žynių…

— Tiksliau, yra žmonių, kurie vadina save burtininkais ir žyniais, — tarė meisteris Luvinas. — Citadelėje turėjau draugą, kuris tau iš ausies galėjo ištraukti rožę, tačiau jis buvo ne didesnis burtininkas negu aš. Ak, žinoma, yra gausybė dalykų, kurių nesuprantame. Prabėga šimtai ir tūkstančiai metų, o kiek gyvenimo regi paprastas žmogus — vos kelias vasaras ir kelias žiemas? Žvelgiame į kalnus ir sakome, kad jie amžini, nes mums taip atrodo, bet laikui slenkant kalnai kyla ir smunka, upės keičia vagą, žvaigždės krinta iš dangaus, o didingus miestus praryja jūros gelmės. Regis, miršta net ir dievai. Viskas keičiasi. Galbūt kadaise burtai buvo galinga šio pasaulio jėga, bet tie laikai seniai praėjo. Tai, kas iš jų liko, tėra tik menkas dūmelis, besisklaidantis išblėsus didelio laužo liepsnai. Valyrija buvo paskutinė jo žarija, bet Valyrijos nebėra. Nebėra ir drakonų, milžinai išmirė, miškavaikiai užmiršti kartu su visa jų išmintimi. Tad, mano prince, turiu atsakyti tau — ne. Džodženas Ridas galbūt susapnuoja vieną ar kelis sapnus, kurie, jo nuomone, išsipildo, tačiau žaliaregystės gebėjimo jis neturi. Tokios galios neturi nė vienas gyvas žmogus.

Tą patį Branas pakartojo ir Mirai Rid, atėjusiai pas jį temstant, kai Branas sėdėjo prie lango stebėdamas, kaip pilyje žiebiasi žiburiai.

— Labai atsiprašau, kad taip nutiko su vilkais. Vasarai nederėjo pulti Džodženo, tačiau ir Džodženas neturėjo taip kalbėti apie mano sapnus. Varna melavo sakydama, esą galiu skraidyti, melavo ir tavo brolis.

— Bet ir tavo meisteris gali klysti.

— Ne, jis teisus. Jo patarimais remdavosi net mano tėvas.

— Aišku, jis jų išklausydavo, nė kiek tuo neabejoju. Tačiau galų gale nuspręsdavo pats. Branai, ar galėčiau papasakoti tau sapną, kurį Džodženas regėjo apie tave ir tavo įbrolius?

— Valderiai man — jokie įbroliai.

Mira tarsi nė negirdėjo tų žodžių.

— Tu sėdėjai prie vakarienės stalo, bet valgius nešė ne tarnas, o meisteris Luvinas. Jis atrėžė tau patį geriausią kepsnio gabalą — sultingos, dar su krauju mėsos ir taip gardžiai kvepiančios, kad visi aplinkui ėmė varvinti seilę. O Frėjams padavė senstelėjusios, papilkėjusios ir apdžiūvusios. Tačiau jie vakariene liko labiau patenkinti negu tu.

— Nesuprantu.

— Brolis sako, kad dar suprasi. O tada vėl pasikalbėsime.

Tą vakarą Branas net bijojo vakarieniauti, tačiau galų gale atsidūręs prie stalo prieš save pamatė pyragą su balandiena. Tą patį valgį gavo ir visi kiti, Valderiams paduotas maistas atrodė nė kiek ne prastesnis negu jo. Meisteris Luvinas teisus, tarė jis sau. Nieko bloga Vinterfele nenutiko, kad ir ką būtų sakęs Džodženas. Branas lengviau atsikvėpė… bet kartu šiek tiek nusivylė. Jeigu burtai veikia, gali atsitikti bet kas. Gali vaikštinėti vaiduokliai, prabilti medžiai, o luoši berniukai išaugti puikiais riteriais.

— Bet ne, — pratarė jis į tamsą balsu, gulėdamas savo lovoje, — burtų nėra, visa tai tik pasakos.

Ir jis niekada negalės nei vaikščioti, nei skristi, nei būti riteriu.

Tirionas

Nendrės jam badė basų kojų padus.

— Na, pusbrolis vizitui rado keistą laiką, — pasakė Tirionas užsimiegojusiam Podrikui Peinui, kuris, aišku, neabejojo gerokai gausiąs į kailį už tai, kad drįso jį budinti. — Įleisk jį į mano svetainę ir pasakyk, kad netrukus ateisiu.

Lauke buvo visiškai tamsu, matyt, gerokai po vidurnakčio. Gal Lanselis manė tokiu metu mane užklupsiąs mieguistą ir nesusigaudantį? — svarstė Tirionas. Ne, Lanselis apskritai nieko nemano, tai Sersėjos darbas. Bet seseriai teks nusivilti. Net ir atsigulęs jis iki paryčių ką nors veikdavo — skaitydavo mirguliuojančioje žvakės šviesoje, nagrinėdavo Veirio šnibždėtojų pranešimus, gilindavosi į Mažojo Piršto sąskaitų knygas, kol įskausdavo akys ir skaičių stulpeliai imdavo lietis.

Iš dubens, padėto šalia lovos, jis tekštelėjo sau ant veido drungno vandens ir neskubėdamas ilgokai patupėjo išvietėje, jausdamas, kaip vėsus nakties oras šaldo nuogą kūną. Seras Lanselis buvo šešiolikmetis ir kantrybe negarsėjo. Tegu palaukia, labiau susierzins belaukdamas. Sulaukęs malonios tuštumos viduriuose, Tirionas susisupo į naktinį apsiaustą ir pirštais pašiaušė skystus gelsvus plaukus, kad atrodytų ką tik atsikėlęs iš lovos.

Lanselis žingsniavo pirmyn atgal priešais išblėsusių pelenų pilną židinį, apsivilkęs iškarpytu raudono aksomo švarku su juodu šilku pamuštomis rankovėmis, ant diržo pasikabinęs brangakmeniais apsodintą durklą ir kalaviją paauksuotoje makštyje.

— Pusbroli, — pasveikino jį Tirionas, — taip retai pas mane lankaisi. Kuo nusipelniau tokio netikėto malonumo?

— Jos malonybė karalienė regentė atsiuntė mane, kad perduočiau jos įsakymą paleisti didįjį meisterį Paiselį. — Lanselis parodė tamsiai raudono pergamento juostą su Sersėjos antspaudu — į auksinį vašką įspaustu liūtu. — Štai jos raštas.

— Matau, — atsainiai mostelėjo ranka Tirionas. — Tikiuosi, mano sesuo ne per daug save vargina, juk ji ką tik smarkiai sirgo. Būtų gaila, jeigu liga vėl paūmėtų.

— Jos malonybė visiškai atsigavusi, — šaltai tarė Lanselis.

— Tavo žodžiai — tikra muzika mano ausims.

Nors man labiau tiktų kitokia melodija. Reikėjo tų miltelių jai duoti daugiau. Tirionas tikėjosi turėsiąs dar kelias dienas be Sersėjos kišimosi, tačiau per daug nenustebo, kad ji jau pasveiko. Juk galų gale ji — Džeimio sesuo dvynė. Jis pasistengė maloniai nusišypsoti.

— Podai, užkurk mums ugnį, nemėgstu tokio šalto oro. Išgersi taurę su manimi, Lanseli? Pastebiu, kad pašildytas vynas man padeda užmigti.

— Aš ir be vyno miegu puikiai, — pareiškė Lanselis. — Atvykau jos malonybės pavedimu, o ne gerti su jumis, Kipše.

Tapęs riteriu berniukas išdrąsėjo, pagalvojo Tirionas; pasipūtimo pridėjo ir jo apgailėtinas vaidmuo nužudant karalių Robertą.

— Vynas slepia savų pavojų, — nusišypsojo pildamas į taurę. — O dėl didžiojo meisterio Paiselio… jeigu mano sesuo taip juo rūpinasi, tai, mano manymu, galėjo ateiti pati. Vis dėlto ji siunčia tave. Kaip turėčiau tai suprasti?

— Supraskite kaip norite, bet kalinį privalote paleisti. Didysis meisteris — ištikimas karalienės regentės draugas, jos asmeniškai globojamas. — Lanselio lūpose šmėkštelėjo nežymi pašaipa; jam buvo smagu. — Jos malonybė niekada nepritars tokiam akibrokštui. Ji primena jums esanti Džofrio regentė.

— O aš — Džofrio ranka.

— Ranka tarnauja, — nerūpestingai pranešė jaunasis riteris. — Regentė valdo, kol karalius sulauks pilnametystės.

— Ko gero, jums vertėtų šitai užrašyti, kad geriau įsiminčiau, — ugnis židinyje jau linksmai spragsėjo. — Podai, gali eiti.

Tik Podui uždarius duris, Tirionas atsigręžė į Lanselį.

— Tikriausiai dar kažkas?

— Taip. Jos malonybė liepė pranešti, kad seras Džeislinas Baivoteris nepakluso karaliaus vardu duotam įsakymui.

Vadinasi, Sersėja jau liepė Baivoteriui paleisti Paiselį, tačiau gavo atkirtį.

— Štai kaip.

— Ji reikalauja, kad tas žmogus būtų tuoj pat nušalintas nuo pareigų ir suimtas už išdavystę. Įspėju…

Tirionas stumtelėjo taurę į šalį.

— Vaikine, neketinu klausyti jokių tavo įspėjimų.

— Sere, — šaltai prabilo Lanselis dėdamas ranką ant kalavijo rankenos, tikriausiai norėdamas priminti Tirionui nešiojąs ginklą. — Prašau neužsimiršti, kai šnekate su manimi, Kipše.

Be abejo, jis stengėsi, kad jo žodžiai skambėtų grėsmingai, tačiau viską gadino tie nevykę pūkeliai vietoj ūsų.

— Ak, kalaviją geriau palik ramybėje. Užteks man šūktelėti, į vidų įpuls Šiaga ir nudės tave. Kirviu, o ne vynmaišiu.

Lanselis išraudo; nejaugi jis buvo toks kvailas, kad įsivaizdavo, jog liks nepastebėta, kaip jis prisidėjo prie Roberto mirties.

— Aš — riteris…

— Turėjau progą pastebėti. Norėčiau žinoti, ar Sersėja pakėlė tave į riterius po to, kai pasiguldė į savo lovą, ar dar prieš tai.

Žalios Lanselio akys žybtelėjo — Tirionui kitokio prisipažinimo ir nereikėjo. Vadinasi, Veiris sakė tiesą. Na, bent jau niekas negali mano sesers kaltinti, kad ji nemyli savo šeimos.

— Ir ką gi, nebeturime ką sakyti? Kaip dabar su įspėjimais, sere?

— Jūs tučtuojau atsiimsite šiuos šlykščius kaltinimus arba…

— Na, prašyčiau. Ar kada pagalvojai, ką padarys Džofris, kai jam papasakosiu, kad nužudei jo tėvą, norėdamas sugulti su jo motina?

— Tai netiesa, viskas buvo kitaip, — persigandęs puolė prieštarauti Lanselis.

— Tikrai? O kaip, meldžiu pasakyti?

— Stipriojo vyno man davė karalienė! Jūsų paties tėvas lordas Taivinas, skirdamas mane karaliaus ginklanešiu, įsakė visur jai paklusti.

— Ar įsakė ją dar ir dulkinti? — Tik pažiūrėkite į jį. Mažesnio ūgio, veido bruožai ne tokie dailūs, plaukai smėlio, o ne aukso spalvos, bet vis dėlto… matyt, net ir prasta Džeimio kopija — geriau negu tuščia lova. — Manau, kad ne.

— Aš tikrai nenorėjau… tik dariau, kas man buvo liepiama, aš…

— …kankinausi nuo pirmos iki paskutinės akimirkos — ar norėtum, kad šituo patikėčiau? Aukšta padėtis dvare, riterystė, vakare prasiskečiančios mano sesers šlaunys — iš tiesų, visa tai tave nepaprastai iškamavo. — Tirionas sunkiai atsistojo. — Lauk čia. Jo malonybė būtinai norės šią žinią išgirsti.

Visas Lanselio pasipūtimas išgaravo akimirksniu. Jaunasis riteris krito ant kelių tarsi išsigandęs berniukas.

— Pasigailėkite, milorde, maldauju.

— Palik tai Džofriui. Jis mėgsta, kai žmonės karštai maldauja.

— Milorde, taip liepė jūsų sesuo, karalienė, kaip jūs ir sakėte, bet jo malonybė… jis niekada nesupras…

— Nejaugi norėtum, kad aš nuslėpčiau nuo karaliaus tiesą?

— Pasigailėkite mano tėvo! Aš išvyksiu iš miesto, tarsi niekada nieko nebūtų buvę. Baigsiu tuojau pat…

Žiūrint į jį, buvo sunku susitvardyti nesijuokus.

— Manau, kad ne.

Dabar vaikinas galutinai sutriko.

— Milorde?

— Teisingai išgirdai. Mano tėvas liepė tau paklusti mano seseriai? Puiku, klausyk jos. Laikykis kuo arčiau jos, būk jos patikėtinis, teik jai malonumų, kai tik ji pageidaus. Niekas nieko nesužinos… kol būsi man ištikimas. Noriu žinoti, ką Sersėja veikia. Kur ji eina, su kuo susitinka, apie ką kalba, kokius kuria planus. Viską. O tu juk man apie tai pasakysi, ar ne?

— Taip, milorde, — nė akimirkos nedvejojęs atsakė Lanselis. Tirionui tai patiko. — Būtinai. Prisiekiu jums. Vykdysiu visus jūsų paliepimus.

— Kelkis, — Tirionas pripylė antrą taurę ir atkišo jam. — Išgerkime už tai, kad suprantame vienas kitą. Užtikrinu, kad pilyje, kiek man žinoma, nėra nė vieno šerno. — Lanselis pakėlė taurę ir išgėrė, nors vis dar įsitempęs. — Nusišypsok, pusbroli. Mano sesuo — graži moteris, ir visa tai — karalystės labui. Ilgainiui galėtum gauti neprastos naudos sau. Riterystė — niekai. Jei būsi protingas, kada nors, gal ir greitai, padarysiu tave lordu. — Tirionas suko vyną savo taurėje. — Mums reikia, kad Sersėja visiškai tavimi pasikliautų. Grįžk ir pranešk, kad meldžiu jos atleidimo. Pasakyk, kad prigąsdinai mane, kad nenoriu pyktis, tad nuo šiol nieko nesiimsiu be jos pritarimo.

— Bet… ji reikalauja…

— Ak, atiduosiu jai Paiselį.

— Tikrai? — Lanselis apstulbo.

— Paleisiu jį rytoj rytą, — šyptelėjo Tirionas. — Galėčiau prisiekti, kad jam nė plaukas nuo galvos nenukrito, bet tai nevisiškai atitiktų tikrovę. Šiaip ar taip, jis laikosi neblogai, nors dėl jo sveikatos nesilažinčiau. Tamsieji požemiai — ne itin sveika vieta tokio amžiaus žmogui. Sersėja galės jį laikyti kaip kambarinį šuniuką ar išsiųsti prie Sienos, man nesvarbu, tačiau taryboje jo nebebus.

— O kaip su seru Džeislinu?

— Pasakyk seseriai, kad manai galįs jį nuo manęs nuvilioti, tik tam reikia daugiau laiko. Kol kas ji turėtų nusiraminti.

— Kaip įsakysite, — Lanselis baigė gerti vyną.

— Ir dar vienas dalykas. Kadangi karalius Robertas negyvas, būtų nei šis, nei tas, jeigu sielvartaujanti jo našlė staiga taptų pilvota.

— Milorde, aš… mes… karalienė man liepė ne… — Jo ausys tapo tamsiai raudonos kaip Lanisterių herbas. — Išlieju sėklą jai ant pilvo, milorde.

— Žavus pilviukas, nėmaž neabejoju. Laistyk jį kada tik nori, bet žiūrėk — niekur kitur savo rasos netaškyk. Daugiau sūnėnų man nereikia — ar aišku?

Seras Lanselis šaltai nusilenkė ir išėjo.

Tirionas leido sau valandėlę to berniuko pagailėti. Dar vienas kvailys, be to, silpnakinkis, tačiau jis nenusipelno, kad Sersėja ir aš su juo taip elgtumės. Gerai, kad lordas Kevanas turi dar du sūnus — šitas vargu ar išgyvens iki metų galo. Vos tik sužinotų, kad jis ją šnipinėja, Sersėja lieptų jį čia pat nugalabyti, o jeigu dėl kokios dievų malonės ji taip nepasielgtų, Lanselis būtų nebegyvas jau kitą dieną, kai į Karaliaus Uostą grįžtų Džeimis Lanisteris. Lieka neaišku tik, kas nutiks pirmiau — iš pavydo įnirtęs Džeimis sukapos jį į gabalus ar Sersėja paskubės nužudyti, kad Džeimis nieko nesužinotų. Savo sidabrinį Tirionas būtų statęs už Sersėją.

Jausdamasis sudirgęs, Tirionas žinojo šiąnakt nebeužmigsiąs. Bent jau ne čia. Už svetainės durų radęs krėsle snaudžiantį Podriką Peiną, čiupo jį už peties ir papurtė.

— Pašauk Broną, paskui bėk į arklides, tegu pabalnoja du arklius.

Užsimiegojęs ginklanešys žvelgė padūmavusiomis akimis.

— Arklius?

— Tai tokie dideli rudo plauko gyvuliai, mėgstantys obuolius. Neabejoju, kad esi juos matęs. Su keturiomis kojomis ir uodega! Bet pirma Bronas.

Samdinys netruko pasirodyti.

— Kas pridergė tau į lėkštę? — pasidomėjo jis.

— Sersėja, kaip visada. Tikriausiai manai, kad jau turėčiau būti pratęs prie to skonio, bet nesvarbu. Švelnioji sesutė, matyt, painioja mane su Nedu Starku.

— Kiek žinau, jis buvo aukštesnis.

— Jau ne, kai Džofas nurėžė jam galvą. Verčiau būtum apsirengęs šilčiau, naktis vėsoka.

— Kur nors keliausime?

— Kažin ar visi samdiniai tokie pat protingi?

Miesto gatvėse buvo pavojinga, bet su Bronu Tirionas jautėsi saugus. Sargyba atidarė šiaurinės sienos vartus, ir jie nujojo Juodųjų Šešėlių gatve iki Eigono kalvos papėdės, tada pasuko Kiaulių skersgatviu. Abipus jo uždarytų langinių eilėmis rikiavosi aukšti rąstų ir mūro namai, viršutiniais aukštais taip palinkę į gatvę, kad beveik glaudėsi vienas su kitu. Mėnulis, regis, sekė dviem vėlyviems raiteliams iš paskos, lyg žaisdamas slėpynių tarp kaminų. Niekur nebuvo nė gyvos dvasios, tik pasitaikė vieniša senė, už uodegos tempianti negyvą katiną. Ji baimingai pažvelgė lyg išsigandusi, kad jie gali atimti jos grobį, ir netardama nė žodžio nėrė į šešėlį.

Tirionas mąstė apie tuos, kurie anksčiau buvo karaliaus rankos ir nepajėgė atsispirti sesers klastoms. Kaipgi jie būtų pajėgę? Tokie vyrai… per daug garbingi šitam gyvenimui, per daug kilnūs šitam mėšlui, tokius kvaišas Sersėja kasdien kremta pusryčiams. Vienintelis būdas įveikti sesutę — žaisti taip, kaip žaidžia ji, o šito lordai Starkas ir Arinas niekada nesugebėjo. Nenuostabu, kad jie abu jau negyvi, o Tirionas Lanisteris jaučiasi gyvesnis negu bet kada. Trumpos jo kojos galbūt visus juokina derliaus šventėje, bet šituose šokiuose jis tikrai moka suktis.

Nepaisant vėlaus laiko, viešnamyje buvo pilna žmonių. Juos maloniai pasveikino Čataja ir palydėjo į bendrąjį kambarį. Bronas tuoj patraukė aukštyn su tamsiaake mergina iš Dorno, bet Alajaja buvo užsiėmusi.

— Ji labai apsidžiaugs išgirdusi, kad apsilankėte, — tarė Čataja. — Pasirūpinsiu, kad kambarys bokštelyje būtų jums paruoštas. Gal milordas, kol laukia, pageidautų taurės vyno?

— Mielai.

Vynas pasirodė labai prastas, palyginti su tais Arboro vynais, kurių Čataja siūlydavo anksčiau.

— Turite mums atleisti, milorde, — teisinosi Čataja, — pastaruoju metu gero vyno nerandu už jokius pinigus.

— Bijau, kad ne jūs viena.

Čataja valandėlę guodėsi jam, paskui atsiprašė ir nupleveno į šalį. Graži moteris, mąstė Tirionas žiūrėdamas jai pavymui. Kažin ar jam buvo pasitaikiusi kita tokia elegantiška ir ori kekšė. Nors, tiesą sakant, save ji laikė tarsi kokia žyne. Gal čia paslaptis ir glūdi. Svarbu ne tai, ką darome, svarbu, kodėl tai darome. Taip pagalvojus, jam tarsi tapo smagiau.

Iš kitų lankytojų daugelis šnairavo į jį. Kai jis paskutinį kartą buvo išsiruošęs į miestą, vienas vyras jį apspjovė… na, taikėsi apspjauti. Bet pataikė į Broną, tad ateityje dabar jam teks spjaudyti be dantų.

— Gal milordas liūdi nemylimas? — Densė užšoko jam ant kelių ir lūpomis brūkštelėjo ausį. — Galiu šitą ligą pagydyti.

Tirionas šypsodamasis papurtė galvą.

— Mieloji, tu tokia graži, kad man trūksta žodžių, tačiau jau esu pratęs prie Alajajos vaistų.

— Bet juk nesate bandęs manųjų. Milordas visada renkasi tik Jają. Ji puiki, bet aš dar geresnė. Negi nenorėtumėt pamėginti?

— Na, gal kitą kartą.

Tirionas neabejojo, kad Densei smarkumo nepristigtų. Ji buvo riestanosė, žvali ir lanksti, visa nusėta strazdanomis, o vešlūs raudoni plaukai tarsi liūto karčiai bangavo net žemiau juosmens. Tačiau mieste jo laukė Šaja.

Mergina kikendama kyštelėjo ranką jam tarp šlaunų ir per kelnes suspaudė jo daiktą.

— Man regis, jis nenori laukti kito karto, — garsiai paskelbė ji. — Jis mėgina ištrūkti laukan ir, atrodo, norėtų suskaičiuoti, kiek iš viso turiu strazdanų.

— Dense, — tarpduryje stovėjo Alajaja žalio perregimo šilko suknia, tamsi ir rami, — milordas atėjo aplankyti manęs.

Tirionas švelniai išsivadavo iš kitos merginos glėbio ir atsistojo. Densė, regis, neatlyžo.

— Iki kito karto, — priminė ji ir, įsikišusi į burną pirštą, ėmė čiulpti.

Vesdama jį laiptais į viršų, juodaodė mergina tarė:

— Vargšė Densė. Dar turi dvi savaites, kad įkalbėtų milordą ją pasirinkti. Kitaip savo juoduosius perlus turės atiduoti Marėjai.

Tą Marėją — santūrią, pablyškusią, gležną merginą — Tirionas buvo vieną ar du kartus matęs. Žalios akys, balta kaip porcelianas oda, ilgi sidabro atspalvio plaukai — nepaprastai graži, bet labai jau rimta.

— Būtų labai nemalonu, jei ta vargšelė dėl manęs netektų savo perlų.

— Tai kitą kartą veskitės ją aukštyn.

— Gal taip ir padarysiu.

Ji šyptelėjo:

— Manau, kad ne, milorde.

Ji teisi, pagalvojo Tirionas, nenusivesiu. Galbūt Šaja — tik šiaip kekšė, bet aš jai savaip ištikimas.

Bokštelio kambaryje, pravėręs spintos duris, jis smalsiai pažvelgė į Alajają.

— Ką tu veiki, kol manęs nebūna?

Mergina iškėlė rankas ir pasirąžė lyg grakšti juoda katė.

— Miegu. Kai pradėjote pas mus lankytis, milorde, kur kas geriau pailsiu. O Marėja moko mus skaityti, gal netrukus galėsiu leisti laiką su knyga.

— Miegas — puikus dalykas, — atsiliepė Tirionas, — o knygos — dar geresnis.

Jis pakštelėjo jai į skruostą ir nėrė žemyn į tunelį.

Sėdęs ant savojo keršio, Tirionas išgirdo kažkur virš stogų plevenantį muzikos aidą. Buvo malonu suvokti, kad žmonės, net ir kamuojami karo, kęsdami badą, dar kartais linksminasi. Pažįstami garsai tarsi išstūmė visas mintis, akimirksniu jam pasirodė, kad girdi Tišą dainuojant kaip kadaise, prieš pusę gyvenimo. Timptelėjęs vadeles sustojo paklausyti. Melodija atrodė klaidinga, žodžiai skambėjo taip toli, kad negalėjo jų pagauti. Matyt, ne ta daina, ir ko čia stebėtis? Jo nuostabioji nekaltoji Tiša buvo melas nuo pradžios iki pabaigos, kekšė, jo brolio Džeimio pasamdyta, kad padarytų jį vyru.

Dabar nuo Tišos išsivadavau, galvojo jis. Ji persekiojo mane pusę gyvenimo, bet dabar man jos nebereikia, kaip nereikia nei Alajajos, nei Densės, nei Marėjos, nei šimtų kitų, su kuriomis gulėjau per daugelį metų. Dabar turiu Šają. Šają.

Namo vartai buvo uždaryti ir tvirtai užremti. Tirionas beldė, kol tarkštelėjusi prasivėrė puošni bronzinė akutė.

— Tai aš.

Jį įleidęs žmogėnas buvo vienas dailesnių iš Veirio parinktųjų — galvažudys iš Bravoso su kiškio lūpa ir viena užkritusiu voku akimi. Tirionas nepageidavo, kad aplink Šają kasdien sukiotųsi jauni išvaizdūs sargybiniai.

— Suraskite man senų, bjaurių, randuotų, geriausia — su moterimis jau nepajėgių vyrų, — aiškino jis eunuchui. — Tokių, kurie mėgsta berniukus. O dar geriau — mėgstančių avis.

Avių mėgėjų Veiriui nepasitaikė, bet jis rado eunuchą smaugiką ir porą dvokiančių ibeniečių, be savo kirvių neįsivaizduojančių gyvenimo. Kiti samdiniai, vienas už kitą baisesni, būtų galėję papuošti bet kurį kalėjimą. Veiriui juos išrikiavus, Tirionas nusigandęs pamanė, kad to jau gal per daug, bet Šaja niekada nė vienu žodžiu nesiskundė. Ir ko gi jai skųstis? Ji nesiskundžia dėl manęs, o aš atgrasesnis už visus jos sargus, kartu sudėtus. Gal ji to bjaurumo nė nesuvokia.

Vis dėlto Tirionas būtų mieliau namui saugoti skyręs ką nors iš savo laukinių kalniečių — gal Čelos Juodaausius ar Mėnulio Brolius. Jų geležine ištikimybe ir garbe jis pasitikėjo kur kas labiau negu samdinių godumu. Tačiau tai buvo per daug pavojinga. Visas Karaliaus Uostas žinojo, kad tie laukiniai yra jo. Jeigu būtų atsiuntęs čia Juodaausius, netrukus mieste būtų pasklidusi žinia, kad karaliaus ranka turi sugulovę.

Vienas ibeniečių paėmė arklį.

— Pažadinai ją?

— Ne, milorde.

— Gerai.

Miegamajame ugnis nebedegė, iš jos liko tik kelios žarijos, tačiau kambaryje tebebuvo šilta. Šaja miegojo nuspardžiusi antklodes. Ji nuoga gulėjo tiesiai ant čiužinio, jauno kūno apvalumai švelniai ryškėjo vos žioruojančio židinio atšvaituose. Tirionas stovėjo tarpduryje negalėdamas nuo to vaizdo atitraukti akių. Jaunesnė už Marėją, saldesnė už Densę, gražesnė už Alajają — nieko man nereikia, tik jos. Kaip gali kekšė atrodyti tokia nekalta, tyra, miela, stebėjosi pats sau Tirionas.

Jis nenorėjo jos žadinti, tačiau susijaudino vien pažvelgęs. Paskubomis numetęs drabužius ant grindų, užsiropštė ant lovos, švelniai praskyrė jos kojas ir pabučiavo tarp šlaunų. Šaja per miegus kažką sumurmėjo. Jis vėl priglaudė lūpas, tada lyžtelėjo jos slaptą saldžiąją vietelę, paskui dar ir dar kartą, kol permirko ir jo barzda, ir jos plaukai. Jai tyliai sudejavus ir krūptelėjus, Tirionas užsigulė, įsibrovė jos vidun ir sprogo vos ne tą pačią akimirką.

Šaja gulėjo atsimerkusi. Ji nusišypsojo, paglostė jam galvą ir sušnibždėjo:

— Ką tik susapnavau nuostabų sapną, milorde.

Tirionas palietė lūpomis mažą standų jos spenelį ir padėjo galvą jai ant peties. Nesitraukė iš jos, būtų galėjęs likti šitaip amžinai.

— Tai ne sapnas, — patikino ją. Viskas tikra, mąstė jis, karai, klastos, didis kruvinas žaidimas, ir aš jo sūkuryje… aš, nykštukas, pabaisa, kurį visi niekino, iš kurio tyčiojosi, bet dabar viskas mano rankose — ir valdžia, ir miestas, ir šita mergina. Taip, esu šitam sutvertas, ir teatleidžia man dievai, bet man tai tikrai patinka…

O šitą moterį myliu. Be galo myliu.

Arija

Jei Harenas Juodasis ir buvo davęs kokius vardus savo pilies bokštams, jie seniai pasimiršo. Dabar žmonės kalbėjo apie Siaubo, Našlių, Raudų, Vaiduoklių bokštus ir apie Karaliaus Laužą. Arija miegodavo tamsiuose rūsiuose po Raudų bokštu, negilioje nišoje ant šiaudų. Turėjo vandens nusiprausti kada panorėjusi ir gabalėlį muilo. Dirbti buvo sunku, bet ne sunkiau, negu kasdien pėdinti daugelį mylių. Kiaunei nebereikėjo rinkti kirminų ir vabalų, kad pavalgytų, kaip anksčiau Ariui; ji kasdien gaudavo duonos, miežinės košės su morkų ir ropių gabalėliais, o kartą per porą savaičių — ir kąsnelį mėsos.

Pyragėlis maitinosi dar geriau; jis įsitaisė ten, kur buvo jo vieta, — virtuvėje, apvaliame mūriniame pastate su kupolu, visiškai atskirame pasaulyje. Arija valgydavo prie lentinio stalo rūsyje su Vyze ir kitais jo globotiniais, bet kartais ją siųsdavo atnešti visiems maisto, ir jai pavykdavo ištaikyti valandėlę pasišnekėti su Pyragėliu. Jis niekaip negalėjo įsidėmėti, kad dabar ji — Kiaunė, ir toliau vadino ją Ariu, nors ir žinojo, kad ji — mergaitė. Kartą mėgino jai įbrukti karšto obuolių pyrago, bet padarė taip negrabiai, kad viską matė du virėjai. Jie atėmė tą pyragą ir prikūlė jį dideliu mediniu samčiu.

Gendris dirbo kalvėje, Arija matydavo jį retai. Tų, su kuriais dirbo pati, ji nenorėjo nė vardų žinoti, nes jiems mirštant tada būdavo dar skaudžiau. Dauguma buvo vyresni ir ja nesidomėjo.

Harenholas buvo milžiniškas, didžioji jo dalis stovėjo apleista. Anksčiau tą pilį Tulių giminės vardu valdė ledi Vent, bet iš penkių bokštų naudojo tik dviejų bokštų apatinius trečdalius, visa kita buvo palikta irti. Dabar ji pabėgo, o nedidelis jos tarnų būrelis nepajėgė rūpintis visais tais riteriais, lordais ir aukštakilmiais belaisviais, kuriuos atsivedė lordas Taivinas, tad Lanisteriams teko ne tik šiaip ieškoti grobio bei maisto, bet ir gaudyti apylinkėse tarnus. Žmonės kalbėjo, esą lordas Taivinas ketina atgaivinti buvusią Harenholo šlovę ir, pasibaigus karui, čia įkurti savo naująją buveinę.

Vyzė siuntinėdavo Ariją su pranešimais, liepdavo nešioti vandenį, maistą, kartais patarnauti prie stalo Kareivinių menėje virš ginklinės, kur valgydavo kariai. Bet daugiausia jai tekdavo valyti kambarius. Apatiniame Raudų bokšto aukšte buvo sandėliai ir aruodai, virš jų per du aukštus gyveno įgula, tačiau toliau visi viršutiniai aukštai stovėjo tušti jau aštuoniasdešimt metų. Dabar lordas Taivinas įsakė juos sutvarkyti, kad vėl būtų tinkami gyventi. Reikėjo atgremžti grindis, nuplauti purvą nuo langų, išnešti sulaužytas kėdes ir sutrūnijusias lovas. Pačiame viršutiniame aukšte visur akis badė didžiulių šikšnosparnių lizdai — tuos paukščius Ventų giminė buvo pasirinkusi savo ženklu. Rūsiuose veisėsi pulkai žiurkių… ir, pasak kalbų, vaiduokliai, Hareno Juodojo ir jo sūnų dvasios.

Arijos galva, tai buvo kvaila. Harenas ir jo sūnūs mirė Karaliaus Laužo bokšte, todėl jis taip ir vadinosi, tai kodėl jie turėtų keliauti per kiemą jos persekioti? Raudų bokštas raudodavo tik pakilus vėjui iš šiaurės, tą garsą sukeldavo oras, pučiamas pro akmenyse nuo karščio atsiradusius plyšius. Jeigu Harenhole buvo kokių vaiduoklių, Arijai jie niekada nekėlė rūpesčių. O štai gyvųjų reikėjo bijoti — Vyzės, sero Gregorio Kligeino ir paties lordo Taivino Lanisterio, gyvenusio Karaliaus Laužo bokšte, kuris tebebuvo aukščiausias ir galingiausias iš visų, nors ir palinkęs nuo apsilydžiusių akmenų svorio, todėl priminė didžiulę pusiau ištirpusią juodą žvakę.

Arija vis pagalvodavo, kaip pasielgtų lordas Taivinas, jeigu ji žengtų artyn ir prisipažintų esanti Arija Stark, tačiau puikiai suvokė, kad jai niekada nepavyktų prieiti taip arti, jog galėtų su juo pasikalbėti. Be to, net jeigu ir pasikalbėtų, jis nė už ką nepatikėtų, o Vyzė paskui ją sumuštų iki kraujo.

Tuose rūsiuose Vyzė savaip buvo beveik toks pat baisus kaip seras Gregoris. Kalnas galabijo žmones lyg muses, bet dažniausiai, regis, nė nežinojo, kad tos musės zyzia čia pat. Vyzė visada žinojo, kad tu esi čia, žinojo, ką veiki, o kartais net ką galvoji. Puldavo mušti už menkiausią prasižengimą. Ir turėjo šunį — bjaurią dėmėtą kalę, kuri dvokė šlykščiau už bet kokį šunį Arijos gyvenime. Kartą ji matė, kaip Vyzė tą kalę užsiundė ant išvietes valančio berniuko, kuris kažkuo jį supykdė. Kalė išplėšė didelį gabalą jam iš blauzdos, o Vyzė tik juokėsi.

Jau po trijų dienų Vyzė pelnė garbingą vietą vakarinėje Arijos maldelėje.

— Vyzė, — pradėdavo šnibždėti ji, — Dunsenas, Čizvikas, Poliveris, Rafas Meilutis. Kutulis ir Skalikas, seras Gregoris, seras Eimoris, seras Ilinas, seras Merinas, karalius Džofris, karalienė Sersėja.

Jei būtų nors vieną pamiršusi, kaip vėliau būtų galėjusi jį rasti ir nužudyti?

Pakeliui į Harenholą Arija jautėsi lyg avis, bet pilyje virto pelyte. Įlindusi į šiurkščios vilnos suknelę, ji buvo pilka tarsi pelė; lyg pelė ji tūnodavo užkampiuose, plyšiuose, tamsiuose pilies užkaboriuose, stengdamasi nesipainioti galingiesiems po kojomis.

Kartais jai dingodavosi, kad tarp šių storų sienų pelės yra visi, net riteriai ir didieji lordai. Milžiniškoje pilyje net ir Gregoris Kligeinas atrodydavo nedidukas. Harenholo plotas tris kartus viršijo Vinterfelą, o pastatai buvo tokie didžiuliai, kad netiko net lyginti. Arklidėse tilpo tūkstantis žirgų, dievų giraitė plytėjo per dvi dešimtis akrų, virtuvė dydžiu lenkė Vinterfelo Didžiąją menę, o paties Harenholo didžioji salė, skambiai vadinama Šimto Židinių mene, nors jų turėjo tik trisdešimt su trupučiu (Arija du kartus mėgino juos suskaičiuoti, bet vieną kartą išėjo trisdešimt trys, kitą — trisdešimt penki), buvo tokia erdvi, kad lordas Taivinas būtų galėjęs ten surengti pokylį visai savo kariuomenei, bet jis taip niekada nedarė. Sienos, durys, menės, laiptai — viskas buvo tokio nežmoniško dydžio, kad Arija vis prisimindavo senosios auklės pasakas apie milžinus, gyvenusius už Sienos.

Lordai ir ledi niekada nepastebėdavo aplink kojas zujančios mažos pilkos pelytės, tad Arija nė nesistengdama išgirsdavo visokiausių paslapčių, pakakdavo tik dirbant atidžiau klausytis. Gražuolė Pija iš maisto sandėlio pasirodė esanti tikra kekšė, gulėjusi su kiekvienu pilyje atsidūrusiu riteriu. Kalėjimo viršininko žmona laukėsi vaiko, bet tikrasis tėvas buvo arba seras Alinas Stakspyras, arba dainininkas, vardu Vatas Baltadantis. Lordas Lefordas prie stalo pokštaudavo apie vaiduoklius, bet šalia lovos visada statydavo degančią žvakę. Sero Dunaverio ginklanešys Džodžas per miegus varydavo į lovą. Virėjai niekino serą Harį Sviftą ir prispjaudavo į kiekvieną jam skirtą lėkštę. Kartą Arija net nugirdo meisterio Totmuro tarnaitę pasakojant broliui apie kažkokį laišką, kuriame pasakyta, esą Džofris — visai ne teisėtas karalius, o tik pavainikis. Ta mergina šnibždėjo, kad lordas Taivinas liepęs tą laišką sudeginti ir daugiau apie tokią bjaurastį neužsiminti.

Dar Arija sužinojo, kad į kovą stojo karaliaus broliai Stanis ir Renlis.

— Dabar abu jie — karaliai, — sakė Vyzė. — Krašte daugiau karalių negu žiurkių pilies rūsiuose.

Net ir Lanisterių žmonės abejojo, ar Džofriui pavyks ilgiau išlaikyti Geležinį sostą.

— Nieko tas vaikis neturi, jokios kariuomenės, tik tuos auksinius apsiaustus, o valdo jį eunuchas, neūžauga ir moteriškė, — burbėjo kažkoks lordas, apsikabinęs vyno taurę. — Kokia iš jų bus nauda, kai ateis laikas kautis?

Daugelis nuolat šnekėdavo apie Beriką Dondarioną. Storas lankininkas kartą sakė, kad jį nužudė Kruvinieji Juokdariai, bet kiti tik pasišaipė iš jo.

— Lorčas tą vyrą nudėjo prie Srauniųjų Krioklių, o Kalnas jį nudobė net du kartus. Statau sidabrinį elnią, kad ir šį kartą jis vis dar gyvas.

Arija nesuprato, kas tie Kruvinieji Juokdariai, kol po poros savaičių į Harenholą atvyko būrys, už kurį keistesnio ji dar nebuvo mačiusi. Iškėlę vėliavą su juodu ožiu kruvinais ragais, pro vartus jojo vario spalvos žmonės, susipynę plaukus kaselėmis ir įsirišę į jas skambalėlių. Ietininkai ant juodai ir baltai dryžuotų arklių, lankininkai pudruotais skruostais, kresni plaukais apžėlę vyrai su gauruotais skydais, rudaodžiai žmonės plunksnomis apkaišytais apsiaustais, liesutis, žaliais ir rausvais keturkampiais išsimarginęs kvailys, kalavijais ginkluoti kariai neįtikėtinomis dvišakomis, žaliai, tamsiai raudonai ir sidabru dažytomis barzdomis, dar kitokie kariai su spalvotais randais ant skruostų, grakštus vyras septono apdaru, kitas — rimtas tarsi tėvas pilkais meisterio rūbais, o dar vienas — geibus žmogėnas odiniu apsiaustu, apkraštuotu ilgomis šviesių plaukų sruogomis.

Jų priešakyje jojo liesas tarsi lazda ir labai aukštas vyras pailgo, išsekusio veido, kurį dar paryškino juoda susivėlusi, nuo smailaus smakro iki pat juosmens nutįsusi barzda. Prie balno kabojo juodo plieno šalmas, vaizduojantis ožio galvą. Ant kaklo turėjo grandinę iš įvairaus dydžio skirtingų metalų monetų, o jo žirgas buvo vienas iš tų keistų juodai ir baltai dryžuotų padarų.

— Kiaune, nuo šitų laikykis atokiau, — įspėjo Vyzė pamatęs ją spoksant į vyrą su ožio šalmu. Kartu su Vyze sėdėjo du jo draugai girtuokliai, tarnaujantys kareiviais pas lordą Lefordą.

— Kas jie tokie? — paklausė Arija.

— Patarnautojai, mergyte, — nusijuokė vienas tų kareivių. — Ožkanagiai. Lordo Taivino Kruvinieji Juokdariai.

— Ei, vištagalvi, jeigu jai nudirs odą, tuos prakeiktus laiptus gremžti galėsi pats, — atsiliepė Vyzė. — Tai samdiniai, Kiaune. Patys save jie vadina Smarkiaisiais Vyrukais. Jiems girdint, kitaip ir nesakyk, nes jie tavęs nepagailės. Tas su ožio šalmu — jų kapitonas, lordas Vargas Houtas.

— Koks jis tau lordas, — įsiterpė antrasis kareivis. — Girdėjau serą Eimorį taip sakant. Paprasčiausias samdinys, tik daug mala liežuviu ir labai jau gerai apie save galvoja.

— Taigi, — sutiko Vyzė, — bet ji verčiau tegu vadina lordu, bus sveikesnė.

Arija dar kartą pažvelgė į Vargą Houtą. Kiekgi pabaisų turi lordas Taivinas?

Smarkieji Vyrukai apsistojo Našlių bokšte, tad Arijai jiems patarnauti nereikėjo. Ji tuo džiaugėsi. Tą patį vakarą, vos atvykę, tie samdiniai įsivėlė į peštynes su Lanisterių žmonėmis. Sero Hario Svifto ginklanešys krito nudurtas, du Kruvinieji Juokdariai buvo sužeisti. Kitą rytą lordas Taivinas juos abu pakorė prie vartų kartu su vienu lordo Lideno lankininku. Vyzė sakė, kad tas lankininkas viską ir pradėjęs, erzinęs samdinius dėl Beriko Dondariono. Kai pakaruoklių kojos liovėsi trūkčioti, Vargas Houtas ir seras Haris apsikabino, pasibučiavo ir, stebint lordui Taivinui, prisiekė vienas kitam amžiną draugystę. Arijai pasirodė kvaila, kad Vargas Houtas taip jausmingai seilėjasi, bet jai užteko proto nenusijuokti.

Kruvinieji Juokdariai Harenhole ilgai neužsibuvo, tačiau dar jiems neiškeliavus Arija vieną jų nugirdo sakant, kad Ruzo Boltono vedama šiauriečių kariuomenė užėmė raudonąją Trišakio brastą.

— Jeigu jis išdrįs persikelti, lordas Taivinas vėl jį sutriuškins kaip anksčiau prie Žaliosios Šakos, — kalbėjo Lanisterių lankininkas, tačiau kiti kareiviai jį suniekino.

— Boltonas nė už ką nesikels, kol Jaunasis Vilkas neatžygiuos iš Riverano su laukinių šiauriečių būriais ir visais savo vilkais.

Arija nemanė, kad brolis taip arti. Riveranas buvo kur kas arčiau negu Vinterfelas, nors ji nesusigaudė, kurioj pusėj nuo jų yra Harenholas. Galėčiau kaip nors sužinoti, tikrai galėčiau, jeigu tik pavyktų ištrūkti. Pagalvojus, kad galbūt vėl išvystų Robo veidą, Arijai teko prikąsti lūpą. Ir Joną norėčiau pamatyti, ir Braną su Rikonu, ir motiną. Net ir Sansą… pabučiuočiau ją ir kaip tikra ledi paprašyčiau man atleisti, jai tai patiktų.

Iš kalbų kieme ji sužinojo, kad Siaubo bokšto viršutiniuose kambariuose gyvena bent trys tuzinai belaisvių, sučiuptų per kažkurį mūšį prie Žaliosios Trišakio Šakos. Dauguma, pasižadėję, kad nemėgins bėgti, galėjo laisvai vaikštinėti po pilį. Jie prisiekė nebėgti, tarė sau Arija, bet padėti man išsigelbėti jiems neuždrausta.

Belaisviai valgydavo prie atskiro stalo Šimto Židinių menėje, pilyje jų sutikti galėjai dažnai. Keturi broliai kasdien mankštindavosi Apsilydžiusių Akmenų kieme, kaudamiesi ilgomis lazdomis ir mediniais skydais. Trys jų buvo Frėjai iš Perkėlos, ketvirtasis — jų pavainikis brolis. Tačiau pilyje jie ilgai negyveno; vieną rytą su taikos vėliava ir skrynute aukso atkeliavo dar du broliai ir išpirko juos iš nelaisvės. Visi šeši Frėjai iškeliavo kartu.

Bet už šiauriečius išpirkos siųsti niekas neskubėjo. Vienas storulis lordas, kaip pasakojo Pyragėlis, vis landžiodavo į virtuvę taikydamasis nustverti atliekamą kąsnelį. Jo ūsai buvo tokie vešlūs, kad burnos net nebuvo matyti; apsiaustą jis susegdavo sidabriniu, safyru papuoštu trišakiu. Jis buvo lordo Taivino belaisvis, tuo tarpu barzdotas nuožmaus žvilgsnio jaunuolis, mėgstantis vienišas vaikštinėti sienos viršuje ir turintis juodą, baltomis saulėmis išsiuvinėtą apsiaustą, priklausė kažkokiam pakelės riteriui, kuris ketino iš tokio belaisvio praturtėti. Sansa būtų tuojau pasakiusi, kas jis toks ir kuo vardu anas storulis, tačiau Arija niekada per daug nesidomėjo titulais ir ženklais. Vos septonė Mordeina prabildavo apie vienos ar kitos giminės istoriją, Arijos mintys nuklysdavo kažkur toli, ji užsisvajodavo ir tik nekantraudavo sulaukti pamokos galo.

Tačiau lordą Serviną ji atsiminė. Jo žemės driekėsi netoli nuo Vinterfelo, tad jis su sūnum Klėjum čia lankydavosi dažnai. Bet likimas lėmė, kad lordas Servinas buvo vienintelis belaisvis, kuris niekur nesirodydavo, tik gulėjo lovoje bokšto kambarėlyje, mat turėjo pasveikti po sužeidimo. Ištisomis dienomis Arija stengėsi sugalvoti, kaip prasmukti pro sargybinius prie durų ir susitikti su juo. Jeigu ją pažintų, garbė reikalautų padėti. Lordas, aišku, turi aukso, visi jie jo turi; galbūt jis sumokėtų kuriems nors lordo Taivino samdiniams, kad palydėtų ją į Riveraną. Tėvas visada sakydavo, kad dauguma samdinių išduotų bet ką, svarbu tik pasiūlyti jiems pakankamai aukso.

Bet netrukus vieną rytą Arija pastebėjo tris moteris — tyliąsias seseris pilkais apsiaustais su gobtuvais, jos į savo vežimą kėlė lavoną. Palaikai buvo užsiūti į ploniausio šilko įkapes, išsiuvinėtas kovos kirvio ženklais. Pasiteiravus, kas ten toks, vienas sargybinis Arijai pasakė, kad mirė lordas Servinas. Išgirdusi tuos žodžius, ji pasijuto tarsi gavusi spyrį į pilvą. Vis tiek jis man nebūtų padėjęs, mąstė ji žiūrėdama, kaip seserys stumia vežimą pro vartus. Jis net ir sau padėti nepajėgė, kvaila tu pele.

Paskui ji vėl šveitė grindis ir laiptus, lakstė su paliepimais ir klausėsi prie durų. Paaiškėjo, kad lordas Taivinas netrukus puls Riveraną. O gal suks į pietus, į Haigardeną, šito iš jo niekas nesitiki. Ne, jis privaląs ginti Karaliaus Uostą, nes didžiausia grėsmė — tai Stanis. Gregoris Kligeinas ir Vargas Houtas gavo užduotį sunaikinti Ruzą Boltoną ir ištraukti tą durklą lordui Taivinui iš nugaros. Į Lizdą plasnojo varnai: jis ketino vesti ledi Lisą Arin ir perimti savo valdžion Slėnį. Nupirko tūkstantį svarų sidabro, iš kurio turėjo būti kalami stebuklingi kalavijai Starko pabaisoms žudyti. Parašė laišką ledi Stark siūlydamas taiką, kad Karalžudys greičiau atgautų laisvę.

Nors varnai kasdien išskrisdavo ir parskrisdavo, pats lordas Taivinas beveik ištisomis dienomis leisdavo laiką užsidaręs su karo taryba. Retkarčiais Arija pastebėdavo jį, bet visada tik šmėkštelint tolumoje — kartą lordas Taivinas vaikštinėjo ant sienų lydimas trijų meisterių ir storojo belaisvio vešliais ūsais, kitą kartą jojo su savo lordais apžiūrėti stovyklos, bet dažniausiai jis stovėdavo dengtoje galerijoje ir pro arką žiūrėdavo, kaip apačioje, kieme, vyrai mankštinasi. Laikydavo rankas sudėjęs ant auksinės kalavijo buoželės. Žmonės kalbėjo, kad lordas Taivinas labiausiai mėgsta auksą; net jo naktipuodis būna pilnas aukso, anot vieno pašaipaus ginklanešio. Lordas Lanisteris pagal amžių atrodė tvirtas, šiurkščiomis auksinėmis žandenomis ir plika galva. Jo veidas Arijai kažkuo priminė tėvą, nors jie buvo visiškai nepanašūs. Jo veidas kaip tikro lordo, ir tiek, kalbėjo ji sau. Prisiminė girdėjusi, kaip motina sakė tėvui — dabar nutaisyk tikro lordo veidą ir sutvarkyk tą reikalą. Tėvas tik pasijuokė iš tokio patarimo. Kad lordas Taivinas iš ko nors juoktųsi, Arija visiškai negalėjo įsivaizduoti.

Vieną popietę, laukdama su kibiru eilės pasisemti iš šulinio vandens, ji išgirdo dejuojant rytinių vartų vyrius. Po pakeltomis grotomis neskubėdamas jojo vyrų būrys. Įžiūrėjusi per vado skydą ropojančią mantikorą, Arija giliai viduje pajuto dilgtelint neapykantą.

Dienos šviesoje seras Eimoris Lorčas neatrodė toks baugus, kaip liepsnojant deglams, bet savo mažomis akutėmis vis tiek priminė paršą. Viena moterų pasakė, kad jo vyrai, vaikydamiesi Beriką Dondarioną ir kapodami maištininkus, apjojo visą ežerą. Mes juk nebuvome maištininkai, galvojo Arija. Mes buvome Nakties sargyba, ji nestoja nė į vieną pusę. Tačiau paskui serą Eimorį jojo mažiau vyrų, negu Arija atsiminė, daugelis buvo sužeisti. Tegu jų žaizdos supūliuoja. Tegu jie visi numiršta.

Tada ji būrio gale pamatė tuos tris.

Rordžas buvo užsidėjęs juodą pusšalmį su plačiu nosies kyšuliu, tad beveik nebuvo matyti, kad jis neturi nosies. Greta jo Kandžius sunkiai lingavo ant arklio, kuris, regis, turėjo tuoj pat susmukti nuo jo svorio. Atrodė dar atgrasesnis dėl gausybės nuo nudegimų likusių, jau apgijusių pūslių.

Bet Džakenas Hagaras tebesišypsojo. Vilkėjo vis tais pačiais purvinais skarmalais, tačiau buvo spėjęs išsiplauti ir susišukuoti plaukus. Raudoni ir balti, tviskantys, jie krito bangomis iki pečių, ir Arija nugirdo kikenant susižavėjusias merginas.

Reikėjo palikti juos sudegti. Gendris taip ir sakė, verčiau būčiau jo paklausiusi. Jeigu nebūtų sviedusi jiems kirvio, visi būtų žuvę. Ji staiga nusigando, bet ta trijulė prajojo visiškai abejingai. Tik Džakenas Hagaras tarsi metė akį Arijos pusėn, jo žvilgsnis nuslydo tiesiai per ją. Neatpažino manęs, pagalvojo ji. Aris buvo mažas smarkus berniūkštis su kalaviju, o aš — tik pilka pelytė su kibiru.

Tą dieną ji iki pat vėlumos gremžė laiptus Raudų bokšte. Vakare jai delnai peršėjo ir kraujavo, o rankos taip įskaudo, kad tempiant kibirą į rūsį nesuvaldomai drebėjo. Jautėsi tokia pavargusi, kad nepajėgė net valgyti, todėl atsiprašė Vyzės ir, nuropojusi ant savo šiaudų, užmigo.

— Vyzė, — žiovaudama sušnibždėjo, — Dunsenas, Čizvikas, Poliveris, Rafas Meilutis. Kutulis ir Skalikas, Seras Gregoris, seras Eimoris, seras Ilinas, seras Merinas, karalius Džofris, karalienė Sersėja.

Galbūt prie šitos maldos vertėjo pridurti ir dar tris vardus, bet Arija buvo per daug pavargusi, kad dabar nuspręstų.

Arija sapnavo vilkus, kurie kaip pašėlę lėkė per girią, kai stipri ranka tarsi lygus šiltas akmuo, tvirtas ir neįveikiamas, užgulė jai burną. Ji tučtuojau pabudo raitydamasi ir priešindamasi.

— Mergaitė nieko nekalba, — prie pat ausies pasigirdo šnabždesys. — Mergaitė tyli užsičiaupusi, niekas negirdi, ir draugai gali slapčia pasikalbėti. Taip?

Arija besidaužančia širdimi sugebėjo vos vos linktelėti.

Džakenas Hagaras atitraukė ranką. Rūsyje buvo tamsu, nors į akį durk, jo veido ji nematė, nors jautė jį čia pat. Tačiau aiškiai užuodė: jo oda kvepėjo muilu ir švara, nuo plaukų sklido malonus aromatas.

— Berniukas virto mergaite, — sumurmėjo jis.

— Visada buvau mergaitė. Maniau, kad nepastebėjai manęs.

— Žmogus mato. Žmogus pažįsta.

Arija prisiminė jo nekenčianti.

— Išgąsdinai mane. Dabar esi vienas iš tų, geriau būčiau palikusi tave sudegti. Ką čia veiki? Eik šalin, kitaip pašauksiu Vyzę.

— Žmogus grąžina skolas. Žmogus skolingas tris.

— Tris?

— Raudonasis dievas turi gauti, kas jam priklauso, mieloji mergyte, už gyvybę galima sumokėti tik mirtimi. Šita mergaitė pasiėmė tris, kurie jam buvo skirti. Šita mergaitė turi jų vieton duoti kitus tris. Sakyk vardus, visa kita žmogus padarys pats.

Jis nori man padėti, staiga suvokė Arija, pajutusi svaiginančią vilties bangą.

— Palydėk mane į Riveraną, tai netoli nuo čia, jei pavogtume kelis arklius, būtų galima…

Džakenas prispaudė pirštą jai prie lūpų.

— Gausi iš manęs tris gyvybes. Nei daugiau, nei mažiau. Trys, ir būsime atsiskaitę. Tad mergaitė tegu pagalvoja, — jis švelniai palietė lūpomis jos plaukus. — Bet ne per ilgai.

Kai Arija pagaliau uždegė savo žvakigalį, aplinkui tvyrojo tik vos juntamas kvapas — silpnutis imbiero ir gvazdikėlių dvelksmas. Gretimoje įduboje moteris ant savo šiaudų kūlio apsivertė ant kito šono burbėdama, kad žvakė šviečia jai į akis. Arija tuoj pat užpūtė liepsnelę. Užsimerkusi išvydo prieš akis plūduriuojančius veidus. Džofris ir jo motina, Ilinas Peinas ir Merinas Trentas, ir Sandoras Kligeinas… tačiau jie visi — Karaliaus Uoste, už šimtų mylių nuo čia, o seras Gregoris pilyje praleido vos kelias dienas ir vėl patraukė į apylinkes, su savimi išsivesdamas ir Rafą, ir Čizviką, ir Kutulį. Bet seras Eimoris niekur neišvyko, o jo Arija nekentė beveik taip pat karštai. Iš tiesų? Arija nebuvo tikra. Na, bet Vyzė buvo nuolat šalia.

Kitą rytą pabudo neišsimiegojusi ir žiovaudama, tad Vyzė tuoj pat priminė apie save.

— Kiaune, — sumurkė jis, — kitą kartą pamatęs tave šitaip išsižiojusią, išrausiu tau liežuvį ir sušersiu savo kalei.

Suspaudęs pirštais, Vyzė nusuko jai ausį, kad būtų tikras, jog ji išgirdo, ir liepė vėl šveisti laiptus — vakare turį būti švarūs iki trečiojo aukšto.

Dirbdama Arija mąstė apie žmones, kuriems linkėjo mirties. Įsivaizdavo matanti jų veidus ant laiptelių ir dar smarkiau gremžė, stengdamasi juos nutrinti. Starkai kariavo su Lanisteriais, o ji — iš Starkų, todėl turėtų nužudyti kuo daugiau Lanisterių, taip kare įprasta. Bet Arija nežinojo, ar galima pasitikėti Džakenu. Turėčiau juos nužudyti pati. Jos tėvas, pasmerkęs kokį žmogų myriop, visada pats atlikdavo tą darbą Ledu, savo didžiuoju kalaviju.

— Jeigu atimi žmogui gyvybę, privalai pažvelgti jam į veidą ir išklausyti jo paskutinius žodžius, — kartą ji girdėjo tėvą sakant Robui ir Jonui.

Rytojaus dieną, o paskui ir kitą dieną Arija vengė Džakeno Hagaro. Tai nebuvo sunku. Ji tokia mažutė, o Harenholas toks didelis, jame — daugybė vietų, tinkamų pelytei slapstytis.

O paskui anksčiau negu tikėtasi grįžo seras Gregoris, šį kartą vietoj būrio belaisvių varydamas ožkų bandą. Žmonės kalbėjo, kad per vieną naktinį Beriko Dondariono antpuolį jis neteko keturių vyrų, bet Arijos nekenčiamieji grįžo sveiki ir įsitaisė Raudų bokšte, antrame aukšte. Vyzė rūpinosi, kad jie nepristigtų gerti.

— Šitie visada būna baisiai ištroškę, — niurnėjo jis. — Kiaune, užlipk viršun ir paklausk, ar reikia jiems taisyti kokius drabužius. Atsiųsiu moterų, kurios tuo pasirūpins.

Arija užbėgo pačios gerai nušveistais laiptais. Jai įžengus niekas nekreipė nė menkiausio dėmesio. Čizvikas sėdėjo prie ugnies su alaus ragu rankoje ir pasakojo vieną savo juokingų istorijų. Įsiterpti Arija nedrįso, nenorėdama vėl vaikščioti prakirsta lūpa.

— Tai nutiko po Rankos turnyro, dar iki karo, — kalbėjo Čizvikas. — Keliavome atgal į vakarus, septyniese su seru Gregoriu. Be manęs, dar buvo Rafas ir jaunasis Džosas Stilvudas, turnyre jis serui tarnavo ginklanešiu. Na, pasiekėme tą prasmirdusią upę, vanduo po lietaus pakilęs. Nėra kaip keltis į kitą krantą, lieka ilsėtis. Seras prikelia tenykštį aludarį ir liepia jam žiūrėti, kad mūsų ragai būtų pilni, kol vanduo nuslūgs. Reikėjo matyti to žmogėno kiaulės akis, kaip jos sutvisko išvydusios sidabrą. Taigi tempia jis mums alų, neša kartu su dukterimi, prastas ten buvo gėralas, visai skystas, rudas šlapimas, ir tiek, nė kiek nemušė į galvą nei man, nei juo labiau serui. O tas aludaris visą laiką nesiliauja kartojęs, kaip jis džiaugiasi mūsų sulaukęs, mat dėl to lietaus žmonių beveik nėra. Tikras kvailys, niekaip neužsičiaupia, nors seras nesako nė žodžio, tik mąsto apie tą Žiedelių riterį ir jo kiaulystes. Lūpos kietai sučiauptos, paniuręs, tai mes su vaikinais suprantame, stengiamės tyliau, bet tas aludaris vis pliurpia, net klausinėja, kaip milordui sekėsi turnyre. Seras tik dėbtelėjo į jį šitaip, — Čizvikas sukikeno, sriūbtelėjo alaus ir atgalia ranka nusišluostė putas. — Tuo tarpu ta jo duktė vis nešioja, pilsto, storuliukė tokia, gal kokių aštuoniolikos…

— Jau greičiau trylikos, — nutęsė Rafas Meilutis.

— Na, gal ir taip, nebuvo ten į ką labai žiūrėti, bet Egonas jau įgėręs bando pačiupinėti, gal ir aš kartais čiuptelėjau, o Rafas ir sako jaunajam Stilvudui — tempkis tą mergą aukštyn, tapk pagaliau vyru, taigi drąsina tą vaikiną. Galų gale Džosas kyšteli ranką jai po sijonu, ta kad suspiegs, išmeta ąsotį ir sprunka į virtuvę. Na, tuo gal viskas ir būtų pasibaigę, bet spėkite, ką tas senas kvailys daro — eina pas serą ir prašo, kad lieptų mums nebelįsti prie jo mergaitės, juk seras esąs pateptasis riteris ir panašiai. Seras Gregoris nekreipė dėmesio, kuo mes ten užsiimame, bet dabar jau pakėlė akis, žinai, koks būna jo žvilgsnis, ir liepia atvesti tą mergą. Taigi seniui tenka traukti ją iš virtuvės, bet nėra ko skųstis, pats dėl visko kaltas. Seras nužvelgia ją ir sako: „Tai čia ta kekšė, kuria taip rūpiniesi?“, o tas kuoktelėjęs senas kvailys Gregoriui pareiškia: „Mano Laina — visai ne kekšė, sere.“ Seras nė nemirkteli, tik sako: „Klysti, seni“, švysteli jam dar vieną sidabrinį, nuplėšia mergai suknelę ir paima ją čia pat ant stalo tėtušio akyse, besiblaškančią, spurdančią tarsi koks triušis ir klykiančią visa gerkle. Žvilgtelėjau tam seniui į veidą, tai užsikvatojau taip, kad alus per nosį trykšti pradėjo. Visą tą šurmulį išgirdęs, iš rūsio atlėkė vaikinukas, matyt, koks sūnus, tai Rafui teko bakstelti jam durklu į pilvą. Seras tuo metu jau baigė, grįžo prie savo alaus, paliko mums visiems padirbėti. Tobotas, žinote, kaip jis mėgsta, tuoj apvertė ją ant pilvo ir varo iš kito galo. Kai atėjo mano eilė, mergelė jau buvo nurimusi, gal pagaliau nusprendė, kad jai patinka, nors, tiesą sakant, man būt buvę net smagiau, jei būtų šiek tiek pasispardžiusi. Bet geriausia — pabaiga… kai viskas jau buvo atlikta, seras tam seniui ir sako — atiduok grąžą. Neverta, sako, tavo merga sidabrinio… ir ką jūs manote, po galais, tas seniokas jau velka pilną saują variokų, maldauja milordo atleidimo ir dėkoja už apsilankymą!

Vyrai griausmingai nusikvatojo, o Čizvikas — garsiausiai iš visų. Jis taip juokėsi iš savo paties pasakojimo, kad sau į nušiurusią juodą barzdą iš nosies pritaškė snarglių. Arija stovėjo laiptų šešėlyje ir stebėjo jį. Netarusi nė žodžio ji nusėlino atgal į savo rūsį. Vyzė, sužinojęs, kad ji taip ir nepaklausė apie drabužius, nutraukė jai kelnes ir mušė lazda, kol per šlaunis pradėjo varvėti kraujas, bet Arija užsimerkė ir mintyse kartojo visus iš Sirijaus išmoktus žodžius, tad beveik nieko nejuto.

Po dviejų dienų Vyzė pasiuntė ją į Kareivinių menę patarnauti prie stalo. Vaikštinėdama su ąsočiu rankoje ir pilstydama vyną, Arija kitapus perėjimo pastebėjo prie lėkštės parimusį Džakeną Hagarą. Prikandusi lūpą, ji atsargiai apsidairė, ar kur nors netoliese nesisukioja Vyzė. Baimė kerta giliau už kalaviją, tarė ji sau.

Žengė vieną žingsnelį, paskui kitą, kaskart pasijusdama vis drąsesnė, jau nebe maža pelytė. Iš lėto slinko palei suolą, pildama vyną į taures. Smarkiai apgirtęs Rordžas sėdėjo Džakeno dešinėje, bet jos nepastebėjo. Arija pasilenkė kuo arčiau ir sušnibždėjo Džakenui į ausį:

— Čizvikas.

Loratietis niekuo neišsidavė ką nors išgirdęs.

Kai ąsotis ištuštėjo, Arija nuskubėjo žemyn į rūsį įsipilti vyno iš statinės ir tuoj pat grįžo prie stalo. Tuo tarpu niekas ten iš troškulio nenumirė, valgytojai nė nepastebėjo, kad ji buvo valandėlei dingusi.

Rytojaus dieną nieko nenutiko, ramiai praėjo ir dar viena diena, bet trečią dieną, nuėjusi su Vyze į virtuvę parsinešti maisto, ji išgirdo, kaip Vyzė pasakė vienai virėjai:

— Vienas Kalno vyrų šiąnakt nukrito nuo sienos ir nusisuko savo kvailą sprandą.

— Girtas? — pasidomėjo moteris.

— Ne daugiau negu visada. Kai kas kalba, esą jį nuo sienos nustūmė Hareno šmėkla. — Vyzė prunkštelėjo parodydamas, ką mano apie tokias šnekas.

Tai ne Harenas, norėjo šūktelti Arija, tai aš. Šnibžtelėjusi ji nužudė Čizviką ir nužudys dar du. Aš esu Harenholo šmėkla, mąstė ji. Tą vakarą neapykantai liko vienu vardu mažiau.

Ketlina

Susitikimas turėjo įvykti vešlioje pievoje, kur tarp žolių pūpsojo blyškiai pilki grybai ir ką tik nukirstų medžių kelmai.

— Atvykome pirmieji, miledi, — tarė Halis Molenas, kai jie sustojo tarp baltuojančių strampų, vieniši dviejų kariuomenių apsuptyje. Ant jo laikomos ieties galo pliaukšėdama plevėsavo Starkų giminės vėliava su didvilkiu. Iš čia jūros nebuvo matyti, tačiau Ketlina jautė, kad ji visai netoli. Jos artumą liudijo sūrūs rytų vėjo gūsiai.

Medžius katapultoms ir apsiausties bokštams nukirto Stanio Barateono kareiviai. Ketlina susimąstė, kiek laiko augo šita giria, ar buvo joje poilsio sustojęs Nedas, kai vedė kariuomenę į pietus pralaužti paskutinės Vėtrų Gūžtos apgulties. Tą dieną jis laimėjo didžią pergalę, ypač nuostabią tuo, kad buvo pasiekta be kraujo.

Dievai, suteikite man malonę atlikti tą patį, meldėsi Ketlina. Jos žmonės manė, kad net atvykti čionai buvo beprotybė.

— Tai ne mūsų kova, miledi, — aiškino seras Vendelis Manderlis. — Esu tikras, karalius nepageidautų, kad jo motina statytų save į tokį pavojų.

— Visi esame pavojuje, — gal pernelyg aštriai atšovė jam Ketlina. — Nejaugi manote, sere, kad trokštu čia būti? — Mano vieta Riverane greta mirštančio tėvo, Vinterfele greta sūnų. — Robas pasiuntė mane į pietus kalbėti jo vardu, tad jo vardu ir kalbėsiu.

Ketlina žinojo, kad rasti būdą šitiems broliams sutaikyti bus anaiptol nelengva, tačiau dėl krašto gerovės reikėjo išmėginti viską.

Tolumoje, už įmirkusių nuo lietaus laukų ir uolėtų keterų, ji matė didžią Vėtrų Gūžtos tvirtovę, įsirėžusią į dangų ant neregimos jūros kranto. Po tuo galingu blyškiai pilko akmens kalnu jį apsupusi lordo Stanio Barateono kariuomenė atrodė maža ir menkutė, tarsi pelyčių būrys su vėliavomis.

Giesmėse buvo pasakojama, kad Vėtrų Gūžtą senovėje pastatė Diuranas, pirmasis Vėtrų karalius, laimėjęs gražiosios Elenėjos, jūrų dievo dukters ir vėjo deivės, meilę. Jų vestuvių naktį Elenėja savo mergystę paaukojo mirtingojo meilei ir šitaip nulėmė sau mirtingosios likimą, o sielvarto prislėgti jos tėvai visą rūstybę nukreipė į Diurano tvirtovę ir pasiuntė vėjus ir bangas jos daužyti. Jo brolius, draugus, vestuvių svečius sutraiškė griūvančios sienos, kitus vandens srautai nubloškė į jūrą, bet Elenėja apglėbė Diuraną, ir šis liko sveikas. Kai pagaliau išaušo diena, Diuranas paskelbė dievams karą ir prisiekė viską vėl atstatysiąs.

Jis surentė dar penkias tvirtoves, kiekvieną vis didesnę ir stipresnę už anksčiau stovėjusią, tačiau kaskart atūždavo per Laivadūžių įlanką vėtros, stumdamos vandenis tartum sieną, ir jo akyse viskas subyrėdavo į gabalus. Lordai meldė Diuraną verčiau statyti pilį toliau sausumoje, šventikai aiškino, kad jis turįs palenkti dievus į savo pusę ir grąžinti Elenėją jūrai. Net ir prastuomenė maldavo karalių nusileisti. Šis nė už ką nesutiko. Ir pastatė septintąją pilį, didžiausią iš visų. Kalbėta, esą jam talkino miškavaikiai, burtais tašę uolų luitus; kiti sakė, kad patarimų, kur ir kaip statyti, Diuranas gaudavo iš mažo berniuko, kuris išaugęs tapo Branu Statytoju. Sakmės pasakojo skirtingai, bet pabaiga visų buvo ta pati. Nors įtūžę dievai metė prieš tvirtovę vieną audrą po kitos, septintoji pilis stūksojo išdidi, ir Diuranas Dievskriaudys su gražiąja Elenėja gyveno ten iki savo dienų galo.

Dievai nieko neužmiršta, tad nirtulingos vėtros ir toliau nesiliovė slinkusios nuo Siaurosios jūros. Tačiau Vėtrų Gūžta, skirtingai nuo kitų pilių, laikėsi šimtus ir tūkstančius metų. Jos didinga išorinė siena kilo į šimto pėdų aukštį, to mūro neardė jokie vartai ar šaudymo angos: jis buvo visur lygus, užapvalintas, dailiai besisukantis, akmenys suleisti taip gudriai, kad niekur neliko nė menkiausio kampo, plyšelio ar užkaborio vėjui įsisukti. Žmonės kalbėjo, kad siauriausioje vietoje ta siena turėjo keturiasdešimt pėdų storio, o jūros pusėje — net aštuoniasdešimt, ir buvo sudėta iš dviejų akmenų sluoksnių, tarp kurių pripilta smėlio ir skaldos. Tokia galinga užtvara nuo vėjų ir bangų patikimai gynė vidinius kiemus, virtuves, arklides. Bokštas pilyje stovėjo tik vienas, milžiniškas, apvalus, iš jūros pusės be langų, toks didžiulis, kad jame nesunkiai tilpo ir sandėliai, ir kareivinės, ir lordo būstas. Jo stogą tarsi karūna puošė galinga dantyta viršūnė, iš toli atrodanti lyg dygliuotas kumštis ant aukštyn iškeltos rankos.

— Miledi, — šūktelėjo Halis Molenas. Nuo nedidelės tvarkingos stovyklos pilies sienos papėdėje atsiskyrė du raiteliai, kurie neskubėdami jojo Ketlinos būrelio pusėn. — Tai tikriausiai karalius Stanis.

— Žinoma, — Ketlina jau žvelgė į artėjančius karius. Tikrai turėtų būti Stanis, bet vėliava — ne Barateonų. Ji švietė ryškiai geltona spalva, o ne sodriu Renlio auksu, ženklas ant jos buvo raudonas, nors pavidalo atpažinti Ketlina dar negalėjo.

Renlis turėjo pasirodyti paskutinis. Jai išjojant taip ir sakė. Liepė balnoti jo žirgą tik tada, kai brolis bus gerokai nujojęs iki susitikimo vietos. Atvykęs anksčiau turi laukti kitų, o Renlis laukti neketino. Čia toks karalių žaidimas, tarė sau Ketlina. Na, ji pati — ne karalienė, tad žaisti neprivalėjo. Buvo pratusi laukti.

Staniui artinantis, ji pamatė, kad jis dėvi raudonojo aukso karūną su liepsnų pavidalo smaigaliais. Buvo užsijuosęs granatais ir geltonaisiais topazais nusagstytą diržą, jo kalavijo rankeną puošė didelis ketvirtainiškas rubinas. Šiaip vilkėjo paprastai: metalu nusagstyta odinė liemenė ant dygsniuoto dubleto, gerokai padėvėti batai, rudos šiurkščios vilnos kelnės. Jo geltona kaip saulė vėliava vaizdavo oranžinių liepsnų supamą raudoną širdį. Taip, ten buvo ir elnias su karūna… gerokai susitraukęs širdies vidury. Dar keisčiau atrodė jo vėliavininkas — visa raudonai apsitaisiusi moteris, slepianti veidą po ilgu raudono apsiausto gobtuvu. Raudonoji žynė, nusistebėjusi pagalvojo Ketlina. Šitas tikėjimas turėjo daug sekėjų ir galios laisvuosiuose miestuose ir tolimose rytų žemėse, bet Septyniose Karalystėse tokių nebuvo gausu.

— Ledi Stark, — prijojęs šaltai, bet mandagiai pasisveikino Stanis Barateonas. Jis linktelėjo galva, regis, dar labiau nuplikusia negu anksčiau.

— Lorde Stani, — atsiliepė Ketlina.

Po trumpai kirpta barzda kietai susispaudė jo stambūs žandikauliai, bet jis nepuolė kabinėtis dėl titulų. Ketlina mintyse jam už tai padėkojo.

— Nemaniau rasiąs jus Vėtrų Gūžtoje.

— Ir aš nemaniau čia atsidursianti.

Jo giliai įdubusios akys smigo į ją be gailesčio. Tas vyras nebuvo sutvertas mandagiems pašnekesiams.

— Apgailestauju dėl jūsų lordo vyro mirties, — tarė jis, — nors Edardas Starkas man niekada nebuvo draugas.

— Jis niekada nebuvo jūsų priešas, milorde. Kai lordai Tairelis ir Redvainas marindami badu laikė jus it kalinį šioje pilyje, ne kas kitas, o Edardas Starkas pralaužė apsiaustį.

— Mano brolio įsakymu, o ne iš meilės man, — atšovė Stanis. — Neneigsiu, lordas Edardas atliko savo pareigą. O ar aš jos neatlikau? Roberto ranka turėjau tapti aš.

— Toks buvo jūsų brolio noras. Nedas niekada šių pareigų netroško.

— Tačiau priėmė jas. Nors turėjo būti skirtos man. Vis dėlto duodu jums žodį, tas nužudymas susilauks atpildo.

Kaip jie mėgsta žadėti galvas, tie vyrai, besirengiantys būti karaliais.

— Tą patį man žadėjo ir jūsų brolis. Tačiau, tiesą sakant, verčiau susigrąžinčiau dukteris, o atpildas tegu lieka dievams. Sersėja tebelaiko mano Sansą, o apie Ariją nėra jokios žinios nuo tos dienos, kai mirė Robertas.

— Jeigu, man užėmus miestą, rasime jūsų vaikus, jie bus jums nusiųsti.

Gyvi ar mirę, — atrodė, taip skambėjo jo žodžiai.

— O kada tai nutiks, lorde Stani? Karaliaus Uostas visai netoli nuo jūsiškės Drakono Uolos, bet štai sutinku jus čia.

— Kalbate atvirai, ledi Stark. Puiku, taip pat atvirai jums ir atsakysiu. Miestui paimti man reikia tų pietų lordų jėgų, kurias matau kitapus lauko. Privalau jas atimti.

— Žmonės paklūsta savo nuožiūra, milorde. Tie lordai prisiekę ištikimybę Robertui ir Barateonų giminei. Jeigu jūs ir jūsų brolis pamirštų savo kivirčą…

— Su Renliu man nėra ko kivirčytis, jeigu jis deramai laikytųsi pareigos. Esu vyresnis brolis ir jo karalius. Reikalauju tik to, kas man teisėtai priklauso. Iš Renlio privalau sulaukti paklusnumo ir ištikimybės. Ketinu šitai gauti. Iš jo ir iš visų tų lordų. — Stanis tiriamai pažvelgė jai į veidą. — O kas jus atvedė į šį lauką, miledi? Starkų giminė susidėjo su mano broliu — ar taip turėčiau jus suprasti?

Šitas niekada nenusileis, pagalvojo ji, bet vis tiek reikia mėginti. Per daug pastatyta ant šitos kortos.

— Mūsų lordų ir visų žmonių valia mano sūnus valdo kaip Šiaurės karalius. Jis prieš nieką nesiklaupia, bet visiems tiesia draugystės ranką.

— Karaliai neturi draugų, — tiesiai rėžė Stanis, — tik pavaldinius ir priešus.

— Ir brolius, — linksmai suskambo balsas jai už nugaros. Grįžtelėjusi atgal, Ketlina pamatė lordo Renlio žirgą, atsargiai žengiantį tarp kelmų. Apsivilkęs žalio aksomo švarku ir voverių kailiukais apkraštuotu atlaso apsiaustu, jaunesnysis Barateonas atrodė nuostabiai. Jo smilkinius puošė aukso rožių karūna, virš kaktos kilo nefritinio elnio galva, ilgi juodi plaukai bangomis krito ant pečių. Kalavijo diržas buvo nusagstytas aštriais kampuotais juodaisiais deimantais, ant kaklo kybojo auksinė grandinė su smaragdais.

Vėliavai nešti Renlis taip pat pasirinko moterį, nors Brienė veidą ir kūną slėpė po šarvų plokštėmis, tad įžvelgti jos lytį buvo sunku. Ji laikė dvylikos pėdų ietį, kurios viršuje, nuo jūros atlėkusiam vėjui plaikstant audeklą, išdidžiai žengė karūnuotas elnias, juodas auksiniame lauke.

Jo brolis atsiliepė šiurkščiai:

— Lorde Renli.

— Karaliau Renli. Stani, ar tikrai čia tu?

Stanis susiraukė.

— Kas galėtų būti kitas?

Renlis nerūpestingai gūžtelėjo pečiais.

— Išvydęs tą vėliavą, suabejojau. Kieno ženklą turi čia iškėlęs?

— Tai mano paties ženklas.

— Karalius savo ženklu pasirinko Šviesos Valdovo liepsnojančią širdį, — įsiterpė raudonai vilkinti šventikė.

Renliui šitai, matyt, pasirodė juokinga.

— Taip net geriau. Jeigu abu turėtume tokias pat vėliavas, mūšyje kiltų didžiausia sumaištis.

— Tikėkimės, kad mūšio neprireiks, — tarė Ketlina. — Turime bendrą priešą, kuris graso sunaikinti mus visus.

Stanis įdėmiai ir niūriai pažvelgė į ją.

— Geležinis sostas teisėtai priklauso man. Visi, kurie tai neigia, yra man priešai.

— Brolau, tai neigia visas kraštas, — tarė Renlis. — Neigia ir priešmirtinių traukulių tampomi seniai, ir dar negimę kūdikiai iš motinų įsčių. Neigia ir Dorne, ir ant Sienos. Labai apgailestauju, bet niekas nenori, kad taptum karalium.

Stanio žandikauliai kaukštelėjo.

— Prisiekiau neturėsiąs su tavim jokių reikalų, kol nešioji tą išdaviko karūną. Gaila, kad netesėjau tos priesaikos.

— Tai kvailystė, — griežtai įsiterpė Ketlina. — Lordas Taivinas sėdi Harenhole su dvidešimčia tūkstančių kalavijų. Karalžudžio kariuomenės likučiai vėl susibūrė prie Auksinio Danties, Kasterlių Uolos paunksmėje telkiasi dar viena Lanisterių kariuomenė, o Sersėja su sūnumi laiko Karaliaus Uostą ir jūsų trokštamą Geležinį sostą. Jūs abu pasivadinote karaliais, bet kraštas plūsta krauju ir niekas nesirengia pakelti kalavijo jam ginti, išskyrus mano sūnų.

— Jūsų sūnus laimėjo keletą mūšių, — gūžtelėjo pečiais Renlis, — aš laimėsiu karą. Lanisteriai gali lukterėti.

— Jei ketini ką nors siūlyti, tai siūlyk, — stačiokiškai metė Stanis, — nes apsisuksiu ir josiu atgal.

— Puiku, — atšovė Renlis, — siūlau tau nulipti nuo arklio, priklaupti ir prisiekti man ištikimybę.

Stanis vargais negalais suvaldė įniršį.

— To nesulauksi niekada.

— Juk tarnavai Robertui, kodėl negalėtum tarnauti man?

— Robertas buvo vyresnis brolis. Tu — jaunesnis.

— Jaunesnis, drąsesnis ir kur kas gražesnis…

— …be to, vagis ir grobikas.

Renlis vėl gūžtelėjo pečiais.

— Targarienai grobiku vadino Robertą. Regis, jis pajėgė ištverti tą gėdą. Matyt, ir aš ištversiu.

Taip nieko nebus.

— Tik įsiklausykite, ką kalbate! Jei būtumėt mano sūnūs, sudaužčiau jus kaktomis ir užrakinčiau miegamajame, tupėtumėte ten, kol prisimintumėt esą broliai.

Stanis susiraukęs pažvelgė į ją.

— Per daug sau leidžiate, ledi Stark. Esu teisėtas karalius, o jūsų sūnus — ne menkesnis išdavikas už čia esantį mano brolį. Tačiau ateis eilė ir jam.

Atviras grasinimas pakurstė jos įniršį.

— Milorde, nesvyruodamas vadinate kitus išdavikais ir grobikais, bet ar pats esate kitoks? Tvirtinate, kad vienintelis galite būti teisėtas karalius, tačiau man regis, jog Robertas turėjo du sūnus. Pagal visus Septynių Karalysčių įstatymus, teisėtas įpėdinis yra princas Džofris, po jo seka Tomenas… o mes visi — išdavikai, kad ir kokių svarbių sugalvotume priežasčių.

— Stani, — nusijuokė Renlis, — privalai atleisti ledi Ketlinai. Ji atvyko čionai nuo pat Riverano, tikrai tolimas kelias raitomis. Bijau, kad tavo laiškelio ji nematė.

— Džofris — ne mano brolio sėkla, — šiurkščiai tarė Stanis. — Tomenas taip pat. Visi jie pavainikiai. Įskaitant ir mergaitę. Visi trys — iš kraujomaišos gimusi bjaurastis.

Negi Sersėja būtų visiškai išprotėjusi? Ketlina neteko žado.

— Argi ne nuostabi istorija, miledi? — paklausė Renlis. — Lordas Tarlis gavo savąjį laišką, kai buvau stovykloje prie Rago Kalvos, ir turiu pripažinti, man užgniaužė kvapą, — jis nusišypsojo broliui. — Nė neįtariau, Stani, kad galėtum būti toks gudrus. Jeigu tai būtų tiesa, tikrai būtum Roberto įpėdinis.

— Jei būtų tiesa? Nori pasakyti, kad aš melagis?

— Ar turi įrodymą bent vienam žodžiui iš šitos pasakėlės?

Stanis grikštelėjo dantimis.

Robertas tikriausiai nieko nežinojo, mąstė Ketlina, kitaip Sersėja būtų akies mirksniu netekusi galvos.

— Lorde Stani, — kreipėsi ji, — jeigu žinojote, kad karalienė taip siaubingai nusikaltusi, kodėl tylėjote?

— Aš netylėjau, — pasišiaušė Stanis, — savo įtarimais pasidalijau su Jonu Arinu.

— Bet ne su savo broliu?

— Brolis su manim bendravo tik tiek, kiek reikalavo pareiga, — tarė Stanis. — Mano lūpose tokie kaltinimai būtų nuskambėję kvailai ir savanaudiškai, kaip priemonė man prasibrauti į įpėdinių eilės priekį. Maniau, kad Robertas bus labiau linkęs įsiklausyti, jeigu tuos kaltinimus išgirs iš Jono Arino, kurį mylėjo.

— Ak, — tarė Renlis, — vadinasi, turime negyvėlio liudijimą.

— Nejaugi manai, kad jo mirtis atsitiktinė, tu nenuovokus kvaily? Sersėja pasirūpino jį nunuodyti iš baimės, kad jis atskleis visą tiesą. Lordas Jonas buvo surinkęs tam tikrų įrodymų…

— …kurie, savaime suprantama, mirė kartu su juo. Labai patogu.

Ketlina pradėjo šį tą prisiminti, gretinti atskiras smulkmenas.

— Mano sesuo Lisa atsiuntė į Vinterfelą laišką, kuriame kaltino karalienę nužudžius jos vyrą, — pripažino ji. — Vėliau Lizde tą kaltinimą ji metė į akis karalienės broliui Tirionui.

— Jeigu užmini gyvačių lizdą, ar svarbu, kuri iš jų kirs pirma? — prunkštelėjo Stanis.

— Visos tos kalbos apie gyvates ir kraujomaišą labai įdomios, bet jos nieko nekeičia. Gal tavo pretenzijos ir pagrįstesnės, užtat mano kariuomenė didesnė.

Renlis kyštelėjo ranką po apsiaustu. Stanis pastebėjo tą judesį ir tuojau stvėrėsi kalavijo rankenos, bet, jam dar nespėjus išsitraukti ginklo, brolio rankoje atsirado… persikas.

— Gal norėtum paskanauti, broli? — šypsodamasis pasiteiravo Renlis. — Iš Haigardeno. Užtikrinu, tokio saldumo tau dar nėra tekę ragauti.

Jis suleido dantis. Per lūpų kamputį nuvingiavo sulčių srovelė.

— Atvykau čionai ne vaisių valgyti, — Stanis jau tūžo.

— Milordai! — prabilo Ketlina. — Privalome derinti mūsų sąjungos sąlygas, o ne svaidytis įžeidinėjimais.

— Žmogui nedera atsisakyti paragauti persiko, — švystelėjęs šalin kauliuką, pareiškė Renlis. — Gal daugiau tokia galimybė jam nepasitaikys. Stani, juk gyvenimas trumpas. Prisimink, ką skelbia Starkai. Artėja žiema.

Jis atgalia ranka nusišluostė burną.

— Atvykau čionai ne tam, kad klausyčiausi grasinimų.

— Dar jų ir negirdėjai, — atšovė Renlis. — Kai pagrasinsiu, iš karto tai suprasi. Tiesą sakant, Stani, tu man niekada nepatikai, tačiau esi to paties kraujo ir neturiu jokio noro tavęs žudyti. Tad jei nori Vėtrų Gūžtos, imk ją… tebūnie tai broliška dovana. Kadaise Robertas atidavė ją man, dabar atiduodu ją tau.

— Negali jos man duoti, nes Vėtrų Gūžta ne tavo. Ji teisėtai priklauso man.

Atsidusęs Renlis pasisuko balne.

— Briene, ką gi man daryti su šituo broliu? Nenori jis nei mano persiko, nei mano pilies, net mano vestuvių jis nepaisė…

— Abu žinome, kad tavo vestuvės — visiška veidmainystė. Dar nepraėjo nė metai nuo tada, kai kūrei planus pakišti tą mergą Robertui kaip dar vieną kekšę.

— Prieš metus kūriau planus, kaip ją padaryti Roberto karaliene, — atsiliepė Renlis, — bet koks dabar skirtumas? Robertas atiteko šernui, o Mardžerė — man. Tikriausiai džiaugsies sužinojęs, kad vedžiau ją dar nekaltą.

— Tavo guolyje ji tokia tikriausiai ir mirs.

— Na, tikiuosi, kad ji per metus pagimdys man sūnų. Tiesa, meldžiu pasakyti, Stani, kiek turi sūnų? Ak, taip — nė vieno, — Renlis nekaltai šyptelėjo. — Beje, kalbant apie tavo dukterį, viską suprantu. Jeigu mano žmona atrodytų taip kaip tavoji, ir aš siųsčiau juokdarį jai patarnauti.

— Gana, — sustaugė Stanis. — Nepakęsiu tokių įžūlių patyčių, girdi? Nepakęsiu!

Jis trūktelėjo kalaviją iš makšties. Blausioje saulės šviesoje plienas sužibo keistai ryškiai, tai raudonai, tai geltonai ar akinamai baltai. Oras aplink jį, regis, virpėjo tarsi nuo kaitros.

Ketlinos arklys sužvingo ir žengtelėjo atgal, tačiau tarp brolių tuoj pat įjojo Brienė su kalaviju rankoje.

— Paslėpk kalaviją! — riktelėjo ji Staniui.

Sersėja Lanister dabar tikriausiai juokiasi negalėdama atgauti kvapo, nuvargusi pagalvojo Ketlina.

Stanis dūrė savo švytinčiu kalaviju į brolį.

— Gailestingumas man nesvetimas, — sudundėjo jis, nors iš tiesų vargu ar kada buvo patyręs tokį jausmą. — Ir Spindulingojo nenoriu teršti brolio krauju. Atmindamas motiną, kuri mus abu pagimdė, duodu tau šią naktį, Renli, kad apmąstytum savo paklydimus. Nuleisk savo vėliavas ir atvyk pas mane prieš aušrą, tada paliksiu tau Vėtrų Gūžtą ir tavo ankstesnę vietą taryboje, net skirsiu savo įpėdiniu, kol pats susilauksiu sūnaus. Jeigu ne, aš tave sunaikinsiu.

Renlis nusikvatojo.

— Stani, sutinku, tavo kalavijas labai dailus, bet man regis, kad jo švytėjimas apžlibino tau akis. Pažvelk ana už tų laukų, brolau. Ar įžiūri visas tas vėliavas?

— Negi manai, kad keli audeklo gabalai padarys tave karalium?

— Karalium mane padarys Tairelių kalavijai. Padarys Rovanai, Tarliai ir Karonai su kirviais, kuokomis ir kovos kūjais rankose. Tartų strėlės ir Penrouzų ietys, Fosovėjai, Kajai, Malendorai, Estermontai, Selmiai, Haitaueriai, Oukhartai, Kreinai, Kasveliai, Blekbarai, Morigenai, Bisburiai, Šermeriai, Danai, Futliai… net ir Florentų giminė — tavo paties žmonos broliai ir dėdės — visi jie padarys mane karalium. Su manimi joja visa pietų diduomenė, bet tai tik mažesnioji mano jėgų dalis. Iš paskos žygiuoja pėstininkai, šimtas tūkstančių kalavijų, iečių ir lankų. Ir tu ketini mane sunaikinti? Kaipgi naikinsi, meldžiu pasakyti? Su ta vargana minia, kurią matau susigūžusią palei pilies sienas? Sakyčiau, jų ten kokie penki tūkstančiai, tai daugių daugiausia, visokie menkių lordai, svogūnų riteriai ir samdiniai. Pusė jų tikriausiai perbėgs pas mane dar mūšiui neprasidėjus. Žvalgai man sako, kad raitelių turi mažiau negu keturis šimtus — ir tie patys yra laisvieji raiteliai, apsitaisę kietinta oda. Jie nė akimirkos neatsilaikys prieš šarvuotus ietininkus. Man nesvarbu, Stani, kokiu užsigrūdinusiu karžygiu laikai save, bet tavoji kariauna kris per pirmąjį mano priešakinės rikiuotės puolimą.

— Pamatysime, kaip bus, broli, — Stanis įsikišo kalaviją į makštį, ir pasaulis tarsi aptemo. — Išauš diena, tada ir matysime.

— Tikiuosi, brolau, kad tavo naujasis dievas gailestingas.

Stanis prunkštelėjo ir kupinas paniekos nušuoliavo. Raudonoji žynė akimirką sudelsė.

— Pagalvokite apie savąsias nuodėmes, lorde Renli, — tarė ji apsukdama žirgą.

Ketlina ir lordas Renlis drauge pasuko į stovyklą, kur jų grįžtančių laukė Renlio tūkstančiai, o jos — saujelė.

— Buvo įdomu, nors ir ne itin naudinga, — tarė Renlis. — Kažin kur man gauti tokį kalaviją? Na, ko gero, Loras man jį padovanos po mūšio. Liūdna, kad taip viskas susiklostė.

— Jūs mokate labai linksmai liūdėti, — atsiliepė Ketlina, kuri buvo nuoširdžiai nusiminusi.

— Tikrai? — Renlis gūžtelėjo pečiais. — Na ir tebūnie. Prisipažįstu, Stanis niekada nebuvo mylimiausias brolis. Ką manote apie tą jo pasaką? Yra joje tiesos? Jeigu Džofris — Karalžudžio išpera…

— …jūsų brolis yra teisėtas įpėdinis.

— Kol gyvas, — sutiko Renlis. — Nors tikriausiai pritartumėte, kad toks įstatymas kvailas. Kodėl vyriausias, o ne tinkamiausias sūnus? Karūna man derės kur kas geriau negu Robertui, o Staniui ji apskritai netinka. Jaučiu savyje galią tapti didžiu karalium — būsiu stiprus, bet kilnus, protingas, teisingas, rūpestingas, ištikimas draugams ir baisus priešams, bet gebantis atleisti, kantrus…

— …kuklus? — tarstelėjo Ketlina.

Renlis nusijuokė.

— Na, miledi, gali karalius turėti ir vieną kitą ydą.

Ketlina jautėsi labai pavargusi. Visos pastangos nuėjo veltui. Broliai Barateonai skandins vienas kitą kraujyje, o jos sūnus vienas turės stoti prieš Lanisterius, ir ji nieko negali pakeisti. Man jau seniai laikas grįžti į Riveraną pas tėvą, kad užspausčiau jam akis, galvojo ji. Bent jau šitai — mano jėgoms. Galbūt esu prasta pasiuntinė, bet gedėti moku, tebūnie dievai man maloningi.

Jų stovykla buvo patogiai įsikūrusi ant neaukštos uolėtos keteros, nusitęsusios iš šiaurės į pietus. Atrodė kur kas tvarkingesnė, negu plačiai išsidraikiusi palapinių sankaupa prie Manderio, gal todėl, kad keturis kartus mažesnė. Sužinojęs apie brolio kariuomenę, apsupusią Vėtrų Gūžtą, Renlis padalijo savo jėgas, labai panašiai kaip Robas pasielgė prie Dvynių. Didžiulę pėstininkų kariuomenę paliko prie Karčiojo tilto su jaunąja karaliene, vežimais, gurguolėmis, nešuliniais gyvuliais ir visomis gremėzdiškomis apgulties mašinomis. O pats Renlis su riteriais ir laisvaisiais raiteliais veržliai nulėkė į rytus.

Koks jis vis dėlto panašus į Robertą, net ir šituo veržlumu… tik šalia Roberto visada būdavo Edardas Starkas, atsargumu pristabdydamas jo drąsą. Nedas, be abejo, būtų įtikinęs Robertą atvesti visas savo pajėgas, apsupti Stanį, kad pilį apsiautusieji patys atsidurtų apsiaustyje. Tokią mintį Renlis iš karto atmetė, trokšdamas kuo greičiau susikibti su broliu. Ir maistas, ir pašaras liko toli už nugaros, per kelias žygio dienas, su visais vežimais, mulais ir jaučiais. Dabar jis turi greitai stoti į mūšį, kitaip karius ištiks badas.

Ketlina atidavė arklius sutvarkyti Haliui Molenui, o pati su Renliu patraukė prie karaliaus palapinės pačiame stovyklos centre. Tarp žalio šilko sienų Renlio lordai ir kapitonai laukė žinių apie derybas.

— Mano brolis vis toks pat, — pranešė jiems jaunasis karalius, kol Brienė atsegė apsiaustą ir nuėmė auksinę su nefritu karūną jam nuo galvos. — Pilių ir titulų jam negana, būtinai reikia kraujo. Ką gi, esu nusiteikęs įvykdyti šitą jo norą.

— Jūsų malonybe, šiuo metu nematau reikalo kautis, — prabilo lordas Matis Rovanas. — Pilies įgula stipri, turi dideles maisto atsargas, seras Kortnėjus Penrouzas — patyręs vadas, o tokios svaidyklės, kuri pramuštų Vėtrų Gūžtos sienas, dar niekas nėra pastatęs. Tegu lordas Stanis laiko apgulęs pilį. Nepatirs jis čia jokio džiaugsmo, o kol beprasmiškai sėdės čia sušalęs ir alkanas, mes užimsime Karaliaus Uostą.

— O žmonės kalbės, esą aš bijau stoti prieš Stanį.

— Taip kalbės tik kvailiai, — nenusileido lordas Matis.

— Ką mano visi kiti? — Renlis atsisuko į lordų būrį.

— Manau, kad Stanis — tai pavojus, — pareiškė lordas Rendilas Tarlis. — Palikite jį sveiką gyvą, ir jis tik stiprės, o jūsų kariuomenė su kiekvienu mūšiu vis silpnės. Lanisterių per vieną dieną nesumuši. Tuo metu, kai juos galutinai sudorosime, lordas Stanis gali susilyginti su jumis ar net tapti stipresnis.

Kiti sutartinai pritarė šiems žodžiams. Karalius atrodė patenkintas.

— Ką gi, tuomet stosime į mūšį.

Nuvyliau Robą, kaip anksčiau Nedą, galvojo Ketlina.

— Milorde, — tarė ji garsiai, — jeigu apsisprendėte kautis, mano reikalai čia baigti. Prašau leisti man grįžti į Riveraną.

— Neleidžiu, — Renlis jau buvo įsitaisęs kelioniniame krėsle.

Ketlina sustingo.

— Vyliausi padėsianti jums sudaryti taiką, milorde. Kariauti jums nepadėsiu.

— Drįstu manyti, — gūžtelėjo pečiais Renlis, — kad nugalėsime ir be jūsų dvidešimt penkių vyrų, miledi. Neprašau, kad dalyvautumėt mūšyje, bet noriu, kad jį matytumėte.

— Milorde, buvau prie Kuždesių girios. Skerdynių esu prisižiūrėjusi. Atvykau čionai kaip pasiuntinė…

— Kaip pasiuntinė ir išvyksite, — nutraukė ją Renlis, — tačiau būsite išmintingesnė negu anksčiau. Savo akimis pamatysite, kas ištinka maištininkus, kad jūsų sūnus apie tai išgirstų iš pirmų lūpų. Mes pasirūpinsime, kad jums būtų saugu, prašau nesibaiminti. — Jis nusigręžė duoti nurodymų. — Lorde Mati, vesite pagrindinės rikiuotės centrą. Braisai, jums skiriu kairįjį sparną. Dešinėje būsiu pats. Lorde Estermontai, vadovausite rezervui.

— Aš jūsų malonybės nenuvilsiu, — atsiliepė lordas Estermontas.

— Kas ves priešakinę rikiuotę? — prabilo lordas Matis Rovanas.

— Jūsų malonybe, — tarė seras Džonas Fosovėjus. — Meldžiu šitą garbę suteikti man.

— Melskite, kiek norite, — pašoko seras Gajardas Žaliasis, — pirmajam smūgiui pagal papročius vadovauja vienas iš septynių.

— Puolant skydų sieną, nepakanka vien gražaus apsiausto, — atšovė Rendilas Tarlis. — Vadovavau Meiso Tairelio priešakinei rikiuotei, kai tu, Gajardai, dar žindai motinos spenį.

Visa palapinė kilnojosi nuo triukšmo, kai vyrai vienas per kitą puolė ginčytis, kuris vertesnis. Vasaros riteriai, pagalvojo Ketlina. Renlis kilstelėjo ranką.

— Gana, milordai. Jei turėčiau tuziną priešakinių rikiuočių, visi gautumėte po vieną, tačiau didžiausia šlovė teisėtai priklauso šauniausiam riteriui. Pirmąjį smūgį suduos seras Loras.

— Su didžiausiu džiaugsmu, jūsų malonybe, — Gėlių riteris priklaupė prieš karalių. — Suteikite man palaiminimą ir skirkite riterį, kuris jos šalia manęs su jūsų vėliava. Tegu elnias ir rožė žengia į mūšį greta.

Renlis apsidairė.

— Brienė.

— Jūsų malonybe? — Ji tebebuvo apsitaisiusi savo mėlynaisiais šarvais, nors šalmą jau laikė nusiėmusi. Žmonių prisigrūdusioje palapinėje buvo karšta, jos menki gelsvi plaukučiai prilipo prie plataus ir negražaus veido. — Mano vieta — šalia jūsų. Prisiekiau saugoti jus…

— Esi viena iš septynių, — priminė jai karalius. — Nesijaudink, mūšyje mane lydės keturi jūsiškiai.

Brienė puolė ant kelių.

— Jeigu turiu palikti jūsų malonybę, suteikite man garbę parengti jus mūšiui.

Ketlina išgirdo už nugaros kažką kikenant. Vargšelė įsimylėjusi karalių, liūdnai pagalvojo ji. Pabus jo ginklanešiu, kad tik galėtų jį paliesti. Ir nė kiek nesirūpina, kad kiti ją laiko tikra kvaiša.

— Gerai, — tarė Renlis. — Dabar visi eikite ir palikite mane vieną. Prieš mūšį net ir karaliams reikia pailsėti.

— Milorde, — kreipėsi į jį Ketlina, — artimiausiame kaime, pro kurį čionai atjojome, mačiau nedidelę septą. Jeigu neleidžiate keliauti į Riveraną, leiskite nuvykti tenai ir pasimelsti.

— Kaip pageidausite. Sere Robarai, pasirūpinkite, kad ledi Stark būtų saugiai palydėta iki tos septos… bet būtinai grįžtų pas mus prieš aušrą.

— Jums ir pačiam vertėtų pasimelsti, — pridūrė Ketlina.

— Ko turėčiau prašyti dievų? Pergalės?

— Išminties.

Renlis nusijuokė.

— Lorai, pasilik — padėsi man melstis. Taip seniai tai dariau, kad nieko nebeatsimenu. O visiems kitiems — noriu, kad švintant kiekvienas būtų savo vietoje, su šarvais, ginklais ir raitas. Surengsime Staniui tokią aušrą, kad jis jos ilgai nepamirš.

Ketlinai išėjus iš palapinės, jau temo. Šalia jos atsirado seras Robaras Roisas. Šiek tiek pažinojo jį — vienas iš Bronzinio Jono sūnų, šiurkštoko, bet savaip gražaus veido, jau nemenkai pagarsėjęs turnyruose. Renlis davė jam vaivorykštinį apsiaustą, raudonus tarsi kraujas šarvus ir paskyrė vienu iš savo septyneto.

— Atsidūrėte labai toli nuo Slėnio, sere, — tarė ji.

— Ir jus nuo Vinterfelo skiria tolimas kelias, miledi.

— Gerai žinau, ko čia atvykau, o kas atvedė jus? Tai ne jūsų mūšis, lygiai kaip ir ne mano.

— Tas mūšis — mano, nes savo karalium pasirinkau Renlį.

— Roisai prisiekę Arinų giminei.

— Mano lordas tėvas, kaip ir jo įpėdinis, yra prisiekęs ledi Lisai ištikimybę. Antrajam sūnui tenka ieškoti šlovės kitur, — seras Robaras gūžtelėjo pečiais. — Tie turnyrai ilgainiui pabosta.

Vargu ar jis vyresnis negu dvidešimt vienerių, galvojo Ketlina, vienmetis su savo karalium… tačiau jos karalius, jos Robas, penkiolikametis, buvo kur kas išmintingesnis. Bent jau ji šito meldė.

Stovyklos užkampyje, kur buvo apsistoję jos žmonės, Šadas į puodą pjaustė morkas, Halis Molenas lošė kauliukais su kitais trimis Vinterfelo vyrais, o Lukas Blekvudas atsisėdęs galando durklą.

— Ledi Stark, — prabilo ją išvydęs Lukas, — Molenas sako, apyaušriu prasidės mūšis.

— Halis sako teisybę, — atsakė ji. O liežuvis jo, regis, labai jau palaidas.

— Mes kausimės ar spruksime?

— Melsimės, Lukai, — atsakė jam Ketlina. — Melsimės.

Sansa

—Juo ilgiau versi jį laukti, juo tau pačiai bus blogiau, — įspėjo ją Sandoras Kligeinas.

Sansa skubėjo, bet jos pirštai niekaip nesugraibė sagučių ir mazgelių. Skalikas visada kalbėdavo šiurkščiai, tačiau dar ir žvelgdavo taip, kad Sansai visą kūną nusmelkdavo siaubas. Gal Džofris sužinojo apie jos susitikimus su seru Dontosu? Ne, tik ne šitai, galvojo ji šukuodamasi. Seras Dontosas — jos vienintelė viltis. Turiu būti graži, Džofui patinka, kai gražiai atrodau, jam visada patikdavau su šita suknele, jis mėgsta šitą spalvą. Sansa perbraukė drabužį, kad audinys dailiau kristų. Ties krūtine suknelė buvo standžiai prigulusi.

Išėjusi iš kambario, Sansa pasistengė atsidurti Skaliko kairėje, toliau nuo apdegusios jo veido pusės.

— Prašau pasakyti, kuo esu nusikaltusi.

— Ne tu. Tavo broliukas karalius.

— Robas — išdavikas, — Sansa visus reikiamus žodžius mokėjo atmintinai. — Kad ir ką jis būtų padaręs, niekaip prie to nesu prisidėjusi.

Dievai maloningieji, neleiskite, kad tai būtų dėl Karalžudžio. Jeigu Robas ką nors padarė Džeimiui Lanisteriui, tai reikš jai mirtį. Ji pagalvojo apie serą Iliną ir tas šiurpiai blyškias jo akis, negailestingai spoksančias niūriame rauplėtame veide.

— Gerai jie tave išmokė, mažoji paukštyte, — prunkštelėjo Skalikas.

Jis nuvedė ją į žemutinį kiemą, kur aplink lankininkų taikinius buvo susirinkęs žmonių būrys. Vyrai prasiskyrė, leisdami jiems praeiti. Buvo girdėti, kaip kosti lordas Džailsas. Aplinkui lūkuriuojantys arklidžių darbininkai ją įžūliai apžiūrinėjo, bet seras Horas Redvainas nusigręžė jai einant pro šalį, o jo brolis Hoberis apsimetė, kad jos nemato. Ant žemės gailiai kniaukdama dvėsė geltona katė, jai šone styrojo arbaleto strėlė. Sansa apėjo tą gyvūnėlį jausdama kylantį šleikštulį.

Apžergęs šluotkotį — savo „arklį“ — atšuoliavo seras Dontosas. Kadangi iš girtumo per turnyrą jis nepajėgė užsėsti ant žirgo, karalius įsakė jam nuo šiol visur joti raitam.

— Būkite narsi, — sušnibždėjo jis, spusteldamas jai ranką.

Minios viduryje, sukdamas puošnaus arbaleto rankenėlę, stovėjo Džofris. Šalia jo laukė seras Borosas ir seras Merinas. Vos pamačius juos, Sansai viskas viduje apmirė.

— Jūsų malonybe, — ji puolė ant kelių.

— Klūpojimas tavęs neišgelbės, — pareiškė karalius. — Stokis. Įsakiau tave atvesti, kad atsakytum už paskutines savo brolio išdavystes.

— Jūsų malonybe, kad ir ką mano brolis išdavikas būtų padaręs, aš prie to nesu kaip nors prisidėjusi. Jūs tai žinote, maldauju, labai prašau…

— Pakelk ją!

Skalikas trūktelėjo ją už rankos, kad atsistotų, bet nešiurkščiai.

— Sere Lanseli, — tarė Džofris, — papasakok jai apie tą niekšybę.

Lanselis Lanisteris Sansai visada atrodė dailus ir mandagus, tačiau dabar jo akyse ji neišvydo nei gailesčio, nei užuojautos.

— Pasitelkęs piktadariškus kerus, jūsų brolis su vilkolakių kariauna užpuolė serą Stafordą Lanisterį už trijų dienų kelio nuo Lanisporto. Tūkstančiai puikių vyrų žuvo papjauti per miegus, nespėję nė kilstelėti ginklų. Po tokių skerdynių šiauriečiai surengė puotą ir kepė nužudytųjų mėsą.

Sansa pajuto, kaip siaubas šaltomis rankomis sugniaužė jai gerklę.

— Neturi ko pasakyti? — paklausė Džofris.

— Jūsų malonybe, vargšė mergaitė mirtinai išsigando, — sumurmėjo seras Dontosas.

— Užsičiaupk, kvaily, — Džofris pakėlė arbaletą ir nutaikė jai į veidą. — Jūs, Starkai, tokie pat persivertėliai, kaip ir tie jūsų vilkai. Dar neužmiršau, kaip tavo pabaisa mane sužalojo.

— Ten buvo Arijos vilkas, — atsakė Sansa. — Ledi niekada jūsų nepuolė, bet jūs vis tiek ją užmušėte.

— Ne, ją užmušė tavo tėvas, — atšovė Džofris, — bet aš nužudžiau tavo tėvą. Gaila, galėjau ir savo rankomis nužudyti. Vakar vakare nudėjau vieną, buvo net stambesnis negu tavo tėvas. Susirinko jie ten vakar prie vartų, šaukdami mano vardą ir reikalaudami duonos, lyg būčiau koks kepėjas, bet aš parodžiau jiems, kur pipirai auga. Paleidau strėlę didžiausiam rėksniui tiesiai į gerklę.

— Jis mirė?

Tiesiai prieš save regint šiurpų geležinį arbaleto strėlės antgalį, ką nors kita sugalvoti buvo sunku.

— Žinoma, mirė, mano strėlė pervėrė jam kaklą. Dar ten viena boba svaidė akmenis, kliudžiau ir ją, bet tik į ranką, — susiraukęs jis nuleido arbaletą. — Nušaučiau ir tave, bet motina sako, kad jei taip pasielgsiu, jie nužudys mano dėdę Džeimį. Todėl būsi tik nubausta, o tavo broliui nusiųsime žinią, kas tau nutiks, jeigu jis nepasiduos. Skalike, primušk ją.

— Leiskite man ją padaužyti. — Seras Dontosas puolė pirmyn, skimbčiodamas skardiniais šarvais. Buvo ginkluotas kuoka, ant jos galo buvo užmautas moliūgas. Mano Florianas. Būtų galėjusi jį išbučiuoti, ir dėmių nubertą odą, ir tas sutrūkinėjusias kraujagysles skruostuose, viską viską. Dontosas lakstė aplink ją raitas ant savo šluotkočio rėkdamas: „Išdavikė, išdavikė!“ — ir trankydamas jai per galvą moliūgu. Sansa dangstėsi rankomis sverdėdama po kiekvieno smūgio. Plaukai tuoj pat išsitepė ir sulipo. Žmonės minioje juokėsi. Moliūgas išlakstė į gabalus. Džofri, juokis, meldė ji jausdama sultis varvant per veidą ir mėlyno šilko suknelę. Juokis, Džofri, gal tiek tau užteks.

Džofris nė nesukikeno.

— Borosai, Merinai.

Seras Merinas Trentas čiupo Dontosą už rankos ir šiurkščiai trūktelėjo šalin. Raudonveidis juokdarys krito paslikas, jam iš paskos nusirito viskas — ir šluotkotis, ir moliūgas. Seras Borosas stvėrė Sansą.

— Veido nelieskite, — įsakė Džofris, — dailus veidukas man patinka.

Borosas smogė kumščiu Sansai į pilvą, ši išsyk susirietė nebegalėdama kvėpuoti. Tada riteris griebė ją už plaukų ir išsitraukė kalaviją; vieną klaikią akimirką Sansai pasirodė, kad jai tuojau perrėš gerklę. Bet Borosas trenkė kalavijo plokštuma jai per šlaunis taip, kad nuo smūgio jėgos turėjo lūžti kojos. Sansa suklykė. Iš akių pasruvo ašaros. Netrukus viskas baigsis. Greitai ji jau pametė smūgių skaičių.

— Gana, — pasigirdo gergždžiantis Skaliko balsas.

— Dar ne, — atkirto karalius. — Borosai, ji turi būti nuoga.

Borosas sugrūdo mėsingą ranką Sansai į krūtinės iškirptę ir smarkiai patraukė. Suknelės šilkas drykstelėjo palikdamas ją iki pusės nuogą. Sansa dengdamasi prispaudė delnais krūtis. Kažkur minioje vienas kitas negailestingai sukikeno.

— Muškite ją iki kraujo, — liepė Džofris, — pažiūrėsime, kaip jos broliui patiks…

— Ką visa tai reiškia?

Kipšo balsas pliaukštelėjo tarsi rimbas, ir staiga Sansa pasijuto laisva. Ji suklupo ant žemės sukryžiuotomis ant krūtinės rankomis, negalėdama atgauti kvapo.

— Sere Borosai, jūsų nuomone, tai kilnaus elgesio pavyzdys? — piktai riktelėjo Tirionas Lanisteris. Šalia jo stovėjo parankinis samdinys ir vienas laukinių, tas su išdeginta akimi. — Nejaugi riteriams dera mušti bejėges mergaites?

— Dera, jei tarnauja savo karaliui, Kipše, — seras Borosas pakėlė kalaviją, o seras Merinas žengė greta jo, barkštelėjęs traukiamu iš makšties ginklu.

— Su tais daiktais atsargiau, — įspėjo neūžaugos samdinys. — Juk tikriausiai nenorite, kad šitie dailūs balti apsiaustai susikruvintų.

— Kas nors tegu duoda jai kuo prisidengti, — šūktelėjo Kipšas. Sandoras Kligeinas atsisegė apsiaustą ir mestelėjo Sansai. Ši sugriebusi prispaudė drabužį prie krūtinės, kumščiais iš visų jėgų gniauždama baltą vilną. Šiurkštaus audimo medžiaga drėskė odą, bet atrodė malonesnė už bet kokius aksomus.

— Ši mergaitė bus tavo karalienė, — tarė Kipšas Džofriui. — Negi tau visiškai nesvarbi jos garbė?

— Aš ją baudžiu.

— Kuo ji nusikalto? Už savo brolį mūšyje ji nesikovė.

— Jos gyslose — vilko kraujas.

— O tavo galvoje — vištos smegenys.

— Tau nevalia taip su manimi kalbėti. Karalius elgiasi kaip jam patinka.

— Eiris Targarienas elgėsi kaip jam patinka. Gal kartais motina tau pasakojo, kas jam nutiko?

Seras Borosas Blauntas suurzgė:

— Niekam neleista grasinti jo malonybei karališkosios sargybos akivaizdoje.

Tirionas Lanisteris kilstelėjo antakį.

— Aš karaliui negrasinu, sere. Tik mokau savo sūnėną gyventi. Bronai, Timetai, kai seras Borosas kitą kartą prasižios, nudėkite jį, — nykštukas nusišypsojo. — Štai dabar girdėjote grasinimą, sere. Pastebite skirtumą?

Seras Borosas tapo tamsiai raudonas iki pat plaukų šaknų.

— Apie tai bus pranešta karalienei!

— Žinoma, o kaipgi. Tiesą sakant, ko čia laukti? Džofri, siunčiam pakviesti tavo motinos?

Karalius išraudo.

— Nebeturi ką sakyti, jūsų malonybe? — paklausė jo dėdė. — Puiku. Mokykis dažniau naudotis ausimis, o rečiau burna, kitaip tavo valdymo metai bus trumpesni negu mano kojos. Beprasmiškas žiaurumas — visiškai netinkamas būdas pelnyti savo žmonių… arba savo karalienės meilę.

— Baimė — geriau už meilę, taip sako motina, — Džofris dūrė pirštu į Sansą. — Ji bijo manęs.

Kipšas atsiduso.

— Taip, suprantu. Tik gaila, kad Stanis su Renliu — ne dvylikametės mergaitės. Bronai, Timetai, išveskite ją.

Sansa žengė tarsi sapne. Ji manė, kad Kipšo žmonės palydės ją atgal į miegamąjį Meigoro tvirtovėje, tačiau jie pasuko į Rankos bokštą. Ji nebuvo ten įkėlusi kojos nuo tos dienos, kai tėvas neteko malonės, ir jai linko keliai vėl lipant tais laiptais.

Ja rūpintis suskato kažkokios tarnaitės, beprasmiškai vapėdamos malonius žodžius, kad tik ji liautųsi virpėjusi. Viena nuvilko suknelės ir apatinių drabužių liekanas, kita išmaudė ją ir nuplovė lipnias sultis nuo veido ir plaukų. Jos plušėjo, muilino, pylė vandenį jai ant galvos, o Sansai prieš akis tebestovėjo kieme regėti veidai. Riteriai prisiekia ginti silpnuosius, globoti moteris ir kautis už tiesą, bet nė vienas jų taip nesielgė. Tik seras Dontosas mėgino padėti, bet jis jau nebe riteris, ir Kipšas, ir Skalikas — jokie riteriai… Skalikas nekenčia riterių… Ir aš jų nekenčiu, galvojo Sansa. Jie netikri riteriai, visi iki vieno.

Kai ji liko švari, jos aplankyti atėjo storasis raudonplaukis meisteris Frenkenas. Liepė gultis kniūbsčiai ant čiužinio, o pats tepė gydomuoju tepalu skausmingus raudonus rumbus jai ant šlaunų. Paskui sumaišė jai miegvynio su medumi, kad lengviau būtų gerti.

— Pamiegok, vaikeli. Kai atsibusi, visa tai atrodys tik blogas sapnas.

Ne, neatrodys kaip sapnas, kvailas tu žmogau, galvojo Sansa, bet vis tiek išgėrė tą miegvynį ir užsnūdo.

Kai pabudo, aplinkui buvo tamsu; ji nesusigaudė kur atsidūrusi, kambarys atrodė svetimas, bet kartu keistai pažįstamas. Atsikėlus kojas nutvilkė skausmas, ji vėl viską prisiminė. Akys prisipildė ašarų. Kažkas šalia lovos jai paliko skraistę apsisiausti. Sansa užsimetė ją ant pečių ir pravėrė duris. Už jų stovėjo rūstaus veido, rusvos įdiržusios odos moteris, liesą kaklą apjuosusi trimis vėriniais. Vienas buvo iš aukso, kitas — sidabro, o trečias — iš žmonių ausų.

— Kažin kur ji dabar sumanė eiti? — pratarė ta moteris, pasirėmusi ant ilgos ieties.

— Į dievų giraitę.

Jai reikėjo susirasti serą Dontosą ir maldauti, kad vestų ją namo nedelsdamas, kol dar ne vėlu.

— Pusvyris sakė, kad tau išeiti negalima, — atšovė moteris. — Melskis čia, dievai išgirs.

Sansa nuolankiai nuleido akis ir grįžo vidun. Staiga ji suprato, kodėl ta patalpa tokia pažįstama. Jie davė man senąjį Arijos miegamąjį, čia ji gyveno tuo metu, kai tėvas buvo karaliaus ranka. Jos daiktų nebėra, baldai sustatyti kitaip, bet kambarys tas pats…

Netrukus atėjusi tarnaitė jai padėjo lėkštę su sūriu, duona ir alyvuogėmis, ąsotį šalto vandens.

— Išneškite viską, — paliepė Sansa, bet mergina paliko maistą ant stalo.

Sansa suvokė labai norinti gerti. Sulig kiekvienu žingsniu šlaunis raižė lyg peiliais, bet ji prisivertė pereiti kambarį. Išgėrė du puodelius vandens, krimstelėjo alyvuogę, bet tuo metu pasigirdo beldimas į duris.

Sunerimusi ji atsigręžė į duris, rūpestingiau susisiautė skraistę.

— Prašom.

Durys atsidarė, vidun įžengė Tirionas Lanisteris.

— Miledi, tikiuosi, kad netrukdau jūsų?

— Ar esu jūsų belaisvė?

— Mano viešnia, — jis dėvėjo sujungtų rankų vėrinį — savo pareigų ženklą. — Pamaniau, kad galėtume pasikalbėti.

— Kaip pageidausite, milorde.

Sansa pasijuto spoksanti į jį — tas veidas buvo toks atgrasus, kad ją savaip žavėjo ir traukė žvilgsnį.

— Ar tenkina maistas ir drabužiai? — paklausė jis. — Jeigu ko nors prireiktų, jums tereikia paprašyti.

— Jūs nepaprastai malonus. O šį rytą… labai dėkoju, kad man padėjote.

— Turite teisę žinoti, ko taip niršo Džofris. Prieš šešias dienas jūsų brolis užpuolė mano dėdę Stafordą, kuris su kariuomene buvo apsistojęs stovykloje prie Okskroso kaimelio už trijų dienų žygio nuo Kasterlių Uolos. Jūsų šiauriečiai laimėjo triuškinančią pergalę. Žinia apie tai mus pasiekė tik šį rytą.

Robas nužudys jus visus, džiūgaudama pagalvojo Sansa.

— Tai… siaubinga, milorde. Mano brolis — išdavikas ir piktadarys.

Nykštukas blausiai šyptelėjo.

— Na, jis — tikrai ne elniukas, dabar parodė šitai labai aiškiai.

— Seras Lanselis sakė, kad Robas vedė vilkolakių kariauną…

Kipšas skambiai ir su panieka nusikvatojo.

— Seras Lanselis — vynmaišio karžygys, kuriam ar triušis, ar vilkolakis — viskas pervien. Jūsų brolis turėjo savo didvilkį, bet įtariu, kad tuo viskas ir baigėsi. Šiauriečiai įsigavo į mano dėdės stovyklą ir nupjaustė virves, kuriomis buvo pririšti arkliai, o tada lordas Starkas tarp jų paleido savąjį vilką. Net ir tie kautynėms apmokyti žirgai pašėlo. Daugybę riterių sutrypė jų palapinėse, pabudusius kareivius apėmė siaubas, jie puolė bėgti, mėtydami ginklus į šalis, kad netrukdytų. Seras Stafordas žuvo besivaikydamas savo arklį. Lordas Rikardas Karstarkas suvarė jam į krūtinę ietį. Krito ir seras Rubertas Braksas, taip pat seras Limondas Vikaris, lordas Kreikholas ir lordas Džastas. Dar pusšimtis pakliuvo į nelaisvę, tarp jų Džasto sūnūs ir mano sūnėnas Martinas Lanisteris. Likusieji gyvi dabar skleidžia baisiausias pasakas ir prisiekinėja, esą kartu su jūsų broliu kariauja senieji šiaurės dievai.

— Vadinasi… jokių kerų ten nebuvo?

Lanisteris prunkštelėjo.

— Kerai — tai padažas, kuriuo kvailiai laisto nesėkmes, norėdami nuslėpti, kaip dvokia jų neišmanymas. Mano avigalvis dėdė, regis, net nepasivargino pastatyti sargybinių. Jo kariuomenė buvo pusžalė — pameistriai, kalnakasiai, valstiečių bernai, žvejai, Lanisporto sąšlavos. Lieka tik viena mįslė — kaip jūsų brolis ten atsidūrė. Mūsų pajėgos tebėra įsitvirtinusios prie Auksinio Danties, ir žmonės ten gali prisiekti, kad pro juos Robas nepraėjo, — nykštukas suirzęs gūžtelėjo pečiais. — Na, Robas Starkas — tai mano tėvo vargas. O mano paties vargas — Džofris. Sakykite, ką jaučiate mano karališkajam sūnėnui?

— Myliu jį visa širdimi, — nedelsdama išpyškino Sansa.

— Iš tiesų? — Tiriono balse suskambo abejonė. — Net ir dabar?

— Mano meilė jo malonybei didesnė negu kada nors anksčiau.

Kipšas garsiai nusijuokė.

— Ką gi, kažkas jus išmokė neblogai meluoti. Kada nors už tai tam žmogui galbūt padėkosite, vaikeli. Juk jūs dar vaikas, ar ne? O gal jau pražydote?

Sansa iškaito. Klausimas buvo labai tiesmukas, bet ką tik patyrus gėdą atsidurti nuogai pusės pilies akivaizdoje, tai atrodė niekai.

— Ne, milorde.

— Tai dar geriau. Galbūt šiek tiek paguosiu jus, jei pasakysiu, kad jūsų vedybų su Džofriu tikrai nebebus. Bijau, kad po visko, kas nutiko, Starkų ir Lanisterių nebesutaikys jokia santuoka. Juo labiau gaila. Tas susitarimas buvo vienas geresnių Roberto sumanymų, jeigu tik Džofris nebūtų visko sugadinęs.

Sansa suprato turinti ką nors pasakyti, bet žodžiai įstrigo gerklėje.

— Staiga nutilote, — tarė Tirionas Lanisteris. — Ar to ir trokštate? Kad sužadėtuvės būtų nutrauktos?

— Aš… — Sansa nežinojo, ką sakyti. Gal čia spąstai? Ar jis manęs nenubaus, jeigu pasakysiu tiesą? Ji stovėjo įsmeigusi žvilgsnį į ryškiai išsišovusią neūžaugos kaktą, griežtai žvelgiančią juodąją akį ir gudrią žaliąją, kreivus dantis ir šiurkščių plaukų barzdą. — Aš tik noriu būti ištikima.

— Ištikima, — susimąstė Tirionas, — ir kuo toliau nuo Lanisterių. Vargu ar galėčiau jus už tai kaltinti. Būdamas jūsų amžiaus, troškau to paties, — jis nusišypsojo. — Man sakė, kad kasdien einate į dievų giraitę. Už ką meldžiatės, Sansa?

Meldžiuosi už Robo pergalę ir Džofrio mirtį… ir už namus. Už Vinterfelą.

— Meldžiuosi, kad karas greičiau baigtųsi.

— Šito netrukus sulauksime. Bus kitas mūšis, kausis jūsų brolis Robas ir mano lordas tėvas, tada viskas išsispręs.

Robas jį sumuš, galvojo Sansa. Sumušė tavo dėdę ir brolį Džeimį, sumuš ir tavo tėvą.

Matyt, jos veidas buvo lyg atversta knyga — taip nesunkiai nykštukas įskaitė jos viltis.

— Į Okskrosą labai daug vilčių nedėkite, miledi, — tarė jis gan draugiškai. — Vienas mūšis — dar ne karas, o mano lordas tėvas — tikrai ne dėdė Stafordas. Kai kitą kartą aplankysite dievų giraitę, pasimelskite, kad jūsų broliui užtektų išminties nusileisti. Vos tik šiaurėje karalius pasieks taiką, išsiųsiu jus namo. — Jis nušoko nuo suolo prie lango ir pridūrė: — Šiandien galite miegoti čia. Skirsiu apsaugai savų žmonių, gal Akmeninių Varnų…

— Ne, — išsprūdo nustėrusiai Sansai. Jeigu ji sėdės užrakinta Rankos bokšte ir saugoma neūžaugos žmonių, kaip seras Dontosas pajėgs išgabenti ją į laisvę?

— Gal pageidautumėt Juodaausių? Atsiųsiu Čelą, jeigu su moterimi jums bus ramiau.

— Prašau, milorde, nereikia, tyržmogiai mane gąsdina.

— Mane taip pat, — jis linksmai šyptelėjo. — Bet svarbiau, kad jie gąsdina Džofrį ir tą klastos pritvinkusią šutvę nuodingų gyvačių bei šunų palaižūnų, kuriuos jis vadina karaliaus sargyba. Jeigu šalia jūsų bus Čela ar Timetas, niekam nekils noro jus skriausti.

— Aš geriau grįžčiau į savo lovą. — Sansa staiga sugalvojo, kaip pameluoti, ir tai pasirodė taip teisinga, kad ji nedelsdama tą mintį išklojo. — Kaip tik šiame bokšte buvo nužudyti mano tėvo žmonės. Jų šmėklos ateitų pas mane per klaikius sapnus, regėčiau jų kraują visur, kur tik nukreipčiau akis.

Tirionas Lanisteris atidžiai pažvelgė jai į veidą.

— Nakties siaubas man puikiai pažįstamas, Sansa. Ko gero, esate protingesnė, negu maniau. Leiskite man bent palydėti jus saugiai iki jūsų kambarių.

Ketlina

Kol jiems pavyko rasti tą kaimą, jau buvo visiškai tamsu. Ketlina staiga susimąstė, ar ši vieta turi kokį vardą. Jeigu ir turi, jį kaimo gyventojai bėgdami išsinešė kartu su visa manta, surinkę net ir žvakes iš septos. Seras Vendelis įžiebė deglą ir nušvietė jai kelią pro žemas duris.

Viduje septynios sienos buvo suskilinėjusios ir išsiklaipiusios. Dievas yra vienas, mokė ją dar mergystėje septonas Osmindas, turintis septynis pavidalus, todėl septa yra vienas pastatas su septyniomis sienomis. Turtingos miestų septos kiekvienam iš Septyneto skirdavo po altorių, statydavo dievų statulas. Vinterfele septonas Čeilis ant kiekvienos sienos kabindavo iš medžio raižytas kaukes. Čia Ketlina rado tik varganus piešinius anglimi. Seras Vendelis įstatė deglą į nišą sienoje ir išėjo laukan pas ten likusį Robarą Roisą.

Ketlina įsižiūrėjo į nupieštus veidus. Tėvas, kaip visada, buvo barzdotas. Motina meiliai ir jaukiai šypsojosi. Žemiau Karžygio veido juodavo jo kalavijas, Kalvis turėjo kūjį. Mergelė žavėjo grožiu, Senolė buvo susiraukšlėjusi ir kupina išminties.

Septintasis veidas… Pašalietis nepriminė nei vyro, nei moters, bet abu tuo pat metu, jis visada buvo atskalūnas, klajotojas, kilęs iš tolimų kraštų, tarsi ne visai žmogus, gal net kažkas daugiau, nežinoma ir neįmanoma pažinti. Šį veidą čia atstojo juodas ovalas, šešėlis su žvaigždutėmis vietoj akių. Ketlinai į jį žiūrėti buvo nejauku. Vargu ar buvo galima šioje septoje tikėtis paguodos.

Ji atsiklaupė prieš Motiną.

— Miledi, žvelk iš aukštybių į šį mūšį motinos akimis. Visi jie — sūnūs, visi iki vieno. Saugok jų gyvybę, jei tik gali. Saugok ir mano sūnus. Globok Robą ir Braną, ir Rikoną. Taip norėčiau būti su jais.

Įskilimas sienoje vingiavo tiesiai per kairę Motinos akį. Atrodė, kad ji verkia. Ketlina girdėjo serą Vendelį dudenant apie būsimą mūšį, kartais negarsiai atsakydavo seras Robaras. Daugiau niekas netrikdė nakties ramybės. Nečirpė nė menkiausias svirplys, tylėjo ir dievai. Ar kada sulaukei atsakymo iš savo senųjų dievų, Nedai? — pagalvojo ji. Kai klūpojai prieš savo širdmedį, ar jie tave girdėjo?

Mirgančios deglo liepsnos atšvaitai šoko ant sienų, nupiešti veidai tarsi atgydavo, kraipėsi ir mainėsi. Didžiosiose miestų septose statulos žvelgė akmentašių joms suteiktais veidais, tačiau šie anglimi brūkštelti piešiniai buvo tokie paprasti ir negrabūs, kad galėjo tikti kiekvienam. Pažvelgusi į Tėvo veidą, ji tuoj pat pagalvojo apie savo tėvą, gulintį mirties patale Riverane. Karžygys buvo Renlis ir Stanis, Robas ir Robertas, Džeimis Lanisteris ir Jonas Snou. Akimirką tose linijose šmėkštelėjo net Arija. Bet tuo metu pro duris įsisukęs vėjo gūsis vos neužpūtė deglo, ir panašumas pranyko užlietas oranžinės šviesos.

Nuo dūmų jai perštėjo akis. Patrynė jas randuotų delnų kraštais. Kai vėl pakėlė akis į Motiną, išvydo savo motinos veidą. Ledi Minisa Tuli mirė gimdydama, mėgindama padovanoti lordui Hosteriui antrąjį sūnų. Kartu pražuvo ir kūdikis, ir nuo to laiko tėvas amžinai liko kitoks. Ji visada būdavo tokia rami, galvojo Ketlina, prisimindama švelnias motinos rankas, jos meilią šypseną. Jei nebūtų numirusi, mūsų gyvenimas galbūt būtų susiklostęs visai kitaip. Ką ledi Minisa pagalvotų apie vyriausiąją dukterį, štai klūpančią priešais ją. Nukeliavau tūkstančius mylių, ir kas iš to? Kam pasitarnavau? Praradau dukteris, Robui manęs nereikia, Branas ir Rikonas tikriausiai laiko mane šalta ir bejausme motina. Net ir Nedui mirštant manęs nebuvo šalia…

Jai svaigo galva, atrodė, kad visa septa sukasi aplinkui. Šešėliai siūbuodami kilo ir leidosi, suskilinėjusiomis baltomis sienomis šuoliavo slėpiningi gyvūnai. Ketlina tą dieną nieko nevalgė. Tikriausiai tai buvo neišmintinga. Kaskart sakydavo sau, kad nėra laiko, bet tiesa buvo kitokia — pasaulyje be Nedo maistas nebeturėjo skonio. Kai jam nukirto galvą, jie nužudė ir mane.

Deglas jai už nugaros trakštelėjęs spjovė žiežirbą, ir staiga ant sienos subolavo jos sesers veidas, nors akys žvelgė rūsčiau, negu ji atminė, — tai ne Lisos, bet Sersėjos žvilgsnis. Sersėja — taip pat motina. Kad ir kas buvo jos vaikų tėvas, ji jautė juos besispardant įsčiose, atvedė į pasaulį per kraują ir skausmus, glaudė prie krūtinės. Jeigu jie iš tiesų Džeimio…

— Miledi, ar tau meldžiasi ir Sersėja? — kreipėsi Ketlina į Motiną. Tarsi įrėžtus sienoje ji regėjo dailius, išdidžius, šaltus Lanisterių karalienės veido bruožus. Sienos įtrūkimas niekur nedingo — net ir Sersėja galėjo verkti savo vaikų.

— Kiekvienas iš Septynių įkūnija visą Septynetą, — kadaise jai sakė septonas Osmindas. Grožį reiškė ir Mergelė, ir Senolė, o Motina galėjo būti nuožmesnė už Karžygį, jeigu pavojus grėsė jos vaikams. Tikrai…

Robertas Barateonas svečiavosi Vinterfele gana ilgai, ir jai užteko laiko įsitikinti, kad kokių itin šiltų jausmų Džofriui jis nepuoselėjo. Jeigu tas berniukas — iš tiesų Džeimio atžala, Robertas būtų nubaudęs mirties bausme ir jį, ir jo motiną. Vargu ar būtų atsiradę jį smerkiančių. Mergvaikių ir pavainikių pasitaikydavo dažnai, tačiau kraujomaišą siaubinga nuodėme laikė ir senieji, ir naujieji dievai, iš tokio nusikaltimo gimusius vaikus vadindavo bjaurastimi ir septose, ir dievų giraitėse. Drakonų karalių giminėje broliai tuokdavosi su seserimis, tačiau jie buvo senosios Valyrijos kraujo, ten taip būdavo įprasta, o Targarienai, kaip ir jų drakonai, nepaisė nei dievų, nei žmonių.

Nedas šitai tikriausiai žinojo, žinojo ir Jonas Arinas iki jo. Nenuostabu, kad karalienė juos abu nužudė. O aš argi elgčiausi kitaip dėl savųjų? Ketlina suspaudė rankas, jausdama, kaip nepasiduoda randuoti pirštai, iki kaulo perrėžti žudiko durklo jai kovojant už savo sūnaus gyvybę.

— Žino ir Branas, — nuleidusi galvą sušnibždėjo ji. Dievai maloningieji, tikriausiai jis kažką pamatė, kažką nugirdo, štai kodėl jie stengėsi jį nudėti net gulintį lovoje.

Sutrikusi ir nuvargusi Ketlina Stark atsidavė savo dievams. Atsiklaupė prieš Kalvį, kuris taiso tai, kas sulūžta, ir prašė globoti jos mieląjį Braną. Perėjusi prie Mergelės, meldė suteikti drąsos Arijai ir Sansai, saugoti jų nekaltybę. Tėvui ji meldėsi prašydama teisingumo, stiprybės jo siekti ir išminties jį suvokti, o Karžygio prašė palaikyti Robo jėgas ir užstoti mūšyje. Pagaliau ji atsisuko į Senolę, kurią statulos dažnai vaizdavo laikančią rankoje žibintą.

— Vesk mane, išmintingoji, — meldėsi Ketlina. — Rodyk man kelią, kuriuo turiu eiti, ir neleisk klupinėti tamsoje, kurią žada ateitis.

Paskui jai už nugaros pasigirdo žingsniai, kažkoks šurmulys prie durų.

— Miledi, — švelniai prabilo seras Robaras, — atsiprašau, tačiau mums skirtas laikas baigiasi. Privalome grįžti iki aušros.

Ketlina atsistojo sustingusi. Jai maudė kelius, ir tą akimirką ji būtų viską atidavusi už pūkinį čiužinį ir pagalvę.

— Dėkoju, sere. Aš pasiruošusi.

Jie tylėdami jojo per retą mišką, medžiai jame augo tarsi girti, visi palinkę tolyn nuo jūros. Kelią į Renlio stovyklą jiems rodė nerimastingas žirgų žvengimas ir plieno žvangėjimas. Ilgomis gretomis rikiavosi besiginkluojantys, šarvus tvirtinantys vyrai ir jų arkliai, gaubiami tamsos, kuri buvo tokia juoda, tarsi pats Kalvis būtų iš jos nukalęs šarvą ir užklojęs visa aplinkui. Vėliavos plaikstėsi ir dešinėje, ir kairėje, begalinėmis eilėmis tęsėsi priešakyje, tačiau priešaušrio sutemose ji negalėjo įžiūrėti nei spalvų, nei ženklų. Didi kariuomenė, pagalvojo Ketlina. Pilki vyrai ant pilkų arklių. Sėdėdami balnuose ir laukdami, Renlio šešėlių riteriai laikė iškėlę ietis aukštyn, tad ji jojo pro ištisą mišką aukštų nuogų medžių, netekusių ir lapų, ir gyvybės. Toje pusėje, kur stovėjo Vėtrų Gūžta, tamsa atrodė dar tirštesnė — juoda siena, pro kurią neprasiskverbė žvaigždžių šviesa, tačiau kitoje pusėje, už laukų, kur buvo lordo Stanio stovykla, jau mirgėjo deglai.

Renlio būsto viduje žvakių liepsna atsispindėjo nuo tviskančių šilkinių sienų, jos, regis, švytėjo, ir didžiulė palapinė virto stebuklinga, smaragdiniais spinduliais alsuojančia pilimi. Du riteriai iš vaivorykštinės sargybos saugojo įėjimą pas karalių. Žalia šviesa keistai derėjo su violetinėmis slyvomis ant sero Parmeno liemenės, o saulėgrąžos, kuriomis buvo nuberta sero Emono šarvų krūtinės plokštė, nusidažė liguistai geltonu atspalviu. Ant riterių šalmų lingavo ilgos dailios plunksnos, pečius gaubė vaivorykštės spalvų apsiaustai.

Įėjusi vidun Ketlina rado karalių ir Brienę, padedančią jam vilktis šarvus, o lordai Tarlis ir Rovanas aptarinėjo mūšio pozicijas ir galimus veiksmus. Patalpoje buvo maloniai šilta, karštį skleidė tuzinas mažų indų su žioruojančiomis anglimis.

— Jūsų malonybe, man būtina su jumis pasikalbėti, — tarė ji, šįsyk kreipdamasi karaliui derančiu titulu, kad tik Renlis teiktųsi skirti jai dėmesio.

— Po valandėlės, ledi Ketlina, — atsakė jis. Ant dygsniuotos tunikos Brienė jam uždėjo nugaros plokštę ir pritvirtino prie antkrūtinio. Karaliaus šarvai buvo sodriai žali, lyg miško lapija vasarą, tamsi jų žaluma, regis, siurbte siurbė į save žvakių šviesą. Inkrustacijos ir sagtelės blykčiojo auksu tartum tolimi laužai tame miške ir mirkteldavo sulig kiekvienu kūno judesiu. — Tęskite, lorde Rovanai.

— Jūsų malonybe, — Matis Rovanas šnairomis žvilgtelėjo į Ketliną. — Kaip sakiau, mūsų kovos rikiuotė pasirengusi. Kodėl turėtume laukti aušros? Trimituokime puolimą.

— O paskui tegu visi kalba, esą nugalėjau negarbingai, nes pasitelkiau klastą? Puolimą pradėti nutarta auštant.

— Nutarta Stanio, — priminė Rendilas Tarlis. — Jam paranku, kad pultume žilpinami tekančios saulės. Būsime pusakliai.

— Tik iki pirmojo smūgio, — nedvejodamas tarė Renlis. — Seras Loras pralauš jų gretas, o tada kils sumaištis. — Brienė suveržė žaliai dažytos odos dirželius ir susegė auksines sagtis. — Kai mano brolis kris, pasirūpinkite, kad jo kūnas nebūtų niekinamas. Jis — mano kraujo, ir nenoriu, kad jo galvą nešiotų pasmeigę ant ieties ir visiems rodytų.

— O jeigu jis pasiduos? — paklausė lordas Tarlis.

— Pasiduos? — lordas Rovanas nusikvatojo. — Meisui Taireliui apgulus Vėtrų Gūžtą, Stanis valgė žiurkes, bet vartų neatvėrė.

— Puikiai prisimenu. — Renlis kilstelėjo smakrą, leisdamas Brienei tinkamai pritvirtinti kaklo plokštes. — Artėjant galui, seras Gavenas Vildas su trimis savo riteriais mėgino išsmukti pro užpakalinius vartus ir pasiduoti. Stanis juos sučiupo ir įsakė permesti per sieną su svaidykle. Gaveno veidas, kai jį rišo ketindami mesti, man iki šiol stovi akyse. Jis buvo mūsų vyriausiasis ginklininkas.

Lordas Rovanas žvelgė suglumęs.

— Jokių žmonių niekas nuo sienų nemėtė. Tikrai būčiau tokį dalyką įsidėmėjęs.

— Meisteris Kresenas Staniui pasakė, kad mums gali tekti valgyti mūsų mirusiuosius, tad būtų kvaila svaidyti gerą mėsą. — Renlis nubraukė atgal plaukus, Brienė juos surišo aksomine juostele ir ant ausų užtraukė paminkštintą kepuraitę, kad mažiau spaustų šalmas. — Svogūnų riterio dėka vakarienei kepti lavonų mums neprireikė, bet trūko visai nedaug. Serui Gavenui, vėliau mirusiam požemyje, grėsė rimtas pavojus.

— Jūsų malonybe, — Ketlina iki šiol kantriai laukė, bet laikas bėgo per daug greitai, — žadėjote pasikalbėti.

Renlis linktelėjo.

— Grįžkite prie savo būrių, milordai… ak, tiesa, jei brolio pusėje būtų Baristanas Selmis, noriu, kad jis liktų gyvas.

— Apie serą Baristaną nieko nežinoma nuo tada, kai Džofris jį išvarė, — atsiliepė lordas Rovanas.

— Pažįstu tą senį. Jam reikia karaliaus, kurį galėtų saugoti, kitaip jis nemoka. Tačiau pas mane jis nepasirodė, ledi Ketlina sako, kad jo nėra ir Riverane pas Robą Starką. Tai kur daugiau jis galėtų būti, jeigu ne pas Stanį?

— Kaip įsakysite, jūsų malonybe. Jam nieko nenutiks.

Lordai žemai nusilenkė ir išėjo.

— Kalbėkite, ledi Stark, — atsigręžė Renlis. Brienė apgaubė jo plačius pečius apsiaustu — sunkiu, auksu atausto brokato, su karūnuotu Barateonų elniu, siuvinėtu iš juodojo gintaro gabaliukų.

— Lanisteriai mėgino nužudyti mano sūnų Braną. Tūkstančius kartų klausinėjau savęs — kodėl. Jūsų brolis davė man atsakymą. Tą dieną, kai jis nukrito, buvo surengta medžioklė. Robertas, Nedas ir dauguma kitų vyrų išjojo ieškoti šernų, bet Džeimis Lanisteris liko Vinterfele. Niekur nevyko ir karalienė.

Renlis iš karto suvokė, ką ji turi galvoje.

— Vadinasi, jūs manote, kad berniukas užtiko juos kraujomaišos guolyje…

— Milorde, maldauju leisti man nuvykti pas jūsų brolį Stanį ir papasakoti apie šiuos įtarimus.

— Kokiu tikslu?

— Robas nusiims karūną, jeigu tą patį padarysite ir jūs su broliu, — tarė ji vildamasi, kad taip bus iš tiesų. Jei reikės, ji to pasieks, Robas paklausys jos, net jeigu jo lordai ir priešinsis. — Tada jūs visi trys sušauksite Didžiąją tarybą, jos kraštas nematė jau šimtus metų. Pasiųsime žmones į Vinterfelą, kad Branas galėtų papasakoti tai, ką regėjo, ir visi įsitikintų, kad tikrieji grobikai yra Lanisteriai. Tegu susirinkę Septynių Karalysčių lordai išsirenka, kas juos turi valdyti.

Renlis nusijuokė.

— Sakykite, miledi, negi didvilkiai balsuoja, kas bus gaujos vadas? — Brienė atnešė karaliaus šarvų pirštines ir šalmą, virš jo tviskėjo auksiniai ragai, su jais Renlis turėjo atrodyti bent pusantros pėdos aukštesnis. — Kalbų laikas baigtas. Dabar pažiūrėsime, kuris stipresnis.

Renlis užsitraukė žvynuotą žalią su auksu pirštinę ant kairės rankos, o Brienė atsiklaupė užsegti diržo, kurį žemyn svėrė ilgas kalavijas ir durklas.

— Maldauju jus Motinos vardu, — prabilo Ketlina, bet staiga vėjo gūsis atlapojo palapinės duris. Akies kraštu ji pastebėjo kažką šmėstelint, bet pasukusi galvą išvydo tik karaliaus šešėlį, judantį per šilkines sienas. Renlis tarsi prasižiojo pajuokauti, o šešėlis slystelėjo ir užsimojo žalsvai juodu kalaviju. Žvakių liepsnelės suvirpėjo, ėmė mirkčioti; apėmė jausmas, kad kažkas ne taip, kažkas labai keista, bet staiga Ketlina pamatė Renlio kalaviją tvarkingai įkištą į makštį, o tuo metu šešėlio kalavijas…

— Šalta, — ištarė Renlis vos girdimai, lyg sutrikęs, ir po akimirkos jo kaklo šarvai prasiskyrė tarytum sūrmaišis, paliesti kalavijo šešėlio, nors pačios geležtės čia nebuvo. Karalius dar spėjo silpnai ir kimiai aiktelėti, bet iš gerklės plūstelėjo kraujas.

— Jūsų mal… Ne! — išvydusi tą raudoną čiurkšlę, Brienė Mėlynoji sudejavo lyg maža persigandusi mergaitė. Karalius suklupęs griuvo jai į glėbį, jam per krūtinės šarvus, skandindama ir auksą, ir žalumą, liejosi plati tamsiai raudona kraujo srovė. Užgeso dar kelios žvakės. Renlis mėgino kažką pasakyti, bet jau springo savo paties krauju. Jam ėmė linkti kojos, ir tik Brienė laikė jį stačią. Ji atlošė galvą ir suklykė nerasdama žodžių savo skausmui.

Šešėlis. Ketlina suprato, kad tai, kas čia nutiko, — klaiki piktadarybė, toks siaubingas dalykas, kurio neįmanoma net suvokti. Ne Renlis metė tą šešėlį. Tai mirtis žengė pro šias duris ir užpūtė jo gyvybę taip pat lengvai, kaip vėjas užgesino jo žvakes.

Po kelių akimirkų, kurios prailgo lyg pusė nakties, vidun įpuolė Robaras Roisas ir Emonas Kajus. Jiems iš paskos susigrūdo pora kareivių su deglais. Išvydęs Renlį ant Brienės rankų, ją visą išsitepusią karaliaus krauju, seras Robaras riktelėjo iš siaubo.

— Niekšingoji moterie! — subaubė seras Emonas, tas, vilkintis šarvais su saulėgrąžomis. — Šalin nuo jo, išgama!

— Dievai maloningieji, Briene, kodėl? — apstulbęs pratarė seras Robaras.

Brienė pakėlė akis nuo karaliaus kūno. Jos pečius gaubęs vaivorykštinis apsiaustas ten, kur permirko karaliaus krauju, buvo raudonas.

— Aš… aš…

— Už tokį darbą mirsi, — seras Emonas iš ginklų krūvos palei duris stvėrė ilgarankį kovos kirvį. — Už karaliaus gyvybę privalai sumokėti savąja!

— Ne! — suspiegė Ketlina Stark, pagaliau atgavusi žadą, tačiau jau buvo vėlu, viską užgožė kruvina beprotybė, riteriai puolė priekin šaukdami, ir tylesni žodžiai paskendo jų riksmuose.

Brienė veikė vikriau, negu Ketlina būtų galėjusi pagalvoti. Jos pačios kalavijas buvo kažkur toliau, tad ji čiupo Renlio ginklą iš makšties ir vienu mostu atrėmė jau besileidžiantį Emono kirvį. Plienui su trenksmu kirtus į plieną, ištiško melsvai baltos žiežirbos, o Brienė pašoko, nepagarbiai numetusi šalin negyvo karaliaus kūną. Seras Emonas, mėgindamas prisiartinti, užkliuvo už jo, ir Brienė kalaviju žiebė į kirvakotį, šis lūžo, o pats kirvis, vartydamasis ore, nuskriejo į pašalį. Kitas vyras dūrė jai deglu į nugarą, bet krauju permirkęs audinys neužsidegė. Brienė kirto žaibiškai atsisukusi, ir deglas kartu su jį laikiusia ranka atsidūrė ant žemės. Liepsna ėmė slinkti per kilimą. Suluošintas žmogus prapliupo klykti. Numetęs suskaldytą kirvakotį, seras Emonas mėgino užčiuopti savo kalaviją. Į priekį šoko antrasis kareivis, Brienė atmušė jo smūgį, jų kalavijai švytravo ir kapojosi džeržgėdami. Į kovą vėl stojus serui Emonui, Brienei teko trauktis, bet ji kažkaip sugebėjo laikytis prieš juos abu. Renlio galva ant žemės gulėjo šleikščiai persikreipusi, plačiai žiojėjo antroji burna, iš jos jau tik lėtai pulsuodamas tebesiliejo kraujas.

Seras Robaras iki šiol sutrikęs stovėjo tolėliau, bet dabar ir jis siekė kalavijo rankenos.

— Robarai, ne, paklausykite manęs, — Ketlina stvėrė jį už rankos. — Ne, tai padarė ne ji. Padėkite jai! Ar girdite? Tai buvo Stanis, — vardas suskambo, jai pačiai net nespėjus pagalvoti, bet vos ištarusi suprato, kad tai tiesa. — Prisiekiu, juk pažįstate mane, tai Stanis jį nužudė.

Jaunasis vaivorykštės riteris spoksojo į tą pusprotę moterį išblyškęs ir persigandęs.

— Stanis? Kaip?

— Nežinau. Kerai, kažkokie juodi burtai. Čia buvo šešėlis. Šešėlis! — Jos balsas pačiai atrodė nežmoniškas, lyg pamišėlės, tačiau žodžiai liejosi nesustodami, už nugaros įnirtingai dzingsint susikertantiems ginklams. — Šešėlis su kalaviju, prisiekiu, mačiau jį. Negi jūs aklas, ta mergina jį mylėjo! Padėkite jai!

Ketlina atsigręžė, pamatė, kaip krito antrasis kareivis ir kalavijas išslydo jam iš suglebusios rankos. Lauke buvo girdėti šauksmai. Ji puikiai suprato, kad bet kurią akimirką vidun gali įgriūti daugybė įtūžusių žmonių.

— Ji nekalta, Robarai. Duodu jums žodį, prisiekiu savo vyro kapu ir savo — ledi Stark — garbe!

Tai jį įtikino.

— Aš juos sulaikysiu, — tarė seras Robaras. — Išveskite ją.

Jis nusisuko ir išėjo.

Ugnis jau pasiekė sieną ir kopė palapinės šonu. Seras Emonas smarkiai spaudė Brienę, nes jį saugojo geltonieji šarvai, o Brienę — tik apsiausto vilna. Apie Ketliną riteris buvo užmiršęs, todėl nesitikėjo, kad sunkus geležinis indas su žarijomis trenks jam į pakaušį. Nors galvą saugojo šalmas ir smūgis smarkiai nepakenkė, tačiau Emonas susmuko ant kelių.

— Briene, greičiau su manim, — įsakė Ketlina.

Mergina negaišdama pasinaudojo proga. Vienas mostas, ir žalias šilkas prasiskyrė. Abi žengė į priešaušrio tamsą ir šaltį. Kitapus palapinės aidėjo balsai.

— Čionai, — paragino Ketlina, — bet iš lėto. Turime eiti neskubėdamos, kitaip mūsų paklaus, kodėl bėgame. Eikite laisvai, lyg nieko nebūtų atsitikę.

Brienė užsikišo kalaviją už diržo ir toliau žingsniavo greta Ketlinos. Nakties oras kvepėjo lietumi. Joms už nugaros karaliaus palapinė jau liepsnojo. Pro jas nuskubėjo vyrai, šūkaudami apie gaisrą, žmogžudystę ir burtus. Kiti stoviniavo būreliais ir pašnibždomis kalbėjosi. Vienas kitas meldėsi, o vienas jaunas ginklanešys klūpojo ir nesislėpdamas verkė.

Iš lūpų į lūpas sklindant gandams, Renlio kovos rikiuotė jau iro. Per naktį kūrenti laužai geso, rytuose dangus ėmė šviesėti, milžiniškas Vėtrų Gūžtos šešėlis iškilo lyg akmeninis stabas, o per laukus ritosi vėjo sparnų nuo saulės nešami pilkšvi rūko tumulai. Ryto vaiduokliai, — taip kartą girdėjo sakant senąją auklę — dvasios, grįžtančios į savo kapus. Vienas iš jų dabar ir Renlis, pražuvęs kaip ir jo brolis Robertas, kaip ir jos brangusis Nedas.

— Niekada nebuvau jo apkabinusi, tik mirties valandą, — tyliai tarė Brienė, joms žingsniuojant per vis labiau sumaištyje skęstančią stovyklą. Kalbėjo taip, lyg bet kurią akimirką galėtų palūžti. — Jis juokėsi lyg niekur nieko, ir staiga viskas paplūsta krauju… miledi, aš nieko nesuprantu. Jūs matėte ką nors, pastebėjote…

— Mačiau šešėlį. Iš pradžių man pasirodė, kad jis Renlio, bet iš tiesų tas šešėlis buvo jo brolio.

— Lordo Stanio?

— Jaučiau jį. Suprantu, kad skamba kvailai…

Tačiau Brienei tai buvo labai rimta.

— Nužudysiu jį, — pareiškė ta aukšta negraži mergina. — Nužudysiu savo lordo kalaviju. Prisiekiu. Prisiekiu. Prisiekiu.

Halis Molenas ir visa jos palyda laukė paruošę arklius. Seras Vendelis Manderlis labai susirūpinęs troško išgirsti, kas čia darosi.

— Miledi, visa stovykla kraustosi iš proto, — pripuolė jis, vos pasirodžius Ketlinai. — Kaip lordas Renlis, ar jis… — Ir staiga nutilo išvydęs Brienę ir krauju permirkusius jos drabužius.

— Negyvas, tačiau be mūsų pagalbos.

— O mūšis… — prasižiojo Halis Molenas.

— Mūšio nebus, — Ketlina užsėdo ant žirgo, aplink ją tuojau išsirikiavo palydovai, seras Vendelis kairėje ir seras Pervinas Frėjus dešinėje. — Briene, arklių turime dukart daugiau negu žmonių. Išsirink vieną ir jojame.

— Aš turiu savo žirgą, miledi. Ir mano šarvai…

— Palik juos. Turime atsidurti kuo toliau, kol jie sumanys mūsų ieškoti. Abi buvome su karalium, kai jį nužudė. Šito niekas nepamirš.

Netarusi nė žodžio, Brienė padarė kaip jai buvo liepta.

— Jojam, — savo palydai įsakė Ketlina, kai visi jau sėdėjo raiti. — Jei kas nors mėgins mus stabdyti, užkapokite.

Ilgiems aušros pirštams skleidžiantis laukuose, pasaulis palengva atgavo spalvas. Ten, kur anksčiau pilki vyrai, apsiginklavę iečių šešėliais, laukė ant pilkų žirgų, dabar šaltu sidabru žvilgėjo dešimt tūkstančių iečių smaigalių, nesuskaitomos vėliavos plaikstėsi ryškiai raudonomis, rausvomis, oranžinėmis, sodriai mėlynomis, rudomis spalvomis, švytėjo geltoniu ir auksu. Visa Vėtrų Gūžtos ir Haigardeno galia, vos prieš valandą dar priklausiusi Renliui. Dabar jie visi — Stanio, staiga suvokė Ketlina, net jeigu dar patys to nežino. Kur dar jiems eiti, jeigu ne pas paskutinį iš Barateonų? Vienu piktadarišku smūgiu Stanis laimėjo viską.

Aš — teisėtas karalius, skelbė jis suspaudęs žandikaulius tarsi plieno reples, ir jūsų sūnus toks pat išdavikas, kaip ir mano brolis. Ateis ir jo valanda.

Visą kūną jai nusmelkė šiurpas.

Jonas

Vieniša, netikėtai išsišovusi kalva kilo iš miško tankmės, jos vėjo gairinamos uolos buvo matyti per daugelį mylių. Pasak žvalgų, tyržmogiai vadino ją Pirmųjų Žmonių Kumščiu. Tikrai panašu į kumštį, pagalvojo Jonas Snou, — iškištą pro žemes ir girias, nuogų parudavusių šlaitų akmenys barkšo kaip krumpliai.

Jis jojo į viršūnę su lordu Mormontu ir kitais vyresniaisiais, Vaiduoklį palikęs apačioje, po medžiais. Jiems kopiant aukštyn, didvilkis paspruko tris kartus, bet du kartus nenoriai sugrįžo atsiliepdamas į Jono švilpimą. Trečią kartą lordas vadas neteko kantrybės ir burbtelėjo:

— Vaikine, tegu jis laksto, noriu iki sutemų pasiekti keterą. Susirasi tą vilką vėliau.

Kelias aukštyn buvo status ir akmenuotas, viršūnėje stūksojo iš akmenų suversta siena, aukštumo sulig krūtine. Jiems teko padaryti nemažą lankstą, kol rado pakankamai didelį plyšį, kad praeitų arkliai.

— Čia nebloga vieta, Torinai, — pareiškė Senasis Lokys, kai jie pagaliau atsidūrė viršūnėje. — Vargu ar galime tikėtis ko nors geriau. Čia apsistosime ir lauksime Pusrankio.

Lordas vadas nušoko žemėn, jo varnas gavo pakilti jam nuo peties. Garsiai skųsdamasis jis suplasnojo ore.

Nuo kalvos į visas puses atsivėrė puikūs vaizdai, tačiau Jono žvilgsnį pirmiausia patraukė ta žiedu sukanti siena, pilki gerokai sudūlėję akmenys su baltais kerpių lopais ir žalių samanų barzdomis. Kalbėta, esą Aušros amžiuje Kumštis buvo Pirmųjų Žmonių žiedinis įtvirtinimas.

— Tinkamas gintis fortas, nors ir senas, — tarė Torinas Smolvudas.

— Senas, — klyktelėjo Mormonto varnas triukšmingai plasnodamas ir sukdamas ratus jiems virš galvų. — Senas, senas, senas.

— Nutilk, — suurzgė Mormontas paukščiui. Išdidumas neleido Senajam Lokiui pripažinti savo silpnumo, bet Jonas suprato tiesą. Pastangos neatsilikti nuo jaunesnių vyrų kainavo daug.

— Jei prireiktų, šią aukštumą ginti bus nesunku, — pasakė Torinas, vesdamas žirgą palei akmeninį žiedą ir plevėsuodamas vėjyje sabalo kailiu apkraštuoto apsiausto skvernais.

— Taip, šita vieta tiks, — Senasis Lokys iškėlė ranką tikrindamas vėjo kryptį, ant jos tuoj pat nutūpė varnas, skrebendamas nagais juodus šarvų marškinius.

— O kaip bus su vandeniu, milorde? — pasidomėjo Jonas.

— Kalvos papėdėje mes kirtome upelį.

— Toloka eiti atsigerti, be to, jo negina akmenų siena.

— Ar tik netingi laipioti į kalną, vaikine? — tarė Torinas.

— Kitos tokios įtvirtintos vietos tikrai nerasime, — atsiliepė lordas Mormontas. — Vandens atsinešime, laikysime viršuje didelę atsargą.

Jonas suprato, kad geriau nesiginčyti. Suskambo įsakymai, Nakties sargybos broliai pradėjo kurti stovyklą Pirmųjų Žmonių statyto akmeninio žiedo viduje. Tarsi grybai po lietaus sudygo juodos palapinės, ant plikos žemės pabiro antklodės ir čiužiniai. Arklininkai, ilgomis eilėmis surikiavę arklius, juos šėrė ir girdė. Kiti griebėsi kirvių ir blėstančios dienos šviesoje skubėjo prikirsti medžių, kad malkų užtektų visai nakčiai. Dvi dešimtys statytojų kapojo krūmus, kasė išvietes, dėliojo atsigabentus ugnyje grūdintus aštriakuolius.

— Iki tamsos kiekviena žiedinės sienos anga privalo būti apsaugota grioviu ir užtverta aštriakuoliais, — dar anksčiau įsakė Senasis Lokys.

Įrengęs vado palapinę ir pasirūpinęs arkliais, Jonas Snou nusileido žemyn ieškoti Vaiduoklio. Didvilkis tučtuojau pasirodė, kaip visada be menkiausio garso. Jonas vaikštinėjo medžių ūksmėje, švilpė ir šūkavo toje žalumoje visiškai vienišas, žengdamas per kankorėžius ir nukritusius lapus, tik staiga apsižiūrėjo, kad šalia jo jau tipena baltas, blyškus tarsi ryto migla, galingas didvilkis.

Tačiau užkopus iki akmenų žiedo, Vaiduoklis vėl ėmė spyriotis. Jis atsargiai priėjo prie sienos plyšio, viską apuostė ir atsitraukė, lyg jam būtų nepatikę tai, ką užuodė. Stvėręs už pakarpos, Jonas mėgino įtempti jį žiedo vidun. Tai pasirodė nelengva — vilkas svoriu nedaug nusileido pačiam Jonui, o jėgos turėjo gerokai daugiau.

— Vaiduokli, kas tau atsitiko?

Paprastai jis nebūdavo šitoks suirzęs. Galų gale Jonui teko nusileisti.

— Kaip sau nori, — tarė jis vilkui. — Eik ir medžiok.

Raudonos akys žvelgė Jonui pavymui, kol jis pro samanomis apžėlusius akmenis pralindo į vidų.

Čia turėjo būti saugu. Nuo kalvos galėjai patogiai apžvelgti apylinkes, šiaurės ir vakarų pusėse šlaitai kilo labai statūs, tik rytuose buvo šiek tiek nuolaidesnis. Tačiau sutemoms tirštėjant, tamsai iš šešėlių šliaužiant arčiau, Joną kamavo vis stipresnė nuojauta, kad kažkas turi nutikti. Tai užkerėtas miškas, galvojo jis. Gal čia yra vaiduoklių, Pirmųjų Žmonių dvasių. Kadaise šita vieta priklausė jiems.

— Vaikine, liaukis svajoti, — tarė jis pats sau.

Užsiropštęs ant suverstų akmenų, Jonas pažvelgė tolyn, kur leidosi saulė. Atsispindėdama nuo vingiuojančios į pietus Balsvosios upės vandenų, jos šviesa žiburiavo lyg kaltinis auksas. Aukštupio pusėje kraštas buvo kalnuotesnis, vietoj tankaus miško ten, šiaurėje ir vakaruose, viena paskui kitą aukštai kilo nuogos ir nesvetingos uolėtos kalvos. Ties horizontu tarsi galingi šešėliai dunksojo kalnai, keteromis nykstantys melsvai pilkuose toliuose, jų dantytas viršūnes dengė niekada neištirpstantis sniegas. Net iš toli jie atrodė šalti, neaprėpiami ir atšiaurūs.

Tuo tarpu čia, aplink jų kalvą, karaliavo giria. Į pietus ir rytus miškai driekėsi kiek tik Jono akys užmatė — begalinės šaknų ir šakų tankmės, tūkstančiai žalumos atspalvių, tarp jų šviečiančios raudonos dėmės ten, kur, prasibrovęs pro pušis ir sargmedžius, stiebėsi burtmedis, ar geltoni žybsniai — lapų spalvą jau ėmę keisti plačialapiai. Vėjui papūtus girgždėjo ir dejavo šakos, kur kas senesnės už patį Joną, virpėjo tūkstančiai lapelių, ir miškas akimirką atrodydavo lyg tamsiai žalia jūra, banguojanti, audrinama vėtros, amžina ir nenuspėjama.

Vaiduoklis ten, apačioje, vienišas nebus, pamanė Jonas. Po tos jūros paviršiumi galėjo, slapstydamiesi už medžių, krutėti bet kokie padarai, besitaikantys per girios tamsą prišliaužti prie akmenų žiedo. Bet kokie. Ir niekas nieko apie juos nežino. Taip jis stovėjo ilgai, kol saulė dingo už aštrių tarsi pjūklo dantys kalnų, ir į mišką atslinko tamsa.

— Jonai? — šūktelėjo Semvelis Tarlis. — Taip ir maniau, kad čia tu. Kaip laikaisi?

— Neblogai, — Jonas nušoko žemyn. — O kaip tavo reikalai šiandien?

— Gerai. Visai gerai laikausi. Tikrai.

Jonas neketino dalytis savo nerimu su draugu, juolab dabar, kai Semvelis Tarlis pagaliau jaučiasi drąsiau.

— Senasis Lokys ketina čia laukti Korino Pusrankio ir vyrų iš Šešėlių bokšto.

— Šita vieta, regis, gerai įtvirtinta, — tarė Semas. — Pirmųjų Žmonių žiedinė tvirtovė. Kaip manai, čia vyko mūšiai?

— Žinoma. Bet geriau paruošk kokį paukštį. Mormontas norės pasiųsti žinią atgal.

— Būtų gerai, jei galėčiau pasiųsti juos visus. Jiems labai nepatinka tupėti narve.

— Jei mokėtum skraidyti, nepatiktų ir tau.

— Jei mokėčiau skraidyti, jau seniai sėdėčiau Juodojoje pilyje ir kirsčiau apkepą su kiauliena, — atsiliepė Semas.

Jonas apdegusia ranka paplekšnojo jam per petį. Jie drauge patraukė į stovyklą. Visur aplinkui jau liepsnojo laužai. Virš galvų žiebėsi žvaigždės. Ilga raudona Mormonto deglo uodega švytėjo, ryškumu lenktyniaudama su mėnuliu. Varnų balsus Jonas išgirdo iš tolo, nors pamatė tik po valandėlės. Kai kurie kranksėjo šaukdami jį vardu. Sugalvoję kelti triukšmą, tie paukščiai drovumu nepasižymėjo.

Jie irgi kažką jaučia.

— Verčiau einu pasirūpinsiu Senuoju Lokiu, — tarė Jonas. — Nepavalgydintas jis taip pat įsitriukšmauja.

Mormontą jis rado besikalbantį su Torinu Smolvudu ir pustuziniu kitų vyresniųjų.

— Parsiradai pagaliau, — stačiokiškai rėžė senis. — Gal malonėtum atnešti mums karšto vyno. Naktis šaltoka.

— Tuojau, milorde.

Jonas užkūrė laužą, iš sandėlio atsinešė statinaitę Mormonto mėgstamo stipraus raudonojo ir įpylė į katiliuką. Tada pakabino virš ugnies ir ėmė rinkti kitus priedus. Senajam Lokiui karštas vynas su prieskoniais tikdavo tik tam tikros sudėties. Tiek cinamono, tiek gvazdikėlių ir tiek medaus, nė lašo daugiau. Dar razinų, riešutų ir džiovintų uogų, bet jokiu būdu ne citrinos, tai ypač pasibjaurėtinas pietiečių prasimanymas — toks požiūris stebino, nes rytais gerdamas alaus jis visada dėdavosi citrinos. Lordo vado reikalavimu gėrimas privalėjo būti karštas, kad žmogų kaip reikiant sušildytų, bet nevalia buvo leisti vynui užvirti. Jonas atidžiai stebėjo katiliuką.

Besidarbuodamas girdėjo balsus palapinės viduje. Džarmanas Bakvelas sakė:

— Patogiausias kelias į Speigilčius — žygiuoti palei Balsvąją upę iki jos ištakų. Tačiau jei trauksime tuo keliu, Plėšikas apie mus netrukus sužinos, dėl to galiu galvą guldyti.

— Galbūt tiktų Milžino Laiptai, — tarė seras Maladoras Lokas, — arba Aidžioji perėja, jeigu tik neužversta.

Vynas jau garavo. Jonas nukėlė katiliuką nuo liepsnos, pripylė aštuonias taures ir nunešė į palapinę. Senasis Lokys sėdėjo įsmeigęs žvilgsnį į varganą žemėlapį, Semo nupieštą aną vakarą pas Krasterį. Jis paėmė taurę nuo padėklo, paragavo vieną gurkšnį ir pritardamas atsainiai linktelėjo. Jo varnas nušokavo per jo ranką žemyn.

— Grūdų, — karktelėjo paukštis. — Grūdų. Grūdų.

Seras Otinas Vitersas mostelėjęs ranka vyno atsisakė.

— Aš apskritai į kalnus nekelčiau kojos, — tarė jis laibu, pavargusiu balsu. — Speigilčiuose šaltis kanda net ir vasarą, o dabar… jei užkluptų audra…

— Neketinu be būtino reikalo kišti galvos į Speigilčių pavojus, — atsiliepė Mormontas. — Tyržmogiai negali išgyventi ant sniego ir uolų lygiai taip pat, kaip ir mes. Netrukus jie leisis iš kalnų žemyn, ir nesvarbu, kokio dydžio būtų jų kariuomenė, vienintelis kelias jiems — palei Balsvąją upę. Jeigu taip, mes čia labai gerai įsitaisėm. Jiems niekaip nepavyks pro mus prasmukti.

— Gal jie ir nenorės. Jų tūkstančiai, o mūsų, kai atvyks Pusrankis, bus trys šimtai, — seras Maladoras paėmė Jono paduotą taurę.

— Jeigu reikės kautis, geresnės vietos tikrai nerasime, — pareiškė Mormontas. — Sustiprinsime gynybinius įtvirtinimus — duobėmis, aštriakuoliais, pribarstysime ant šlaitų dyglių. Užtaisysime visus sienos plyšius. Džarmanai, iš tavo vyrų reikės pačių akyliausių, jie bus stebėtojai. Išsidėstys žiedu aplinkui ir palei upę, kad žinotume iš anksto, kas artinasi. Tegu slepiasi medžiuose. Be to, jau reikia kaupti vandens atsargas. Kasime talpyklas. Vyrai turės darbo, o vėliau tos atsargos gali labai praversti.

— Mano žvalgai… — prabilo Torinas Smolvudas.

— Tavo žvalgai, kol Pusrankis neatvyko, žvalgysis tik šioje upės pusėje. Vėliau žiūrėsime. Neketinu daugiau prarasti nė vieno vyro.

— Mensas Plėšikas galbūt telkia kariuomenę už vienos dienos kelio nuo čia, o mes nieko nežinosime, — pasipiktino Smolvudas.

— Kur tyržmogiai telkiasi, mes žinome, — nenusileido Mormontas. — Apie tai mums pasakojo Krasteris. Man jis nepatinka, bet nemanau, kad jis melavo.

— Jūsų valia, — Smolvudas paniuręs išėjo. Kiti ištuštino taures ir taip pat patraukė pro duris, bet mandagiau.

— Ar pageidausite vakarienės, milorde? — paklausė Jonas.

— Grūdų, — riktelėjo varnas. Mormontas atsakė tik po valandėlės, bet tepratarė:

— Ar tavo vilkas sumedžiojo kokį žvėrį?

— Jis dar negrįžo.

— Šviežia mėsa mums tiktų. — Mormontas kyštelėjo ranką į maišą ir ištiesė varnui saują grūdų. — Manai, darau klaidą neleisdamas vyrams žvalgytis toliau?

— Ne man spręsti, milorde.

— Tau, jei esi klausiamas.

— Jeigu žvalgai gali dairytis tik aplink Kumštį, nežinau, kaip jie galėtų rasti mano dėdę, — tarė Jonas.

— Niekaip. — Varnas lesė grūdus iš Senojo Lokio delno. — Ar du šimtai vyrų, ar dešimt tūkstančių — šita šalis vis vien per daug didelė.

Grūdai baigėsi, ir Mormontas apvertė delną.

— Bet jūs ieškosite ir toliau?

— Meisteris Eimonas laiko tave protingu. — Mormontas perkėlė varną sau ant peties. Paukštis pakreipė galvą į šoną ir žiūrėjo blyksėdamas mažomis akutėmis.

Atsakymas piršosi pats.

— Gal… man regis, kad vienam žmogui lengviau rasti du šimtus, negu dviem šimtams rasti tą vieną.

Varnas klyktelėjo tarsi šaipydamasis, bet Senasis Lokys nusišypsojo į savo žilą barzdą.

— Tiek žmonių ir arklių palieka tokį pėdsaką, kad net Eimonas juos įžiūrėtų. Nuo šitos kalvos mūsų ugnis turėtų būti matoma iki pat Speigilčių papėdės. Jeigu Benas Starkas gyvas ir laisvas, neabejoju, kad jis pas mus ateis.

— Taip, — sutiko Jonas, — bet… o jeigu…

— Jeigu jis negyvas? — švelniau paklausė Mormontas.

Jonas nenoriai linktelėjo.

— Negyvas, — įsiterpė varnas. — Negyvas. Negyvas.

— Jis vis tiek gali mus pasiekti, — kalbėjo Senasis Lokys. — Kaip pasiekė Otoras ar Džeiferis Flauersas. Kaip ir tau, man baisu apie tai pagalvoti, bet negalime pamiršti, kad taip gali būti.

— Negyvas, — kranktelėjo varnas, pašiaušdamas sparnus. Šį kartą garsiau ir šaižiau. — Negyvas.

Mormontas paglostė juodas paukščio plunksnas ir, netikėtai nusižiovavęs, prisidengė atgalia ranka burną.

— Ko gero, vakarienės atsisakysiu. Poilsio man reikia labiau. Pažadink mane švintant.

— Miegokite ramiai, milorde.

Jonas surinko tuščias taures ir žengė laukan. Kažkur tolėliau buvo girdėti juokas, gailūs dūdmaišio garsai. Stovyklos viduryje liepsnojo didžiulis laužas, nosį kuteno gaminamo troškinio kvapai. Senasis Lokys gal ir nejuto alkio, bet Jonas buvo labai išalkęs. Tad pasuko arčiau ugnies.

Ten, atsistojęs su šaukštu rankoje, postringavo Daivenas.

— Šitą mišką pažįstu geriau negu kas kitas, ir, patikėkit, šiąnakt tikrai nenorėčiau vienas per jį joti. Negi neužuodžiate?

Grenas žiūrėjo į jį išplėtęs akis, bet atsiliepė Paniurėlis Edas:

— Aš užuodžiu tik dviejų šimtų arklių mėšlą. Ir dar šitą viralą. Tiesą sakant, gerai pauosčius, abu jie kvepia panašiai.

— Tuoj aš tau parodysiu „panašiai“, — Heikas pliaukštelėjo per savo durklą. Jis niurnėdamas kliūstelėjo iš katilo į Jono dubenį.

Troškinys buvo tirštas, su miežiais, morkomis ir svogūnais, kur ne kur pasitaikydavo nuo virimo suminkštėjęs sūdytos jautienos kąsnis.

— O ką tu užuodi, Daivenai? — paklausė Grenas.

Miško žinovas valandėlę čiulpė šaukštą. Dantis buvo išsiėmęs. Jo veidas atrodė nugairintas ir įdiržęs, rankos gumbuotos kaip senos šaknys.

— Man atrodo, kad kvepia… na… šalčiu.

— Mediniai tavo dantys, tokia pat ir makaulė, — drėbė jam Heikas. — Šaltis neturi kvapo.

Turi, pagalvojo Jonas prisiminęs aną naktį lordo vado kambaryje. Jis kvepia mirtimi. Staiga jo alkis kažkur dingo. Atidavė savo dubenį Grenui, kuriam aiškiai reikėjo maisto papildomai, kad sušiltų vėsią naktį.

Pūtė žvarbokas vėjas. Rytą žemę aptrauks šerkšnas, palapinių virvės bus sušalusios ir apledėjusios. Katiliuko dugne dar teliūskavo lašas vyno su prieskoniais. Jonas įmetė į laužą malkų ir pakabino katiliuką ant ugnies, kad vėl sušiltų. Laukdamas mankštino pirštus, suspausdamas ir vėl ištiesdamas kumštį, kol ranka ėmė dilgčioti. Aplink stovyklą jau užėmė vietas pirmoji sargybos pamaina. Visur palei akmenų žiedą mirgėjo deglai. Naktis buvo tamsi, be mėnulio, bet danguje tviskėjo tūkstančiai žvaigždžių.

Iš tamsos atsklido silpnas ir tolimas garsas, tačiau jo supainioti negalėjai su niekuo — tai staugė vilkai. Jų balsai tai augo, tai slopo — šiurpi, vienatvės kupina rauda. Nuo jos ant sprando šiaušėsi plaukai. Kitapus laužo iš šešėlio į Joną žvelgė pora raudonų akių. Atspindėdamos liepsnas, jos žibėjo.

— Vaiduokli, — apstulbęs atsiduso Jonas. — Vis dėlto galų gale atėjai vidun, ką? — Baltasis vilkas neretai medžiodavo visą naktį, ir Jonas nesitikėjo jo sulaukti iki aušros. — Gal medžioklė pasitaikė labai prasta? Na, eikš čionai. Pas mane, Vaiduokli.

Didvilkis apėjo laužą lanku, apuostė Joną, pauostė vėją, vis nenurimdamas. Atrodė, kad mėsa dabar jo nedomina. Kai tada negyvėliai prisikėlė, Vaiduoklis apie juos žinojo. Jis pabudino mane, įspėjo. Sunerimęs Jonas atsistojo.

— Ten kažkas yra? Vaiduokli, jauti kvapą? — Daivenas sakė, kad kvepia šalčiu.

Didvilkis nušuoliavo, paskui stabtelėjo ir atsigręžė. Nori, kad sekčiau jam iš paskos. Užsitraukęs apsiausto gobtuvą, Jonas patraukė tolyn nuo palapinių, nuo laužo šilumos, pro nedidelių pasišiaušusių arkliukų gretas. Pajutęs pro šalį bėgantį Vaiduoklį, vienas arklys susierzinęs žvingtelėjo. Jonas pasistengė keliais žodžiais jį nuraminti ir stabtelėjęs paglostė jam snukį. Artinantis prie sienos, buvo girdėti, kaip plyšiuose tarp akmenų švilpia vėjas. Pasigirdo sargybinio balsas. Jonas žengė į deglo šviesą.

— Man reikia atnešti vandens lordui vadui.

— Tada eik, — atsiliepė sargybinis. — Bet pasiskubink.

Susigūžęs po savo juodu apsiaustu, nuo vėjo dengdamasis gobtuvu, tas žmogus nė nepasižiūrėjo, kad Jonas nesineša jokio kibiro.

Jis šonu pralindo pro du aštriakuolius, Vaiduoklis nesunkiai rado kelią apačioje. Į sienos plyšį buvo įstatytas deglas, vėjo gūsiai nuo jo vis atplėšdavo blyškiai oranžines liepsnų draiskanas. Sprausdamasis pro akmenų tarpą, Jonas jį pasičiupo. Vaiduoklis pasileido žemyn nuo kalvos. Atkišęs deglą, Jonas nusekė iš paskos, tik lėčiau. Stovyklos šurmulys už nugaros po truputį slopo. Nakties tamsa buvo juoda kaip degutas, šlaitas status, akmenuotas ir nelygus. Pakaktų akimirkai prarasti budrumą — ir nusisuktum koją… arba sprandą. Ką aš darau? — nesiliovė jis klausinėjęs savęs, atidžiai rinkdamasis, kur žengti toliau.

Apačioje ošė medžiai, tarsi žieve ir lapais šarvuoti kariai, išsirikiavę tyliomis gretomis ir laukiantys įsakymo pulti kalvą. Atrodė visiškai juodi, tik deglo šviesai juos pasiekus, Jonas įžiūrėjo šiek tiek žalumos. Kažkur per akmenis tyliai čiurleno vanduo. Vaiduoklis šmurkštelėjo po krūmais ir pranyko. Jonas stengėsi neatsilikti klausydamasis tekančio upeliuko ir vėjyje dūsaujančios lapijos. Šakelės kabinosi į jo apsiaustą, o storų šakų pynės virš galvos užstojo žvaigždes.

Vaiduoklį jis rado godžiai lakantį iš upelio.

— Vaiduokli, — šūktelėjo, — pas mane. Tuoj pat.

Didvilkis pakėlė galvą, jo raudonos akys grėsmingai blizgėjo, vanduo nuo snukio varvėjo lyg seilės. Tą akimirką atrodė baisus ir negailestingas. Bet išsyk vėl pasileido bėgti, šuoliais pralėkė pro Joną ir nukūrė tarp medžių.

— Vaiduokli, ne, būk čia! — šaukė Jonas, tačiau vilkas jo nepaisė. Grakštų baltą pavidalą prarijo tamsa, ir Jonui teko apsispręsti — vienam kopti atgal į stovyklą arba sekti iš paskos.

Jis širsdamas nusekė paskui Vaiduoklį, laikydamas deglą kuo žemiau, kad matytų akmenis, ant kurių klupo kas žingsnį, storas šaknis, kurios, regis, vis taikydavo stverti jį už kojos, urvus, kur nesunkiai galėjai išsinarinti kulkšnį. Kas kelis žingsnius jis vis šaukė Vaiduoklį, bet tarp medžių siautė nakties vėjas, jo gausmas gožė bet kokius žodžius. Tai beprotybė, galvojo jis braudamasis vis giliau į girią. Jau rengėsi sukti atgal, bet staiga toli priekyje ir šiek tiek į dešinę, arčiau kalvos papėdės, pastebėjo švystelint kažką balta. Keikdamasis panosėje nuskuodė tenai.

Vydamasis savo vilką jis apibėgo beveik ketvirtį kelio aplink Kumštį, bet vėl pametė jį iš akių. Pagaliau kalvos papėdėje sustojo atgauti kvapo. Aplinkui buvo vien spygliuoti brūzgynai ir suvirtę akmenys. Deglo šviesą iš visų pusių spaudė tamsa.

Išgirdęs tylų skrebenimą, Jonas atsigręžė. Žengė arčiau to garso, rūpestingai apeidamas riedulius ir erškėčius. Už nuvirtusio medžio vėl pamatė Vaiduoklį. Didvilkis įnirtingai rausė duobę, net žemės lakstė į šalis.

— Ką radai? — Jonas nuleido deglą ir išvydo apvalų šviežiai supiltos žemės kauburį. Kapas, iš karto pagalvojo jis. Tačiau kieno?

Jonas atsiklaupė ir įbedė deglą į žemę greta. Dirva buvo lengva, smėlėta. Kasti buvo lengva, netrukdė nei akmenys, nei šaknys. Kad ir kas čia būtų, užkasta neseniai. Pakasus per dvi pėdas, pirštai užčiuopė audeklą. Jis tikėjosi — bijojo — rasti lavoną, bet čia buvo kažkas kita. Pagniaužęs tą audeklą, pajuto po juo kažkokius nedidelius, kietus daiktus, išjudinti jų nepajėgė. Nesklido joks kvapas, neropinėjo kirmėlės. Vaiduoklis atsitraukė ir stebėjo atsitūpęs ant užpakalinių kojų.

Jonas nužėrė palaidas žemes ir pamatė apvalų ryšulį, kokių dviejų pėdų skersmens. Užkišęs pirštus už jo kraštų, dar pakasėjo, kad galėtų iškelti. Traukiant tą ryšulį iš duobės, tai, kas buvo jo viduje, krustelėjo ir sutarškėjo. Lobis, pamanė jis, bet tie daiktai neatrodė panašūs į pinigus, o tarškėjimas nepriminė metalo žvangesio.

Ryšulys buvo apvyniotas ilgoka sutrešusia virve. Išsitraukęs durklą, Jonas ją nupjovė, apčiuopė audeklo kraštus ir trūktelėjo. Ryšulys apsivertė, tai, kas buvo jo viduje, pabiro ant žemės. Jis išvydo tuziną peilių, lapo pavidalo iečių antgalių, daug strėlių antgalių. Jonas paėmė vieną durklą be rankenos, lengvutį tarsi pūkas ir tviskantį juoda spalva. Deglo šviesa plona oranžine linija blykstelėjo ant ašmenų liudydama, kad jie aštrūs tarsi skustuvas. Drakono stiklas. Tai, ką meisteriai vadina obsidianu. Ar nebus Vaiduoklis radęs kokią senovinę miškavaikių slėptuvę, įrengtą prieš tūkstančius metų? Pirmųjų Žmonių Kumštis — sena vieta, bet…

Po drakono stiklu gulėjo senas kovos ragas, padarytas iš tauro rago ir apkaltas žalvario juostomis. Jonas išpurtė iš jo žemes, drauge iškrito visa sauja strėlių antgalių. Jonas jų nepuolė rinkti, bet išsitraukė kamputį to audeklo, į kurį ginklai buvo suvynioti, ir patrynė tarp pirštų. Gera vilna, stora, dvigubo audimo, drėgna, bet nesupuvusi. Tikrai negulėjusi žemėje ilgai. Ir dar tamsi. Jonas čiupo audeklą ir kilstelėjo arčiau deglo. Ji ne tamsi. Ji juoda.

Dar nespėjęs atsistoti ir ištraukti to audeklo, jis jau suprato, ką radęs: tai buvo juodas Nakties sargybai prisiekusio brolio apsiaustas.

Branas

Alapilvis rado jį kalvėje, minkantį dumples Mikenui.

— Meisteris prašo ateiti pas jį į bokštą, milorde prince. Atskrido paukštis nuo karaliaus.

— Nuo Robo?

Susijaudinęs Branas nenorėjo laukti Hodoro, tad leido Alapilviui užnešti jį laiptais į viršų. Nors neprilygo Hodorui, bet Alapilvis buvo stambus vyras, tik gerokai silpnesnis. Jiems pasiekus meisterio bokštelį, buvo smarkiai įraudęs ir labai pūškavo. Ten jau laukė Rikonas ir abu Valderiai Frėjai.

Meisteris Luvinas liepė Alapilviui išeiti ir uždarė kambario duris.

— Milordai, — tarė jis rimtai, — gavome laišką nuo jo malonybės, kuriame — ir geros, ir prastos žinios. Jis vakaruose laimėjo didžią pergalę — sutriuškino Lanisterių kariuomenę vietovėje, kuri vadinama Okskrosu, be to, užėmė keletą pilių. Dabar mums rašo iš Ašmarko — anksčiau tai buvo Marbrandų giminės tvirtovė.

Rikonas timptelėjo meisterį už skverno.

— Ar Robas jau grįžta namo?

— Bijau, kad kol kas dar ne. Dar bus daugiau mūšių.

— Ar jis sumušė lordą Taiviną? — paklausė Branas.

— Ne, — atsiliepė meisteris. — Priešo kariuomenę vedė seras Stafordas Lanisteris. Jis žuvo mūšyje.

Branas nebuvo net girdėjęs apie serą Stafordą Lanisterį. Todėl nusprendė neprieštarauti, kai Valderis Didysis pareiškė:

— Lordas Taivinas ten vienintelis šio to vertas.

— Perduokite Robui — aš noriu, kad jis grįžtų namo, — tarė Rikonas. — Tegu parsiveda ir savo vilką, ir mamą su tėvu.

Nors Rikonas žinojo, kad lordas Edardas miręs, jis kartais užmiršdavo… tyčia, kaip Branas įtarė. Jo mažasis brolis buvo labai užsispyręs, taip elgtis moka tik keturmečiai berniūkščiai.

Robo pergalė Braną pradžiugino, tačiau sukėlė ir nerimo. Jis atsiminė, ką Oša sakė tą dieną, kai jo brolis kariuomenės priešakyje išjojo iš Vinterfelo. Jis žygiuoja ne į tą pusę, tvirtino tyržmogių moteris.

— Liūdna, bet kiekviena pergalė turi savo kainą, — meisteris Luvinas atsigręžė į Valderius. — Milordai, jūsų dėdė seras Stevronas Frėjus buvo tarp tų, kurie prie Okskroso neteko gyvybės. Robas rašo, kad jis mūšyje buvo sužeistas. Manyta, kad sužeidimas nerimtas, bet po trijų dienų jis mirė miegodamas savo palapinėje.

— Jis buvo labai senas, — gūžtelėjo pečiais Valderis Didysis. — Šešiasdešimt penkerių, man atrodo. Per daug senas kautis. Visada sakydavo esąs pavargęs.

Valderis Mažasis nusikvatojo.

— Nori pasakyti, pavargęs laukti, kol mirs mūsų senelis? Ar tai reiškia, kad dabar įpėdinis yra seras Emonas?

— Nekalbėk kvailysčių, — atšovė jo pusbrolis. — Pirmojo sūnaus sūnūs pirmesni už antrąjį sūnų. Paveldėtojų eilėje kitas dabar yra seras Raimanas, po jo Edvinas, Valderis Juodasis ir Petiras Spuogas. O tada Eigonas ir visi jo sūnūs.

— Raimanas irgi senas, — pasakė Valderis Mažasis. — Lažinuosi, jam jau virš keturiasdešimties. Jį nuolat kamuoja pilvas. Manai, kad lordas dabar bus jis?

— Lordas būsiu aš. Man jis nerūpi.

Meisteris Luvinas juos griežtai nutraukė.

— Gėdytumėtės taip kalbėti, milordai. Kur jūsų sielvartas? Mirė jūsų dėdė.

— Taip, — nesiginčijo Valderis Mažasis. — Mes giliai liūdime.

Tačiau iš tiesų nė trupučio neliūdėjo. Branui pasidarė bloga. Jie šitą patiekalą virškina geriau negu aš. Jis paprašė meisterio Luvino leisti jam eiti.

— Gerai, — meisteris paskambino varpeliu pagalbos. Hodoras tikriausiai dirbo arklidėse. Vietoj jo pasirodė Oša. Bet ji buvo stipresnė už Alapilvį ir nesunkiai galėjo pakelti Braną ir nešti jį laiptais.

— Oša, — paklausė Branas, jiems einant per kiemą, — ar tu žinai kelią į šiaurę? Iki Sienos… ir net dar toliau?

— Ten nusigauti lengva. Ieškai Ledo Drakono ir vejiesi žydrąją žvaigždę raitelio akyje.

Ji atbula žengė pro duris ir pradėjo lipti įvijais laiptais.

— O ten dar yra milžinų ir visų kitų… Kitų ir miškavaikių?

— Milžinų mačiau, apie miškavaikius girdėjau pasakojant, baltieji klajūnai… kodėl tau parūpo?

— Ar kada matei triakę varną?

— Ne, — ji nusijuokė. — Ir negalėčiau sakyti, kad labai trokštu ją pamatyti.

Oša paspyrė duris į jo miegamąjį ir pasodino Braną prie lango, kur jis galėjo žiūrėti, kas darosi apačioje, kieme.

Oša išėjo, bet, regis, tepraslinko kelios akimirkos, ir durys vėl atsivėrė. Nekviestas vidun įžengė Džodženas Ridas, jam iš paskos — ir jo sesuo Mira.

— Girdėjai apie paukštį? — paklausė Branas. Anas berniukas linktelėjo. — Tai buvo ne vakarienė, kaip sakei. Atėjo Robo laiškas, mes jo nevalgėme, bet…

— Žalieji sapnai kartais įgyja keistą pavidalą, — sutiko Džodženas. — Jų tiesą ne visada lengva suprasti.

— Papasakok, ką sapnavai bloga, — tarė Branas. — Kas bloga artėja prie Vinterfelo.

— Ar milordas princas dabar jau tiki manimi? Ir tikės mano žodžiais, kad ir kaip keistai jie skambėtų jo ausims?

Branas linktelėjo.

— Ateina jūra.

— Jūra?

— Sapnavau, kad aplink Vinterfelą visur tyvuliuoja jūra. Mačiau juodas bangas, tykštančias į vartus ir bokštus, paskui sūrus vanduo pasiliejo per sienas ir paskandino pilį. Kieme plūduriavo skenduoliai. Pirmą kartą dar Pilkuosiuose Vandenyse susapnavęs šitą sapną, nepažinau jų veidų, bet dabar jau esu juos matęs. Vienas jų — Alapilvis, tas sargybinis, kuris skelbė mūsų vardus per puotą. Kitas — jūsų septonas. Ir kalvis.

— Mikenas? — Branas klausėsi ir suglumęs, ir prislėgtas. — Tačiau jūra — už daugelio šimtų mylių, o Vinterfelo sienos tokios aukštos, kad vanduo niekada nepasiektų jų viršaus, nors ir atsirastų prie pilies.

— Nakties tamsoje sūrioji jūra išsilies per šitas sienas, — pakartojo Džodženas. — Mačiau negyvėlius, paskendusius ir išsipūtusius.

— Privalome juos įspėti, — tarė Branas. — Alapilvį ir Mikeną, ir septoną Čeilį. Privalome pasakyti, kad jie saugotųsi nepaskęsti.

— Tai jų neišgelbės, — atsakė berniukas žaliais drabužiais.

Mira priėjo prie lango ir uždėjo ranką Branui ant peties.

— Branai, jie nepatikės. Kaip ir tu pats.

Džodženas atsisėdo ant Brano lovos.

— Papasakok, ką tu sapnuoji.

Branui vis tiek buvo baisu, tačiau jis prisiekė pasitikėsiąs jais, o Starkas iš Vinterfelo laikosi duotos priesaikos.

— Pasitaiko įvairių sapnų, — prabilo jis iš lėto. — Būna vilkiški, tie geresni. Lakstau, medžioju, pjaunu voveres. Kituose atskrenda varna ir liepia man skristi. Kartais tuose sapnuose atsiranda medis, jis šaukia mane vardu. Tada išsigąstu. Bet blogiausi sapnai, kuriuose krintu, — jis prislėgtas pažvelgė žemyn į kiemą. — Niekada anksčiau nebuvau nukritęs. Kai laipiojau. Užsiropšdavau visur, ant stogų, sienų, lesindavau varnas Sudegusio bokšto viršūnėje. Motina bijodavo, kad nukrisiu, bet žinojau, kad to nenutiks. Bet vis dėlto nukritau, ir dabar užmigęs kiekvieną kartą krintu.

Mira spustelėjo jam petį.

— Tai viskas?

— Man taip atrodo.

— Vilkolakis, — tarė Džodženas Ridas.

Branas išplėtė akis.

— Kas?

— Vilkolakis. Persivertėlis. Žvėries išpera. Taip jie vadins tave, jei kada nors išgirs apie tavo vilkiškus sapnus.

Tie žodžiai jį vėl išgąsdino.

— Kas vadins?

— Taviškiai. Iš baimės. Kai kurie degs neapykanta sužinoję, koks esi. Atsiras net tokių, kurie mėgins tave nužudyti.

Senoji auklė kartais sekdavo pasakas apie vilkolakius ir persivertėlius. Šie visada darydavo ką nors bloga.

— Aš ne toks, — tarė Branas, — visai ne toks. Tai tik sapnai.

— Vilkiški sapnai netikri. Kai nemiegi, tavoji akis kietai užmerkta, bet užsnūdus ji prasiveria, ir tavo siela ieško antrosios pusės. Tavyje gyvena didelė galia.

— Nenoriu tos galios. Noriu būti riteris.

— Riteris — tai, ko tu nori. Vilkolakis — tai, kas esi. Šito nepakeisi, Branai, negali nei paneigti, nei apsimesti, kad nieko nežinai. Esi sparnuotas vilkas, tačiau niekada neskraidysi, — Džodženas atsistojo ir priėjo prie lango. — Nebent atmerktum savąją akį, — sudėjęs du pirštus, jis stipriai dūrė Branui į kaktą.

Pats palietęs tą vietą, Branas užčiuopė tik lygią, be jokių plyšelių odą. Nerado ten jokios akies, net ir užsimerkusios.

— Kaip galiu atmerkti tą akį, jeigu jos ten nėra?

— Pirštais jos niekada nerasi, Branai. Jos ieškoti reikia širdimi. — Džodženas savo keistomis žaliomis akimis įdėmiai žvelgė į Braną. — O gal tu bijai?

— Meisteris Luvinas sako, kad to, ką regi sapnuose, bijoti neverta.

— Verta, — nesutiko Džodženas.

— Kas tai?

— Praeitis. Ateitis. Tiesa.

Abu Ridai išėjo, o Branas sėdėjo dar labiau suglumęs. Likęs vienas, mėgino atmerkti trečiąją akį, bet nežinojo kaip. Visaip raukė ir krapštė kaktą, bet niekas nesikeitė — jis viską regėjo taip pat, kaip ir anksčiau. Vėlesnėmis dienomis Branas mėgino įspėti kitus apie tai, ką buvo matęs Džodženas, bet jam sekėsi prastai. Mikeną jo žodžiai pralinksmino.

— Jūra, iš tiesų? Mat kaip, visada norėjau pamatyti jūrą. Tik niekada nepasitaikė atsidurti ten, kur galėčiau iki jos nusigauti. Tai dabar išeina, kad ji pati pas mane atkeliaus? Dievai labai maloningi, jeigu šitaip stengiasi dėl paprasto kalvio.

— Dievai mane pasišauks, kai nuspręs, kad jau laikas, — ramiai tarė septonas Čeilis, — nors nemanau, Branai, kad paskęsčiau. Žinai, užaugau prie Baltojo Peilio krantų. Neblogai moku plaukti.

Vienintelis Alapilvis rimtai išklausė jo įspėjimo. Nuėjęs pats pasikalbėjo su Džodženu ir paskui liovėsi praustis, o prie šulinio net artyn neidavo. Galų gale ėmė taip dvokti, kad kiti šeši sargybiniai įgrūdo jį į karšto vandens kubilą ir be gailesčio nušveitė, o pats Alapilvis rėkė, kad tuoj bus paskandintas, kaip varliavaikis ir sakė. Vėliau, kur nors pilyje pamatęs Braną ar Džodženą, raukydavosi ir kažką burbėdavo sau po nosimi.

Po Alapilvio prausimo praslinkus kelioms dienoms, į Vinterfelą sugrįžo seras Rodrikas su belaisviu, apkūniu jaunuoliu storomis drėgnomis lūpomis ir ilgais plaukais, nuo jo sklido dvokas kaip nuo išvietės, net bjauresnis, negu buvo Alapilvio.

— Jį taip ir vadina — Dvoku, — paaiškino Šiengalvis, Branui pasiteiravus, kas čia toks. — Jo tikro vardo nesu girdėjęs. Sako, jis tarnavo Boltono Mergvaikiui ir padėjo nužudyti ledi Hornvud.

Per vakarienę Branas sužinojo, kad pats Mergvaikis jau miręs. Sero Rodriko vyrai sučiupo jį Hornvudų žemėse darantį kažką siaubinga (Branui liko neaišku, ką tas iš tiesų veikė, bet jam pasirodė, kad tokie dalykai daromi nusirengus visus drabužius) ir pašovė iš lanko, kai jis mėgino sprukti. Tačiau ledi Hornvud išgelbėti jie nebespėjo. Po vedybų Mergvaikis užrakino ją bokšte ir nebeduodavo maisto. Branas girdėjo vyrus kalbant, kad seras Rodrikas, išlaužęs duris, rado ją kruvina burna ir apgraužtais pirštais.

— Tas pabaisa užveržė bjaurų mazgą ir dar prismaigstė spyglių, — pasakė senasis riteris meisteriui Luvinui. — Suk kaip nori, bet ledi Hornvud buvo jo žmona. Jis privertė ją duoti priesaiką ir septono akivaizdoje, ir prie širdmedžio, paskui tą patį vakarą prie liudininkų paėmė ją lovoje. Ji pasirašė popierių, kuriame surašyta jos valia, o Mergvaikis skiriamas paveldėtoju, ir uždėjo savo antspaudą.

— Jei priesaika išgauta grasant ginklu, ji negalioja, — užginčijo meisteris.

— Ruzas Boltonas su tokia nuomone tikriausiai nesutiks. Juolab jei nuo to priklauso žemių likimas, — seras Rodrikas atrodė nusiminęs. — Mielai nurėžčiau šitam tarnui galvą, jis toks pat atgrasus, kaip ir jo šeimininkas. Bet bijau, kad privalome laikyti jį gyvą, kol iš karo grįš Robas. Tas žmogus — vienintelis šlykščių Mergvaikio nusikaltimų liudininkas. Galbūt lordas Boltonas, išgirdęs jo pasakojimą, atsisakys savo reikalavimų, tačiau kol kas Manderlių riteriai ir Dredforto žmonės galabija vieni kitus Hornvudų giriose, o man stinga pajėgų jiems sustabdyti.

Senasis riteris pasisuko krėsle ir atgręžė griežtą žvilgsnį į Braną.

— O ką jūs, milorde prince, nuveikėte, kol buvau išvykęs? Paliepėte mūsų sargybiniams nebesiprausti? Pageidaujate, kad jie smirdėtų kaip tas Dvokas, ar ne taip?

— Čionai artėja jūra, — tarė Branas. — Džodženas matė tai žaliajame sapne. Alapilvis joje nuskęs.

Meisteris Luvinas timptelėjo savo grandinę.

— Sere Rodrikai, Ridų berniukas galvoja sapnuose įžvelgiąs ateitį. Jau kalbėjau su Branu, kad tokios pranašystės nieko vertos, tačiau, tiesą sakant, palei Akmenuotąjį krantą turime daug bėdų. Plėšikai iš ilglaivių siaubia žvejų kaimus, prievartauja ir degina. Su jais tvarkytis Leobaldas Tolhartas pasiuntė savo sūnėną Benfredą, ir manau, kad jie, vos išvydę ginkluotus vyrus, susės į laivus ir spruks tolyn.

— Taigi, o tada smogs kažkur kitur. Tegu Kiti griebia tokius bailius. Jeigu mūsų didžiosios jėgos nebūtų už tūkstančių mylių pietuose, jie niekada nedrįstų kišti nosies, kaip ir tas Boltono Mergvaikis.

Seras Rodrikas pažvelgė į Braną.

— Ką dar pasakojo tas vaikinas?

— Jis sakė, kad per mūsų sienas liesis vanduo. Matė nuskendusį Alapilvį, dar Mikeną ir septoną Čeilį.

Seras Rodrikas susiraukė.

— Na, vadinasi, jeigu nutiktų taip, kad turėsiu pats joti prieš tuos plėšikus, reikės Alapilvio neimti. O manęs jis prigėrusio nematė? Ne? Gerai.

Tai girdėdamas Branas apsidžiaugė. Galbūt jie nepaskęs, pagalvojo jis. Jei laikysis toliau nuo jūros.

Taip manė ir Mira, kai vėliau tą vakarą ji su Džodženu atėjo pas Braną trise žaisti kauliukais, bet jos brolis tik papurtė galvą.

— To, ką matau žaliuosiuose sapnuose, pakeisti neįmanoma.

— Kodėl dievai siųstų įspėjimą, — pyktelėjusi tarė ji, — jeigu negalime į jį atsižvelgti ir pakeisti to, kas gresia?

— Nežinau, — liūdnai atsakė Džodženas.

— Alapilvio vietoje tikriausiai šoktum į šulinį, kad viskas greičiau pasibaigtų! Jis privalo kovoti, kaip ir Branas.

— Aš? — Branas staiga išsigando. — Kodėl turėčiau kovoti? Ir aš turėsiu nuskęsti?

Mira kaltai pažvelgė į jį.

— Nereikėjo man užsiminti…

Branas jautė, kad ji kažką slepia.

— Ar žaliajame sapne matei ir mane? — apimtas nerimo paklausė jis Džodženo. — Aš paskendau?

— Ne, nepaskendai, — Džodženas kalbėjo taip, tarsi kiekvienas žodis keltų jam skausmą. — Sapnavau žmogų, kuris šiandien atvyko, tą, kurį vadina Dvoku. Tu ir tavo brolis negyvi gulėjote jam prie kojų, o jis ilgu raudonu peiliu lupo jums odą nuo veido.

Mira pašoko.

— Jeigu nueičiau į požemį, suvaryčiau ietį jam tiesiai į širdį. Kaip jis nužudytų Braną, jei pats būtų negyvas?

— Tave sulaikytų kalėjimo prižiūrėtojai, — atsiliepė Džodženas. — Sargybiniai. O jeigu jiems papasakotum, kodėl nori jį nužudyti, jie nieku gyvu nepatikėtų.

— Aš pats turiu sargybinių, — priminė jiems Branas. — Alapilvį ir Spuoguotąjį Timą, Šiengalvį ir visus kitus.

Samanas primenančiose Džodženo akyse pasirodė gailestis.

— Jie nepajėgs jo sustabdyti, Branai. Nemačiau, kaip viskas prasidėjo, bet regėjau pabaigą. Mačiau tave ir Rikoną jūsų kriptose, ten žemai, tamsoje su visais mirusiais karaliais ir akmeniniais vilkais.

Ne, pagalvojo Branas. Ne.

— O jeigu iškeliaučiau iš čia… į Pilkuosius Vandenis, pas varną ar dar kur nors toli, kur jie manęs nerastų…

— Visa tai nesvarbu. Ten buvo žaliasis sapnas, Branai, o žalieji sapnai nemeluoja.

Tirionas

Veiris stovėjo prie gorės su žarijomis ir šildė savo išpuoselėtas rankas.

— Atrodo, kad Renlis žuvo baisia mirtimi pačiame savo kariuomenės viduryje. Jam gerklę nuo vienos ausies iki kitos perrėžė kalavijas, plieną ir kaulus kirtęs tarsi minkštą sūrį.

— Kieno ranka jį nužudė? — griežtai paklausė Sersėja.

— Ar kada buvo jums atėjusi mintis, kad daug atsakymų — tas pats kaip nė vieno? Žinias man teikiantys žmonės ne visada užima tokią aukštą padėtį, kaip mums norėtųsi. Mirus karaliui, prasimanymai dygsta tarsi grybai tamsoje. Arklininkas sako, kad Renlį nužudė vienas iš jo paties vaivorykštinės sargybos. Skalbėja tikina, esą Stanis su savo stebuklinguoju kalaviju prasmuko pro pačią brolio kariuomenės tirštumą. Keli kariai mano, kad nužudė moteris, tačiau nesutaria, kuri tai padarė. Renlio atstumta mergina — taip tvirtina vienas. Antras sako, kad tai kekšė, atvesta jam pasitenkinti prieš mūšį. Trečias mano, kad tai galėjo būti ledi Ketlina Stark.

Karalienė buvo nepatenkinta.

— Ar būtina mus gaišinti dėstant visus gandus, kuriuos sugalvoja kvailiai?

— Už tuos gandus, mano maloningoji karaliene, jūs man gerai mokate.

— Jums mokame už tiesą, lorde Veiri. Įsidėmėkite šitai, kitaip šita mažoji taryba gali dar sumažėti.

— Jeigu taip tęsite ir toliau, — nervingai sukikeno Veiris, — jūs ir jūsų kilnusis brolis jo malonybę paliksite apskritai be tarybos.

— Drįsčiau teigti, kad kraštas nepražus, jei patarėjų bus vienu kitu mažiau, — šyptelėjęs tarė Mažasis Pirštas.

— Brangiausiasis Petirai, — atsiliepė Veiris, — negi nejaučiate nerimo, kad trumpame karaliaus rankos sąraše jūsų vardas galbūt įrašytas pirmas?

— Prieš jus, Veiri? Šito niekad nė nesusapnuočiau.

— Gali nutikti, kad broliais prie Sienos tarnausime drauge — jūs ir aš, — Veiris vėl sukikeno.

— Anksčiau negu norėtum, eunuche, jei kiti tavo ištarti žodžiai bus tokie pat beverčiai. — Sprendžiant iš Sersėjos žvilgsnio, ji buvo pasiruošusi kastruoti Veirį dar kartą.

— Gal čia kokia klasta? — paklausė Mažasis Pirštas.

— Jei taip, ji nepaprastai gudri, — atsiliepė Veiris. — Bent jau mane tikrai supainiojo.

Tirionui tų kalbų jau buvo gana.

— Džofas labai nusivils, — tarė jis. — Renlio galvai jis saugojo tokį puikų smaigą. Tačiau kad ir kas būtų tai padaręs, reikia manyti, jog atlikta Stanio rūpesčiu. Tai jam akivaizdžiai naudinga.

Šita žinia Tirionui labai nepatiko. Jis tikėjosi, kad broliai Barateonai susikibs kruviname mūšyje ir be gailesčio išnaikins vienas kito kariuomenę. Jautė, kaip tvinkčioja alkūnė — toje vietoje per mūšį ją buvo sužeidusi kuoka. Kartais taip atsitikdavo drėgnu oru. Jis pamaigė ją pirštais ir paklausė:

— O kaip Renlio kariuomenė?

— Didžioji pėstininkų dalis lieka prie Karčiojo tilto. — Veiris atsitraukė nuo gorės su žarijomis ir atsisėdo į savo krėslą prie stalo. — Dauguma Renlį palaikiusių ir su juo prie Vėtrų Gūžtos atžygiavusių lordų su visomis vėliavomis, ginklais ir riteriais perėjo pas Stanį.

— Galiu lažintis, kad pirmieji žengė Florentai, — tarstelėjo Mažasis Pirštas.

Veiris apdovanojo jį itin meilia šypsena.

— Ir laimėtumėt, milorde. Iš tiesų, lordas Alisteris priklaupė pirmas. Jo pavyzdžiu pasekė daugelis kitų.

— Daugelis, — atkreipė dėmesį Tirionas, — bet ne visi?

— Ne visi, — sutiko eunuchas. — Tarp jų nebuvo nei Loro Tairelio, nei Rendilo Tarlio, nei Mačio Rovano. Nepasidavė ir pati Vėtrų Gūžta. Seras Kortnėjus Penrouzas gina pilį Renlio vardu ir atsisako patikėti, kad valdovas negyvas. Reikalauja parodyti jam mirusiojo palaikus, tik tuomet sutiktų atidaryti pilies vartus, bet atrodo, kad Renlio lavonas dingo, ir niekas negali paaiškinti kur. Tikriausiai kažkas jį išgabeno. Penktoji Renlio riterių dalis atsisakė prisiekti Staniui ir patraukė paskui serą Lorą. Kalbama, esą Gėlių riteris, pamatęs karaliaus kūną, išprotėjo ir rūstybės apimtas nudėjo tris Renlio sargybinius, tarp jų Emoną Kajų ir Robarą Roisą.

Gaila, kad apsiribojo trimis, pamanė Tirionas.

— Seras Loras, matyt, pasuko prie Karčiojo tilto, — kalbėjo Veiris. — Ten yra jo sesuo, Renlio karalienė, ir daugybė kareivių, staiga netekusių karaliaus. Į kieno pusę stos jie dabar? Keblus klausimas. Daug jų tarnauja prie Vėtrų Gūžtos pasilikusiems lordams, o šie jau priklauso Staniui.

Tirionas palinko į priekį.

— Man regis, čia atsiveria galimybė. Jei patrauktume į savo pusę Lorą Tairelį, ko gero, prie mūsų prisidėtų ir lordas Meisas Tairelis su savo pavaldiniais. Galbūt jie dabar perėję pas Stanį, tačiau kažin ar labai jį myli, kitaip būtų palaikę jį nuo pat pradžių.

— Negi mus jie myli labiau? — paklausė Sersėja.

— Kažin, — atsiliepė Tirionas. — Aišku, jie mylėjo Renlį, bet Renlis nužudytas. Galbūt rastume jiems gerų ir pakankamų priežasčių rinktis ne Stanį, o Džofrį… bet privalome veikti greitai.

— Kokios galėtų būti tos priežastys?

— Auksinės, — čia pat pasiūlė Mažasis Pirštas.

Veiris palingavo galvą.

— Mielasis Petirai, tikriausiai nemanote, kad tuos galingus lordus ir aukštakilmius riterius galima nupirkti kaip viščiukus turguje.

— Lorde Veiri, ar lankėtės pastaruoju metu mūsų turguose? — pasiteiravo Mažasis Pirštas. — Drįstu teigti, kad būtumėt patyręs, jog lordą dabar nupirkti lengviau nei viščiuką. Žinoma, lordai už viščiukus kvaksi išdidžiau ir įsižeidžia, jeigu siūlai jiems pinigėlį kaip kokiam prekijui, bet retai pasitaiko, kad jie atsisakytų dovanų… pilių, žemių, titulų.

— Kyšiais galima palenkti vieną kitą menkesnį lordą, — tarė Tirionas, — bet ne Haigardeną.

— Tai tiesa, — sutiko Mažasis Pirštas. — Čia svarbiausias Gėlių riteris. Meisas Tairelis turi du vyresnius sūnus, bet Loras visada buvo mylimiausias. Perviliokite jį — ir Haigardenas jūsų.

Taip, pagalvojo Tirionas.

— Atrodo, kad čia galėtume pasimokyti iš velionio lordo Renlio. Sąjungą su Taireliais galime laimėti tokiu pat būdu. Vedybomis.

Veiris susigaudė pirmas.

— Norite apvesdinti karalių Džofrį su Mardžere Tairel?

— Noriu.

Jaunoji Renlio karalienė buvo ne vyresnė negu penkiolikos, gal šešiolikos, jeigu atmintis jam nemeluoja… taip, vyresnė už Džofrį, bet vieni ar pora metų nieko nereiškia, ta mintis buvo tokia aiški ir saldi, kad tarėsi jaučiąs jos skonį burnoje.

— Džofris susižadėjęs su Sansa Stark, — paprieštaravo Sersėja.

— Vedybų susitarimus galima nutraukti. Kokia nauda karaliui vesti negyvo išdaviko dukterį?

— Jo malonybei galėtumėte pabrėžti, — prabilo Mažasis Pirštas, — kad Taireliai kur kas turtingesni už Starkus, o Mardžerė, sako, daili… ir, beje, jau tinkama guoliui.

— Taip, — atsiliepė Tirionas, — Džofui tai tikrai turėtų patikti.

— Mano sūnus dar per jaunas, kad rūpintųsi tokiais dalykais.

— Taip manote? — paklausė Tirionas. — Jis jau trylikos metų. Aš susituokiau tokio paties amžiaus.

— Tuo poelgiu visiems mums užtraukei gėdą. Džofris — kilnesnės prigimties.

— Tokios kilnios, kad liepė serui Borosui nuplėšti Sansai suknelę.

— Buvo supykęs ant tos mergaitės.

— Vakar vakare jis buvo supykęs, kad virėjo berniūkštis išliejo sriubą, bet nuogai jo neišrengė.

— Tąkart priežastis buvo ne sriubos lėkštė…

Ne, priežastis buvo dailūs papukai. Po to įvykio kieme Tirionas aptarė su Veiriu, kaip reikėtų surengti Džofrio apsilankymą pas Čatają. Paragavęs medaus berniukas galbūt sušvelnėtų — šito vylėsi Tirionas. Gal net pajustų dėkingumą, jei dievai bus maloningi, o Tirionui šiek tiek valdovo dėkingumo tikrai nepakenktų. Visa tai, žinoma, reikėtų atlikti slapčia. Sunkiausia būtų jį atskirti nuo Skaliko. „Skalikas visada sukasi aplink šeimininko kojas, — sakė jis tada Veiriui, — tačiau kiekvienam žmogui reikia pamiegoti. O kai kurie dar mėgsta lošti, vaikšto pas kekšes, geria smuklėse.“ — „Visa tai Skalikas labai mėgsta, jeigu šito klausiate.“ — „Ne, — atšovė Tirionas, — klausiu kada.“ Paslaptingai šypsodamasis, Veiris įbedė pirštą sau į skruostą. „Milorde, įtarus žmogus galėtų pagalvoti, kad norite ištaikyti laiką, kai Sandoras Kligeinas nesaugo karaliaus Džofrio, ir kažkokiu būdu berniukui pakenkti.“ — „Na, lorde Veiri, neabejoju, kad apie mane galvojate geriau, — tarė Tirionas. — Juk siekiu tik vieno, — kad Džofris mane mylėtų.“

Eunuchas pažadėjo apie tai pagalvoti. Tačiau visų pirma reikėjo rūpintis karo reikalais, tad Džofrio įšventinimą į vyrus teko atidėti.

— Be abejo, savo sūnų pažįstate geriau negu aš, — Tirionas prisivertė pasakyti Sersėjai, — bet vis dėlto vedybos su Taireliais turi labai daug privalumų. Galbūt tai vienintelis būdas užtikrinti, kad Džofris gyventų tiek ilgai, kad sulauktų savo vestuvių nakties.

Jam pritarė ir Mažasis Pirštas.

— Vesdamas Starkų mergaitę, Džofris gautų tik jos kūną, tegu ir žadantį didelį malonumą. Mardžerė Tairel duotų penkiasdešimt tūkstančių kalavijų ir visą Haigardeno galią.

— Iš tiesų, — Veiris uždėjo minkštą ranką karalienei ant rankovės. — Jūsų motiniška širdis jautri. Žinau, kad jo malonybė myli savo mieląją sužadėtinę. Tačiau karaliai privalo išmokti, kad jiems krašto reikalai svarbiau už jų pačių troškimus. Sakyčiau, kad turime pateikti tokį pasiūlymą.

Karalienė patraukė ranką išsivaduodama nuo Veirio plaštakos.

— Jeigu būtumėt moterys, taip nekalbėtumėt. Sakykite ką norite, milordai, bet Džofris per daug išdidus, kad tenkintųsi Renlio išėdomis. Jis niekada nesutiks.

— Po trejų metų, — Tirionas gūžtelėjo pečiais, — sulaukęs pilnametystės, karalius galės sutikti ar nesutikti, kaip pats panorės. Iki tol jūs esate jo regentė, o aš — jo ranka, ir jis ves tą merginą, kurią mes jam nurodysime. Nesvarbu, kas ji — išėdos ar ne.

Sersėjos strėlinė buvo tuščia.

— Ką gi, siųskite savo pasiūlymą, tačiau tegu pasigaili dievai jūsų visų, jeigu ta mergina Džofriui nepatiks.

— Labai džiaugiuosi, kad sutarėme, — tarė Tirionas. — Kas gi iš mūsų turėtų keliauti prie Karčiojo tilto? Mūsų pasiūlymą reikia pateikti serui Lorui, kol jo kraujas dar neatvėso.

— Norite pasiųsti ką nors iš tarybos?

— Vargu ar galiu tikėtis, kad Gėlių riteris leisis į kalbas su Bronu ar Šiaga. Taireliai išdidūs.

Jo sesuo nedelsdama pamėgino pakreipti reikalą savo naudai.

— Seras Džeislinas Baivoteris — aukštos kilmės. Siųskite jį.

Tirionas papurtė galvą.

— Čia reikia žmogaus, kuris ne vien pakartotų mūsų žodžius ir parneštų atsakymą. Pasiuntinys turi kalbėti karaliaus bei tarybos vardu ir kuo greičiau pasiekti susitarimą.

— Ranka kalba karaliaus balsu, — žvakių liepsnelės žaliose Sersėjos akyse atsispindėjo tarsi laukinė ugnis. — Jeigu pasiųstume tave, Tirionai, tai prilygtų paties Džofrio atvykimui. O kas gi būtų už tave geresnis? Žodį valdai taip pat meistriškai, kaip Džeimis — kalaviją.

Mat kaip smarkiai trokšti, Sersėja, mane išguiti iš miesto?

— Sesute, tu be galo maloni, bet man atrodo, kad berniuko vedybų reikalus derinti labiau tinka jo motinai, o ne dėdei. Be to, turi dovaną pelnyti draugystę, čia tau niekada negalėsiu prilygti.

Sersėjos akys prisimerkė.

— Džofui reikia, kad būčiau greta.

— Jūsų malonybe, milorde ranka, — tarė Mažasis Pirštas, — jūs abu reikalingi karaliui čia. Vietoj jūsų galėčiau keliauti aš.

— Jūs?

Kokią jis čia mato naudą sau? — sukluso Tirionas.

— Priklausau karaliaus tarybai, bet nesu karališko kraujo, tad iš manęs būtų prastas įkaitas. Neblogai pažinojau serą Lorą, kol jis gyveno mūsų dvare, ir nesuteikiau jam jokio pagrindo manęs nemėgti. Meisas Tairelis nejaučia man kokio priešiškumo, bent jau nieko apie tai nežinau, ir drįstu manyti — gal ir pernelyg gerai, — kad derėtis esu įgudęs.

Jis mus pričiupo. Petiru Beilišu Tirionas nepasitikėjo, be to, nenorėjo paleisti jo iš akių, tačiau ar galėjo rinktis ką nors kitą? Arba Mažasis Pirštas, arba pats Tirionas, bet jis puikiai suvokė — pakaks jam bent kiek ilgesniam laikui išvykti iš Karaliaus Uosto, ir visa, ką jis iki šiol sugebėjo pasiekti, bus išardyta.

— Žemėse nuo čia iki Karčiojo tilto vyksta mūšiai, — prabilo jis atsargiai. — Ir netenka abejoti, kad lordas Stanis pasiųs savų piemenų, turinčių sugaudyti į šalį nuklydusias jo brolio aveles.

— Piemenys manęs niekada negąsdino. Daugiau nerimo man kelia avys. Bet, šiaip ar taip, palyda man pritiktų.

— Galėčiau nesunkiai išsiversti, jei skirčiau šimtą auksinių apsiaustų, — tarė Tirionas.

— Penkis šimtus.

— Tris.

— Ir dar keturiasdešimt — dvidešimt riterių su tiek pat ginklanešių. Jeigu atvyksiu be riterių palydos, Taireliams pasirodysiu menko svorio.

Tokia mintis atrodė tikrai pagrįsta.

— Sutarta.

— Į savo būrį įtrauksiu Horą ir Hoberį, paskui nusiųsiu jų lordui tėvui. Bus geros valios ženklas. Paksteris Redvainas mums reikalingas, jis — senas Meiso Tairelio draugas ir šiaip didžiai galingas lordas.

— Ir išdavikas, — nepanoro nusileisti karalienė. — Arboras būtų perėjęs pas Renlį kartu su visais kitais, bet Redvainas labai gerai žinojo, kad jo šunyčiai būtų už tai skaudžiai nukentėję.

— Jūsų malonybe, Renlis nebegyvas, — priminė Mažasis Pirštas, — ir manau, kad nei Stanis, nei lordas Paksteris nebus pamiršę, kaip Redvainų galeros užtvėrė jūrą per Vėtrų Gūžtos apsiaustį. Grąžinkite dvynius ir galbūt mums pavyks pelnyti Redvainų meilę.

Sersėjos tai neįtikino.

— Tegu Kiti rūpinasi ta meile, man reikia jų kalavijų ir burių. Laikyti tuos dvynius kietai — geriausias būdas visa tai gauti.

Tirionas čia pat pasiūlė išeitį:

— Tada siųskime serą Hoberį atgal į Arborą, o serą Horą palikime čia. Lordui Paksteriui turėtų užtekti proto, kad susigaudytų, ką tai reiškia.

Pasiūlymas buvo priimtas be prieštaravimų, bet Mažasis Pirštas dar nebaigė.

— Mums reikės žirgų. Greitakojų ir stiprių. Vykstant kovoms, pakeisti juos kelyje bus sunku. Taip pat pravers gera aukso atsarga — toms dovanoms, apie kurias kalbėjome anksčiau.

— Imkite, kiek jums reikia. Jeigu miestas kris, viską vis tiek susigrobs Stanis.

— Pageidausiu gauti raštiškai patvirtintą įgaliojimą. Popierių, kuris Meisui Taireliui neleistų abejoti mano vaidmeniu ir kuriuo man suteikiama neribota galia derėtis su juo dėl šios sąjungos bei visų kitų susitarimų, jei tokių prireiktų, taip pat reikšti tvirtus pažadus karaliaus vardu. Jis turėtų būti pasirašytas Džofrio ir kiekvieno šios tarybos nario su jų visų antspaudais.

Tirionas suirzęs pasisuko krėsle.

— Gausite tokį popierių. Ar tai viskas? Primenu, kad nuo čia iki Karčiojo tilto — tolimas kelias.

— Dar neišaušus išjosiu į tą pusę, — Mažasis Pirštas atsistojo. — Tikiuosi, kad man grįžus karalius pasirūpins tinkamai atsilyginti už mano narsias pastangas jo labui.

— Džofris — nepaprastai dėkingas valdovas, — sukikeno Veiris. — Esu tikras, kad neturėsite priežasties skųstis, gerasis ir narsusis milorde.

— Petirai, ko jūs norite? — tiesiai paklausė karalienė.

Mažasis Pirštas su gudria šypsenėle žvilgtelėjo į Tirioną.

— Reikės apie tai rimtai pamąstyti. Manau, kad ką nors sugalvosiu.

Jis atsainiai nusilenkė ir išėjo itin kasdieniškai, lyg būtų susiruošęs į vieną savo viešnamių.

Tirionas pažvelgė pro langą. Tvyrojo toks tirštas rūkas, kad nebuvo matyti net išorinės pilies sienos kitoje kiemo pusėje. Vos keli žiburėliai neryškiai prasišvietė pro tą pilkumą. Kokia prasta diena keliauti, pamanė jis. Ir visiškai nepavydėjo Petirui Beilišui.

— Geriau imkimės ruošti tuos popierius. Lorde Veiri, liepkite atnešti pergamento ir plunksnų. Be to, kažkas turėtų pažadinti Džofrį.

Posėdžiui pagaliau pasibaigus, lauke tebebuvo pilka ir tamsu. Veiris išskubėjo vienas, čiūžčiodamas per grindis minkštomis šlepetėmis. Abu Lanisteriai akimirką stabtelėjo prie durų.

— Kaip reikalai su tavo grandine, broli? — paklausė karalienė, kol seras Prestonas apsiautė jai pečius ir susegė sidabru ataustą, voverių kailiu apkraštuotą apsiaustą.

— Grandis po grandies vis ilgėja. Turėtume padėkoti dievams, kad seras Kortnėjus Penrouzas toks užsispyręs. Stanis niekada nežygiuos į šiaurę, kol užnugaryje liks nepaimta Vėtrų Gūžta.

— Tirionai, žinau, kad mes ne visada sutariame, kaip reikia veikti vienu ar kitu metu, bet man regis, dėl tavęs aš klydau. Tu nesi toks kvailas, kaip įsivaizdavau. Tiesą sakant, suprantu, kad didžiai padėjai. Už tai tau dėkoju. Privalai man atleisti, jei anksčiau kalbėjau su tavimi per daug atšiauriai.

— Nejaugi? — Tirionas gūžtelėjo pečiais ir nusišypsojo. — Mieloji sese, nesi pasakiusi nieko, už ką reikėtų atleisti.

— Turi galvoje šiandieną? — jie abu nusijuokė… o Sersėja pasilenkė ir paskubomis švelniai pakštelėjo jį į kaktą.

Per daug apstulbęs ir nerasdamas žodžių, Tirionas tik žvelgė, kaip ji, lydima sero Prestono, žygiuoja per menę tolyn.

— Man pasimaišė protas ar iš tiesų sesuo mane ką tik pabučiavo? — paklausė jis Brono, jai nuėjus.

— Tai buvo taip malonu?

— Labiau… nelaukta.

Pastaruoju metu Sersėja elgėsi keistokai. Tirioną tai labai erzino.

— Bandau prisiminti, kada ji paskutinį kartą mane bučiavo. Vargu ar buvau vyresnis negu šešerių ar septynerių. Tada taip pasielgti ją paskatino Džeimis.

— Ta moteris pagaliau pastebėjo, koks esi žavus.

— Ne, — tarė Tirionas. — Ne, ta moteris kažką rezga. Bronai, verčiau pasistenk sužinoti, kas tai galėtų būti. Juk žinai — aš nekenčiu staigmenų.

Teonas

Teonas atgalia ranka nusišluostė spjūvį nuo skruosto.

— Robas paskers tave, Greidžojau, — klykė Benfredas Tolhartas. — Sušers tavo išverstakailišką širdį savo vilkui, tu avies mėšlo gabale.

Įžeidimų srautą tarsi kalavijas sūrį perskrodė Eirono Šlapiagalvio balsas.

— Dabar privalai jį nužudyti.

— Pirma dar paklausinėsiu, — atsakė Teonas.

— Užsikrušk su savo klausimais, — kruvinas ir bejėgis Benfredas kybojo tarp Stigo ir Verlago. — Paspringsi jais, baily, kol ką nors iš manęs išgirsi. Išverstakailis.

Dėdė Eironas neatlyžo.

— Spjaudamas ant tavęs, jis spjauna ant mūsų visų. Jis spjaudo ant Nuskendusio Dievo. Jis privalo mirti.

— Dėde, tėvas čia vadovauti skyrė mane.

— Ir pasiuntė mane, kad tau patarčiau.

Ir mane stebėtum. Teonas nedrįso per daug draskyti dėdei akių. Taip, vadovavo jis, tačiau jo vyrai Nuskendusiu Dievu pasitikėjo, o Teonu — ne, be to, Eironas Šlapiagalvis jiems kėlė kuo nuoširdžiausią siaubą. Negaliu jų už tai kaltinti.

— Už tokius darbus, Greidžojau, neteksi galvos. Varnos išles tau akis, — Benfredas pamėgino spjauti dar kartą, bet tik išspaudė kraujo srovelę.

Tolhartai, išspjovei savo gyvybę, pagalvojo Teonas.

— Stigai, užčiaupk jį.

Jie jėga parklupdė Benfredą. Verlagas nuplėšė triušio kailį jam nuo diržo ir sugrūdo į dantis, kad liautųsi rėkęs. Stigas siektelėjo kirvio.

— Ne, — pareiškė Eironas Šlapiagalvis. — Jis turi būti atiduotas dievui. Senuoju būdu.

Koks skirtumas? Negyvėlis yra negyvėlis.

— Tai pasiimkite jį.

— Tu privalai eiti kartu. Esi čia vadas. Tai turi būti tavo auka.

Šito Teonui buvo jau per daug.

— Dėde, jūs — šventikas, ir dievą palieku jums. Parodykite tokią pat malonę ir mūšius palikite man.

Jis mostelėjo ranka, ir Verlagas su Stigu nuvilko belaisvį prie kranto. Eironas Šlapiagalvis metė į Teoną priekaištingą žvilgsnį ir nusekė iš paskos. Jie patraukė prie žvirgždėtos pakrantės ruošdamiesi paskandinti Benfredą Tolhartą sūriame jūros vandenyje. Senuoju būdu.

Galbūt taip belaisviui dar geriau, tarė sau Teonas žirgliodamas į kitą pusę. Stigas — toli gražu ne pats mitriausias budelis, o Benfredo kaklas — kaip šerno, raumeningas ir riebus. Kadaise dėl to jį erzindavau vien norėdamas pažiūrėti, ar greitai galima jį supykdyti, prisiminė jis. Kada gi tai buvo — ką, tik prieš trejus metus? Nedui Starkui išsiruošus į Toreno Kertainį aplankyti sero Helmano, Teonas keliavo kartu ir dvi savaites praleido su Benfredu.

Nuo kelio vingio, kur neseniai vyko mūšis, sklido negailestingi pergalės aidai… jeigu tik apsiverstų liežuvis vadinti tai mūšiu. Tiesą sakant, panašiau į avių bandos išpjovimą. Plienu, o ne vilnomis apsitaisiusios avys, bet vis tiek avys.

Užlipęs ant akmenų sąvartos, Teonas pažvelgė į negyvus vyrus ir dvesiančius arklius. Arkliai tokio likimo nenusipelnė. Timoras su broliais surinko tuos, kurie kovoje nenukentėjo, o Urzenas su Juoduoju Lorenu vaikštinėjo nutildydami tuos gyvulius, kurie buvo per smarkiai sužeisti, kad vertėtų gelbėti. Likusieji jo vyrai plėšė lavonus. Gevinas Harlas, priklaupęs ant negyvo vyro krūtinės, pjovė jam pirštą norėdamas numauti žiedą. Sumokėjo geležimi. Mano lordas tėvas jį pagirtų. Gal vertėjo paieškoti, kur guli lavonai tų dviejų vyrų, kuriuos pats nudėjo, ir pažiūrėti, ar turėjo jie kokių vertų imti papuošalų, tačiau nuo tokios minties burnoje atsirado kartus skonis. Jis įsivaizdavo, ką apie tai pasakytų Edardas Starkas. Ir dar labiau įširdo. Starkas negyvas ir pūva kape, man jis niekas, priminė Teonas sau.

Senasis Botlis, dar vadinamas Žuvies Ūsu, susiraukęs sėdėjo prie savo grobio krūvos, o trys jo sūnūs kažką vis nešė ir krovė į ją. Vienas jų susistumdė su storuliu, vardu Todrikas, kuris, apsisiautęs baltos lapės kailio apsiaustu, tik truputį suteptu ankstesnio savininko krauju, sukiojosi tarp žuvusiųjų su alaus ragu vienoje rankoje ir kirviu kitoje. Girtas, nusprendė Teonas žiūrėdamas, kaip jis ten skeryčiojasi. Žmonės pasakojo, kad senovėje geležies žmonės per mūšį apsvaigdavo nuo kraujo ir taip įniršdavo, jog nejausdavo skausmo, nesibaimino jokio priešo. Tačiau šį kartą buvo paprasčiausiai prisigerta alaus.

— Veksai, paduok mano lanką ir strėlinę.

Berniukas tekinas nubėgo jų atnešti. Teonas sulenkė lanką ir užmovė templę ant įrantų. Todrikas tuo metu Botlių berniuką parbloškė ant žemės ir kliūstelėjo jam į akis alaus. Žuvies Ūsas keikdamasis pašoko, bet Teonas jį aplenkė. Taikė į ranką, spaudžiančią geriamąjį ragą, kad apie tą šūvį visi ilgai kalbėtų, tačiau Todrikas viską sugadino — susverdėjo kaip tik tą akimirką, kai Teonas paleido templę. Strėlė pervėrė Todrikui pilvą.

Plėšikautojai sustingo išsižioję. Teonas nuleido lanką.

— Juk sakiau, kad nebūtų jokių girtuoklių ir peštynių dėl grobio.

Todrikas suklupęs triukšmingai merdėjo.

— Botliai, nutildykite jį.

Žuvies Ūsas su sūnumis tučtuojau puolė vykdyti įsakymo. Čia pat perrėžė Todrikui gerklę, tas dar šiek tiek patrūkčiojo kojomis, o Botliai, net nelaukdami, kol jis išleis paskutinį kvapą, čiupo jo apsiaustą, žiedus ir ginklus.

Dabar jie žinos, kad žodžių aš veltui nemėtau. Nors lordas Beilonas jį skyrė vadu, Teonas suprato, kad dalis jo vyrų, žiūrėdami į jį, mato tik skystablauzdį berniuką iš žaliųjų žemių.

— Kas dar ištroškęs?

Niekas neatsakė.

— Gerai.

Teonas paspyrė ant žemės gulinčią Benfredo vėliavą, kurią vis dar spaudė sustingusi ją nešusio ginklanešio ranka. Po audeklu buvo pririštas triušio kailiukas. Kodėl triušių kailiukai? — ketino jis klausti, bet spjūvis į veidą privertė pamiršti tuos klausimus. Švystelėjo lanką Veksui ir nužingsniavo šalin prisimindamas, koks pakilus jautėsi po Kuždesių girios, ir stebėdamasis, kodėl tokio smagumo nėra dabar. Tolhartai, tu prakeiktas pasipūtęs kvaily, nepasiuntei priekin nė vieno sumauto žvalgo.

Jie jojo pokštaudami ir net dainuodami, virš galvų jiems plaikstėsi trys Tolhartų medžiai, o ant iečių smaigalių kvailai pliaukšėjo triušių kailiukai. Už erškėtyno pasislėpę lankininkai apipylė juos strėlėmis ir sugadino dainą, o pats Teonas savo karių priešakyje puolė į skerdynių sūkurį, kurias derėjo užbaigti durklais, kirviais ir karo kūjais. Vadą įsakė paimti gyvą, kad būtų ištardytas.

Tačiau nesitikėjo, kad tai bus Benfredas Tolhartas.

Grįždamas į „Jūros kalę“, Teonas matė, kaip jo žmonės nuo vandens velka suglebusį Benfredo kūną. Ilglaiviai stovėjo palei žvirgždu nubertą pakrantę, jų stiebai ryškiai skyrėsi danguje. Iš žvejų kaimo liko tik atvėsę pelenai, nuo kurių per lietų sklido smarvė. Vyrai buvo išžudyti, išskyrus saujelę, kuriems Teonas leido pabėgti, kad žinia pasiektų Toreno Kertainį. Jų žmonos ir dukterys tapo sūriosiomis žmonomis, tačiau tik jaunesnės ir išvaizdesnės. Senes ir negražias išprievartavo ir nužudė arba paėmė į vergiją, jei mokėjo kokį naudingą darbą ir neatrodė kuo nors pavojingos.

Ir tą antpuolį rengė Teonas. Savo laivus atplukdė prie kranto žvarbioje priešaušrio tamsoje, su kirviu rankoje šoko nuo pirmagalio ir nuvedė savo vyrus į miegantį kaimą. Nuo tokių žygių jį pykino, tačiau ką kita jis galėjo rinktis?

Jo triskart prakeikta sesuo su savo „Juoduoju vėju“ dabar plaukė į šiaurę iškovoti sau pilies. Lordas Beilonas neleido jokiai žiniai apie susirinkusius laivus pasklisti iš Geležies salų, tad kruvini Teono darbai palei Akmenuotąjį krantą visiems turėjo atrodyti kaip paprasčiausių jūros plėšikų siautėjimas. Šiauriečiai tikrąją grėsmę suvoks tik išgirdę nuo kūjų dundant Gūdmiškį ir Keilino Griovą. O kai mūšiai bus baigti ir laimėti, žmonės apie tą kalę Ašą kurs dainas ir nė neprisimins, kad aš čia buvau. Aišku, jei jis leis, kad viskas taip ir liktų.

Dagmeras Skeltalūpis stovėjo aukštame raižytame „Bangų rijiko“ priekyje. Teonas jį skyrė saugoti laivų; kitaip vyrai sakytų, kad tą pergalę pasiekė ne Teonas, o Dagmeras. Labiau pasipūtęs žmogus būtų įsižeidęs, bet Skeltalūpis tik nusijuokė.

— Pergalinga diena, — šūktelėjo žemyn Dagmeras, — tačiau tu, vaikine, nesišypsai. Gyvieji turėtų šypsotis, nes mirę to jau nebegali.

Ir pats parodė, kaip reikėtų tai daryti. Atrodė šiurpiai. Po baltais lyg sniegas ir kaip karčiai tankiais plaukais Dagmeras Skeltalūpis turėjo klaikų randą, kurį išvydus darydavosi bloga, tokio Teonas niekada nebuvo matęs. Šitą pėdsaką Dagmero jaunystėje paliko ilgakotis kirvis; nedaug trūko, kad būtų ir gyvybę atėmęs. Smūgis jam perskėlė žandikaulį, ištaškė priekinius dantis, ir ten, kur visi vyrai turi tik dvi lūpas, Dagmero veide jų atsirado net keturios. Susivėlusi barzda dengė jo skruostus ir kaklą, tačiau ant rando plaukai nežėlė, tad ryški susisukusi ir persikreipusi raukšlė kirto veidą tarsi griovys apsnigtą lauką.

— Girdėjome juos dainuojant, — tarė senasis karys. — Graži daina, ir traukė ją narsiai.

— Dainavo jie geriau, negu kovėsi. Vietoj iečių galėjo pasiimti lyras, naudos būtų buvę tiek pat.

— Kiek žuvo žmonių?

— Mūsiškių? — Teonas gūžtelėjo pečiais. — Todrikas. Nudėjau jį už tai, kad prisigėrė ir lindo peštis dėl grobio.

— Kai kuriems nuo gimimo lemta būti užmuštiems.

Menkesnis vyras būtų baiminęsis rodyti visiems tokį klaikų veidą, bet Dagmeras šypsodavosi kuo plačiausiai ir kur kas dažniau už lordą Beiloną.

Kad ir kokia atgrasi, ta šypsena gaivino gausius atsiminimus. Vaikystėje Teonas matydavo ją dažnai — kai raitas peršokdavo samanomis apžėlusią sieną ar švystelėjęs kirvį suskaldydavo taikinį. Sulaukdavo jos atmušęs Dagmero kalavijo kirtį, persmeigęs strėle skrendančią žuvėdrą ar saugiai išvedęs ilglaivį tarp putojančių ir griaudžiančių uolų. Jis man šypsojosi daugiau negu tėvas ir Edardas Starkas kartu sudėti. Net ir Robas… jis tikrai buvo nusipelnęs šypsenos tą dieną, kai išgelbėjo Braną nuo tyržmogio, tačiau tik gavo barti lyg koks pietus prisvilinęs virėjas.

— Dėde, mums reikia pasikalbėti, — tarė Teonas.

Dagmeras iš tiesų nebuvo jam dėdė, tik ištikimybę prisiekęs valdinys, galbūt prieš penkias ar šešias kartas ir gavęs kokį lašą Greidžojų kraujo, ir tą patį tikriausiai iš kitos antklodės pusės. Bet Teonas vis tiek jį visada vadindavo dėde.

— Tai lipk čionai pas mane.

Iš Dagmero lūpų, kai jis stovėdavo ant savo laivo denio, niekada nepasigirsdavo „milordų“. Geležies salose kiekvienas kapitonas savo laive buvo karalius.

Teonas keturiais dideliais žingsniais užkopė lentiniu lieptu ant „Bangų rijiko“ denio, ir Dagmeras nusivedė jį į ankštą kambarėlį laivo gale. Įsipylė sau į ragą rūgštaus alaus, pasiūlė ir Teonui. Šis atsisakė.

— Arklių paėmėme mažokai. Kažkiek jų yra, bet… na, manau, teks verstis su tuo, ką turiu. Mažiau žmonių — daugiau šlovės.

— Kam mums reikia tų arklių? — Kaip ir daugelis Geležies salų gyventojų, Dagmeras labiau mėgo kautis pėsčias arba nuo laivo denio. — Tik dergs laivuose ir painiosis visiems po kojomis.

— Jeigu plauktume, taip ir būtų, — sutiko Teonas. — Bet mano planas kitoks.

Jis atidžiai stebėjo, ką galvoja senasis karys. Be Skeltalūpio sėkmės tikėtis buvo sunku. Tai kas, kad jis paskirtas vadu, vyrai tikrai jo neklausys, jeigu priešinsis ir Eironas, ir Dagmeras, o įkalbėti paniurėlį šventiką — jokios vilties.

— Tavo lordas tėvas mums įsakė puldinėti pakrantes ir daugiau nieko.

Pasislėpusios po gauruotais baltais antakiais į jį žvelgė blyškios tarsi jūros puta akys. Kas gi ten jose atsispindėjo — nepritarimas ar susidomėjimo blyksnis? Gal labiau tas blyksnis, vylėsi Teonas…

— Esi mano tėvo žmogus.

— Geriausias jo žmogus, toks buvau visada.

Puikybė, pagalvojo Teonas. Jis išdidus, privalau tuo pasinaudoti, jo puikybė parodys man kelią.

— Geležies salose nė vienas nė perpus taip gerai nevaldo ieties ar kalavijo.

— Labai jau ilgai buvai išvykęs, berniuk. Kai iškeliavai, taip ir buvo, kaip tu sakai, bet, tarnaudamas lordui Greidžojui, aš pasenau. Dainiai dabar geriausiu vadina Andriką. Andriką Rūstųjį — taip apie jį atsiliepia. Tikras milžinas. Tarnauja lordui Dramui iš Senojo Viko. Ne ką menkesni už jį ir Juodasis Lorenas bei Kvarlas Mergelė.

— Gal tas Andrikas — didis karys, tačiau vyrai jo bijo ne taip, kaip tavęs.

— Na, tas tiesa, — sutiko Dagmeras. Ant pirštų, spaudžiančių ragą su gėrimu, gausiai blizgėjo žiedai — auksiniai, sidabriniai, bronziniai, apsodinti safyrais, granatais ir obsidianu. Teonas žinojo, kad už kiekvieną sumokėta geležimi.

— Jei man tarnautų toks vyras kaip tu, nesiuntinėčiau jo su vaikiškais reikalais — puldinėti ir deginti. Netinka tokie darbai geriausiam lordo Beilono vyrui…

Dagmeras nusišypsojo, sužalotos lūpos prasiskyrė, parodydamos rudas dantų nuolaužas.

— Ir jo tikram sūnui? — jis nusikvatojo. — Per daug gerai tave pažįstu, Teonai. Mačiau tave žengiant pirmuosius žingsnius, padėjau tau sulenkti pirmąjį lanką. Ne, čia ne aš, o kažkas kitas jaučiasi veltui gaištąs laiką.

— Pagal teisybę vietoj sesers vadu turėjau būti aš, — pripažino Teonas, nejaukiai suvokdamas, kad kalba tarsi aikštingas vaikas.

— Vaikine, per daug imi šitai į širdį. Viskas tik dėl to, kad tavo lordas tėvas tavęs nepažįsta. Žuvus tavo broliams, tau atsidūrus pas vilkus, vienintele jo paguoda tapo tavo sesuo. Jis įprato ja pasikliauti, o ji niekada jo nenuvylė.

— Nenuvyliau ir aš. Starkai žinojo, ko esu vertas. Buvau vienas iš Brindeno Juodosios Žuvies rinktinių žvalgų ir prie Kuždesių girios puoliau su pirmąja banga. Tik per štai tokį atstumą nesukryžiavau kalavijų su pačiu Karalžudžiu. — Teonas ištiesė rankas per dvi pėdas vieną nuo kitos. — Tarp mūsų įsiterpė Darinas Hornvudas ir dėl to žuvo.

— Kodėl man šitai pasakoji? — paklausė Dagmeras. — Aš, o ne kas kitas, įdavė tau į ranką pirmąjį kalaviją. Žinau, kad nesi bailys.

— O mano tėvas ar žino?

Senasis žilas karys pažvelgė taip, lyg būtų atsikandęs ko nors neskanaus.

— Tai tik… Teonai, Vilkų bernas — tavo draugas, tie Starkai laikė tave dešimtį metų.

— Aš — ne Starkas, — tuo pasirūpino Edardas Starkas. — Aš — Greidžojus ir ketinu būti tėvo įpėdiniu. Kaip to pasieksiu, jeigu nepasižymėsiu kokiais garsiais žygiais?

— Tu dar jaunas. Bus kitų karų, turėsi progų atlikti savo didžius žygdarbius. Kol kas mums įsakyta puldinėti Akmenuotąjį krantą.

— Tegu tuo užsiima mano dėdė Eironas. Paliksiu jam šešis laivus, visus, išskyrus „Bangų rijiką“ ir „Jūros kalę“, tegu sau degina ir skandina sotindamas savo dievą.

— Vadovauti pavesta tau, o ne Eironui Šlapiagalviui.

— Koks skirtumas? Kažkas liks niokoti pakrančių, ir gana. Šventikas nepajėgus atlikti to, ką esu numatęs ir ko prašau tavęs. Turiu tikslą, kurį pasiekti gali tik Dagmeras Skeltalūpis.

Dagmeras gerokai trūktelėjo iš savo rago.

— Klok.

Jis norėtų, pamanė Teonas. Šitas plėšikavimas jam nepatinka taip pat kaip ir man.

— Jeigu mano sesuo gali paimti pilį, tai ir aš ne prastesnis.

— Aša turi keturis ar penkis kartus daugiau vyrų už mus.

Teonas leido sau vylingai šyptelti.

— Užtat mes turime keturiskart daugiau proto ir penkiskart — narsos.

— Tavo tėvas…

— …man padėkos, kai įteiksiu jam karalystę. Ketinu atlikti tokį žygdarbį, apie kurį dainiai kurs giesmes tūkstantį metų.

Jis žinojo, kad šitai Dagmerą privers susimąstyti. Vienas dainius sudėjo giesmę apie kirvį, pusiau perskėlusį jam žandikaulį, ir senis mėgdavo jos klausytis. Kai tik įkaušdavo, prašydavo plėšikų dainos, kad skambėtų garsiai ir audringai, kad pasakotų apie žuvusius didvyrius ir pašėlusios drąsos žygius. Jo plaukai nubalę ir dantys sukirmiję, bet šlovės jam dar negana.

— O koks būtų mano vaidmuo tavo sumanymuose, vaikine? — ilgokai tylėjęs paklausė Dagmeras Skeltalūpis, ir Teonas suprato laimėjęs.

— Pasėti priešo širdyje baimę, kokią gali įkvėpti tik toks vardas kaip tavo. Pasiimsi didesniąją mūsų pajėgų dalį ir žygiuosi prie Toreno Kertainio. Helmanas Tolhartas visus geriausius karius nuvedė į pietus, o Benfredas su kitais sūnumis žuvo čia. Bus likęs tik jo dėdė Leobaldas su nedidele įgula, — jeigu būčiau galėjęs ištardyti Benfredą, žinočiau, kokio didumo ji yra iš tiesų. — Nesislapstyk, tegu visi išgirsta, kad ateini. Traukite visas tas smagias narsuolių dainas. Noriu, kad jie ten užremtų visus vartus.

— Tas Toreno Kertainis — stipri tvirtovė?

— Užtektinai. Sienos — iš akmenų, trisdešimties pėdų aukščio, ties kiekvienu kampu ketvirtainiški bokštai, viduje — ketvirtainė pilis.

— Akmeninės sienos nedega. Kaipgi jas paimsime? Turime per mažai žmonių, kad galėtume pulti net ir mažą pilaitę.

— Prie pilies sienų įkursi stovyklą ir pradėsi statyti svaidykles ir apgulties bokštus.

— Tai prieštarauja Senajai Tvarkai. Gal užmiršai? Geležies žmonės kaunasi kalavijais ir kirviais, o ne svaidydami akmenis. Marindamas priešą badu šlovės nepelnysi.

— Leobaldas šito nežinos. Išvydus kylant tavo apgulties bokštus, jo senas bobiškas kraujas sustings gyslose ir jis ims klykti šaukdamasis pagalbos. Liepsi, dėde, lankininkams sėdėti ramiai, tegu varnai skrenda. Vinterfelo pilies valdytojas — narsus vyras, bet su amžiumi sustingo ne tik jo sąnariai, bet ir smegenys. Sužinojęs, kad vieną iš jo karaliaus pavaldinių puola baisusis Dagmeras Skeltalūpis, surinks karius ir išjos padėti Tolhartui. Tai jo pareiga. Sero Rodriko tikrai negalėtum apkaltinti abejingumu pareigai.

— Kad ir kiek žmonių jis surinktų, vis tiek jų bus daugiau negu mano, — tarė Dagmeras, — o tie seni riteriai gudresni, negu tau atrodo, kitaip niekada nebūtų sulaukę žilo plauko. Teonai, sugalvojai mums mūšį, kurio laimėti neturime jokios vilties. Tas Toreno Kertainis niekada nekris.

Teonas nusišypsojo.

— O aš Toreno Kertainio imti ir neketinu.

Arija

Pilyje tvyrojo sumaištis, nuo triukšmo aidėjo visi užkaboriai. Vyrai, sulipę į vežimus, krovė statines vyno, maišus miltų, ką tik pagamintų iečių ryšulius. Kalviai tiesino kalavijus, plaktukais lygino įlenktus šarvus, kaustė žirgus ir nešulinius mulus. Ginklanešiai grūdo žiedmarškinius į statines su smėliu ir rideno jas per nelygų Apsilydžiusių Akmenų kiemą, kad nusišveistų. Vyzės moterys gavo lopyti dvidešimt apsiaustų ir dar šimtą skalbti. Į septą melstis susigrūdo ir kilmingieji, ir prasčiokai. Stovykloje prie pilies sienų sparčiai mažėjo palapinių. Tarnai kibirais pylė ant laužų vandenį, kareiviai, išsitraukę galąstuvus, taikėsi dar sykį brūkštelėti ginklų ašmenis. Triukšmas tarsi bangų mūša vis augo: prunkštė ir žvengė arkliai, šūkaudami svaidė įsakymus lordai, vienas kitą plūdo kareiviai, kivirčijosi kekšės.

Lordas Taivinas pagaliau pakilo į žygį.

Seras Adamas Marbrandas iš vadų susiruošė pirmas, diena anksčiau už kitus. Savo išvykimą jis pavertė įspūdingu reginiu. Jojo karštu raudo plauko žirgu, kurio karčiai švytėjo tokiu pat variu, kaip ir ilgi, ant pečių krintantys sero Adamo plaukai. Arklį dengė puošni bronzos spalvos gūnia, atitinkanti raitelio apsiaustą. Ant jos buvo išsiuvinėtas liepsnojantis medis. Pamačiusios jį išjojant, aimanavo daugelis pilies moterų. Vyzė sakė, kad jis — puikus raitelis ir nuostabiai valdo kalaviją, narsiausias lordo Taivino vadas.

Tikiuosi, kad jis žus, pagalvojo Arija žiūrėdama, kaip jis joja pro vartus, o iš paskos susirikiavę po du plūsta jo vyrai. Tikiuosi, kad visi jie žus. Arija žinojo, kad tie vyrai žygiuoja kautis su Robu. Lakstydama su savo darbais ir klausydamasi įvairių kalbų, ji buvo girdėjusi, kad Robas vakaruose iškovojo didelę pergalę. Jis sudegino Lanisportą, sakė vieni, o gal dar tik ketino sudeginti, kiti tvirtino, kad užgrobė Kasterlių Uolą ir visus išžudė ar apgulė Aukso Dantį… tačiau, šiaip ar taip, buvo aišku — kažkas tikrai atsitiko.

Vyzė ją su visokiomis užduotimis vaikė nuo aušros iki sutemų. Kartais tekdavo išeiti ir už pilies sienų, į purvynuose ir sumaištyje skendinčią stovyklą. Galėčiau pasprukti, pro šalį girgždant vežimui, pagalvojo Arija. Užšokčiau ant vežimo galo ir pasislėpčiau arba įsimaišyčiau tarp kekšių ir tarnų, niekas manęs nepastebėtų. Gal taip ir būtų padariusi, jeigu ne Vyzė. Jis ne kartą aiškino, ką padarysiąs kiekvienam, kuris mėgintų nuo jo pabėgti. „Ne, nemuščiau, nė pirštu nepaliesčiau. Tik pasaugočiau, kol atvyks tas iš Kohoro, taigi, būtinai pasaugočiau ponui Luošintojui. Jį vadina Vargu Houtu, ir grįžęs šis tokiam bėgikui nupjautų pėdas.“ Gal jeigu Vyzė būtų negyvas, svarstė Arija… bet tikrai ne, kol jam tarnauja. Vos pažvelgęs, uoste užuosdavo, kas ką galvoja, — jis taip visada tvirtindavo.

Tačiau Vyzei niekada neatėjo į galvą, kad Arija moka skaityti, todėl jis niekada ant jai duodamų laiškelių nedėdavo antspaudo. Arija visada į juos žvilgteldavo, bet nieko gero ten nerasdavo, vien kvailus nurodymus — šitą vežimą į sandėlį, o tą į ginklinę. Viename buvo reikalaujama grąžinti tai, kas pralošta, tačiau riteris, kuriam ji tą laišką padavė, nemokėjo skaityti. Kai Arija pasakė jam, kas ten parašyta, riteris užsimojo jai trenkti, bet Arija tūptelėjusi išvengė smūgio, čiupo prie balno kabėjusį sidabru kaustytą geriamąjį ragą ir nuskuodė tolyn. Riteris sustugęs puolė vytis, bet ji prasmuko tarp dviejų vežimų, nėrė pro lankininkų būrį ir peršoko išvietės griovį. Apsivilkęs šarvų marškiniais riteris paskui ją niekaip nespėjo. Vyzė, gavęs tą ragą, pasakė, kad tokia maža vikri Kiaunė nusipelno atlygio.

— Esu nusižiūrėjęs riebų traškų gaidį šios dienos vakarienei. Mes abu jį pasidalysime. Tau tikrai patiks.

Kad ir kur eidama, Arija nesiliovė ieškojusi Džakeno Hagaro, nes norėjo pašnibždėti jam dar vieną vardą, kol jos nekenčiamieji neiškeliavo, tačiau visuotinėje netvarkoje ir sumaištyje samdinio loratiečio niekur nebuvo matyti. Jis buvo Arijai skolingas dar dvi mirtis, ir ją kamavo nerimas, kad tos skolos gali nesulaukti, jeigu Džakenas kartu su visais kitais išjos į mūšį. Galų gale ji įsidrąsino pasiteirauti vieno sargybinio prie vartų, ar jis dar čia.

— Jis vienas iš Lorčo vyrų, ar ne? — atsakė tas. — Tuomet jis niekur nekeliaus. Mūsų lordas serą Eimorį paskyrė Harenholo pilies valdytoju. Anie visi pasilieka ginti pilies. Liks ir Kruvinieji Juokdariai, užsiims maisto paieškomis. Tas ožys Vargas Houtas spjaudosi, jiedu su Lorču nuo seno vienas kito nekenčia.

Tačiau su lordu Taivinu iškeliauti turėjo ir Kalnas. Buvo paskirtas mūšyje vadovauti priešakiniam būriui, ir tai reiškė, kad Dunsenas, Poliveris ir Rafas ištrūks jai iš nagų, jeigu ji iki tol nesuras Džakeno ir nelieps vieno iš jų nužudyti.

— Kiaune, — tą popietę pasakė jai Vyzė, — eik į ginklinę ir pasakyk Lukanui, kad seras Lionelis per pratybas įlenkė kalavijo ašmenis, jam reikia naujo ginklo. Štai jo matmenys, — ir padavė popieriaus skiautę. — Ir skubinkis kiek gali, jis turi išjoti su seru Kevanu Lanisteriu.

Arija stvėrė tą popieriuką ir nubėgo. Ginklinė buvo įsikūrusi greta pilies kalvės, ilgo ir siauro belangio pastato aukštais skliautais su dvidešimčia sienose išmūrytų žaizdrų, kurių kiekvienas turėjo po akmeninį, vandens pilną lovį plienui grūdinti. Viduje pusė žaizdrų kūrenosi. Visa kalvė aidėjo nuo kūjų smūgių, tvirti vyrai su odinėmis prijuostėmis, apsipylę prakaitu nuo dusinančio karščio, stovėjo palinkę virš dumplių ir priekalų. Arija pastebėjo ir Gendrį, jo nuoga krūtinė blizgėjo nuo prakaito, bet žydros akys po juodų plaukų kupeta žvelgė su tokiu pat užsispyrimu kaip anksčiau. Arija suabejojo, ar apskritai nori su juo kalbėtis. Tai jo kaltė, kad juos sučiupo.

— Kuris čia Lukanas? — ji atkišo popierių. — Man reikia naujo kalavijo serui Lioneliui.

— Seras Lionelis palauks, — paėmęs už rankos, jis patraukė Ariją į šalį. — Vakar vakare Pyragėlis manęs klausė, ar girdėjau, kaip toje sodyboje, kai visi kovėmės ant sienos, tu šaukei „už Starkus“.

— Visiškai ne!

— Šaukei, aš taip pat girdėjau.

— Visi ten ką nors šaukė, — ėmė teisintis Arija. — Pyragėlis šaukė „karšti pyragai“. Išrėkė kokį šimtą kartų.

— Svarbu, ką šaukei tu. Pyragėliui pasakiau, kad geriau tegu išsikrapšto purvus iš ausų, nes šaukei „tuoj tau dar bus“. Jeigu jis tavęs klaustų, geriau sakyk tą patį.

— Gerai, — sutiko ji, nors pati sau pagalvojo, kad šaukti „tuoj tau dar bus“ atrodo kvaila. Pasakyti Pyragėliui, kas ji tokia iš tikrųjų, Arija nedrįso. Gal reikėtų apie Pyragėlį užsiminti Džakenui.

— Paieškosiu Lukano, — tarė Gendris.

Pažvelgęs į popierių, Lukanas suniurnėjo (nors Arija abejojo, kad jis mokėtų skaityti) ir ištraukė ilgą ir sunkų kalaviją.

— Tam pusgalviui jis per daug geras, perduok, kad tai mano žodžiai, — pasakė jis duodamas jai tą ginklą.

— Būtinai, — pamelavo Arija. Jei pasakytų ką nors panašaus Vyzei, tas ją sumuštų iki kraujo. Kitus plūsti Lukanas gali ir pats.

Didysis kalavijas buvo kur kas sunkesnis už Adatą, bet Arijai laikyti jį patiko. Plienas svėrė rankas, bet ji jautėsi stipresnė. Galbūt nesu vandens šokėja, bet ir ne pelytė. Pelytė nemoka elgtis su kalaviju, o aš moku. Vartai buvo atlapoti, kareiviai vaikštinėjo pirmyn atgal, į vidų viena po kitos riedėjo tuščios vežėčios, iš pilies siūbuodamos ir girgždėdamos nuo svorio ritosi jau pakrautos. Ji galėjo nueiti į arklides ir pasakyti, kad serui Lioneliui reikia naujo žirgo. Juk turėjo raštelį, arklininkai būtų jį skaitę taip pat, kaip Lukanas. Pasiimčiau arklį, kalaviją ir paprasčiausiai išjočiau. Jeigu sargybiniai mėgintų mane sustabdyti, parodyčiau tą popierėlį ir pasakyčiau, kad viską gabenu serui Lioneliui. Tačiau ji neįsivaizdavo, kaip tas seras Lionelis atrodo ir kur jis galėtų būti. Pradėję klausinėti jie greitai susigaudytų, o tada Vyzė… Vyzė…

Prikandusi lūpą ji stengėsi negalvoti, koks būtų jausmas, kai jai nupjautų pėdas. Tuo metu pro šalį nužygiavo būrys lankininkų su odinėmis liemenėmis ir geležiniais šalmais, ant pečių užsimetę lankus. Arijos ausis pasiekė jų kalbų nuotrupos.

— …sakau tau, milžinai ten su juo, dvidešimties pėdų ūgio, kur už Sienos gyvena, atkeliavo ir sekioja iš paskos kaip šunys…

— …tikrai ne žmonės, žinai, užpuolė taip staiga, naktį. Jis labiau vilkas, o ne žmogus, visi tie Starkai tokie…

— …švilpt man ant tavo vilkų ir milžinų, bernelis privarytų į kelnes sužinojęs, kad ateiname. Harenholą pulti drąsos tai pritrūko, ką? Į kitą pusę nurisnojo, ar ne? Neštų kudašių ir dabar, jei tik susivoktų, ką reikia daryti.

— Šnekėk šnekėk, bet gal tas vaikis kažką žino, o mes ne, gal kaip tik mums reikėtų bėgti…

Taip, pagalvojo Arija. Taip, jums tikrai reikia bėgti, ir lordui Taivinui, ir Kalnui, ir serui Adamui, ir serui Eimoriui, ir tam kvailam serui Lioneliui, kad ir kas jis toks, visi jūs geriau bėkite, nes mano brolis nužudys jus, jis — Starkas, labiau vilkas, o ne žmogus, ir aš tokia pat.

— Kiaune, — Vyzės balsas pliaukštelėjo tartum rimbas. Arija nė nepastebėjo, iš kur jis atsirado, bet dabar jis išdygo tiesiai prieš ją. — Duokš jį man. Labai ilgai užtrukai. — Jis čiupo kalaviją jai iš rankų ir skaudžiai šėrė atgalia plaštaka. — Kitąsyk suksies greičiau.

Valandėlę ji buvo vėl virtusi vilke, bet Vyzės antausis viską sunaikino, Arijai liko tik jos pačios kraujo skonis burnoje. Nuo smūgio ji įsikando liežuvį. Ir nusvilino neapykanta Vyzei.

— Nori dar? — paklausė Vyzė. — Gausi. Kad man čia nebūtų šitų akiplėšiškų žvilgsnių. Lėk į alaus daryklą ir pasakyk Tuflberiui, kad turiu jam du tuzinus statinių, bet tegu siunčia savo vyrukus jų parsinešti, kitaip rasiu, kam jų labiau reikia.

Arija pasisuko eiti, bet Vyzei pasirodė, kad per lėtai.

— Jei nori šį vakarą valgyti, bėk, — riktelėjo jis, jau pamiršęs paties žadėtą riebų traškų gaidį. — Ir nepradink, nes, garbės žodis, prilupsiu iki kraujo.

Neprilupsi, pamanė Arija. Daugiau nebeprilupsi. Tačiau nubėgo. Matyt, kelią jai rodė senieji šiauriečių dievai. Pusiaukelėje iki alaus daryklos, po akmeniniu tiltu, jungiančiu Našlių bokštą ir Karaliaus Laužą, pasigirdo šiurkštus, lojantis kvatojimas. Iš už kampo su kažkokiais trim vyrais pasirodė Rordžas, visi ant krūtinės turėjo išsiuvinėtą sero Eimorio mantikoros ženklą. Išvydęs ją sustojo ir išsišiepė, parodydamas pilną burną kreivų rudų dantų po odos juostele, kurią kartais nešiodavo uždengdamas veide žiojinčią skylę.

— Mažoji Jorino kekšyte, — šūktelėjo jis jai. — Ko gero, visi žino, kam tas juodasis netikėlis norėjo nugabenti tave prie Sienos, kaip manai? — Jis vėl nusikvatojo, pritardami nusijuokė ir kiti trys. — Kur dabar tas tavo pagalys? — Rordžas staiga įširdo, šypsena dingo taip pat greitai, kaip ir atsirado. — Man regis, žadėjau tave juo iškrušti. — Jis žengė artyn. Arija atsitraukė atbula. — Na, dabar atrodai ne tokia drąsi, kai aš be grandinių, ką?

— Aš tave išgelbėjau. — Ji stengėsi likti nuo Rordžo bent per jardą, pasirengusi sprukti žaibiškai tarsi gyvatė, jeigu tik jis pamėgintų ją griebti.

— Už tai, man atrodo, galėsiu tave dar sykį išdulkinti. Kur Jorinas tau varė — į plyšelį? O gal jam labiau tiko tavo mažas stangrus užpakaliukas?

— Ieškau Džakeno, — pasakė Arija. — Turiu jam žinią.

Rordžas stabtelėjo. Kažkas šmėstelėjo jo akyse… ar galėtų būti, kad jis bijo Džakeno Hagaro?

— Jis pirtyje. Nesipainiok po kojomis.

Arija staigiai apsisuko ir nukūrė prie pirties, kojomis vos liesdama kiemo akmenis. Džakeną ji rado mirkstantį kubile, tarnaitė pylė jam ant galvos karštą vandenį, o aplink tumulais kilo garai. Jam ant pečių krito ilgi, šlapi ir sunkūs plaukai, raudoni iš vienos pusės ir šviesūs iš kitos.

Arija prisėlino tyliai tarsi šešėlis, bet jis vis tiek atsimerkė.

— Ji sėlina mažutėmis pelės kojelėmis, bet žmogus girdi, — prabilo Džakenas. Kaip jis išgirdo, nusistebėjo Arija, bet jis, regis, išgirdo ir šitai. — Per akmenis čežanti oda aidi lyg karo ragas, jei žmogaus ausys atviros. Gudrios mergaitės vaikšto basos.

— Turiu tau žinią, — Arija neryžtingai žiūrėjo į tarnaitę. Ši nesirengė niekur eiti, tad Arija pasilenkė taip arti, kad lūpomis beveik lietė jo ausį. — Vyzė, — sušnibždėjo ji.

Džakenas Hagaras vėl užsimerkė ir plūduriavo suglebęs, tarsi užsnūdęs.

— Perduok milordui, kad žmogus, radęs laisvo laiko, aplankys jį.

Staiga jis mostelėjo ranka, tėkšdamas ant Arijos karšto vandens, šiai teko stryktelti atgal, kad neliktų kiaurai peršlapusi.

Kai Tuflberis išgirdo, ką perdavė Vyzė, tas aludaris prapliupo keiktis visu balsu.

— Pasakyk Vyzei, kad mano vaikinai turi sočiai darbų, ir dar pasakyk, kad jis — spuoguotas niekšas, ir greičiau septyni pragarai užšals nuo viršaus iki dugno, negu jis gaus iš manęs bent ragą alaus. Jeigu per valandą tų statinių nesulauksiu, viską pranešiu lordui Taivinui, štai tada ir žiūrėsim.

Arijai grįžus su atsakymu, Vyzė irgi keikėsi, nors apie spuoguotą niekšą ji neužsiminė. Vyzė niršo ir putojo, bet galų gale surado šešis vyrus ir niurnėdamas išsiuntė juos ridenti statinių į alaus daryklą.

Vakarienei tą vakarą buvo skystas miežių, svogūnų ir morkų viralas su kriaukšle sužiedėjusios duonos. Viena moterų sutiko miegoti su Vyze, todėl gavo dar ir gabalą ilgai brandinto mėlynojo sūrio bei sparnelį to gaidžio, apie kurį Vyzė kalbėjo rytą. Visa kita jis sušlamštė pats, net taukai plona blizgančia srovele varvėjo jam iš burnos per spuogus, pridygusius ties lūpų kampučiais. Iš paukščio beveik nieko jau nebuvo likę, kai jis pakėlė galvą nuo lėkštės ir pastebėjo į jį įsmeigtas Arijos akis.

— Kiaune, ateik čia.

Prie vienos šlaunelės dar kybojo keli tamsesnės mėsos kąsniai. Jis pamiršo, bet dabar prisiminė, pagalvojo Arija. Ir iškart susigraužė liepusi Džakenui jį nužudyti. Atsikėlusi nuo suolo, ji nuėjo į galustalę.

— Mačiau, kad spoksojai į mane. — Vyzė nusišluostė rankas į jos suknelės priekį. Tada viena ranka stvėrė ją už gerklės, o kita žiebė antausį. — Ką aš tau sakiau? — Ir trenkė dar kartą, dabar atgalia ranka. — Neužsimiršk, nes kitą kartą paėmęs šaukštą iškabinsiu tau vieną akį ir sušersiu savo kalei.

Tada pastūmė Ariją taip, kad ši nusirito ant grindų. Jos suknelės kraštas užkibo už vinies, kyšančios iš medinio suolo, ir perplyšo.

— Prieš guldama susitvarkysi, — pareiškė Vyzė, dantimis plėšdamas paskutinius mėsos likučius nuo gaidžio kaulo. Baigęs triukšmingai apsičiulpė pirštus, o kaulus numetė savo šlykščiai dėmėtai kalei.

— Vyzė, — šnibždėjo tą vakarą Arija, palinkusi prie sudriskusios suknelės. — Dunsenas, Poliveris, Rafas Meilutis, — kartojo ji, tardama po vardą sulig kiekvienu kaulinės adatos dūriu į nedažytą vilną. — Kutulis ir Skalikas, seras Gregoris, seras Eimoris, seras Ilinas, seras Merinas, karalius Džofris, karalienė Sersėja.

Spėjo pagalvoti, ar dar ilgai jai reikės savo maldelėje minėti Vyzę, ir užsnūdo sapnuodama, kad rytą atsibudus jis bus jau negyvas.

Tačiau ją, kaip visada, pažadino smaila Vyzės bato nosis. Pusryčiams kramtant avižinius papločius jis paskelbė, kad tądien turi išvykti pagrindinės lordo Taivino pajėgos.

— Tik nemanykite, kad dabar tai jau bus lengva, vyriausiajam Lanisteriui iškeliavus, — įspėjo Vyzė. — Pilis nė kiek nesumažės, galiu jus užtikrinti, tik jai prižiūrėti liks kur kas mažiau rankų. Dabar jūs, slunkių gauja, sužinosite, ką reiškia darbas, tai jau tikrai.

Bet ne iš tavęs. Arija knebinėjo savo paplotį. Vyzė žvelgė į ją susiraukęs, tarsi užuostų jos paslaptį. Arija skubiai nuleido akis ir daugiau nedrįso jų pakelti.

Lordui Taivinui išvykstant iš Harenholo, kiemą jau gaubė blausi šviesa. Arija viską stebėjo pro skliautinį langą, palypėjusi iki Raudų bokšto vidurio. Lordo žirgą dengė gūnia, puošta raudono emalio žvynais, jo galvą ir kaklą slėpė auksuoti šarvai, o pats lordas Taivinas jojo apsigobęs storu šermuonėlių kailių apsiaustu. Puošnumu nenusileido ir jo brolis Kevanas. Prieš juos net keturi raiteliai nešė didžiules tamsiai raudonas vėliavas su auksiniais liūtais. Paskui Lanisterius žengė jų aukščiausi lordai ir vadai. Akindamos nuostabiausiomis spalvomis, plevėsavo ir plaikstėsi jų vėliavos: raudonas jautis ir auksinis kalnas, purpurinis vienaragis ir karingas gaidys, dėmėtas šernas ir barsukas, sidabrinis šeškas ir juokdario keturkampiais išsimarginęs žonglierius, žvaigždės ir spinduliuojanti saulė, povas ir pantera, durklas ir ševronas, juodas gobtuvas, žydras vabalas, žalia strėlė.

Paskutinis buvo seras Gregoris Kligeinas pilkais plokščių šarvais, raitas ant eržilo, kuris būdo bjaurumu galėjo varžytis su savo raiteliu. Poliveris jojo greta laikydamas vėliavą su juodu šunimi, užsidėjęs Gendrio raguotąjį šalmą. Nors buvo aukštas vyras, savo šeimininko šešėlyje atrodė lyg vos ūgtelėjęs berniukas.

Bežiūrint į juos visus, žengiančius po didžiulėmis Harenholo vartų grotomis, Ariją nusmelkė šiurpas. Ji staiga suvokė padariusi baisią klaidą. Kokia aš kvailė, galvojo ji. Juk ir Vyzė, ir Čizvikas visiškai nieko nereiškia. O štai šie vyrai tikrai svarbūs, juos jai ir derėjo nužudyti. Jeigu tik vakar nebūtų taip įsiutusi ant Vyzės, kad ją mušė ir melavo apie gaidį, būtų sušnibždėjusi bet kurio iš šitų vardą ir to būtų laukusi mirtis. Lordas Taivinas, kodėl nepasakiau — lordas Taivinas?

Gal dar ne vėlu apsigalvoti? Vyzė iki šiol gyvas. Jeigu rastų dabar Džakeną, galėtų jam pasakyti.

Užmiršusi visus savo darbus, Arija nuskubėjo įvijais laiptais apačion. Išgirdo, kaip girgžda grandinės, vartų grotoms lėtai leidžiantis ir jų virbams smengant gilyn į žemę. Ir iškart nuaidėjo kitas garsas — kažkas klykė iš skausmo ir baimės.

Bent tuzinas žmonių atlėkė tenai pirma jos, nors artintis nė vienas nedrįso. Arija prasigrūdo į priekį. Vyzė gulėjo paslikas ant grindinio, ten, kur turėjo būti jo gerklė, raudonavo kažkokia košė, bereikšmių akių žvilgsnis buvo įsmeigtas į pilkus debesis danguje. Šlykštus dėmėtas jo šuo, užšokęs jam ant krūtinės, lakė iš kaklo plūstantį kraują, vis atsiplėšdamas gabalą mėsos nuo negyvėlio veido.

Pagaliau kažkas atsinešė arbaletą ir nušovė dėmėtąją kalę, tuo metu draskiusią Vyzės ausį.

— Tai bent prakeiktas padaras, — Arija išgirdo vieną žmogų sakant. — Tą kalę jis augino nuo pat mažens.

— Čia vieta prakeikta, — atsiliepė žmogus su arbaletu.

— Tai Hareno šmėkla, štai ką jums pasakysiu, — tarė tetulė Amabelė. — Prisiekiu, daugiau nė vienos nakties čia nemiegosiu.

Arija pakėlė akis nuo lavono ir jo negyvo šuns. Atsirėmęs į Raudų bokšto sieną stovėjo Džakenas Hagaras. Susitikęs su ja akimis, kilstelėjo ranką prie veido ir tarsi šiaip sau priglaudė prie skruosto du pirštus.

Ketlina

Iki Riverano buvo likę keliauti dvi dienas, kai jų būrį, girdantį drumzliname upelyje arklius, aptiko žvalgas. Ketlina dar niekada taip nesidžiaugė matydama Frėjų giminės ženklą — du bokštus.

Ji paprašė palydėti pas dėdę, tačiau žvalgas atsakė:

— Juodoji Žuvis išvykęs į vakarus su karalium, miledi. Vietoj jo priešakiniams žvalgams vadovauja Martinas Riversas.

— Aišku.

Riversą ji anksčiau buvo mačiusi Dvyniuose. Žemakilmis lordo Valderio Frėjaus sūnus, sero Pervino pusbrolis. Ketlina nenustebo išgirdusi apie Robo smūgį į pačią Lanisterių galios širdį. Matyt, išsiųsdamas ją derėtis su Renliu kaip tik apie tai ir mąstė.

— Kur dabar Riversas?

— Iki jo stovyklos — dvi valandos kelio, miledi.

— Vesk mus tenai, — liepė ji. Brienė padėjo jai užsėsti ant žirgo, ir jie tuoj pat nujojo.

— Ar atvykstate nuo Karčiojo tilto, miledi? — pasiteiravo žvalgas.

— Ne.

Pro ten keliauti ji nedrįso. Žuvus Renliui, Ketlina nežinojo, kaip ją pasitiks jaunoji našlė ir jos globėjai. Todėl traukė per labiausiai karo siaubiamas vietas — derlingas upių žemes, kurios dabar dėl Lanisterių įtūžio virto pajuodusiomis dykynėmis. Jos žvalgai kas vakarą grįžę pasakojo ką matę, ir nuo jų žodžių Ketlinai darėsi bloga.

— Lordas Renlis nužudytas, — pridūrė ji.

— Vylėmės, kad tos kalbos — tik dar viena Lanisterių melagystė ar…

— Būtų puiku, bet, deja… Riveranui vadovauja mano brolis?

— Taip, miledi. Jo malonybė paliko serą Edmurą ginti Riverano ir saugoti jo užnugario.

Tegu dievai suteikia jam jėgų tai atlikti, pagalvojo Ketlina. Ir dar išminties.

— Ar yra žinių, kaip Robui sekasi vakaruose?

— Tai jūs nieko negirdėjote? — tas žmogus akivaizdžiai nustebo. — Jo malonybė iškovojo didžią pergalę prie Okskroso. Seras Stafordas Lanisteris žuvo, jo kariuomenė išblaškyta.

Seras Vendelis Manderlis džiugiai ūktelėjo, bet Ketlina tik palenkė galvą. Rytojaus išmėginimai jai rūpėjo labiau negu vakarykštė šlovė.

Martinas Riversas buvo įkūręs stovyklą sugriautos sodybos liekanose, greta stogo netekusios arklidės ir šimto ką tik sukastų kapų kauburių. Ketlinai nušokus nuo balno, jis priklaupė ant vieno kelio.

— Labai laiku susitikome, miledi. Jūsų brolis pavedė mums stebėti, kada pasirodysite su savo būriu, ir, jei sutiktume jus, kuo skubiausiai palydėti į Riveraną.

Tokie žodžiai Ketlinai iš karto sukėlė nerimą.

— Tai dėl mano tėvo?

— Ne, miledi. Lordas Hosteris vis toks pat, — patikino rausvažandis Riversas, visiškai nepanašus į savo netikrus brolius. — Tik baiminomės, kad nesusidurtumėt su Lanisterių žvalgais. Lordas Taivinas išžygiavo iš Harenholo ir su visomis pajėgomis traukia į vakarus.

— Stokitės, — susiraukusi tarė ji Riversui. Netrukus pajudės ir Stanis Barateonas, tegu dievai būna maloningi. — Per kiek laiko lordas Taivinas ateis iki čia?

— Per tris dienas, gal keturias, sunku pasakyti. Mūsų žmonės budi palei visus kelius, bet geriau nedelsti.

Delsti niekas nesirengė. Riversas skubiai susiruošė ir jau raitas atsidūrė šalia Ketlinos. Visi — dabar jau beveik penkiasdešimties žmonių būrys — tuoj pat išjojo po plevėsuojančiomis vėliavomis su didvilkiu, iš vandens šokančiu upėtakiu ir dviem bokštais.

Jos vyrams rūpėjo daugiau sužinoti apie Robo pergalę prie Okskroso, ir Riversas mielai papasakojo.

— Riverane dabar apsistojęs dainius, besivadinantis Rimundu Eiliuotoju. Jis apie tą kovą sudėjo dainą. Be abejo, ją šįvakar išgirsite, miledi. Tą dainą Rimundas pavadino — „Vilkas naktyje“.

Riversas toliau dėstė, kaip sero Stafordo kariuomenės likučiai puolė slėptis atgal į Lanisportą. Be apgulties mašinų šturmuoti Kasterlių Uolą buvo neįmanoma, tad Jaunasis Vilkas ėmėsi atsilyginti Lanisteriams už nusiaubtas upių žemes. Lordai Karstarkas ir Gloveris niokojo pakrantę, ledi Mormont užgrobė tūkstantines raguočių bandas ir jau varė jas atgal į Riveraną, o Didysis Džonas užėmė aukso kasyklas prie Kastamero, Vienuolės daubos ir Pendriko kalvų. Seras Vendelis nusijuokė:

— Niekas taip nepriverčia Lanisterių bėgti, kaip pavojus jų auksui.

— O kaip karalius sugebėjo paimti Auksinį Dantį? — seras Pervinas stebėdamasis paklausė savo netikro brolio. — Tai stipri ir tvirta pilis, sauganti kelią per kalvas.

— Jis jos ir neėmė. Naktį prasmuko pro šalį. Sako, kelią parodė jo didvilkis, tas Pilkasis Vėjas. Šitas žvėris beuostinėdamas žemiau keteros rado ožkų takelį, besileidžiantį tarpeklio šlaitu žemyn, o paskui aukštyn, labai vingiuotą ir nelygų, bet užtektinai platų vyrams joti po vieną. Lanisterių sargybiniai bokštuose taip nieko ir nepastebėjo.

Šiek tiek tyliau Riversas pridūrė:

— Kai kas kalba, esą po mūšio karalius išpjovė Stafordui Lanisteriui širdį ir sušėrė tam vilkui.

— Netikėčiau tokiais plepalais, — griežtai atsiliepė Ketlina. — Mano sūnus — ne laukinis.

— Sutinku, miledi. Vis dėlto tas žvėris būtų tikrai to nusipelnęs. Ten tikrai ne koks paprastas vilkas. Girdėjau Didįjį Džoną sakant, kad tuos didvilkius jūsų vaikams atsiuntė senieji šiaurės dievai.

Ketlina atsiminė dieną, kai jos berniukai vėlyvos vasaros sniegynuose rado tuos vilkiukus. Iš viso jų buvo penki, trys vilkiukai ir dvi vilkiukės — penkiems tikriesiems Starkų giminės vaikams… ir dar šeštas, baltakailis, raudonomis akimis, Nedo pavainikiui sūnui Jonui Snou. Ne šiaip paprasti vilkai, pagalvojo ji. Tikrai ne paprasti.

Tą vakarą, apsistojus nakčiai, prie jos palapinės atsirado Brienė.

— Miledi, jau atsidūrėte tarp saviškių, pavojus jums nebegresia, nuo brolio pilies skiria vienos dienos žygis. Prašau leisti man jus palikti.

Ketlina per daug nenustebo šitai išgirdusi. Per visą kelionę tos neišvaizdžios merginos tarsi nebuvo matyti, daugiausia laiko ji praleisdavo su arkliais, valė ir šukavo juos, krapštė akmenis iš pasagų. Dar padėdavo Šadui virti valgį, doroti sumedžiotus žvėris; visi netrukus įsitikino, kad medžioti ji sugeba ne blogiau už kitus. Nesvarbu, kokio darbo Ketlina prašydavo jos imtis, Brienė viską atlikdavo vikriai ir neatsikalbinėdama, klausiama atsiliepdavo mandagiai, tačiau niekada neplepėdavo šiaip sau, neliejo ašarų ir nesijuokė. Ne vieną dieną ji jojo su šituo būriu, nakvojo su visais stovyklose, bet liko vieniša ir jiems svetima.

Tokia pat ji buvo ir pas Renlį, pagalvojo Ketlina. Per puotą, turnyro grumtynėse, net ir Renlio palapinėje su vaivorykštės sargybos broliais. Ją supa sienos, aukštesnės negu Vinterfele.

— Kur ketini keliauti mus palikusi? — paklausė ji Brienės.

— Atgal, — atsiliepė ši. — Į Vėtrų Gūžtą.

— Viena? — Ketlina tuo nė neabejojo.

Platus Brienės veidas atrodė tarsi sustingęs tvenkinio paviršius, patikimai slepiantis visa, kas dedasi jo gelmėje.

— Taip.

— Rengiesi nužudyti Stanį?

Šiurkščiais, nuospaudų nusėtais pirštais Brienė suspaudė kalavijo rankeną. Tas kalavijas anksčiau priklausė jam.

— Aš prisiekiau. Triskart. Jūs girdėjote mano priesaiką.

— Tikrai girdėjau, — sutiko Ketlina. Ji žinojo, kad ši mergina išmetė visus sukruvintus drabužius, bet tebesaugojo vaivorykštinį apsiaustą. Bėgdama ji paliko visą savo mantą, tad jai teko vilkėti tai, ką atliekama galėjo pasiūlyti seras Vendelis, nes būryje daugiau niekas neturėjo jai tinkamo dydžio drabužių.

— Priesaikos dera laikytis, iš tiesų, bet aplink Stanį — didžiulė kariuomenė ir jo paties sargybiniai, irgi davę priesaiką jį saugoti.

— Jo sargybinių aš nebijau. Galiu įveikti kiekvieną iš jų. Man nederėjo pabėgti.

— Nejaugi tik šitai tave slegia, — kad koks kvailys gali pavadinti tave baile? — Ketlina atsiduso. — Nesi kalta dėl Renlio mirties. Narsiai jam tarnavai, bet sumaniusi paskui jį žengti į kapą nepasitarnausi niekam, — ji ištiesė ranką tikėdamasi paguosti bent prisilietimu. — Žinau, kaip sunku…

Brienė jos ranką nustūmė.

— To nežino niekas.

— Klysti, — griežtai atkirto Ketlina. — Kas rytą nubudusi prisimenu, kad Nedo nebėra. Nemoku kautis su kalaviju, tačiau tai nereiškia, kad nesvajoju atsidurti Karaliaus Uoste, abiem delnais sugniaužti baltą Sersėjos kaklą ir spausti, kol ji pajuoduos.

Aukštoji Gražuolė pakėlė akis — gražiausia, ką ji turėjo.

— Jeigu apie tai svajojate, kodėl stengiatės mane sulaikyti? Ar dėl to, ką Stanis kalbėjo per derybas?

Negi tikrai dėl to? Ketlina žvilgtelėjo į stovyklą. Du vyrai su ietimis rankose stovėjo sargyboje.

— Mane visada mokė, kad geras žmogus privalo kovoti su blogiu šiame pasaulyje, o Renlio mirtis, be jokių abejonių, buvo pats tikriausias blogis. Tačiau nuo mažens girdėjau tvirtinant, kad karaliai gimsta ne žmonių kalavijų, o dievų valia. Jeigu Stanis yra mūsų teisėtas karalius…

— Ne, jis toks nėra. Net ir Robertas nebuvo teisėtas karalius, taip manė ir pats Renlis. Teisėtąjį karalių užmušė Džeimis Lanisteris, vėliau jo įpėdinį prie Trišakio nužudė Robertas. Kurgi tada žiūrėjo dievai? Dievams žmonės nerūpi, kaip ir karaliams — jų valstiečiai.

— Geras karalius rūpinasi savo valdiniais.

— Lordas Renlis… jo malonybė, jis… būtų buvęs geriausias visų laikų karalius, miledi, jis buvo toks nuostabus, jis…

— Briene, jo nebėra, — kaip įmanydama švelniau tarė Ketlina. — Stanis ir Džofris gyvi… taip pat ir mano sūnus.

— Jis juk ne… jūs niekada nesitaikysite su Staniu? Neprisieksite jam ištikimybės? Juk ne…

— Pasakysiu tau tiesą, Briene. Nežinau. Galbūt mano sūnus — karalius, bet aš — ne karalienė, tik motina, kuri rūpinasi, kaip kuo geriau apsaugoti savo vaikus.

— Aš nesutverta būti motina. Man reikia kovoti.

— Tai kovok… tačiau už gyvuosius, o ne už mirusius. Renlio priešai — taip pat priešai ir Robui.

Brienė stovėjo mindžikuodama, įsmeigusi žvilgsnį į žemę.

— Nepažįstu jūsų sūnaus, miledi, — ji pakėlė akis. — Galėčiau tarnauti jums. Jeigu priimtumėte.

Ketlina apstulbo.

— Man? Kodėl?

Toks klausimas, regis, Brienę prislėgė.

— Jūs man padėjote. Ten, palapinėje… kai jie manė, kad… kad aš…

— Tavo kaltės ten nebuvo.

— Nesvarbu, juk neprivalėjote taip elgtis. Galėjote nekliudyti jiems užmušti mane. Aš jums buvau niekas.

Galbūt nenorėjau būti vienintelė, žinanti tamsią tiesą, kas ten įvyko, pagalvojo Ketlina.

— Briene, per daugelį metų esu priėmusi daug aukštakilmių ledi man tarnauti, bet nė viena jų nebuvo tokia kaip tu. Aš juk nevedu karių į mūšį.

— Taip, tačiau esate drąsi. Tikriausiai tai ne kario drąsa, bet… nežinau… moteriška drąsa. Ir man atrodo, kad atėjus laikui nemėginsite manęs sulaikyti. Prašau iš jūsų tokio pažado, — kad nekliudysite man pasiekti Stanį.

Ketlinai ausyse tebeskambėjo Stanio žodžiai, kad netrukus ateisianti eilė ir Robui. Tarsi kieno šaltas alsavimas už nugaros.

— Kai ateis laikas, nemėginsiu tavęs sulaikyti.

Aukštoji mergina nerangiai priklaupė, ištraukė iš makšties Renlio kalaviją ir padėjo jai prie kojų.

— Tada priklausau jums, miledi. Jūsų pavaldinė ar… nesvarbu, kuo mane skirsite. Visada ginsiu jus, vykdysiu įsakymus ir, jeigu reikės, dėl jūsų paaukosiu gyvybę. Prisiekiu ir senaisiais, ir naujaisiais dievais.

— O aš prisiekiu, kad tau visada bus skirta vieta prie mano židinio, duona ir midus visada tavęs lauks prie mano stalo. Prižadu nereikalauti tokio darbo, kuris galėtų suteršti tavo garbę. Prisiekiu ir senaisiais, ir naujaisiais dievais. Stokis.

Abiem delnais spausdama merginai rankas, Ketlina neištvėrusi nusišypsojo. Kiek kartų esu mačiusi Nedą priimant ištikimybės ir tarnystės priesaiką? Kažin ką jis dabar galvotų, jeigu matytų mane, svarstė Ketlina.

Kitos dienos pavakarę jie pasiekė Raudonosios Šakos brastą aukščiau Riverano, kur upė sukosi plačiu lanku, jos srovė drumstėsi, o vaga seklėjo. Ją saugojo Molisterių ženklais pasipuošusių lankininkų ir ietininkų būrys. Išvydę Ketlinos vėliavas, jie išlindo iš už aštriakuolių užtvaros ir vieną saviškių pasiuntė į kitą krantą pervesti jos palydos.

— Iš lėto, miledi, ir labai atsargiai, — įspėjo vedlys, imdamas jos žirgą už apynasrio. — Matot, po vandeniu prismaigstėme geležinių virbų, o tarp akmenų primėtėme dyglių. Ir taip visose brastose, kaip įsakė jūsų brolis.

Edmuras ketina čia kautis. Tai suvokus visą kūną nusmelkė nemalonus jausmas, bet ji prikando liežuvį.

Pakeliui nuo Raudonosios Šakos iki Akmenvarčio jie įsiliejo į prasčiokų srautą — tie žmonės skubėjo į saugumą žadantį Riveraną. Kai kurie kartu varėsi gyvulius, kiti tempė vežėčias, tačiau užleisdavo kelią pro šalį jojančiai Ketlinai ir sveikino šūksniais: „Tuliai!“ arba „Starkai!“ Likus iki pilies pusei mylios, ji pamatė didelę stovyklą su skaisčiai raudona Blekvudų vėliava virš lordo palapinės. Ten iš jos būrio pasitraukė Lukas, nujojęs ieškoti savo tėvo — lordo Tito. Kiti keliavo toliau.

Palei Akmenvarčio krantą šiaurėje Ketlina pastebėjo dar vieną stovyklą; ir ten vėjyje plaikstėsi pažįstamos vėliavos — šokanti Marko Paiperio mergelė, Dario artojas, susivijusios raudonai baltos Peidžų gyvatės. Visi jie buvo jos tėvo didžiūnai, Trišakio lordai. Daugelis paliko Riveraną dar iki jos iškeliavimo ir patraukė ginti savo žemių. Jeigu jie vėl čia, vadinasi, Edmuras sušaukė juos atgal. Dievai, saugokit mus, jis iš tiesų ketina kautis su lordu Taivinu.

Ant Riverano sienų Ketlina iš tolo įžiūrėjo siūbuojant kažką tamsaus. Prijojusi arčiau suprato, kad tai negyvėliai, ant ilgų kanapinių virvių nuleisti nuo sienos dantų ir pajuodusiais bei išbrinkusiais veidais kybantys jų kaklus tvirtai suveržusiose kilpose. Lavonus jau seniai kapojo varnos, bet raudoni apsiaustai vis dar ryškiai švietė sienų smiltainio fone.

— Jie pakorė keletą Lanisterių, — ištarė Halis Molenas.

— Puikus vaizdas, — džiugiai tarė seras Vendelis Manderlis.

— Draugai pradėjo be mūsų, — pajuokavo Pervinas Frėjus. Visi nusijuokė, išskyrus Brienę, kuri žvelgė į viršuje kabančius kūnus, bet nesišypsojo ir netarė nė žodžio.

Jeigu jie nugalabijo Karalžudį, tai ir mano dukterys jau nebegyvos. Spustelėjusi pentinais, Ketlina paleido žirgą risčia. Pro ją, garsiai šaukdami vartų sargybai, nušuoliavo Halis Molenas ir Robinas Flintas. Kariai ant sienų, aišku, jau seniai matė jos vėliavas, nes prijojus prie vartų grotos laukė pakeltos.

Jos pasitikti iš pilies išjojo Edmuras, apsuptas trijų jos tėvo valdinių — vyriausiojo ginklininko, pilvotojo sero Desmondo Grelio, pilies valdytojo Uterido Veino ir sero Robino Rigerio, stambaus plikagalvio sargybos viršininko. Amžiumi visi jie buvo lygūs lordui Hosteriui ir visą gyvenimą jam tarnavę. Seniai, staiga suvokė Ketlina.

Edmuras ant tunikos su sidabru išsiuvinėta žuvimi buvo užsimetęs mėlynos ir raudonos spalvos apsiaustą. Pažiūrėjus atrodė, lyg būtų nesiskutęs nuo to laiko, kai ji iškeliavo į pietus: jo barzda priminė liepsnojantį krūmą.

— Kete, gerai, kad pagaliau saugiai grįžai. Išgirdę apie Renlio mirtį, baiminomės dėl tavo gyvybės. Be to, ir lordas Taivinas jau išsirengė į žygį.

— Man jau pasakojo apie tai. Kaip laikosi mūsų tėvas?

— Vieną dieną atrodo stipresnis, kitą… — jis papurtė galvą. — Vis prašė tave pakviesti. Nežinojau, ką jam sakyti.

— Tuoj pat eisiu pas jį, — atsiliepė ji. — Gal buvo žinių iš Vėtrų Gūžtos po Renlio mirties? Ar nuo Karčiojo tilto?

Pakeliui jokių varnų jie nesulaukdavo, tad Ketlinai rūpėjo sužinoti, kas ten nutiko jai išvykus.

— Nuo Karčiojo tilto nieko negirdėjome. Iš Vėtrų Gūžtos atskrido trys paukščiai, siųsti pilies valdytojo sero Kortnėjaus Penrouzo. Visuose laiškuose buvo tas pats pagalbos šauksmas. Stanis laiko jį apsupęs ir iš sausumos, ir iš jūros. Seras Kortnėjus siūlosi prisiekti ištikimybę bet kuriam valdovui, kuris pralauš apsiaustį. Rašo bijąs dėl berniuko. Kažin koks ten galėtų būti berniukas, gal žinai?

— Edrikas Stormas, — tarė Brienė. — Roberto pavainikis sūnus.

Edmuras smalsiai pažvelgė į ją.

— Stanis prisiekė leisiąs įgulai laisvai išeiti, jeigu per dvi savaites ji atiduos pilį ir tas berniukas atsidurs jo rankose, tačiau seras Kortnėjus nesutinka.

Dėl prastakilmio berniuko iš jam svetimos giminės jis pavojun stato viską, pagalvojo Ketlina.

— Pasiuntėte jam atsakymą?

— O kam, jeigu neturime jėgų jam padėti? — papurtė galvą Edmuras. — Be to, Stanis nėra mūsų priešas.

— Miledi, — prabilo seras Robinas Rigeris, — gal galite papasakoti, kaip mirė lordas Renlis? Girdėjome visokių keistų kalbų.

— Kete, — tarė jos brolis, — kai kas kalbėjo, esą Renlį nužudei tu. Kiti tvirtino, kad tai padarė kažkokia moteris pietietė. — Jo žvilgsnis stabtelėjo ties Briene.

— Mano karalius buvo nužudytas, — tyliai pratarė mergina. — Bet ne ledi Ketlinos ranka. Prisiekiu savo kalaviju senųjų ir naujųjų dievų akivaizdoje.

— Tai Brienė iš Tarto, lordo Selvino Vakario duktė, ji tarnavo Renlio vaivorykštės sargyboje, — paaiškino jiems Ketlina. — Briene, turiu garbės supažindinti tave su savo broliu seru Edmuru Tuliu, Riverano įpėdiniu. Jo pilies valdytojas Uteridas Veinas. Seras Robinas Rigeris ir seras Desmondas Grelis.

— Man didelė garbė, — ištarė seras Desmondas. Tą patį pakartojo ir kiti. Mergina nuraudo sutrikusi net dėl tokių įprastų mandagumo žodžių. Ko gero, Edmurui ta ledi pasirodė keistoka, bet jam užteko nuovokos apie tai neužsiminti.

— Brienė ruošė Renlį mūšiui tuo metu, kai jis buvo nužudytas, šalia stovėjau ir aš, — papasakojo Ketlina, — bet prie jo mirties mes neprisidėjome.

Apie šešėlį ji kalbėti nenorėjo, juo labiau čia, aplinkui stovint būriui žmonių, tad mostelėjo ranka į kybančius kūnus.

— Kas tie jūsų pakarti žmonės?

Edmuras nejaukiai pakėlė akis.

— Jie atvyko su seru Kleosu, atgabenusiu karalienės atsaką į mūsų taikos pasiūlymą.

— Nužudėte pasiuntinius? — apstulbo Ketlina.

— Netikrus pasiuntinius, — pareiškė Edmuras. — Jie skelbė ateiną su taikingais ketinimais ir atidavė ginklus, tad leidau jiems laisvai vaikščioti po pilį. Tris dienas, kol kalbėjau su seru Kleosu, jie naudojosi mano vaišingumu ir kiekvieną vakarą puotavo. O ketvirtą naktį mėgino išlaisvinti Karalžudį.

Edmuras dūrė pirštu aukštyn.

— Tas milžinas galvažudys plikomis rankomis nudėjo du sargybinius — tais savo delnais kaip ližėmis stvėrė juos už gerklės ir, trenkęs vieną į kitą galvomis, suknežino jiems kaukoles, o liesasis, kur greta jo, vielos galiuku tuojau atrakino Lanisterio kambario duris, tegu jį dievai prakeikia. Anas pačiame gale buvo kažkoks vaidintojas. Pamėgdžiodamas mano balsą, liepė atidaryti Upės vartus. Visi trys sargybiniai — Engeris, Delpas ir Ilgasis Levis — sutartinai prisiekė. Mano nuomone, to žmogėno balsas skambėjo visiškai kitaip negu mano, bet tie pusgalviai jau vis tiek buvo bekelią vartų grotas.

Čia tikriausiai Kipšo darbas, įtarė Ketlina; kvepėjo tokia pat klasta, kokią jis parodė Lizde. Kadaise Tirioną ji būtų laikiusi mažiausiai pavojingu iš visų Lanisterių. Dabar taip tikriausiai nebegalvotų.

— Kaip vis dėlto juos sučiupote?

— Et, taip sutapo, kad manęs pilyje tuo metu nebuvo. Persikėliau per Akmenvartį pas, na…

— Kokią bobą ar kekšę. Gerai, pasakok toliau.

Edmuro skruostai liepsnojo kaip ir jo barzda.

— Viskas vyko paryčiais, valandą prieš aušrą, kaip tik tuo metu grįžau į pilį. Ilgasis Levis pamatė mano valtį, atpažino mane, tada pagaliau susimąstė: kas gi tuomet ten, apačioje, įsakinėja ir rėkauja. Paskui jau pakėlė triukšmą.

— Tikiuosi, Karalžudys buvo sučiuptas?

— Taip, nors ir nelengvai. Džeimis, gavęs kalaviją, nukovė Polą Pemfordą ir sero Desmondo ginklanešį Milsą, be to, taip sunkiai sužeidė Delpą, kad meisteris Vimanas baiminasi, jog ir tas netrukus mirs. Ten buvo tikrai daug kraujo. Sužvangus ginklams į pagalbą puolė ir daugiau raudonųjų apsiaustų, tegu ir beginklių. Šituos pakoriau greta tų keturių, kurie bandė išlaisvinti Džeimį, o likusius įmečiau į požemį. Kartu su jais — ir Karalžudį. Daugiau bėgti jis nebandys. Šį kartą jis patupdytas giliai po žeme, belangiame rūsyje, rankos ir kojos jam sukaustytos grandinėmis, o šios pritvirtintos prie sienos.

— O Kleosas Frėjus?

— Prisiekinėja nieko nenumanęs apie tą sąmokslą. Ką gali žinoti? Jis — pusė Lanisterio, pusė Frėjaus ir visas visutėlis melagis. Uždariau jį į senąjį Džeimio kambarį bokšte.

— Sakei, kad jis atgabeno taikos sąlygas?

— Jeigu jas galima taip vadinti. Esu tikras, kad tau jos nepatiks lygiai taip pat, kaip ir man.

— Ledi Stark, ar galėtume tikėtis kokios pagalbos iš pietų? — pasiteiravo Uteridas Veinas, jos tėvo pilies valdytojas. — Tas kaltinimas kraujomaiša… lordas Taivinas ne iš tų, kurie negirdomis nuleistų tokį įžeidimą. Jis sieks dėmę nuo dukters vardo nuplauti kaltinančiojo krauju. Lordas Stanis tikriausiai tai supranta. Jam nėra iš ko rinktis, jis privalo sudaryti su mumis sąjungą.

Stanis sudarė sąjungą su tamsesne ir galingesne jėga.

— Kol kas pokalbį apie šituos reikalus atidėkime. — Ketlina užjojo ant pakeliamojo tilto, palikdama už nugaros šiurpią negyvų Lanisterių eilę. Brolis jojo šalia. Atsidūrus Riverano viršutinio kiemo bruzdesyje, prieš jos arklį išbėgo nuogas vaikutis. Ketlina smarkiai trūktelėjo vadeles, sulaikė arklį, kad to vaiko nesumindytų, ir suglumo. Į pilį buvo įleista šimtai prasčiokų, palei sienas eilėmis rikiavosi jų suręstos varganos pašiūrės. Visur po kojomis painiojosi jų vaikai, kieme grūdosi jų karvės, avys, vištos.

— Kas jie visi tokie?

— Mano žmonės, — atsakė Edmuras, — jiems baisu, todėl slepiasi pilyje.

Tik mano mielasis brolis gali leisti šitoms nereikalingoms burnoms grūstis į pilį, kurią netrukus galbūt apsiaus priešas. Ketlina žinojo, kad Edmuras — minkštos širdies; tiesa, kartais jai atrodydavo, kad jo galva dar minkštesnė. Mylėjo jį už tai, bet vis dėlto…

— Ar galima Robui pasiųsti žinią?

— Jis žygyje, miledi, — atsiliepė seras Desmondas. — Paukštis niekaip nesugebės jo rasti.

Uteridas Veinas kostelėjo.

— Išvykdamas jaunasis karalius mums liepė jus, ledi Stark, kai grįšite, siųsti toliau į Dvynius. Prašė daugiau sužinoti apie lordo Valderio dukteris, kad jam, atėjus laikui, būtų lengviau išsirinkti nuotaką.

— Pasirūpinsime, kad gautum pailsėjusių žirgų ir reikiamų atsargų, — užtikrino ją brolis. — Tikriausiai norėsi atsipūsti prieš…

— Ne, norėsiu būti čia, — nutraukė jį Ketlina lipdama nuo arklio. Ji neketino palikti Riverano, kur miršta tėvas, ir ieškoti žmonos Robui. Robas nori, kad man būtų saugu, negaliu jam dėl to priekaištauti, tačiau jo sugalvotos dingstys jau visiškai neišradingos. — Berniuk, — šūktelėjo ji, ir iš arklidžių išpuolęs vaikinukas čiupo jos žirgo vadeles.

Nušoko nuo arklio ir Edmuras. Nors visa galva už ją aukštesnis, bet vis vien tik mažasis jos broliukas.

— Kete, — nelaimingu veidu tarė jis, — ateina lordas Taivinas…

— Jis traukia į vakarus ginti savo žemių. Jeigu pasislėpsime už pilies sienų ir užremsime vartus, jo kariuomenė tik pražygiuos pro šalį.

— Tai Tulių žemė, — pareiškė Edmuras. — Jeigu Taivinas Lanisteris mano galįs be vargo ją pereiti, tai aš ketinu jį skaudžiai pamokyti.

Taip, kaip pamokei jo sūnų? Jos brolis būdavo užsispyręs ir nepajudinamas kaip akmuo upės vagoje, jei tik kas užgaudavo jo garbę, bet jie abu gerai atminė, kaip, paskutinį kartą jam susikovus su Lanisteriais, seras Džeimis sukapojo Edmuro kariuomenę į kruviną košę.

— Stoję mūšio lauke prieš lordą Taiviną, nieko nelaimėsime, bet pralaimėti galime viską, — atsargiai tarė Ketlina.

— Kiemas — netinkama vieta aptarinėti mano karo planams.

— Sutinku. Kur tuomet eisime?

Brolio veidas aptemo. Akimirką jai atrodė, kad jis tuoj pratrūks įniršęs, bet pagaliau Edmuras burbtelėjo:

— Į dievų giraitę, jeigu taip jau nori.

Ketlina nužingsniavo paskui jį dengta galerija prie dievų giraitės vartų. Supykęs Edmuras visada būdavo niūrus ir grėsmingas. Ketlina graužėsi jį įskaudinusi, bet klausimas buvo per daug svarbus, kad ji dar rūpintųsi neįžeisti brolio. Kai jie medžių paunksmėje liko vieni, Edmuras atsigręžė į ją.

— Turi per mažai jėgų, kad stotum į atvirą mūšį prieš Lanisterius, — rėžė ji be užuolankų.

— Susirinkus visai kariuomenei, turėsiu aštuonis tūkstančius pėstininkų ir tris tūkstančius raitelių, — atsakė Edmuras.

— Vadinasi, lordas Taivinas turės beveik dvigubai daugiau.

— Robas yra laimėjęs mūšių, kai jėgų santykis buvo dar blogesnis, — atšovė Edmuras, — o aš turiu parengęs sumanymą. Matyt, pamiršai Ruzą Boltoną. Prie Žaliosios Šakos lordas Taivinas jį sutriuškino, bet daugiau nebepersekiojo. Lordui Taivinui grįžus į Harenholą, Boltonas užėmė Raudonąją brastą ir kryžkelę. Turi ten dešimt tūkstančių vyrų. Nusiunčiau įsakymą Helmanui Tolhartui prisijungti prie jo su įgula, kurią Robas paliko Dvyniuose…

— Edmurai, tuos vyrus Robas paliko, kad gintų Dvynius ir užtikrintų lordo Valderio ištikimybę mums.

— Taip, paliko, — Edmuras neketino nusileisti. — Frėjai narsiai kovėsi Kuždesių girioje, o senasis seras Stevronas, kaip girdėjome, žuvo prie Okskroso. Seras Raimanas ir Valderis Juodasis kariauja su Robu vakaruose, Martinas labai pasižymėjo vadovaudamas žvalgams, o seras Pervinas padėjo tau saugiai nusigauti iki Renlio. Dievai maloningiausieji, kiek dar galime iš jų reikalauti? Robas susižadėjęs su viena iš lordo Valderio dukterų, girdėjau, kad Ruzas Boltonas vedęs kitą. Ir dar tu Vinterfele augini du jo anūkus.

— Globotinis gali, jei prireiktų, nesunkiai tapti įkaitu.

Ji nežinojo nei apie sero Stevrono mirtį, nei apie Boltono vedybas.

— Ką gi, jei turime du įkaitus, galime būti beveik tikri, kad seras Valderis nedrįs mūsų apgaudinėti. Boltonui reikia ir Frėjų, ir Helmano žmonių. Įsakiau jam paimti Harenholą.

— Reikės pralieti daug kraujo.

— Taip, bet kai ta pilis kris, lordas Taivinas nebeturės kur atsitraukti. Manieji kariai saugos Raudonosios Šakos brastas ir neleis jam persikelti. Jei pamėgins pulti per upę, jam baigsis taip, kaip Reigarui, kai tas bandė įveikti Trišakį. Jeigu atsitrauks, įstrigs tarp Riverano ir Harenholo, tuomet, Robui grįžus iš vakarų, galėsime jį pribaigti visiems laikams.

Brolio balse skambėjo atsainus pasitikėjimas savimi, bet Ketlina iš karto pasigailėjo, kad su Robu į vakarus iškeliavo ir jos dėdė Brindenas. Juodoji Žuvis buvo patyręs karys, regėjęs bent pusšimtį mūšių, o Edmuras regėjo vieną, ir tą patį pralaimėjo.

— Taigi, mano sumanymas geras, — baigė jis. — Taip sako ir lordas Titas, ir lordas Jonas. Štai ir klausiu — ar atsimeni, kad Blekvudai ir Brakenai sutartų net dėl menkiausio dalyko, jei tai nėra visiškai akivaizdu?

— Kaip bus, tebūnie, — Ketlina staiga pasijuto nuvargusi. Gal ji be reikalo jam prieštarauja. Gal tai puikus planas, o jos priekaištai — tik moteriškos baimės pagimdyti. Ji troško, kad šalia būtų Nedas arba dėdė Brindenas, ar… — Gal kalbėjai apie tai su tėvu?

— Tėvas nepajėgus svarstyti rimtų reikalų. Prieš dvi dienas jis kalbėjo, kaip susitarti dėl tavo vedybų su Brandonu Starku! Jeigu netiki, nueik pati, aplankyk jį. Pamatysi, Kete, šitas sumanymas atneš mums sėkmę.

— Tikiuosi, kad taip, Edmurai, iš tiesų tikiuosi. — Ketlina pakštelėjo jam į skruostą, kad išsklaidytų jo abejones, ir nuėjo pas tėvą.

Lordas Hosteris Tulis atrodė beveik toks pat, kaip jai išvykstant — gulėjo lovoje išsekęs, pablyškęs, šaltomis ir drėgnomis rankomis. Kambaryje tvyrojo troškus ligos kvapas: šleikščiai atsidavė senu prakaitu ir vaistais. Ketlinai atitraukus užuolaidą, tėvas tyliai sudejavo ir pramerkė akis. Žvelgė į ją lyg negalėdamas suvokti, kas ji ir ko nori.

— Tėve, — ji pabučiavo kaulėtą skruostą, — aš grįžau.

Regis, tą akimirką jis ją pažino.

— Pagaliau atėjai, — sušnibždėjo vos girdimai, beveik nejudindamas lūpų.

— Taip, — atsakė ji, — Robas buvo išsiuntęs mane į pietus, bet parskubėjau atgal.

— Į pietus… kur… ar Lizdas pietuose, mieloji? Nebeatsimenu… ak, širdele, aš bijojau… ar atleidai man, vaikeli? — jam iš akių pasruvo ašaros.

— Tėve, nesate padaręs nieko, už ką reikėtų atleisti, — ji paglostė baltus sulipusius plaukus ir palietė kaktą. Nepaisant visų gydomųjų meisterio gėrimų, karštis iš vidaus tebesvilino.

— Taip buvo geriausia, — šnibždėjo jos tėvas. — Jonas — geras žmogus, geras… stiprus, malonios širdies… pasirūpins tavimi… tikrai pasirūpins… ir aukštos kilmės, klausyk manęs, privalai klausyti, juk aš — tavo tėvas… tavo tėvas… ištekėsi po Ketės vedybų, būtinai ištekėsi…

Jis mano, kad aš — Lisa, suvokė Ketlina. Dievai maloningiausieji, jis kalba taip, tartum dar nebūčiau ištekėjusi.

Tėvo plaštakos, suplazdėjusios lyg du išgąsdinti paukšteliai, įsitvėrė jos rankų.

— Tas jaunikaitis… apgailėtinas piemuo… neminėk man jo vardo, tavo pareiga… tavo motina, ji būtų… — Staiga lordo Hosterio kūną sudrebino skausmo banga, jis sudejavo balsu. — Ak, dievai, atleiskite man, atleiskite, atleiskite man. Mano vaistai…

Šalia iš karto atsirado meisteris Vimanas ir priglaudė jam prie lūpų taurę. Lordas Hosteris godžiai siurbė tirštą baltą skystį lyg krūtį žindantis kūdikis, ir Ketlina matė, kaip jį vėl apgaubia ramybė.

— Dabar jis miegos, miledi, — tarė meisteris, kai taurė ištuštėjo. Aplink tėvo lūpas liko tiršta balta plėvelė. Meisteris Vimanas rankove ją nušluostė.

Ilgiau žiūrėti Ketlina nebeištvėrė. Kadaise Hosteris Tulis buvo stiprus ir išdidus vyras. Buvo skaudu matyti jį tokį sumenkusį. Ji išėjo į terasą. Žemai kieme knibždėjo būriai pabėgėlių, visa pilis ūžė nuo jų triukšmo, bet už sienų upės plukdė tyrus ir ramius, regis, begalinius vandenis. Tai jo upės, ir netrukus jis grįš prie jų paskutinei savo kelionei.

Meisteris Vimanas išėjo paskui ją.

— Miledi, — tyliai tarė jis, — jau neilgai pajėgsiu atitolinti pabaigą. Reikėtų siųsti raitelį pas jo brolį. Seras Brindenas norėtų būti čia.

— Taip, — atsiliepė Ketlina iš sielvarto prikimusiu balsu.

— Galbūt ir ledi Lisa?

— Lisa neatvyks.

— Gal jeigu pati jai parašytumėte…

— Jeigu norite, brūkštelsiu kelis žodžius.

Jai nedavė ramybės mintis, kas buvo tas Lisos „apgailėtinas jaunikaitis“. Koks jaunas ginklanešys ar pakelės riteris, ar kas panašus… nors, sprendžiant iš to, kaip karštai lordas Hosteris reiškė nepasitenkinimą, galėjo būti ir pirklio sūnus ar prasčiokas pameistrys, net dainininkas. Lisai visada pernelyg patikdavo dainininkai. Man nedera jos kaltinti. Jonas Arinas, tegu ir labai kilmingas, buvo dvidešimčia metų vyresnis už tėvą.

Brolio jai apsistoti skirtas bokštas buvo tas pats, kuriame jos abi su Lisa gyveno mergautiniais metais. Bus malonu vėl miegoti ant pūkų čiužinio, jaučiant iš židinio sklindančią šilumą. Pailsėjus pasaulis atrodys ne toks nykus.

Tačiau prie savo kambarių ji rado laukiantį Uteridą Veiną su dviem moterimis pilkais drabužiais ir uždengtais veidais, jų buvo matyti tik akys. Ketlina iš karto suprato, kodėl jos čia.

— Nedas?

Seserys nuleido žvilgsnius. Uteridas tarė:

— Seras Kleosas atgabeno jį iš Karaliaus Uosto, miledi.

— Veskite mane pas jį, — paliepė ji.

Jis buvo paguldytas ant paprasto stalo ir užklotas vėliava, balta Starkų giminės vėliava su pilku didvilkiu.

— Noriu į jį pažvelgti, — tarė Ketlina.

— Ten likę tik kaulai, miledi.

— Noriu į jį pažvelgti, — pakartojo ji.

Viena iš tyliųjų seserų atklojo vėliavą.

Kaulai, pagalvojo Ketlina. Tai ne Nedas, ne tas vyras, kurį mylėjau, kuris buvo mano vaikų tėvas. Jo rankos gulėjo sunertos ant krūtinės, pirštų kaulai apglėbę kažkokio kalavijo rankeną, bet tai buvo ne Nedo rankos, kadaise stiprios ir kupinos gyvybės. Kaulus gaubė Nedo apsiaustas iš puikaus balto aksomo su didvilkio ženklu ant krūtinės, bet nė žymės nebuvo to šilto kūno, prie kurio tiek daug naktų ji glaudė galvą, ir tų rankų, kurios laikydavo ją apglėbusios. Galva buvo prijungta prie kūno plona sidabrine viela, tačiau visos kaukolės panašios, ir tose tuščiose akiduobėse ji nerado jokių pėdsakų, kad ten anksčiau buvo tamsiai pilkos jos lordo akys. Akys, galėjusios žvelgti švelniai tarsi rūkas ar kietai lyg akmuo. Jo akis jie atidavė varnoms, prisiminė ji.

Ketlina nusigręžė.

— Tai ne jo kalavijas.

— Ledo mums negrąžino, miledi, — tarė Uteridas. — Tik lordo Edardo kaulus.

— Matyt, turiu karalienei būti dėkinga ir už tiek.

— Dėkokite Kipšui, miledi. Tai padaryta jo įsakymu.

Kada nors atsidėkosiu jiems visiems.

— Esu dėkinga jums už tarnystę, seserys, — tarė Ketlina, — bet privalau skirti dar vieną užduotį. Lordas Edardas buvo Starkas, ir jo kaulai turi atgulti poilsio po Vinterfelu.

Ten nukals jo statulą, akmeninį jo pavidalą, kuris sėdės tamsoje su didvilkiu prie kojų ir kalaviju ant kelių.

— Pasirūpinkite, kad seserims būtų duota pailsėjusių arklių ir visko, kas reikalinga kelionei, — liepė ji Uteridui Veinui. — Į Vinterfelą jas lydės Halis Molenas, jis pilies sargybos viršininkas ir jo vieta — tenai.

Ketlina pažvelgė į tuos kaulus — visa, kas liko iš jos valdovo ir mylimojo.

— Dabar palikite mane visi. Šią naktį praleisiu viena su Nedu.

Moterys pilkais apdarais nusilenkė. Tyliosios seserys nekalba su gyvaisiais, tarsi per miglą prisiminė Ketlina, bet, sako, jos gali kalbėti su mirusiais. Kaip ji joms pavydėjo…

Daneiris

Užuolaidos saugojo nuo gatvės dulkių ir kaitros, bet nuo nusivylimo pabėgti buvo neįmanoma. Dani pavargusi įlipo vidun džiaugdamasi galimybe pasislėpti nuo Kvarto miestelėnų akių.

— Duokite kelią, — šaukė miniai raitas Džogas pliaukšėdamas rimbu, — duokite kelią! Kelią Drakonų Motinai.

Atsirėmęs į vėsias atlasines pagalves, Ksaras Ksoanas Daksas įpylė raudono kaip rubinas vyno į priderintas auksu aptaisytas nefrito taures. Siūbuojantys neštuvai jo patikimų rankų visiškai netrikdė.

— Tavo veide, šviesioji mano meile, regiu giliai įsirėžusį liūdesį, — jis padavė jai taurę. — Ar tai liūdesys dėl prarastos svajonės?

— Ta svajonė tik atidėta.

Ankšta sidabrinė apykaklė trynė jai kaklą. Dani nusisegė ją ir sviedė šalin. Tas papuošalas turėjo įsodintą ametistą, kuris buvo užkerėtas, — Ksaras prisiekinėjo, kad šis akmuo saugo nuo bet kokių nuodų. Grynakraujai garsėjo papročiu siūlyti užnuodyto vyno tiems, kuriuos laikė pavojingais, tačiau Dani jie nepasiūlė nė puodelio su vandeniu. Jie nė akimirkos nežiūrėjo į mane kaip į karalienę, su kartėliu pagalvojo ji. Pasirodžiau jiems kaip popietės pramoga, klajoklių mergina, auginanti keistus padarus.

Dani ištiesė ranką paimti taurės, bet Reigalas sušnypštė ir giliai suleido aštrius juodus nagus jai į apnuogintą petį. Susiraukusi iš skausmo ji perkėlė drakoną ant kito peties, kur jis galėjo nagais įsikibti į suknelę, o ne į odą. Dani vilkėjo taip, kaip dera Kvarte. Ksaras ją įspėjo, kad Grynakraujai nė už ką neklausys dotrakių moters, tad jai teko stoti prieš juos apsitaisius plevenančiais žaliais šilkais ir apnuoginus vieną krūtį, apsiavus sidabriniais sandalais ir susijuosus juodų ir baltų perlų vėriniu. Jie man parodė tiek dėmesio, kad galėjau eiti ir nuoga. Gal taip ir reikėjo padaryti. Ji nugėrė kelis didelius gurkšnius.

Senųjų Kvarto karalių ir karalienių palikuonys Grynakraujai vadovavo miesto sargybai ir puošnių galerų laivynui, kuris valdė sąsiaurius tarp jūrų. Daneiris Targarien ir norėjo gauti tą laivyną ar bent jo dalį, taip pat kareivių. Atminimo šventykloje ji atliko įprastą auką, įteikė įprastą kyšį Ilgojo Sąrašo Saugotojui, nusiuntė įprastą persimoną Durų Varstytojui ir galų gale gavo įprastas žydro šilko šlepetes kartu su kvietimu atvykti į Tūkstančio Sostų salę.

Grynakraujai klausė jos prašymų sėdėdami didinguose mediniuose savo protėvių krėsluose, kurie puslankiu išsirietusiomis eilėmis kilo nuo marmurinių grindų iki aukštų skliautuotų lubų su nutapytais pražuvusios Kvarto šlovės vaizdais. Tie krėslai buvo milžiniški, išpuošti neįtikėtinais raižiniais, tviskantys auksu, aptaisyti gintaru, oniksu, lazuritu ir nefritu, kiekvienas vis kitoks, lenkiantis likusius. Tačiau juose sėdintys žmonės atrodė tokie abejingi ir viskuo persisotinę, kad priminė miegančius. Jie klausė, bet negirdėjo ir nė nemanė rūpintis, galvojo Dani. Jie patys tikriausi pienžmogiai. Niekada ir neketino man padėti. Susirinko vien smalsumo skatinami. Atėjo, nes jiems nuobodu, ir drakonas man ant peties juos domino kur kas labiau negu aš.

— Sakyk, kokius žodžius išgirdai iš Grynakraujų, — paragino Ksaras Ksoanas Daksas. — Sakyk, ką jie kalbėjo, kad šitaip nuliūdino mano širdies karalienę.

— Jie pasakė — ne. — Vynas skoniu priminė granatų vaisius ir karštas vasaros dienas. — Žinoma, pasakė tai itin mandagiai, tačiau visi tie malonūs žodžiai reiškė tik viena — ne.

— Ar meilikavai jiems?

— Begėdiškai.

— Ar verkei?

— Drakono kraujas neverkia, — atsakė ji suirzusi.

— Verčiau būtum paverkusi, — atsiduso Ksaras. Kvartiečiai verkdavo dažnai ir noriai; buvo laikoma, kad taip dera elgtis padoriam žmogui. — Ką sakė mūsų papirktieji?

— Matosas nesakė nieko. Vendelis gyrė mano kalbą. Puikusis nepalaikė mano prašymo, kaip ir kiti, bet paskui verkė.

— Kaip gaila, kad tie kvartiečiai tokie nepatikimi. — Ksaras nebuvo iš Grynakraujų, bet ją pamokė, kuriems ir kiek dera siūlyti. — Belieka raudoti dėl apgaulingos žmonių prigimties.

Dani jau greičiau būtų raudojusi dėl savo aukso. Už kyšius, jos įteiktus Matosui Malaravanui, Vendeliui Karui Ditui ir Egonui Emerui Puikiajam, ji galėjo įsigyti laivą ar pasisamdyti nemažą būrį kareivių.

— Kažin, jeigu taip nusiųsčiau serą Džorą ir pareikalaučiau grąžinti mano dovanas? — pasvarstė ji.

— Kažin, o jeigu koks Gailusis vieną naktį ateitų į mano rūmus ir nužudytų tave miegančią? — atsiliepė Ksaras. Gailieji buvo senovinė šventoji žudikų gildija; Gailiaisiais juos vadino, nes savo aukoms jie prieš nužudydami sušnibždėdavo: „Man labai gaila.“ Kvartiečiai niekada nepamiršdavo būti mandagūs. — Ne šiaip sau sakoma, kad lengviau pamelžti Akmeninę Faroso Karvę, negu išlupti aukso iš Grynakraujo.

Dani nežinojo, kur tas Farosas, bet Kvartas jai atrodė pilnas tokių akmeninių karvių. Galingieji pirkliai, neapsakomai praturtėję iš prekybos tarp jūrų, buvo pasidaliję į tris viena kitai pavydinčias grupes: Senąją prieskonių gildiją, Turmalino broliją ir Trylika — prie šių priklausė Ksaras. Jos amžinai varžėsi tarpusavyje dėl valdžios ir nuolat kovojo su Grynakraujais. Iškilę virš jų visų dunksojo šiurpias galias valdantys žyniai mėlynomis lūpomis, jų beveik niekas nematydavo, bet visi bijodavo.

Be Ksaro Dani būtų prapuolusi. Auksas, kurį ji iššvaistė siekdama praverti Tūkstančio Sostų salės duris, radosi visų pirma dėl to pirklio dosnumo ir nuovokos. Rytų žemėse pasklidus gandui apie gyvus drakonus, vis gausėjo žmonių, ateinančių įsitikinti, kad tai tiesa. Ksaras Ksoanas Daksas pasirūpino, kad ir didikai, ir varguoliai Drakonų Motinai įteiktų kokią nors dovaną.

Jo sumanyta maža srovelė netrukus virto galingu srautu. Prekybinių laivų kapitonai nešdavo nėrinius iš Myro, dėžes su šafranu iš Ji Ti, gintarą ir drakono stiklą iš Ašajaus. Pirkliai tiesdavo maišelius su monetomis, auksakaliai — žiedus ir grandinėles. Muzikantai jai grojo, akrobatai vartėsi, žonglieriai žongliravo, o audinių dažytojai aptaisydavo ją tokiomis spalvomis, kokių ji iki tol net nežinojo esant. Du vyrai iš Džogo Najaus padovanojo jai vieną savo dryžuotųjų arklių — juodą baltą ir nartų. Našlė atgabeno išdžiūvusį savo vyro lavoną, aplipdytą sidabruotais lapais; buvo tikima, kad tokie palaikai pasižymi didžiulėmis galiomis, ypač jeigu miręs žmogus buvo kerėtojas, kaip atneštasis. Turmalino brolija jai ant galvos uždėjo trigalvio drakono pavidalo karūną — jo kūnas buvo iš aukso, sparnai iš sidabro, galvos išraižytos iš nefrito, dramblio kaulo ir onikso.

Iš visų dovanų sau Dani pasiliko tik tą karūną. Kitas pardavė ir sukaupė turtą, kurį išeikvojo Grynakraujams. Ksaras būtų pardavęs ir karūną — mat prisiekinėjo, kad Trylika tuoj pat parūpintų kur kas dailesnę, — bet Dani neleido.

— Viseiris pardavė motinos karūną, ir žmonės vadino jį elgeta. Šitą išsaugosiu, ir žmonės vadins mane karaliene.

Ji taip ir padarė, nors nuo tos karūnos svorio jai įskausdavo kaklą.

Nors ir esu karūnuota, tačiau likau elgeta, galvojo Dani. Galbūt puikiausia pasaulyje, bet vis dėlto tik elgeta. Bjaurėjosi tuo — matyt, anksčiau taip pat jautėsi ir Viseiris. Daugelį metų bėgti iš vieno miesto į kitą, žingsniu vis lenkiant Grobiko peilius, maldauti pagalbos iš valdovų, princų ir magistrų, meilikaujant prašinėti maisto. Jis tikriausiai žinojo, kaip jie šaiposi iš jo. Nenuostabu, kad tapo toks dirglus ir piktas. Galų gale išsikraustė iš proto. Ir man taip atsitiks, jeigu tik leisiuos. Iš dalies jos siela netroško nieko kito, tik vesti savo žmones atgal į Vais Tolorą ir paversti tą mirusį miestą žydinčiu sodu. Ne, tai būtų pralaimėjimas. Turiu tai, ko niekada neturėjo Viseiris. Turiu drakonus. Su drakonais viskas bus kitaip.

Ji paglostė Reigalą. Žaliasis drakonas apžiojo dantimis jos plaštaką ir smarkiai spustelėjo. Čia pat už užuolaidų murmėjo, ūžė ir kunkuliavo didis miestas, visais nesuskaitomais balsais liedamasis į vientisą žemą gausmą, tarsi greta oštų jūra.

— Ei, pienžmogiai, duokite kelią! Kelią Drakonų Motinai! — šaukė Džogas, ir kvartiečiai traukėsi į šalis, nors tikriausiai jiems daugiau reiškė jaučiai, o ne Džogo balsas. Jis vis šmėsteldavo pro besiplaikstančias užuolaidas raitas ant savo pilko eržilo. Agas saugojo ją iš kitos pusės, o Racharas jojo priešakyje stebėdamas veidus minioje ir pasirengęs atremti pavojų. Serą Džorą šiandien ji paliko saugoti kitų drakonų; tremtinys riteris nuo pat pradžių nepritarė šitai kvailystei. Jis niekuo nepasitiki, tarė sau Dani, ir, ko gero, elgiasi teisingai.

Dani kilstelėjus taurę, Reigalas pauostė vyną ir šnypšdamas įtraukė galvą.

— Tavo drakonas turi gerą uoslę, — Ksaras nusišluostė lūpas. — Vynas iš tiesų prastokas. Sako, kad kitapus Nefrito jūros daro tokį auksaspalvį vyną, kad vos gurkštelėjus visi kiti vynai atrodo kaip actas. Sėskime į mano gražųjį laivą ir plaukime jo ieškoti, tik mudu, tu ir aš.

— Geriausią pasaulio vyną daro Arbore, — pareiškė Dani. Lordas Redvainas, atsiminė ji, kovėsi tėvo pusėje prieš Grobiką, vienas iš nedaugelio, kurie liko iki galo ištikimi. Ar jis kausis ir už mane? Praėjo tiek daug metų, kas galėtų žinoti. — Ksarai, keliauk su manimi į Arborą ir rasi vynų, už kuriuos nuostabesnių niekada nesi ragavęs. Tik plaukti reikės ne puošniu pramogų laivu, o karo galera.

— Karui tinkamų laivų neturiu. Karas trukdo prekybai. Jau daug kartų sakiau tau: Ksaras Ksoanas Daksas myli taiką.

Ksaras Ksoanas Daksas myli auksą, pagalvojo ji, o už auksą gausiu ir laivų, ir kalavijų, kurių man reikia.

— Nesiūlau tau griebtis kalavijo, tik prašau paskolinti laivų.

— Prekybinių laivų turiu ne vieną, tai tiesa, — kukliai nusišypsojo jis. — Tačiau kas žino, kiek jų? Kuris nors gal dabar skęsta kokiame audringame Vasaros jūros pakraštyje. Kitas rytoj gal taps piratų grobiu. O poryt vienas kuris mano kapitonas gal pažvelgs į laive sukrautus turtus ir pagalvos: „Visa tai turėtų priklausyti man.“ Pirklio nuolat tyko pavojai. Tad juo ilgiau mes kalbame, juo sparčiau mažėja man priklausančių laivų. Su kiekviena akimirka skurstu vis labiau.

— Duok man laivų, ir padarysiu tave vėl turtingą.

— Tekėk už manęs, šviesioji žvaigžde, ir vairuok mano širdies laivą. Nebeužmiegu naktį, nes vis galvoju apie tavo grožį.

Dani nusišypsojo. Klausytis įmantrių Ksaro kalbų apie jo aistrą buvo smagu, bet jo elgesys neatitiko žodžių. Seras Džora, sodindamas ją į neštuvus, tiesiog negalėjo atitraukti akių nuo jos nuogos krūties, tuo tarpu Ksaras, regis, jos nė nepastebėjo būdamas štai taip arti. Be to, ji matė, kad galingąjį pirklį supa daug dailių berniukų, kurie plevėsuodami šilkais šmirinėja po jo rūmų sales.

— Gražiai kalbi, Ksarai, tačiau už tavo žodžių girdžiu dar vieną „ne“.

— Tas Geležinis sostas, apie kurį kalbi, atrodo siaubingai šaltas ir kietas. Mane ima šiurpas nuo minties, kad aštrūs dygliai smigs į tavo švelnią odą. — Brangakmeniai Ksaro nosyje darė jį panašų į kokį neregėtą tviskantį paukštį. — Tebūnie tavo karalystė čia, nuostabiausioji karaliene, o aš būsiu tavo karalius. Jei norėsi, duosiu tau aukso sostą. Kai Kvartas mums įkyrės, leisimės kelionėn aplink Ji Ti ir ieškosime sapnuojančių poetų miesto, kur siurbčiosime išminties vyną iš negyvėlio kaukolės.

— Noriu plaukti į Vesterosą ir gerti keršto vyną iš Grobiko kaukolės.

Ji pakasė Reigalui paakį, ir žali kaip nefritas drakono sparnai staiga akimirkai išsitiesė, sujudindami orą neštuvų viduje.

Ksaro Ksoano Dakso skruostu nusirito viena vienintelė tobulos formos ašara.

— Nejaugi niekas negali tavęs sustabdyti nuo šitos beprotybės?

— Niekas, — tarė ji trokšdama tikėti tuo, ką pati sako. — Jeigu kiekvienas iš Trylikos paskolins man po dešimt laivų…

— Turėsi šimtą trisdešimt laivų ir nė vienos įgulos. Kvarto žmonėms tavo teisingi siekiai nereiškia nieko. Kodėl mano jūreiviams turėtų rūpėti, kas sėdi kažkokios karalystės soste kitame pasaulio pakraštyje?

— Jiems rūpės, nes aš jiems mokėsiu.

— Kokiais gi pinigais, šviesiausioji mano dangaus žvaigžde?

— Tuo auksu, kurį suneša ateinantys pažiūrėti.

— Juo mokėti gali, — pripažino Ksaras, — bet toks didelis jų rūpestis kainuos brangiai. Tau reikės mokėti kur kas daugiau, negu moku aš, bet iš mano pražūtingo dosnumo juokiasi visas Kvartas.

— Jeigu Trylika man nepadės, gal turėčiau kreiptis į Prieskonių gildiją ar Turmalino broliją?

Ksaras vangiai gūžtelėjo pečiais.

— Iš jų negausi nieko, išskyrus meilikavimus ir melus. Prieskonininkai — veidmainiai ir pagyrūnai, o Brolijoje susirinkę vieni piratai.

— Tada teks prisiminti Pijatą Prėjų ir keliauti pas žynius.

Pirklys staiga atsisėdo.

— Pijato Prėjaus lūpos mėlynos, bet ne šiaip sau kalbama, kad iš tokių lūpų skamba vien melas. Klausyk išminties to, kuris tave myli. Žyniai — bjaurios būtybės, mintančios dulkėmis ir geriančios šešėlius. Jie nieko tau neduos. Jie net ir neturi ko duoti.

— Man nereikėtų kerų pagalbos, jeigu mano draugas Ksaras Ksoanas Daksas duotų tai, ko prašau.

— Atidaviau tau savo namus ir širdį, negi tai nieko nereiškia? Daviau tau kvepalų ir granatų, besivartančių beždžionių ir nuodais spjaudančių gyvačių, rašto ritinių iš pranykusios Valyrijos, stabo galvą ir žalčio uodegą. Daviau šituos neštuvus iš juodmedžio ir aukso, jaučių porą jiems nešti, vieną baltą kaip dramblio kaulas, kitą juodą kaip derva, ir abiejų ragai aptaisyti brangakmeniais.

— Taip, — tarė Dani, — tačiau man reikėjo laivų ir kareivių.

— Negi nedaviau tau ištisos kariuomenės, mieliausioji iš moterų? Viso tūkstančio riterių, ir kiekvienas spindinčiais šarvais?

Tie šarvai buvo iš sidabro ir aukso, o riteriai — iš nefrito ir berilo, onikso ir turmalino, gintaro, opalo ir ametisto, kiekvienas didumo sulig jos mažuoju piršteliu.

— Tūkstantis dailių riterių, — sutiko Dani, — bet tai ne tie riteriai, kurių galėtų išsigąsti mano priešai. O mano jaučiai negali pernešti manęs per jūrą, aš… kodėl stojame?

Jaučių žingsniai aiškiai sulėtėjo.

— Chalise! — palankinui staiga trūktelėjus ir sustingus, pro užuolaidas šūktelėjo Agas. Dani pasirėmė ant alkūnės ir iškišo galvą. Jie buvo atsidūrę turgaus pakraštyje, kelią užstojo gausiai susigrūdę žmonės.

— Į ką jie ten žiūri?

Džogas prijojo arčiau.

— Į ugnies kerėtoją, chalise.

— Ir aš noriu jį pamatyti.

— Būtinai, chalise.

Dotrakis ištiesė ranką žemyn. Kai Dani jos įsitvėrė, jis kilstelėjo ją ant žirgo ir pasisodino priešais save. Iš ten ji galėjo žiūrėti per minios galvas. Ugnies kerėtojas ore sukūrė kopėčias — traškančias oranžines kopėčias iš sūkuriuojančių liepsnų, jos kilo nuo žemės, į nieką nesiremdamos, ir jau siekė aukštą pinučių stogą.

Dauguma žiūrovų, kaip ji spėjo pastebėti, buvo atvykėliai: Dani matė jūreivių iš prekybinių laivų, su vilkstinėmis atvykusių pirklių, dulkėtų vyrų iš raudonosios dykynės, klajojančių kareivių, amatininkų, vergų prekijų. Džogas viena ranka apglėbė ją per liemenį ir palinko arčiau.

— Pieno žmonės jo vengia. Chalise, ar matai tą merginą veltine kepure? Ten, už storulio šventiko? Ji tikriausiai…

— …kišenvagė, — atspėjo Dani. Ji juk ne kokia išpaikinta ledi, nesusigaudanti, kas vyksta aplinkui. Laisvųjų miestų gatvėse, keliaudama su broliu ir bėgdama nuo Grobiko samdinių peilio, kišenvagių ji matė ne vieną.

Burtininkas mojo rankomis, kiekvienu mostu stumdamas liepsnas vis aukščiau. Žiūrovai, atlošę galvas, tiesė kaklus aukštyn, o kišenvagiai smelkėsi į minią delnuose slėpdami mažytes geležtes. Viena ranka rodydami į tai, kas dedasi virš galvų, kita ranka palengvindavo turtingesniųjų pinigines.

Liepsnojančioms kopėčioms iškilus iki keturiasdešimties pėdų, kerėtojas stryktelėjo ir ėmė jomis kopti, kabindamasis rankomis vikriai tartum beždžionė. Kiekviena jo paliesta pakopa ištirpdavo palikdama vos regimą sidabrinį dūmelį. Kai jis atsidūrė viršuje, kopėčių nebeliko, išnyko ir jis pats.

— Gražiai apdūmė akis, — su nuostaba tarė Džogas.

— Nieko neapdūmė, — greta atsiliepė moteris bendrąja kalba.

Dani minioje Kveitės anksčiau nepastebėjo, tačiau ši dabar stovėjo priešais, žybčiodama drėgnomis akimis už rūsčios raudonu laku dengtos kaukės.

— Kodėl taip sakote, miledi?

— Prieš pusę metų tas vyras vos pajėgdavo pažadinti ugnį drakono stikle. Šiek tiek mokėjo elgtis su paraku ir laukine ugnimi, to užtekdavo miniai pakerėti, kad jo kišenvagiai atliktų savo darbą. Jis vaikščiodavo per karštas žarijas, ore paskleisdavo degančių rožių žiedus, tačiau apie lipimą liepsnojančiomis kopėčiomis tegalėjo svajoti taip, kaip varganas žvejas galėtų tikėtis savo tinklais pagauti krakeną.

Dani šiek tiek sutrikusi pažvelgė ten, kur ką tik iškilusios stovėjo kopėčios. Dabar išsisklaidė net ir dūmai, minia jau pradėjo skirstytis, žmonės ėmė galvoti apie savo reikalus. Po akimirkos ne vienas pastebės, kad jo piniginė labai plokščia ir ištuštėjusi.

— O dabar?

— Dabar jo galios auga, chalise. Ir priežastis esi tu.

— Aš? — Dani nusijuokė. — Kaip šitaip galėtų būti?

Moteris žengė arčiau ir dviem pirštais palietė Dani riešą.

— Esi Drakonų Motina, ar ne tiesa?

— Taip, ji — Drakonų Motina, ir jokių šešėlių išperos tenedrįsta jos liesti, — rimbo rankena Džogas nustūmė Kveitės pirštus šalin.

Moteris per žingsnį atsitraukė.

— Daneiris Targarien, privalai kuo greičiau išvykti iš šito miesto, kitaip tau apskritai nebus leista jį palikti.

Dani riešas dar tvinksėjo ten, kur Kveitė buvo jį palietusi.

— Kur patartum man keliauti?

— Jei nori atsidurti šiaurėje, turi traukti į pietus. Kad pasiektum vakarus, privalai eiti į rytus. Norėdama žengti pirmyn, turi gręžtis atgal, o paliesti šviesą galėtum tik perėjusi šešėlį.

Ašajus, pagalvojo Dani. Ji siūlo man keliauti į Ašajų.

— Ar Ašajuje gausiu kariuomenės? — panoro sužinoti ji. — Ar ten man duos aukso? Ir laivų? Kas yra Ašajuje, ko negalėčiau rasti Kvarte?

— Tiesa, — atsakė po kauke besislepianti moteris. Ji nusilenkė ir prapuolė minioje.

Racharas pro savo juodus, žemai nukarusius ūsus paniekinamai prunkštelėjo.

— Chalise, verčiau žmogui ryti skorpionus, negu kliautis šešėlių išperomis, kurie slepia veidus nuo saulės šviesos. Tai visiems žinoma.

— Visiems žinoma, — pritarė Agas.

Ksaras Ksoanas Daksas visą tą pokalbį stebėjo nesikeldamas nuo pagalvių. Dani įlipus atgal į neštuvus ir įsitaisius greta, jis tarė:

— Tavo laukiniai nė patys nenutuokia, kaip išmintingai šneka. Tos tiesos, kurias puoselėja ašajai, kažin ar išspaus tau šypseną.

Paskui įdavė jai dar vieną taurę vyno ir visą kelią iki rūmų pliauškė apie meilę, aistrą ir kitokius niekus.

Atsikvėpusi savo kambarių tyloje, Dani nusimetė gražiuosius apdarus ir apsivilko plačiai krintančią purpurinio šilko suknelę. Jos drakonai buvo išalkę, tad ji sukapojo į smulkius gabalėlius gyvatę ir pasvilino virš indo su žarijomis. Jie auga, suvokė žiūrėdama, kaip drakonai stveria apanglėjusią mėsą ir pešasi jos nepasidalindami. Tikriausiai sveria dvigubai daugiau negu išjojant iš Vais Toloro. Bet dar daug metų prabėgs, kol išaugs ir sustiprės tiek, kad galėtų eiti į karą. Be to, juos reikia mokyti, kitaip jie mano karalystę pavers dykyne. Nors buvo tikro Targarienų kraujo, Dani visiškai neįsivaizdavo, kaip dera mokyti drakonus.

Saulei leidžiantis, ją aplankė seras Džora Mormontas.

— Grynakraujai atmetė jūsų prašymą?

— Kaip jūs ir spėjote. Ateikite arčiau, sėskitės, man reikia jūsų patarimo.

Dani vos ne jėga pasodino jį ant pagalvių šalia savęs. Džiki atnešė jiems dubenį su violetinėmis alyvuogėmis ir vyne mirkytais svogūnais.

— Chalise, šiame mieste pagalbos nesulauksi, — paėmęs svogūną, seras Džora suspaudė jį nykščiu ir smiliumi. — Kasdien tuo įsitikinu vis tvirčiau. Grynakraujų žvilgsniai nesiekia toliau Kvarto sienų, o Ksaras…

— Jis vėl prašė, kad tekėčiau už jo.

— Taip, ir žinau kodėl.

Kai riteris susiraukdavo, jo vešlūs juodi antakiai virš giliai įsodintų akių susijungdavo į vieną tankų ruožą.

— Jis svajoja apie mane ir dieną, ir naktį, — nusijuokė Dani.

— Prašau man atleisti, karaliene, bet jis svajoja apie jūsų drakonus.

— Ksaras tikina, kad Kvarte susituokus vyrui ir moteriai, kiekvieno nuosavybė lieka atskira. O drakonai — mano.

Dani šypsojosi žiūrėdama, kaip Drogonas, sumanęs užsiropšti pas ją ant minkštasuolio, pasišokčiodamas ir plasnodamas sparnais lekia per marmurines grindis.

— Šiaip jis sako tiesą, bet nutyli vieną smulkmeną. Kvartiečiai, karaliene, turi įdomų vestuvių paprotį. Santuokos dieną žmona gali paprašyti vyro kokios dovanos kaip meilės ženklo. Nesvarbu, kokio šios žemės stebuklo ji pageidautų, vyras privalo jai šitai duoti. Kita vertus, ir pats gali prašyti tokio pat ženklo. Galima pageidauti tik vieno daikto, tačiau tai, ko prašoma, duoti privalu.

— Vieno daikto, — pakartojo ji. — Ir privaloma duoti?

— Turėdamas vieną drakoną, Ksaras Ksoanas Daksas taptų šito miesto valdovu, tuo tarpu vienas laivas mums pagelbėtų labai jau menkai.

Dani kramsnojo svogūną ir liūdnai mąstė, kokie nepatikimi ir apgaulingi yra žmonės.

— Grįždami iš Tūkstančio Sostų salės, keliavome per turgų, — tarė ji serui Džorai. — Ten mačiau Kveitę.

Ji papasakojo apie ugnies kerėtoją bei liepsnų kopėčias ir ką ta moteris su raudona kauke jai sakė.

— Tiesą sakant, džiaugčiausi, jei išvyktume iš šito miesto, — jai baigus atsiliepė riteris. — Bet ne į Ašajų.

— Tuomet kur?

— Į rytus.

— Net ir čia nuo mano karalystės mane skiria pusė pasaulio. Jei keliausiu dar toliau į rytus, gal niekada neberasiu kelio atgal į Vesterosą.

— Jeigu keliausite į vakarus, jūsų gyvybei kils pavojus.

— Targarienų giminė laisvuosiuose miestuose turi draugų, — priminė Dani. — Jie ištikimesni už Ksarą ar Grynakraujus.

— Ar tik ne apie Ilyrijų Mopatį kalbate? Jei kas pasiūlys užtektinai aukso, Ilyrijus parduos jus net greičiau negu kokią vergę.

— Abu su broliu pusę metų svečiavomės Ilyrijaus rūmuose. Jei būtų ketinęs parduoti, tai galėjo tada nesunkiai padaryti.

— Štai jis ir pardavė, — tarė seras Džora. — Chalui Drogui.

Dani iškaito. Riteris sakė tiesą, tačiau jo aštrūs žodžiai ją užgavo.

— Ilyrijus saugojo mus nuo Grobiko peilio, jis tikėjo mano brolio siekiais.

— Ilyrijus tiki tik Ilyrijaus siekiais. Apsirijėliai dažniausiai būna godūs, o magistrai — sukti. Ilyrijus Mopatis toks ir yra. Ką iš tiesų apie jį žinote?

— Žinau, kad jis davė man drakono kiaušinius.

— Jei tik būtų numanęs, kad iš jų kas nors išsiris, — prunkštelėjo Džora, — būtų pats ant jų tupėjęs.

Nors ir nepatenkinta, Dani neištvėrė nenusišypsojusi.

— Ak, sere, dėl to nė truputėlio neabejoju. Ilyrijų pažįstu geriau, negu jūs manote. Kai iš jo rūmų Pentose žengiau į vestuves su mano saule ir žvaigžde, buvau dar vaikas, bet turėjau ir akis, ir ausis. O dabar jau seniai išaugau iš vaikiško amžiaus.

— Net jeigu Ilyrijus iš tikrųjų būtų draugas, kaip manote jį esant, — užsispyręs tvirtino riteris, — jis nėra toks galingas, kad pats vienas pasodintų jus į sostą. Dėl to nepasodino ir jūsų brolio.

— Jis turtingas, — atšovė Dani. — Galbūt jo turtai menkesni už Ksaro, tačiau jų pakaks pasamdyti ir laivams, kurių man reikia, ir žmonėms.

— Samdiniai visada praverčia, — sutiko seras Džora, — bet savo tėvo sosto neatkovosite surinkusi laisvųjų miestų sąšlavas. Niekas taip greitai nesuvienija suskilusio krašto, kaip jo žemėn įžengusi įsibrovėlių kariauna.

— Aš — teisėta jų karalienė, — užginčijo Dani.

— Jūs — nepažįstamoji, susirengusi išsilaipinti jų pakrantėje su kariuomene, kurioje vien svetimšaliai, net nekalbantys bendrąja kalba. Vesteroso lordai jūsų nepažįsta ir visiškai pagrįstai bijo ir nepasitiki. Prieš leisdamasi į jūrą privalote patraukti juos savo pusėn. Bent jau keletą jų.

— Kaipgi man tai padaryti, jeigu paklausysiu jūsų patarimo ir keliausiu į rytus?

Jis suvalgė alyvuogę ir išspjovė kauliuką į delną.

— Nežinau, jūsų malonybe, — prisipažino Mormontas, — bet tikrai žinau, kad kuo ilgiau gaištate toje pačioje vietoje, tuo lengviau jūsų priešams jus rasti. Targarienų vardas juos vis dar gąsdina, juk pasiuntė žudiką sužinoję, kad laukiatės. Ko gi jie imsis išgirdę apie jūsų drakonus?

Drogonas gulėjo susisukęs po jos ranka, karštas tarsi akmuo, kurį ištisą dieną kepino saulė. Reigalas ir Viseirionas pešėsi dėl mėsos kąsnio, plakdami vienas kitą sparnais ir iš šnervių leisdami dūmus. Mano nirtulingieji vaikai, pagalvojo ji. Privalau juos apsaugoti.

— Kometa ne šiaip sau atvedė mane į Kvartą. Vyliausi čia rasti sau kariuomenę, bet, regis, tos viltys liks neįgyvendintos. Tai ir klausiu savęs — kas belieka? — Man baisu, suvokė ji, bet privalau būti narsi. — Kai išauš rytojus, turite nueiti pas Pijatą Prėjų.

Tirionas

Mergaitė nepraliejo nė ašaros. Nors dar labai jauna, Mirsela Barateon nuo gimimo buvo princesė. Ir dar iš Lanisterių, nepaisant vardo, priminė sau Tirionas, ir Džeimio, ir Sersėjos kraujo.

Tiesą sakant, jos lūpos šiek tiek virpėjo, kai broliai išlipo, palikę ją ant „Jūrų greituolio“ denio, tačiau mergaitė žinojo, ką jai dera pasakyti, ir tuos žodžius ištarė oriai bei narsiai. Atėjus laikui atsisveikinti, apsiverkė ne ji, o princas Tomenas, ir Mirselai teko jį guosti.

Tirionas į visa tai žvelgė nuo aukšto „Karaliaus Roberto kūjo“, didžiulės keturių šimtų irklų karo galeros, denio. „Robo kūjis“, kaip jį vadino irklininkai, turėjo tapti svarbiausia Mirselos palydos jėga. Kartu rengėsi plaukti „Liūto žvaigždė“, „Tyrų vėjas“ ir „Ledi Liana“.

Tirionas gerokai nerimavo, išsiųsdamas tokią nemažą dalį jų ir taip vargano laivyno, kuris labai sumenko praradęs visus tuos laivus, kurie su lordu Staniu išplaukė į Drakono Uolą ir nebesugrįžo, tačiau Sersėja nė už ką nesutiko nusileisti. Galbūt ji elgėsi teisingai. Jeigu mergaitė būtų pagrobta dar nepasiekusi Saulės Ieties, sąjunga su Dornu subyrėtų į šipulius. Kol kas Doranas Martelis nesiėmė nieko, tik sušaukė savo lordus. Mirselai saugiai pasiekus Bravosą, jis įsipareigojo su savo pajėgomis užimti kalnų perėjas, ir ta grėsmė kai kuriuos pakraščių lordus paskatintų susimąstyti apie ištikimybę, o Stanį sulaikytų nuo žygio į šiaurę. Tačiau visa tai buvo tik klaidinanti gudrybė. Marteliai būtų stoję į atvirą mūšį, tik jei puolimas būtų atsigręžęs prieš Dorną, o Staniui tikrai būtų pakakę proto tam suvokti. Nors kai kuriems jo lordams jo tikrai ne per daugiausia, mąstė Tirionas. Reikėtų apie tai pagalvoti.

Jis atsikrenkštė.

— Kapitone, manau, atsimenate, kas jums įsakyta.

— Taip, milorde. Privalome plaukti palei krantą, niekada nepaleisti iš akių sausumos, kol pasieksime Skeltnagio kyšulį. Iš ten turime kirsti Siaurąją jūrą į Bravosą. Nieku gyvu negalime plaukti taip, kad būtume pastebėti iš Drakono Uolos.

— O jeigu mūsų priešai vis dėlto jus patykotų?

— Jei pavienis laivas, turime nuo jo atitrūkti arba jį sunaikinti. Jei laivų daugiau, „Tyrų vėjas“ užstos nuo jų ir gins „Jūrų greituolį“, o likusieji stos į kovą.

Tirionas linktelėjo. Jeigu nutiktų blogiausia, nedidukas „Jūrų greituolis“ tikriausiai paspruktų nuo persekiotojų. Mažas laivas su didelėmis burėmis buvo greitesnis už bet kurį karo laivą, bent jau taip tikino jo kapitonas. Pasiekusi Bravosą, Mirsela jau turėtų būti saugi. Kartu su ja keliauti rengėsi seras Aris Oukhartas, prisiekęs ją ginti ir saugoti, o tolimesne kelione iki Saulės Ieties Tirionas įpareigojo pasirūpinti bravosiečius. Net ir lordas Stanis nebūtų drįsęs erzinti didžiausiojo ir galingiausiojo iš laisvųjų miestų. Iš Karaliaus Uosto į Dorną per Bravosą — toli gražu ne tiesus kelias, užtat pats saugiausias… bent jau taip Tirionas vylėsi.

Jeigu lordas Stanis sužinotų apie šitą žygį, geresnio laiko pasukti savo laivynui prieš mus tikėtis negalėtų. Tirionas atsigręžė tenai, kur Juodieji Vandenys liejosi į įlanką, — per visą plačiai nusidriekusį žalią horizontą nebuvo matyti nė vienos burės, ir jis lengviau atsiduso. Pasak paskutinių pranešimų, Barateonų laivynas tebestovėjo prie Vėtrų Gūžtos, kurią seras Kortnėjus Penrouzas toliau gynė nužudyto Renlio vardu ir nepaisė apgulusiųjų įtikinėjimų. Tuo metu Tiriono keltuvų bokštai jau buvo trim ketvirčiais baigti. Net ir dabar vyrai kėlė sunkius akmens luitus ir dėjo į vietą, be abejo, keikdami jį už tai, kad tenka dirbti, kai kiti švenčia. Tegu keikia. Dar pora savaičių, Stani, man reikia tik tiek. Pora savaičių, ir bus baigta.

Tirionas žiūrėjo, kaip jo dukterėčia klaupiasi prieš aukštąjį septoną prašydama palaiminimo prieš kelionę. Nuo jo krištolinės karūnos atsimušę saulės spinduliai ant aukštyn pakelto Mirselos veido suraibuliavo vaivorykštės blyksniais. Maldas gožė nuo upės pakrantės sklindantis triukšmas. Tirionas pamanė, kad gal dievų ausys geresnės už jo. Aukštasis septonas buvo storas kaip krosnis, o iškilmių ir ilgų prakalbų pomėgiu lenkė net Paiselį. Gana, seni, gana, mintyse irzo Tirionas. Dievai turi svarbesnių reikalų, negu čia tavęs klausyti, ir aš pats turiu ką veikti.

Kai galų gale murmesiai ir dudenimai baigėsi, Tirionas atsisveikino su „Robo kūjo“ kapitonu.

— Saugiai pristatyk mano dukterėčią į Bravosą, ir grįžtančio tavęs lauks riterio titulas, — pažadėjo jam.

Leisdamasis stačiu lieptu į prieplauką, Tirionas jautė į jį smingančius nedraugiškus žvilgsnius. Galera švelniai siūbavo, tad ant judančios lentos jo krypavimas atrodė dar bjauresnis. Lažinuosi, jiems maga pakikenti. Tačiau niekas nedrįso, bent jau atvirai, nors jis girdėjo kažkokius balsus, sumišusius su lentų ir virvių girgždesiu ar vandens šniokštimu tarp prieplaukos polių. Nemyli jie manęs, pagalvojo jis. Ką gi, nenuostabu. Esu bjaurus, bet pavalgęs, o jie badauja.

Bronas palydėjo Tirioną per minią tenai, kur laukė sesuo su sūnumis. Sersėja nekreipė į jį dėmesio, bet nesiliaudama šypsojosi jų pusbroliui. Tirionas žvelgė į žavųjį Lanselį, kurio žalios akys derėjo su smaragdų vėriniu, juosiančiu jos baltą grakštų kaklą, ir mintyse gudriai šypsojosi. Žinau tavo paslaptį, Sersėja, galvojo jis. Pastaruoju metu jo sesuo ėmė dažnai lankytis pas aukštąjį septoną, vis prašydama palaiminimo būsimoje kovoje su lordu Staniu — bent jau norėjo, kad Tirionas taip galvotų. O iš tiesų, trumpai pabuvusi Didžiojoje Beiloro septoje, Sersėja užsimesdavo paprastą rudą kelioninį apsiaustą ir vogčia sėlindavo susitikti su vienu pakelės riteriu keistu vardu — seru Osmundu Ketlbleku bei jo tokiais pat įtartinais broliais Osniu ir Osfrydu. Lanselis papasakojo apie juos Tirionui viską. Sersėja buvo sumaniusi, pasinaudodama Ketlblekais, pasisamdyti savą karių būrį.

Tiek to, tegu ji pasidžiaugia savo gudrybėmis. Kai manydavo jį pergudravusi, Sersėja elgdavosi kur kas švelniau. Ketlblekai jai prikalbėdavo gražių žodžių, imdavo jos pinigus ir žadėdavo viską, ko tik ji paprašydavo. Kodėl gi ne, jei Bronas tuoj pat jiems įteikdavo antra tiek, nė varioku mažiau? Tiesą sakant, visa ta maloni broliukų sukčių trijulė buvo labiau įgudusi apgaudinėti, negu kam nors nuleisti kraują. Sersėjai pavyko įsitaisyti tris tuščiavidurius būgnus; jie galingai dundėjo pagal jos norą, bet viduje nieko nebuvo. Tirionas dėl to smaginosi iš širdies.

Iškilmingai suskardėjo trimitai, ir „Liūto žvaigždė“ su „Ledi Liana“, atsistūmusios nuo kranto, pajudėjo pasroviui skirti kelio „Jūrų greituoliui“. Iš minios ant upės kranto pasigirdo keli sveikinimo šūksniai, pavieniai ir nedarnūs kaip virš galvų dangumi lekiantys debesėliai. Mirsela šypsojosi ir mojavo nuo denio. Už jos stovėjo Aris Oukhartas, jo baltas apsiaustas plaikstėsi vėjyje. Kapitonas įsakė atrišti lynus, ir keli yriai išstūmė „Jūrų greituolį“ į žvalią Juodųjų Vandenų srovę, kur pagavusios vėją pražydo jo burės — paprastos baltos burės, kaip reikalavo Tirionas, o ne tamsiai raudoni Lanisterių audeklai. Princas Tomenas ašarojo.

— Kniauki kaip kūdikis vystykluose, — sušnypštė jo brolis. — Princams negalima verkti.

— Princas Eimonas Drakono riteris verkė tą dieną, kai princesė Neiris ištekėjo už jo brolio Eigono, — tarė Sansa Stark, — ir dvyniai seras Arikas ir seras Erikas mirė apsipylę ašaromis, kai vienas kitą mirtinai sužeidė.

— Užsičiaupk, nes liepsiu serui Merinui tave pačią mirtinai sužeisti, — burbtelėjo Džofris savo sužadėtinei. Tirionas žvilgtelėjo į seserį, bet ši buvo labai pasinėrusi į tai, ką jai pasakojo seras Beilonas Svonas. Nejaugi ji iš tiesų tarsi akla ir nemato, koks jis? — nusistebėjo Tirionas.

Jau atsidūręs upės viduryje, „Tyrų vėjas“ nuleido irklus į vandenį ir ėmė slysti pasroviui „Jūrų greituoliui“ iš paskos. Paskutinis išplaukė „Karaliaus Roberto kūjis“, galingiausias iš karališkojo laivyno ar bent iš tų laivų, kurie praėjusiais metais nepabėgo su Staniu į Drakono Uolą. Laivus Tirionas rinko labai rūpestingai, vengdamas kapitonų, kurių ištikimybė, pasak Veirio, galėjo kelti abejonių. Bet ir paties Veirio ištikimybė buvo abejotina, tad šiokio tokio nerimo liko. Per daug pasikliauju Veiriu, pamąstė Tirionas. Reikia turėti savų šaltinių. Bet ir jais nelabai galėčiau pasitikėti. Pasitikėjimas gali kainuoti gyvybę.

Jis vėl prisiminė Mažąjį Pirštą. Iš Petiro Beilišo nebuvo jokios žinios nuo tada, kai jis iškeliavo prie Karčiojo tilto. Galbūt tai dar nieko nereiškia — arba reiškia viską. Net ir Veiris neturėjo ko pasakyti. Eunuchas spėjo, kad gal Mažąjį Pirštą pakeliui ištiko kokia nelaimė. Galbūt jis net nužudytas. Tirionas paniekinamai prunkštelėjo.

— Jeigu Mažasis Pirštas negyvas, tai aš — milžinas.

Jau greičiau Taireliai vengė siūlomų vedybų. Kaltinti juos Tirionui buvo sunku. Meisu Taireliu dėtas, labiau norėčiau išvysti Džofrį pasmeigtą ant kuolo, o ne kišantį pimpalą prie dukters.

Nedidelis laivų būrys jau išplaukė tolokai į įlanką, ir Sersėja davė ženklą, kad laikas keliauti. Bronas atvedė Tiriono žirgą ir padėjo užsėsti. Šitai daryti turėjo Podrikas Peinas, bet Podą jie paliko Raudonojoje pilyje. Grėsmingas samdinys darė kur kas didesnį įspūdį negu berniukas.

Siaurose gatvėse išsirikiavę miesto sargybos kareiviai iečių kotais stūmė atgal minią. Seras Džeislinas Baivoteris jojo priešakyje, tarsi pleištą vesdamas būrį raitų ietininkų juodais žiedmarškiniais ir auksiniais apsiaustais. Toliau seras Aronas Santagaras ir seras Beilonas Svonas laikė karaliaus vėliavas — Lanisterių liūtą ir karūnuotą Barateonų elnią.

Paskui juos jojo karalius Džofris ant aukšto palšo žirgo, ant auksinių jo garbanų spindėjo aukso karūna. Šalia jo, žvelgdama tiesiai prieš save, ant kaštoninės kumelės jojo Sansa Stark, jos vešlūs, tinkleliu su mėnulio akmenimis pridengti tamsiai rudi plaukai krito jai iki pečių. Šią porą iš abiejų pusių saugojo po vieną karaliaus sargybinį — Skalikas karaliui iš dešinės, seras Mendonas Muras šalia Starkų mergaitės.

Jiems iš paskos žengė šniurkščiojantis Tomenas ir seras Prestonas Grynfildas baltais šarvais ir baltu apsiaustu, tada Sersėja su seru Lanseliu, saugoma Merino Trento ir Boroso Blaunto. Tirionas jojo greta sesers. Toliau rikiavosi aukštojo septono neštuvai ir ilga kitų dvariškių palyda — seras Horas Redvainas, ledi Tanda ir jos duktė, Džalabaras Kso, lordas Džailsas Rosbis ir visi kiti. Pačiame gale ėjo dviguba sargybinių kolona.

Murzini, nesiskutę veidai už ietininkų gretos spoksojo į raitelius vangiai piktomis akimis. Kaip man visa šitai nepatinka, galvojo Tirionas. Bronas porai dešimčių savo samdinių liepė išsiskirstyti minioje ir neleisti jokiai bėdai įsiplieksti. Tikriausiai Sersėja davė panašių nurodymų savo Ketlblekams. Bet Tirionui atrodė, kad didelės naudos iš to nebus. Jeigu ugnis pernelyg karšta, pyragas vis tiek prisvils, net jei įbertum į tešlą saują razinų.

Jie kirto Žuvų aikštę ir jojo Purvinąja gatve, o paskui turėjo sukti siauru ir vingiuotu Kabliu, nuo kurio kelias jau vedė į Aukštąją Eigono kalvą. Jaunajam karaliui jojant pro šalį, keli balsai riktelėjo: „Džofris! Tegyvuoja Džofris!“, bet šaukė gal tik vienas kitas iš šimto, likusieji tylėjo. Varstomi niūrių žvilgsnių, Lanisteriai brovėsi pro jūrą nuskurusių vyrų ir alkanų moterų. Vos per žingsnį priešakyje Sersėja juokėsi iš kažkokių Lanselio žodžių, nors Tirionas įtarė, kad ji tik apsimeta. Vargu ar nepastebėjo, kokia įtampa tvyro aplinkui, tačiau sesuo visada manė, kad geriau atrodyti narsiai.

Pasiekus pusiaukelę, tarp dviejų sargybinių prasispraudė ir išbėgo į gatvę priešais karalių ir jo palydovus aimanuojanti moteris, laikydama virš galvos negyvą kūdikį. Tas lavonėlis buvo išbrinkęs, pamėlynavęs, atgrasus, bet tikrą siaubą kėlė motinos akys. Džofris akimirką žiūrėjo taip, lyg ketindamas ją sutrypti, bet Sansa Stark pasilenkė ir kažką jam pasakė. Karalius pasirausė piniginėje ir švystelėjo moteriai sidabrinį elnią. Pinigas atsimušė nuo kūdikio, nuriedėjo auksiniams apsiaustams po kojomis ir tolyn į minią, kur dėl jo tuoj pat susipešė bent tuzinas žmonių. Motina nė nemirktelėjo. Jos kaulėtos rankos virpėjo nuo negyvo sūnaus svorio.

— Palik ją, jūsų malonybe, — šūktelėjo Sersėja karaliui. — Mes jai, vargšelei, jau nepadėsime.

Motina išgirdo tuos žodžius. Karalienės balsas kažkaip prasismelkė į pakrikusį tos moters protą. Bejausmį jos veidą iškreipė pasibjaurėjimas.

— Kekšė! — suklykė ji. — Karalžudžio kekšė! Su broliu krušosi!

Jai ištiesus rankas ir rodant į Sersėją, negyvas vaikas išslydo ir tarsi miltų maišas žnektelėjo ant žemės.

— Su broliu krušosi! Su broliu! Su broliu!

Tirionas nespėjo pastebėti, iš kur atskriejo mėšlo gabalas. Tik išgirdo, kaip Sansa aiktelėjo, o Džofris garsiai nusikeikė; atsigręžęs pamatė karalių, besišluostantį rudą košę nuo skruosto. Mėšlo kliuvo ir jo auksiniams plaukams, ir Sansos kojoms.

— Kas metė? — suriko Džofris. Sukišęs pirštus į plaukus, nuo įtūžio persimainęs, sviedė šalin dar vieną mėšlo saują. — Tuoj pat surasti tą, kuris metė! — rėkė jis. — Šimtas auksinių drakonų tam, kuris jį išduos.

— Jis buvo ten, aukštai! — šūktelėjo kažkas iš minios.

Įtempęs pavadį, karalius apsuko arklį, stengdamasis apžiūrėti stogus ir atvirus balkonus. Žmonės minioje badė pirštais į visas puses, stumdėsi, keikė vienas kitą ir karalių.

— Jūsų malonybe, nereikia, galai jo nematę, — puolė prašyti Sansa.

Karalius nekreipė į ją dėmesio.

— Atveskite žmogų, metusį šitą bjaurastį! — įsakė Džofris. — Jis ją laižyte nulaižys arba neteks galvos. Šunie, surask ir pristatyk jį čionai!

Sandoras Kligeinas paklusniai nušoko nuo arklio, tačiau gyvoje kūnų sienoje nebuvo jokio plyšio, jis negalėjo net praeiti, ką jau ten kalbėti apie stogus. Arčiausiai jo stovintys pradėjo spaustis atbuli, kad duotų jam kelią, kiti grūdosi priekin norėdami pažiūrėti. Tirionas pajuto bręstant bėdą.

— Kligeinai, neprasidėk, tas žmogus seniai pabėgo.

— Man jo reikia tuojau pat! — Džofris rodė ranka į stogą. — Jis buvo ten, viršuje. Šunie, iškapok juos ir surask…

Kilęs triukšmas užgožė paskutinius jo žodžius: atsiritusi įniršio, baimės ir neapykantos banga apsiautė juos iš visų pusių.

— Kekšvaikis! — kažkas riktelėjo Džofriui. — Baidyklė kekšvaikis!

— Kekšė! — ataidėjo kiti balsai karalienės pusėn. — Brolio kekšė!

Savo dalį gavo ir Tirionas:

— Išsigimėlis! Pusžmogis!

Pramaišiui su keiksmais Tirionas išgirdo ir šaukiant: „Teisingumo!“ bei „Robas, karalius Robas, Jaunasis Vilkas!“, dar „Stanis!“ ir net „Renlis!“ Ūžtelėjusi priekin, minia iš abiejų gatvės pusių užgulė ištiestas ietis, auksiniai apsiaustai iš paskutinių jėgų stengėsi išsilaikyti gretoje. Pasipylė akmenys, mėšlas ir dar bjauresni dalykai.

— Duokite maisto! — suklykė moteris.

— Duonos! — užbaubė vyras jai už nugaros.

— Kekšvaiki, mes norime duonos! — ir akimirksniu tuos žodžius pakartojo šimtai balsų. Karalius Džofris, karalius Robas ir karalius Stanis liko užmiršti, virš visų iškilo karalius Duona.

— Duonos! — staugė minia. — Duonos! Duonos!

Spustelėjęs pentinais, Tirionas prilėkė prie sesers šaukdamas:

— Atgal į pilį! Greičiau!

Sersėja tik linktelėjo, seras Lanselis išsitraukė kalaviją. Visų priešakyje Džeislinas Baivoteris griausmingu balsu riktelėjo komandą. Jo raiteliai atstatė ietis ir pajudėjo pleištu pirmyn. Karalius nerimastingai suko žirgą ratu, o pro auksinių apsiaustų gretą lendančios rankos mėgino jį sugriebti. Vienai pavyko nustverti jį už kojos, bet tik akimirkai. Švystelėjo sero Mendono kalavijas, ir ta ranka liko be plaštakos.

— Jok! — riktelėjo Tirionas sūnėnui ir iš visų jėgų tvojo arkliui per pasturgalį. Gyvulys sužvingęs atsistojo piestu ir nėrė į priekį, minia išsigandusi puolė į šalis.

Suraginęs žirgą, Tirionas pasileido šuoliais įkandin karaliaus. Nuo jo neatsiliko Bronas su kalaviju rankoje. Virš galvų prašvilpė stambus akmuo, į sero Mendono skydą atsimušęs ištiško supuvęs kopūstas. Kairėje trys auksiniai apsiaustai neatlaikę spaudimo griuvo ant žemės, žmonės puolė pirmyn trypdami parkritusius. Skalikas dingo kažkur užpakalyje, nors jo žirgas šuoliavo greta. Tirionas spėjo pastebėti, kaip Aroną Santagarą traukia iš balno, plėšia jam iš rankų juodos ir aukso spalvos Barateonų vėliavą. Seras Beilonas Svonas, traukdamas kalaviją, metė šalin Lanisterių liūtą. Jis kapojo kairėn ir dešinėn, o nukritusi vėliava jau buvo sudraskyta į skutelius, kurie sukosi aplinkui tarsi audros gainiojami tamsiai raudoni lapai. Po akimirkos jų nebeliko. Kažkas atsidūrė priešais Džofrio žirgą ir čia pat suklykė partrenktas jo kanopų. Kas ten buvo — vyras, moteris ar vaikas, Tirionas nė už ką nebūtų pasakęs. Išbalęs kaip drobė Džofris šuoliavo greta, jam iš kairės tarsi balkšvas šešėlis šmėžavo seras Mendonas Muras.

Staiga visa ta beprotybė nutolo, arklių kanopos sukaukšėjo per akmenis, kuriais buvo išgrįsta aikštė priešais vartų bokštą. Vartus saugojo išsirikiavęs ietininkų būrys. Seras Džeislinas savo raitelius jau gręžė aplinkui. Sargybinių ietys prasiskyrė, leisdamos karaliaus palydai prajoti po vartų grotomis. Visiems pasidarė ramiau, aplinkui išvydus blausiai raudonas, tokias nuostabiai aukštas ir gausių lankininkų viršuje saugomas sienas.

Tirionas neatsiminė, kaip atsidūrė ant žemės. Pro vartus įjojo Sersėja, Tomenas ir Lanselis, jiems iš paskos seras Merinas ir seras Borosas, o sukrėstas karalius tuo metu sero Mendono padedamas lipo nuo arklio. Boroso kalavijas buvo visas kruvinas, Merino apsiaustas nuplėštas. Tuoj pat pasirodė seras Beilonas be šalmo, ant apsiputojusio žirgo kruvinu snukiu. Horas Redvainas atgabeno ledi Tandą, pusiau pamišusią iš baimės dėl dukters Lolisės, kuri buvo nutraukta nuo balno ir kažkur dingo. Dar labiau papilkėjęs lordas Džailsas užsikirsdamas lemeno matęs, kaip aukštasis septonas išvirto iš neštuvų klykte klykdamas savo maldas ir išnyko po minios kojomis. Džalabaras Kso sakė tartum regėjęs prie apverstų aukštojo septono neštuvų skubant serą Prestoną Grynfildą iš karaliaus sargybos, bet nieko tikrai nežinojo.

Tirionas lyg per miglą suvokė, kad meisteris klausia, ar jis nesužeistas. Paskui prasibrovė tenai, kur stovėjo sūnėnas su ant šono nuslinkusia, sudžiūvusiu mėšlu aplipusia karūna.

— Išdavikai, — susijaudinęs burbleno Džofris, — visiems galvas nukaposiu, aš juos…

Neūžauga į tą raudoną veidą skėlė tokį antausį, kad karūna nulėkė nuo galvos. Tada pastūmė abiem rankom, ir Džofris griuvo paslikas.

— Kvailys prakeiktas! Kvailys per visą pilvą!

— Jie buvo išdavikai, — suinkštė nuo žemės Džofris. — Jie mane puolė ir šlykščiai pravardžiavo.

— Tu ant jų užsiundei savo šunį! Ką, tavo nuomone, jie turėjo daryti — nuolankiai klauptis, kol Skalikas nukapos jiems rankas ir kojas? Tu, išlepintas, mažas ir paikas berniūkšti, pražudei Kligeiną ir dar dievai žino kiek kitų, o pats štai esi gyvas ir sveikas. Būk tu prakeiktas! — Ir Tirionas spyrė jam. Tai buvo taip malonu, kad būtų spyręs dar, bet seras Mendonas Muras sugriebęs atitraukė jį nuo kaukiančio Džofrio, o iš karto šalia atsiradęs Bronas čiupo jį į glėbį. Sersėja atsiklaupė prie sūnaus, tuo tarpu seras Beilonas Svonas sutramdė serą Lanselį. Tirionas ištrūko iš Brono gniaužtų.

— Kiek jų ten dar liko? — suriko jis visiems.

— Mano duktė, — pravirko ledi Tanda. — Labai prašau, kas nors turi grįžti ir surasti Lolisę…

— Seras Prestonas negrįžo, — pranešė seras Borosas Blauntas, — ir Aronas Santagaras.

— Ir Žindyvis, — tarė seras Horas Redvainas. Tokią pašaipią pravardę kiti ginklanešiai buvo davę jaunajam Tirekui Lanisteriui.

Tirionas apsižvalgė.

— Kur Starkų mergaitė?

Kelias akimirkas visi tylėjo. Pagaliau Džofris tarė:

— Ji jojo šalia manęs. Nežinau, kur ji prapuolė.

Tirionas storais trumpais pirštais suspaudė tvinksinčius smilkinius. Jeigu kas nors atsitiktų Sansai Stark, Džeimiui tai reikštų tikrą mirtį.

— Sere Mendonai, buvote paskirtas jos saugoti.

Sero Mendono šie žodžiai, regis, visiškai nesujaudino.

— Kai Skalikas įstrigo minioje, pirmiausia galvojau apie karalių.

— Ir teisingai, — įsiterpė Sersėja. — Borosai, Merinai, eikite atgal ir suraskite mergaitę.

— Ir mano dukterį, — raudojo ledi Tanda. — Labai prašau, serai…

Seras Borosas, regis, visiškai nesidžiaugė turįs palikti saugias pilies sienas.

— Jūsų malonybe, — tarė jis karalienei, — mūsų balti apsiaustai gali suerzinti minią.

Tirionas daugiau nebegalėjo tverti.

— Tegu Kiti griebia jūsų suknistus apsiaustus! Jeigu baisu juos nešioti, prakeiktas kvaily, tai nusivilkite… bet Sansą Stark man suraskite, kitaip, prisiekiu, liepsiu Šiagai perskelti tą jūsų šlykščią galvą pusiau, ir pažiūrėsime, ar ten yra ko nors daugiau, o ne vien prarūgusi tešla.

Seras Borosas iš įniršio tapo tamsiai raudonas.

— Tu drįsti mane vadinti šlykščiu? Tu, neūžauga?

Jis jau kėlė kruviną kalaviją, kurį tebelaikė šarvuota ranka, bet Bronas nedelsdamas stumtelėjo Tirioną sau už nugaros.

— Liaukitės! — riktelėjo Sersėja. — Borosai, darykite, kaip jums įsakyta, kitaip šitiems apsiaustams vilkėti rasime kitų. Davėte priesaiką…

— Štai ji! — šūktelėjo Džofris rodydamas ranka.

Pro vartus risčia įjojo Sandoras Kligeinas raitas ant Sansos kaštonės. Mergaitė sėdėjo jam už nugaros, abiem rankomis tvirtai apkabinusi Skaliką per krūtinę.

Tirionas kreipėsi į ją:

— Ledi Sansa, jūs sužeista?

Jai per kaktą iš gilios žaizdos galvoje sruveno kraujas.

— Jie… jie svaidė visokius daiktus… akmenis, purvą… bandžiau jiems pasakyti, kad neturiu duonos, negaliu jos duoti. Vienas vyras mėgino mane išversti iš balno. Man atrodo, Skalikas jį užmušė… jo ranka… — Ji išplėtė akis ir delnu užsidengė burną. — Jis nukirto jam ranką.

Kligeinas nukėlė Sansą žemėn. Baltas jo apsiaustas buvo suplyšęs ir purvinas, pro sudriskusią kairę rankovę sunkėsi kraujas.

— Mažoji paukštytė kruvina. Kas nors nuveskite ją atgal į narvelį ir apžiūrėkite tą žaizdą.

Meisteris Frenkenas suskubo vykdyti nurodymo.

— Santagarą jie pribaigė, — toliau kalbėjo Skalikas. — Keturi vyrai laikė jį sugriebę ir paeiliui daužė jam galvą grindinio akmenimis. Vienam paleidau žarnas, bet serui Aronui tai nedaug tepadėjo.

Prie jo priėjo ledi Tanda.

— Mano duktė…

— Nemačiau jos, — Skalikas raukydamasis apsidairė. — Kur mano žirgas? Jei tam arkliui bus kas nutikę, kažkam teks mokėti.

— Bėgo jis su mumis, — atsiliepė Tirionas, — bet nežinau, kur vėliau dingo.

— Gaisras! — kažkas suriko nuo bokšto viršaus. — Milordai, mieste rūksta dūmai. Blusynas dega.

Tirionas buvo neapsakomai pavargęs, bet grimzti į neviltį neturėjo laiko.

— Bronai, imk žmonių kiek reikia, bet pasirūpink, kad statinės su vandeniu liktų nepaliestos, — dievai maloningiausieji, laukinė ugnis, jei gaisras kils ir tenai… — Teprapuola visas Blusynas, jeigu jau taip nutiks, bet ugnis jokiu būdu neturi pasiekti alchemikų gildijos — ar supratai? Kligeinai, eisite su juo.

Tirionui pasirodė, kad vieną akimirką tamsiose Skaliko akyse šmėstelėjo baimė. Ugnis, čia pat susigaudė. Tegu mane Kiti griebia, žinoma, jis nekenčia ugnies, labai jau sočiai gavo jos paragauti. Tas žvilgsnis iš karto dingo, jį pakeitė Kligeinui įprasta panieka.

— Eisiu, — atšovė jis, — bet ne tau įsakius. Turiu surasti tą arklį.

Tirionas atsigręžė į tris likusius karališkosios sargybos riterius.

— Kiekvienas josite į miestą su šaukliu. Įsakykite žmonėms grįžti namo. Bet kuris žmogus, rastas gatvėje vakare po paskutinio varpo dūžio, sulauks mirties bausmės.

— Mūsų vieta — šalia karaliaus, — abejingai atkirto savimi patenkintas seras Merinas.

Sersėja šoko tarsi kirsti pasirengusi gyvatė.

— Jūsų vieta ten, kur nurodo mano brolis, — rėžė ji. — Ranka kalba karaliaus balsu, tad nepaklusnumas — tai išdavystė.

Borosas ir Merinas susižvalgė.

— Ar turėtume vilktis baltus apsiaustus, jūsų malonybe? — pasiteiravo seras Borosas.

— Galite eiti nors ir nuogi, kas man rūpi? Galbūt tada minia prisimintų, kad esate vyrai. Žmonės tikriausiai apie tai pamiršo matydami, kaip elgėtės gatvėje.

Tirionas netrukdė seseriai lieti tūžmastį. Jo galva tvinkčiojo. Atrodė, lyg nosis užuodžia dūmus, nors greičiau tai svilo jo smegenys. Rankos bokšto duris saugojo du kariai iš Akmeninių Varnų.

— Suraskite Timetą, Timeto sūnų.

— Akmeninės Varnos paskui Apdegėlius išsižioję nevaikšto, — išdidžiai pareiškė vienas laukinių.

Tirionas valandėlei buvo pamiršęs, su kuo turi reikalą.

— Tada suraskite man Šiagą.

— Šiaga miega.

Jis pasistengė susitvardyti ir nerėkti.

— Pažadinkite. Ir tuojau pat.

— Pažadinti Šiagą, Dolfo sūnų, — nelengvas darbas, — nenoriai burbtelėjo sargybinis. — Užsirūstinęs jis būna baisus, — ir nuėjo niurnėdamas.

Šiaga atžingsniavo žiovaudamas ir kasydamasis.

— Pusė miesto kelia riaušes, kita pusė dega, o Šiaga knarkia, — tarė jam Tirionas.

— Šiagai netinka čionykštis purvinas vanduo, tad tenka gerti jūsų silpną alų ir rūgštų vyną, ir paskui jam skauda galvą.

— Namuose prie Geležies vartų apgyvendinau Šają. Eik tenai ir pasirūpink, kad jai būtų saugu, kad ir kas aplinkui vyktų.

Milžinas nusišypsojo, jo barzdos gaurų tankmėje švystelėjo geltoni dantys.

— Šiaga ją pristatys čionai.

— Nereikia, tik žiūrėk, kad jai nieko neatsitiktų. Perduok, kad ateisiu, kai tik galėsiu. Gal dar šiąnakt, bet rytoj — tai jau tikrai.

Tačiau vakare miestas dar virė, nors Bronas pranešė, kad liepsnos užgesintos ir beveik visos anksčiau susibūrusios minios jau išsisklaidė. Kad ir kaip Tirionas ilgėjosi jaukaus Šajos glėbio, buvo aišku, kad šiąnakt jis niekur neis.

Prietemos gaubiamoje menėje Tirionas sėdo valgyti vakarienės — šalto gaidžio su juoda duona, tačiau tuo metu pasirodė seras Džeislinas Baivoteris su žuvusiųjų vardais. Jau buvo visiškai sutemę, tarnai atėjo degti žvakių ir užkurti židinio, bet Tirionas juos aprėkė ir išvijo. Jo nuotaika buvo tokia niūri, kaip ir kambarys, o tai, ką kalbėjo Baivoteris, jos nė kiek nepraskaidrino.

Nužudytųjų sąrašo viršuje atsidūrė aukštasis septonas, jį sudraskė į gabalus klykiantį dievų gailestingumo. Išvydę šventikus, kurie tiek nusipenėję, kad nebepaeina, badaujantys žmonės suirzta, pagalvojo Tirionas.

Sero Prestono lavono iš pradžių niekur nebuvo matyti. Auksiniai apsiaustai ieškojo riterio baltais šarvais, bet jį taip subadė ir sukapojo, kad buvo raudonai rudas nuo galvos iki kojų.

Serą Aroną Santagarą aptiko griovyje, iš jo galvos šalmo viduje buvo likusi tik raudona košė.

Ledi Tandos duktė už odininko dirbtuvės savo mergystę atidavė pusšimčiui rėkaujančių prasčiokų. Auksiniai apsiaustai ją rado nuogą klaidžiojančią Kiaulių skersgatvyje.

Tireko niekas iki šiol nematė, prapuolė ir krištolinė septono karūna. Krito devyni auksiniai apsiaustai, bent keturios dešimtys sužeista. Kiek žmonių žuvo minioje, niekas nesivargino skaičiuoti.

— Tireką privalome surasti gyvą ar mirusį, — Baivoteriui baigus, griežtai tarė Tirionas. — Jis dar visai vaikas. Mano velionio dėdės Taigeto sūnus. Jo tėvas visada buvo man malonus.

— Rasime jį. Taip pat ir septono karūną.

— Tegu tą karūną Kiti sukiša vienas kitam į užpakalį, tiek man ji terūpi.

— Skirdamas mane sargybos viršininku sakėte norįs iš manęs visada girdėti tikrą tiesą.

— Kažkodėl nujaučiu, kad man visiškai nepatiks tai, ką ketini pranešti, — niūriai tarė Tirionas.

— Milorde, šiandien miestą suvaldėme, tačiau dėl rytojaus nieko negaliu žadėti. Katilas kunkuliuoja ir tuoj užvirs. Mieste priviso tiek vagių ir žudikų, kad joks žmogus nesijaučia savo namuose saugus, palei Myžgriovį jau kas antroje lūšnoje viduriuojama kraujais, maisto nenusipirksi nei už varioką, nei už sidabrinį. Anksčiau žmonės tik burbėdavo pakampėmis, o dabar išdavikiškos kalbos skamba ir dirbtuvėse, ir turguose.

— Jums reikia daugiau žmonių?

— Puse tų, kuriuos turiu dabar, nepasitikiu. Slintas jų skaičių patrigubino, bet būti sargybiniu — tai ne vien užsimesti auksinį apsiaustą. Tarp naujokų yra gerų ir ištikimų vyrų, bet ir begalvių, girtuoklių, bailių, išdavikų tiek, kad geriau jūs ir nežinotumėt. Jie tik šiek tiek apmokyti, nedrausmingi ir ištikimi tik savam kailiui. Bijau, kad atėjus mūšiui jie neatsilaikys.

— Šito iš jų niekada ir nesitikėjau, — atsiliepė Tirionas. — Jeigu mūsų sienos grius, pražūsime — žinojau tai nuo pat pradžių.

— Mano vyrai — daugiausia iš prasčiokų. Jie vaikšto tomis pačiomis gatvėmis, geria tose pačiose smuklėse, šliurpia viralą iš tų pačių puodų. Jūsų eunuchas tikriausiai jau sakė, kad Karaliaus Uoste niekas nedega meile Lanisteriams. Daugelis dar atsimena, kaip, Eiriui atidarius miesto vartus, jūsų lordas tėvas viską čia nusiaubė. Jie kužda, esą dievai mus baudžia už jūsų giminės nuodėmes — už jūsų brolio nužudytą karalių Eirį, už sukapotus Reigaro vaikus, už Edardo Starko nukirsdinimą ir pasibaisėtinai kruviną Džofrio teisingumą. Kai kurie atvirai kalba, kad Robertui karaliaujant gyvenimas klojosi kur kas geriau, ir užsimena, kad Staniui sėdus į sostą vėl ateis geresni laikai. Tokios šnekos girdėti visur — užeigos namuose, smuklėse, viešnamiuose. Bijau, kad ir kareivinėse bei sargybos būstinėse.

— Jie nekenčia mano šeimos — ar šitai nori man pasakyti?

— Na taip… ir, pasitaikius galimybei, atsigręš prieš ją.

— Taip pat ir manęs?

— Pasiklauskite savo eunucho.

— Dabar klausiu tavęs.

Giliai įsodintos Baivoterio akys susitiko su neūžaugos skirtingų spalvų žvilgsniu ir žiūrėjo nemirkteldamos.

— Jūsų, milorde, nekenčia visų labiausiai.

— Visų labiausiai? — Tirionas vos nepaspringo išgirdęs tokią neteisybę. — Juk ne kas kitas, o Džofris liepė jiems valgyti savo numirėlius. Džofris siundė ant jų savo šunį. Kodėl jie kaltina mane?

— Jo malonybė — dar tik berniukas. Gatvėse kalbama, esą jo patarėjai — piktadariai. Karalienė niekada negarsėjo draugiškumu prastuomenei ir lordas Veiris ne iš didelės meilės pramintas Voru… tačiau visų labiausiai jie kaltina jus. Jūsų sesuo ir eunuchas buvo čia ir tada, kai gyvenimas valdant Robertui atrodė geresnis, o štai jūs atsiradote neseniai. Jie kalba, kad paskui jus miestą užplūdo pasipūtę samdiniai ir purvini laukiniai, galvažudžiai, kurie ima, kas patinka, ir nepaiso jokių įstatymų, išskyrus jų pačių sugalvotus. Žmonės sako, kad ištrėmėte Janą Slintą, nes jums jis pasirodęs per daug tiesus ir garbingas. Kalba, esą išmintingą ir geraširdį Paiselį įmetėte į požemį, nes jis drįso prieš jus kelti balsą. Kai kurie net tvirtina, jog ketinate pats užgrobti Geležinį sostą.

— Taip, žinoma, ir dar, be kita ko, esu šlykšti ir atgrasi pabaisa, to niekada nedera pamiršti, — jis sugniaužė kumščius. — Jau prisiklausiau pakankamai. Abu turime reikalų. Gali eiti.

Galbūt ne veltui mano lordas tėvas niekino mane šitiek metų, jeigu tai geriausia, ko galiu pasiekti, galvojo Tirionas likęs vienas. Vien pažvelgus į vakarienės liekanas, nuo šalto riebaluoto gaidžio vaizdo jam susuko vidurius. Pasibjaurėjęs nustūmė maistą šalin ir šūktelėjo Podą, kad greičiau pakviestų Veirį ir Broną. Patikimiausi mano patarėjai — eunuchas ir samdinys, o mano moteris — kekšė. Ką gi tai sako apie mane?

Atėjęs Bronas pasiskundė, kad jam tamsu, ir pareikalavo židinyje ugnies. Pasirodžius Veiriui, ji jau liepsnojo.

— Kur buvote visą tą laiką? — panoro žinoti Tirionas.

— Rūpinausi karaliaus reikalais, malonusis lorde.

— Ak, taip, karaliaus, — sumurmėjo Tirionas. — Mano sūnėnas nepajėgus savarankiškai net ant puodo nusėdėti, kur ten jam Geležinis sostas.

— Pameistriui amato reikia mokytis, — gūžtelėjo pečiais Veiris.

— Pusė pameistrių iš Smirdžgatvio valdytų geriau negu tas jūsų karalius. — Bronas įsitaisė kitoje stalo pusėje ir atsiplėšė gaidžio sparną.

Tirionas paprastai nekreipdavo dėmesio į šito samdinio akiplėšiškus žodžius, bet šįvakar susierzino kaip reikiant.

— Neatsimenu, kad būčiau leidęs tau baigti mano vakarienę.

— Man pasirodė, kad nesirengi nieko valgyti, — pilna mėsos burna atšovė Bronas. — Miestas badauja, švaistyti maistą būtų nusikaltimas. Gal turi vyno?

Netrukus dar paprašys, kad jam ir įpilčiau, niūriai pagalvojo Tirionas.

— Eini per daug toli, — įspėjo jis.

— O tu visada eini nepakankamai toli. — Bronas švystelėjo sparno kaulą ant grindų. — Ar kada pagalvojai, kaip palengvėtų gyvenimas, jeigu antrasis būtų gimęs pirmas? — Jis sugrūdo pirštus gaidžio vidun ir atsiplėšė gabalą krūtinėlės. — Tas verksnys, Tomenas. Regis, darytų visa, kas jam sakoma, kaip ir dera geram karaliui.

Suvokus samdinio užuominą, Tirionui per nugarą nubėgo šiurpas. Jei karalius būtų Tomenas…

Karaliumi Tomenas galėjo tapti tik vieninteliu keliu. Ne, jis net negalėjo apie tai pagalvoti. Džofris — tai jo kraujas, ne tik Sersėjos, bet ir Džeimio sūnus.

— Už tokius žodžius galėčiau įsakyti nukirsti tau galvą, — tarė jis Bronui, bet samdinys tik nusijuokė.

— Draugai, — įsiterpė Veiris, — kivirčydamiesi nieko nelaimėsime. Nedraskykime širdies.

— Kam? — rūgščiai paklausė Tirionas. Būtų radęs ne vieną širdį, vertą gerai padraskyti.

Davosas

Seras Kortnėjus Penrouzas atjojo be šarvų. Buvo raitas ant bėro eržilo, jo vėliavnešys — ant obuolmušio. Virš jų plevėsavo karūnuotas Barateonų elnias ir sukryžiuotos Penrouzų plunksnos, baltos rusvame lauke. Rusva buvo ir sero Kortnėjaus keturkampė tarsi kastuvas barzda, nors viršugalvyje jis jokių plaukų nebeturėjo. Galbūt karaliaus būrys dydžiu ir prašmatnumu jam kokį įspūdį ir padarė, bet vėjų nugairintas veidas neparodė nieko.

Jie prijojo garsiai barškėdami šarvinių marškinių grandinėmis ir dzingsėdami plokštėmis. Net ir Davosas buvo šarvuotas, nors nė pats nesuprato, kam to reikia. Nuo neįprasto svorio jam skaudėjo pečius ir juosmenį. Jautėsi nerangus, kvailai atrodantis, ir vis nedavė ramybės mintis, kodėl jis čia. Ne mano reikalas svarstyti karaliaus įsakymus, bet vis dėlto…

Visi būryje buvo už Davosą Sivortą aukštesnės kilmės ir užėmė svarbesnes pareigas; lordai didžiūnai tiesiog tviskėjo ryto saulės spinduliuose. Jų šarvai švytėjo pasidabruotu plienu ir aukso inkrustacijomis, kovinius šalmus puošė daugybė įvairiaspalvių plunksnų ir meistriškai nukaltų, brangakmenių akimis blyksinčių gyvūnų iš giminių ženklų. Pats Stanis toje prabangioje ir karališkoje draugijoje atrodė lyg priklydėlis. Kaip ir Davosas, karalius vilkėjo paprastais vilnoniais drabužiais ir kietinta oda, nors tam tikro didingumo jam teikė smilkinius juosiantis raudonojo aukso vainikas. Vos jam pajudinus galvą, saulės atspindžiai tvyksčiojo nuo liepsnos pavidalo ragelių.

Nuo tada, kai „Juodoji Beta“ prisidėjo prie likusio laivyno, apsupusio Vėtrų Gūžtą, per aštuonias dienas Davosas pirmą kartą atsidūrė taip arti karaliaus. Vos atplaukęs jis jau po valandos prašėsi priimamas, bet gavo atsakymą, kad karalius užsiėmęs. Karalius dažnai būdavo užsiėmęs — šitai Davosas sužinojo iš savo sūnaus Devano, vieno iš karaliaus ginklanešių. Dabar, kai Stanis Barateonas tapo galingas, visokiausi lordai zyzė aplink jį tarsi musės apie lavoną. Jis ir pats atrodo pusiau lavonas, daug vyresnis negu man išvykstant iš Drakono Uolos. Devanas sakė, kad pastaruoju metu karalius beveik nebemiega.

— Po lordo Renlio mirties jį kamuoja siaubingi sapnai, — prasitarė berniukas tėvui. — Meisterio gėrimai jų neveikia. Tik ledi Melisandra geba jį nuraminti taip, kad užmigtų.

Ar čia dėl to ji dabar apsistoja jo palapinėje? — pagalvojo Davosas. Kad kartu melstųsi? O gal ji randa kitų būdų nuraminti jį, kad užmigtų? Taip galvoti nederėjo, ir tokio klausimo užduoti Davosas nedrįso net sūnui. Devanas buvo geras berniukas, tačiau išdidžiai nešiojo liepsnojančią širdį ant liemenės krūtinės, tėvas sutemus matė jį prie laužų, maldaujantį Šviesos Valdovo, kad išauštų diena. Jis — karaliaus ginklanešys, sakė sau Davosas, savaime suprantama, kad jis garbina karaliaus dievą.

Davosas jau buvo beveik pamiršęs, kokios aukštos ir storos iš arti atrodo Vėtrų Gūžtos sienos. Karalius Stanis sustojo po jomis, per kelias pėdas nuo sero Kortnėjaus ir jo vėliavnešio.

— Sere, — tarė jis šaltu, bet mandagiu balsu ir liko sėdėti balne.

— Milorde, — nuskambėjo ne taip mandagiai, bet šito galima buvo tikėtis.

— Į karalių įprasta kreiptis „jūsų malonybe“, — pareiškė lordas Florentas. Ant jo antkrūtinio iš raudono aukso nukalta lapė kišo blizgantį snukį pro lazurito gėlių apskritimą. Labai aukštas, labai kilmingas ir be galo turtingas Braitvoterio pilies valdovas pirmasis iš Renlio lordų pareiškė ištikimybę Staniui, pirmasis atsisakė senųjų dievų ir pripažino Šviesos Valdovą. Savo karalienę Stanis paliko Drakono Uoloje kartu su jos dėde Akseliu, bet čia karalienės giminė buvo gausiausia ir galingiausia, o iš jų visų ypač išsiskyrė Alisteris Florentas.

Seras Kortnėjus Penrouzas jam atsakyti nesiteikė ir kreipėsi į Stanį:

— Įspūdinga draugija. Didūs lordai Estermontas, Erolas ir Varneris. Seras Džonas iš žaliojo obuolio Fosovėjų ir seras Brianas iš raudonojo. Lordas Karonas ir seras Gajardas iš karaliaus Renlio vaivorykštės sargybos, ir, žinoma, puikusis seras Alisteris Florentas iš Braitvoterio. Ar ten gale, jei gerai matau, jūsų Svogūnų riteris? Malonu susitikti, sere Davosai. O štai su ponia, bijau, nesu pažįstamas.

— Mano vardas — Melisandra, sere. — Ji vienintelė buvo be šarvų ir vilkėjo savo plevėsuojančią raudoną suknią. Didžiulis rubinas jai po kaklu siurbte siurbė dienos šviesą. — Tarnauju jūsų karaliui ir Šviesos Valdovui.

— Linkiu šiuo atžvilgiu jums visa ko geriausia, miledi, — atsakė seras Kortnėjus, — tačiau aš lenkiuosi kitiems dievams ir kitam karaliui.

— Tikras karalius yra tik vienas, ir tikras dievas yra vienintelis, — paskelbė lordas Florentas.

— Ar susirinkome čia ginčytis dėl tikėjimo tiesų, milorde? Gaila, kad nežinojau, būčiau atsivedęs septoną.

— Puikiai žinote, kodėl mes čia, — tarė Stanis. — Turėjote dvi savaites mano pasiūlymui apsvarstyti. Išsiuntėte savo varnus. Pagalbos nesulaukėte. Ir nesulauksite. Vėtrų Gūžta likusi viena, o mano kantrybė išseko. Paskutinį kartą, sere, įsakau jums atverti vartus ir atiduoti tai, kas man teisėtai priklauso.

— Kokiomis sąlygomis? — paklausė seras Kortnėjus.

— Tokiomis, kaip ir anksčiau. Atleisiu jums už išdavystę, kaip atleidau šiems lordams, kuriuos matote man už nugaros. Jūsų įgulos vyrai gaus laisvę ir galės stoti tarnauti man ar sveiki grįžti namo. Visi galės pasilikti ginklus ir tiek turto, kiek žmogus gali panešti. Tačiau man reikės jūsų arklių ir nešulinių gyvulių.

— O kaip bus su Edriku Stormu?

— Mano brolio pavainikis turės būti atiduotas man.

— Tada, milorde, mano atsakymas lieka „ne“.

Karalius sukando dantis ir nieko nepasakė. Tačiau prabilo Melisandra:

— Tegu Šviesos Valdovas globoja jus jūsų tamsoje, sere Kortnėjau.

— Tegu Kiti susikiša į užpakalį tą jūsų Šviesos Valdovą, — tėškė atgal Penrouzas, — ir nusišluosto jį tuo skuduru, kurį čia nešiojate.

Lordas Alisteris Florentas atsikrenkštė.

— Sere Kortnėjau, prašyčiau neužsimiršti. Jo malonybė neketina to berniuko skriausti. Tai jo giminės kraujas, taip pat ir mano. Kaip visiems žinoma, jo motina buvo mano dukterėčia Delena. Jeigu nenorite jo patikėti karaliui, patikėkite man. Pažįstate mane kaip garbingą žmogų…

— Pažįstu jus kaip garbėtrošką, — nutraukė jį seras Kortnėjus. — Kaip žmogų, kuris karalius ir dievus keičia kaip aš batus. Tokie pat ir visi šitie išverstakailiai, kuriuos čia matau.

Karaliaus būryje kilo piktas šurmulys. Jis nelabai ir klysta, pagalvojo Davosas. Dar visai neseniai Fosovėjai, Gajardas Morigenas bei lordai Karonas, Varneris, Erolas ir Estermontas priklausė Renliui. Sėdėjo jo palapinėje, aptarinėjo mūšio planus, svarstė, kaip nuversti Stanį. Su jais buvo ir lordas Florentas, matyt, jis — tikras karalienės Selisos dėdė, bet tai netrukdė Braitvoterio lordui klauptis prieš Renlį, kai šio žvaigždė spindėjo aukštai.

Braisas Karonas pavarė žirgą kelis žingsnius priekin. Nuo įlankos pučiantis vėjas į visas puses plaikstė jo vaivorykštės spalvų apsiaustą.

— Sere, išverstakailių čia nėra nė vieno. Esu prisiekęs Vėtrų Gūžtai, ir lordas Stanis — jos teisėtas valdovas. Jis yra paskutinis iš Barateonų giminės, Roberto, taip pat Renlio įpėdinis.

— Jeigu taip, kodėl tarp jūsų nėra Gėlių riterio? O kur Matis Rovanas? Ir Rendilas Tarlis? Ledi Oukhart? Kodėl jie ne jūsų būryje, tie, kurie jį labiausiai mylėjo? Kur Brienė iš Tarto, klausiu aš jūsų?

— Šitoji? — šiurkščiai nusikvatojo seras Gajardas Morigenas. — Pabėgo. Ir ne veltui. Tai jos ranka atėmė karaliui gyvybę.

— Melas, — atkirto seras Kortnėjus. — Pažįstu Brienę nuo tada, kai ji, maža mergaitė, žaisdavo prie tėvo kojų Sutemų menėje, o dar geriau pažinau, kai Vakarė Žvaigždė atsiuntė ją čionai, į Vėtrų Gūžtą. Ji mylėjo Renlį Barateoną nuo tos akimirkos, kai pamatė jį pirmą kartą, net ir aklas žmogus būtų tai supratęs.

— Žinoma, — atsainiai pareiškė lordas Florentas, — bet vargu ar ji — pirmoji vyro atstumta mergina, dėl to praradusi protą ir puolusi žudyti. Nors aš pats esu įsitikinęs, kad karalių nužudė ledi Stark. Ji atkeliavo net iš Riverano derėtis dėl sąjungos, bet Renlis atmetė jos pasiūlymą. Be abejo, Renlis reiškė pavojų jos sūnui, tad reikėjo jį pašalinti.

— Tai buvo Brienė, — užginčijo lordas Karonas. — Seras Emonas Kajus prieš mirtį paliudijo ir prisiekė. Pats galiu jums prisiekti, sere Kortnėjau.

Iš paniekos sero Kortnėjaus net balsas prikimo.

— Ir ko ta priesaika bus verta? Matau, vilkite daugelio spalvų drabužį. Tą, kurį jums davė Renlis, kai prisiekėte jį saugoti. Jeigu jis miręs, tai kodėl jūs vis dar gyvas?

Tada savo pasibjaurėjimą jis nukreipė į Gajardą Morigeną:

— To paties ir jūsų galėčiau paklausti, sere. Gajardas Žaliasis, ar ne taip? Iš vaivorykštės sargybos? Prisiekęs atiduoti savo gyvybę už karalių? Jei turėčiau tokį apsiaustą, man būtų gėda jį dėvėti.

— Džiaukitės, kad susitinkame derybose, Penrouzai, — pasišiaušė Morigenas, — kitaip už tokius žodžius išlupčiau jums liežuvį.

— Ir mestumėt į tą pačią ugnį, kur palikote savo vyriškumą?

— Gana, — tarė Stanis. — Šviesos Valdovas lėmė, kad mano brolis už savo išdavystę mirtų. Kieno ranka tai padarė, nesvarbu.

— Gal jums ir nesvarbu, — atsiliepė seras Kortnėjus. — Išklausiau jūsų pasiūlymą, lorde Stani. Štai mano atsakymas, — jis nusitraukė pirštinę ir sviedė karaliui tiesiai į veidą. — Dvikova vienas prieš vieną. Kalavijais, ietimis ar bet kokiu ginklu, jūsų nuožiūra. O jei baisu su tuo stebuklinguoju kalaviju ir karališka esybe stoti prieš senį, skirkite, kas kausis už jūsų garbę, ir aš padarysiu tą patį. — Jis niekinamai nužvelgė Gajardą Morigeną ir Braisą Karoną. — Manau, bet kuris iš šitų šunyčių tiks kuo puikiausiai.

Seras Gajardas Morigenas iš įniršio tamsiai išraudo.

— Karaliui leidus, priimčiau šitą iššūkį.

— Taip pat ir aš, — Braisas Karonas pažvelgė į Stanį.

— Ne, — grikštelėjo dantimis karalius.

Seras Kortnėjus, regis, nenustebo.

— Kas kelia jums abejonių, milorde — jūsų reikalo teisumas ar rankos stiprumas? Gal bijote, kad nusičiurkšiu ant jūsų liepsnojančio kalavijo ir jį užgesinsiu?

— Nejaugi manote, sere, kad aš — visiškas kvailys? — paklausė Stanis. — Turiu dvidešimt tūkstančių vyrų. Jūs apsiausti ir iš jūros, ir iš sausumos. Kodėl turėčiau rinktis dvikovą, jeigu tikrai anksčiau ar vėliau laimėsiu? — karalius dūrė į jį pirštu. — Sąžiningai jus įspėjau. Jeigu mane priversite imti savo paties pilį šturmu, pasigailėjimo nesitikėkite. Pakarsiu jus kaip išdavikus, visus iki vieno.

— Kaip jau dievų bus lemta. Šturmuokite, milorde, — bet nepamirškite, tarp kita ko, kaip ši pilis vadinasi.

Seras Kortnėjus trūktelėjo vadeles ir nujojo atgal prie vartų.

Stanis, netaręs nė žodžio, apgręžė arklį ir patraukė atgal į stovyklą. Kiti nusekė iš paskos.

— Jeigu pulsime šitas sienas, žus tūkstančiai, — pratrūko nerimu nusenęs lordas Estermontas, karaliaus senelis iš motinos pusės. — Gal iš tiesų geriau statyti pavojun tik vieną gyvybę? Mūsų reikalas teisingas, tad dievai tikrai turėtų laiminti mūsų kario ranką ir suteikti pergalę.

Seni, ne dievai, o dievas, pagalvojo Davosas. Užsimiršai, dabar jį turime tik vieną — Melisandros Šviesos Valdovą.

— Mielai pats priimčiau tą iššūkį, — tarė seras Džonas Fosovėjus, — nors valdydamas kalaviją nė iš tolo neprilygstu meistriškumu serui Karonui ar serui Gajardui. Vėtrų Gūžtoje Renlis nepaliko jokių žymesnių riterių. Įguloje tarnauti skirta seniams ir žaliems berneliams.

— Žinoma, tai turėtų būti lengva pergalė, — sutiko lordas Karonas. — Ir kokia šlovė — laimėti Vėtrų Gūžtą vienu kirčiu!

Stanis visus juos nuvėrė niūriu žvilgsniu.

— Tarškate kaip šarkos, tik prasmės mažiau. Tylos.

Jo akys užkliuvo už Davoso.

— Sere, jokite su manimi.

Suraginęs pentinais arklį, jis nujojo tolyn nuo palydos. Tik Melisandra laikėsi šalia, nešdama didžiulę vėliavą su liepsnojančia širdimi ir karūnuotu elniu tos širdies viduryje. Lyg būtų prarytas visas visutėlis.

Davosas pastebėjo, kokiais žvilgsniais pasikeitė lordai, kai pralenkė juos vydamasis karalių. Jie juk ne kokie ten svogūnų riteriai, bet išdidūs vyrai iš senų ir garbingų giminių. Davosas nujautė, kad Renlis jų niekada šitaip nežemino. Jaunėlis Barateonas iš prigimties turėjo dovaną būti žmonėms malonus, kurios Staniui, deja, labai trūko.

Atsidūręs greta karaliaus, pristabdė arklį iki lėtos žinginės.

— Jūsų malonybe.

Iš arti Stanis atrodė prasčiau, negu Davosas manė. Veidas buvo sukritęs, po akimis juodavo tamsūs ratilai.

— Kontrabandininkas turėtų neblogai nusimanyti apie žmones, — tarė karalius. — Ką manai apie tą serą Kortnėjų Penrouzą?

— Užsispyręs vyras, — atsargiai atsakė Davosas.

— Sakyčiau, ištroškęs mirties. Mano atleidimą sviedžia tiesiai man į veidą. Taigi, ir, užuot derėjęsis, meta į šiukšlyną ir savo gyvybę, ir gyvybes visų, kas už tų sienų slepiasi. Dvikova? — karalius pašaipiai prunkštelėjo. — Be abejo, jis supainiojo mane su Robertu.

— Gal greičiau netekęs vilties. Kokių dar vilčių jam gali būti likę?

— Jokių. Pilis kris. Bet kaip šito pasiekti greitai?

Stanis valandėlę mąstė. Vienodai kaukšint arklių kanopoms, Davosas girdėjo, kaip karalius tyliai grikši dantimis.

— Lordas Alisteris ragina atgabent čionai senąjį lordą Penrouzą. Sero Kortnėjaus tėvą. Manau, tikriausiai jį pažįsti?

— Kai atvykau kaip jūsų pasiuntinys, lordas Penrouzas mane priėmė maloniausiai iš visų, — tarė Davosas. — Jis jau senas, paliegęs žmogus, valdove. Išsekęs ir leisgyvis.

— Florentas norėtų vaizdžiau parodyti, koks jis leisgyvis. Sūnaus akivaizdoje, su kilpa ant kaklo.

Prieštarauti karalienės žmonėms buvo pavojinga, bet Davosas kadaise prisiekė savo karaliui sakyti tik tiesą.

— Manau, kad tai būtų nedoras darbas, jūsų malonybe. Seras Kortnėjus žiūrės, kaip miršta jo tėvas, bet tikrai neišduos jo pasitikėjimo. Nieko nelaimėsime, tik užsitrauksime negarbę.

— Kokią negarbę? — plykstelėjo Stanis. — Gal siūlytum išdavikams dovanoti gyvybę?

— Juk dovanojote tiems, kurie joja iš paskos.

— Ar tik nesirengi manęs smerkti, kontrabandininke?

— Niekada nedrįsčiau, — Davosas išsigando pasakęs per daug.

— Tą Penrouzą gerbi labiau negu mano pavaldinius lordus, — neatlyžo karalius. — Kodėl?

— Jis tiki ir savo tikėjimo laikosi.

— Nevykęs tas jo tikėjimas grobiku, o pats grobikas miręs.

— Taip, — sutiko Davosas, — bet vis dėlto jis to tikėjimo laikosi.

— O anie tenai — ne?

Davosas pajuto su Staniu nuėjęs per daug toli ir jau nebegalįs apsimetinėti.

— Praėjusiais metais jie buvo Roberto žmonės. Prieš vieną mėnulį — Renlio. Šiandien jie jūsų. Kieno jie bus rytoj?

Staiga Stanis nusijuokė. Nusikvatojo šiurkščiai ir su panieka.

— Ar aš tau nesakiau, Melisandra? — kreipėsi jis į raudonąją moterį. — Mano Svogūnų riteris kalba tik tiesą.

— Matau, gerai jį pažįstate, jūsų malonybe, — atsiliepė ši.

— Davosai, man tavęs labai trūko, — tarė karalius. — Taip, turiu išdavikų palydą, nosis tavęs neapgauna. Mano lordai kaitalioja net savo išdavystes. Man jie reikalingi, tačiau žinok, kad darosi bloga, kai atleidžiu tokiems kaip jie, nors esu baudęs kur kas geresnius vyrus už gerokai menkesius nusikaltimus. Tu tikrai turi teisę man priekaištauti, sere Davosai.

— Pats sau priekaištaujate labiau, negu aš kada galėčiau, jūsų malonybe. Privalote turėti šiuos didžius lordus savo pusėje, kad atsikovotumėte sostą…

— Ir žiūrėti į juos pro pirštus, — niūriai šyptelėjo Stanis.

Nieko nepagalvojęs Davosas kilstelėjo sužalotąją ranką prie maišelio po kaklu ir pačiupinėjo jame esančius pirštų kauliukus. Sėkmės.

Karalius pastebėjo jo judesį.

— Vis dar nešioji juos, Svogūnų riteri? Nepametei?

— Ne.

— Kam tau jie? Neretai apie tą maišelį pagalvoju.

— Jie man primena, kas buvau. Iš kur atėjau. Primena jūsų teisingumą, valdove.

— Taip, tai buvo teisingumas, — tarė Stanis. — Geras darbas nepašalina blogo, bet ir blogas neištrina gerojo. Už kiekvieną turi būti atlyginta. Buvai ir didvyris, ir kontrabandininkas. — Atsigręžęs jis žvilgtelėjo į lordą Florentą ir kitus, vaivorykštinius riterius ir išverstakailius, kurie jojo atsilikę. — Tiems atleidimą gavusiems lordams vertėtų apie tai pamąstyti. Geri, ištikimi vyrai kausis už Džofrį klaidingai įtikėję, kad jis — teisėtas karalius. Koks šiaurietis tą patį, ko gero, pasakytų ir apie Robą Starką. Tačiau šitie lordai, visu būriu subėgę po mano brolio vėliavomis, žinojo jį esant grobiką. Jie atgręžė nugaras teisėtam karaliui tik todėl, kad trokšta valdžios ir šlovės, bet aš dabar žinosiu, kokie jie iš tiesų. Taip, dovanojau jiems. Atleidau. Bet neužmiršau.

Valandėlę jis tylėjo mąstydamas apie būsimą teisingumą. Paskui staiga tarė:

— Ką prastuomenė kalba apie Renlio mirtį?

— Liūdi. Jūsų brolį jie mylėjo.

— Kvailiai myli kvailius, — burbtelėjo Stanis, — bet ir aš jo gedžiu. To, koks jis buvo vaikystėje, bet ne to vyro, koks išaugo.

Patylėjęs vėl prabilo:

— Kaip prasčiokai atsiliepia į žinią apie Sersėjos kraujomaišą?

— Mums esant jie šaukė sveikindami karalių Stanį. Sunku pasakyti, ką jie kalba mums išplaukus.

— Taigi manai, kad nepatikėjo?

— Kai dar plukdydavau prekes, patyriau, kad vieni žmonės tiki viskuo, ką išgirsta, kiti, priešingai, netiki niekuo. Pasitaikė ir tų, ir tų. Be to, sklinda ir dar vienas gandas…

— Taip, — kirste nukirto Stanis, — kad Selisa įstačiusi man ragus ir prie kiekvieno pririšusi po kvailio varpelį. Mano dukters tėvas — pusprotis juokdarys! Šlykštus gandas, bet ir kvailas. Renlis sviedė man jį į akis, kai buvome susitikę derėtis. Turėtum būti toks pat pamišęs kaip Margaveidis, kad tikėtum tokiomis kalbomis.

— Gal ir taip, valdove… tačiau nesvarbu, ar šita pasaka žmonės tiki, ar ne, bet kalbėti apie tai jiems patinka.

Daug kur nukeliavus paaiškėdavo, kad šita nuodinga žinia juos aplenkė, ir teisingo jų pasakojimo žmonės klausydavo jau kitaip.

— Robertas galėdavo prišlapinti į taurę, bet žmonės sakydavo, kad tai vynas. Aš siūlau jiems tyro šalto vandens, o jie įtariai markstosi ir vienas kitam murma, kad jo skonis kažkoks keistas, — Stanis grikštelėjo dantimis. — Jei kas nors sugalvotų, esą aš pasiverčiau šernu ir nužudžiau Robertą, jie tikriausiai ir tuo patikėtų.

— Žmonėms kalbėti neuždrausi, valdove, — tarė Davosas, — bet kai atkeršysite tikriesiems savo brolių žudikams, kraštas supras, kad visi tie pasakojimai — melas.

Stanis jo, regis, nesiklausė.

— Beveik neabejoju, kad Sersėja prikišo nagus prie Roberto mirties. Už tai bus teisingai atlyginta. Taip, ir už Nedą Starką bei Joną Ariną.

— Ir už Renlį? — šie žodžiai Davosui ištrūko pirmiau, negu jis spėjo pagalvoti ką sakąs.

Karalius ilgokai tylėjo. Paskui labai tyliai prabilo:

— Kartais sapnuoju Renlį. Jo mirtį. Žalia palapinė, žvakės, klykia moteris. Ir kraujas, — Stanis pažvelgė žemyn, į savo rankas. — Kai jis mirė, dar gulėjau lovoje. Tavo Devanas gali papasakoti. Jis mėgino mane pažadinti. Jau švito ir mano lordai laukė virpėdami. Jau turėjau būti apsišarvavęs ir sėdėti balne. Žinojau, kad Renlis puls auštant. Devanas sako, kad blaškiausi ir šūkavau, bet ar tai svarbu? Tai buvo sapnas. Kai Renlis mirė, miegojau savo palapinėje, o kai atsibudau, mano rankos buvo švarios.

Seras Davosas Sivortas pajuto tvilkčiojant nesamus pirštų galiukus. Kažkas čia ne taip, galvojo buvęs kontrabandininkas. Tačiau linktelėjo ir tarė:

— Suprantu.

— Renlis pasiūlė man persiką. Kai derėjomės. Šaipėsi iš manęs, niekino, grasino, o paskui pasiūlė persiką. Pamaniau, kad traukia ginklą, ir jau siekiau savojo. Gal turėjo tokį tikslą — parodyti, kad bijau jo? O gal tai — tik dar vienas beprasmis jo pokštas? Jis postringavo, koks tas persikas saldus, — ar tuose žodžiuose slypėjo kokia ypatinga prasmė? — Karalius kryptelėjo galvą tarsi šuo, kuris, dantyse laikydamas triušį, papurto jį ir nusuka sprandą. — Tik Renlis galėjo taip suerzinti mane paprasčiausiu vaisiumi. Savo išdavyste pats prisišaukė tokį likimą, nors tikrai jį mylėjau, Davosai. Dabar šitai suprantu. Prisiekiu, net žengdamas į kapą galvosiu apie brolio persiką.

Tuo metu jie jau pasiekė stovyklą ir jojo palei tvarkingas palapinių eiles, plevėsuojančias vėliavas, į stirtas suremtus skydus ir ietis. Ore tvyrojo arklių mėšlo tvaikas, sumišęs su laužų dūmais ir kepamos mėsos kvapu. Netrukus Stanis sustojo ir atsigręžęs riktelėjo lordui Florentui ir kitiems išsiskirstyti ir susirinkti į jo palapinę po valandos į karo tarybą. Palyda nulenkė galvas ir pasuko savais keliais, o Davosas su Melisandra nujojo prie karaliaus palapinės.

Tas statinys turėjo būti didelis, nes čia tartis rinkdavosi jo aukštieji lordai. Tačiau jokios prabangos nebuvo matyti. Tai buvo kareiviška palapinė iš storos, tamsiai geltonai dažytos, todėl kartais panašios į auksinę drobės. Ant vidurinio stulpo iškelta plaikstėsi karaliaus vėliava, kitų karališkumo ženklų nebuvo matyti, gal tik sargyba prie įėjimo — karalienės žmonės, pasirėmę ant ilgų iečių, su liepsnojančiomis širdimis, užsiūtomis ant jų pačių ženklo.

Pribėgę arklininkai padėjo jiems nulipti nuo žirgų. Vienas iš sargybinių paėmė iš Melisandros rankų nepatogią ietį su vėliava ir giliai suvarė jos kotą į purią žemę. Prie įėjimo stovėjo Devanas, pasiruošęs atkelti karaliui durų uždangą. Šalia laukė vyresnis ginklanešys. Stanis nusiėmė karūną ir padavė Devanui.

— Šalto vandens, du puodelius. Davosai, eime su manimi. Miledi, pakviesiu jus, kai būsite reikalinga.

— Kaip įsakysite, karaliau, — nusilenkė Melisandra.

Po vaiskaus ryto palapinė viduje atrodė vėsi ir pritemusi. Stanis įsitaisė ant paprastos medinės žygio kėdės ir mostelėjo Davosui sėstis ant kitos.

— Vieną dieną, kontrabandininke, galbūt pakelsiu tave į lordus. Gal vien tam, kad paerzinčiau Seltigarą ir Florentą. Bet kažin ar tu apsidžiaugsi. Teks kankintis šitose tarybose ir vaizduoti, kad tau įdomu, ką tie mulai bliauna.

— Kam rengiate tas tarybas, jeigu iš jų nėra jokios naudos?

— Mulams patinka klausytis savo bliovimo. Tik dėl to. Dar reikia, kad jie temptų mano vežimą. Na, žinoma, labai retai vis dėlto pasigirsta kokia dėmesio verta mintis. Bet šiandien, manau, taip nebus — ak, štai tavo sūnus su vandeniu.

Devanas pastatė ąsotį ant stalo ir pripylė du molinius puodelius. Karalius prieš gerdamas įbėrė sau žiupsnį druskos. Davosas gėrė be jos apgailestaudamas, kad čia ne vynas.

— Kalbėjote apie savo tarybą.

— Klausyk, papasakosiu, kaip viskas vyks. Lordas Velarionas ragins švintant pulti pilį su kabliais ir kopėčiomis prieš strėles ir verdančią alyvą. Jauni mulai sakys, kad tai puiki mintis. Estermontas siūlys laikyti pilį apgultą ir marinti juos badu, kaip kadaise mane mėgino marinti Tairelis ir Redvainas. Tai galėtų užtrukti kokius metus, bet seniems mulams kantrybės nestinga. O lordas Karonas ir kiti mėgstantys strikinėti norės pakelti sero Kortnėjaus pirštinę ir viską išspręsti dvikovoje. Ir kiekvienas įsivaizduos būsiąs paskirtas kautis ir pelnysiąs neblėstančią šlovę, — karalius išgėrė paskutinį gurkšnį. — Ką siūlytum daryti tu, kontrabandininke?

Davosas valandėlę pamąstė.

— Nedelsdamas pulčiau Karaliaus Uostą.

Karalius prunkštelėjo.

— O Vėtrų Gūžta liktų nepaimta?

— Seras Kortnėjus neturi jėgų, todėl jums niekaip nepakenks. Užtat Lanisteriai jų turi. Apgultis užtruktų per daug ilgai, dvikova per daug priklauso nuo atsitiktinumo, o sienų šturmas pareikalaus tūkstančių gyvybių, bet sėkmės galima ir nesulaukti. Kita vertus, ji ir nebūtina. Kai nuversite Džofrį, šita pilis atiteks jums kartu su visomis kitomis. Stovykloje kalbama, esą lordas Taivinas skuba į vakarus gelbėti Lanisporto nuo šiauriečių keršto…

— Devanai, tavo tėvas nepaprastai gudrus, — tarė karalius šalia stovinčiam berniukui. — Klausydamas jo, imu galvoti, kad reikėtų turėti daugiau man tarnaujančių kontrabandininkų. O lordų mažiau. Tačiau vienu atžvilgiu, Davosai, klysti. Reikia tą pilį paimti. Jeigu užnugaryje paliksiu nepaimtą Vėtrų Gūžtą, žmonės kalbės, kad patyriau čia pralaimėjimą. Šito negaliu leisti. Žmonės manęs nemyli taip, kaip mylėjo mano brolius. Jie eina paskui mane, nes bijo… o pralaimėjimas — tai mirtis baimei. Pilis turi kristi, — jo žandikaulis krustelėjo iš vienos pusės į kitą. — Taip, ir greitai. Doranas Martelis sušaukė savo lordus ir užėmė kalnų perėjas. Jo dorniečiai pasiruošę pulti iš kalnų žemyn. Ir Haigardenas dar toli gražu nepribaigtas. Didžiąją savo pajėgų dalį, apie šešiasdešimt tūkstančių pėstininkų, mano brolis paliko prie Karčiojo tilto. Žmonos brolį serą Erolą su seru Parmenu Kreinu pasiunčiau perimti tos kariuomenės, bet jie negrįžo. Bijau, kad seras Loras Tairelis Kartųjį tiltą pasiekė anksčiau už mano pasiuntinius ir tą kariuomenę pasiėmė sau.

— Juo labiau verta kuo greičiau paimti Karaliaus Uostą. Saladoras Sanas man pasakojo…

— Saladoras Sanas galvoja tik apie auksą! — pratrūko Stanis. — Jo galva pilna svajonių apie lobius, kurie, jo nuomone, guli Raudonosios pilies rūsiuose, tad apie Saladorą Saną verčiau nebekalbėkime. Tą dieną, kai pajusiu, kad man reikia to plėšiko iš Lyso karinių patarimų, iš karto atsisakysiu karūnos ir, apsivilkęs juodai, iškeliausiu prie Sienos, — karalius sugniaužė kumštį. — Kontrabandininke, tu ko čia atvykai — man tarnauti ar erzinti priešgyniavimais?

— Aš — jūsų, — atsakė Davosas.

— Tada klausykis. Sero Kortnėjaus padėjėjas — Fosovėjų pusbrolis. Lordas Medouzas dar žalias dvidešimtmetis vaikinas. Jei staiga Penrouzą kas nors pakirstų, vadovauti Vėtrų Gūžtai stotų tas pienburnis, ir jo pusbroliai sako, kad jis priimtų mano sąlygas ir atiduotų pilį.

— Prisimenu kitą pienburnį, vadovavusį Vėtrų Gūžtai. Irgi buvo nedaug vyresnis negu dvidešimties.

— Lordas Medouzas ne toks kietakaktis užsispyrėlis, koks buvau aš.

— Užsispyrėlis ar bailys, koks skirtumas? Seras Kortnėjus Penrouzas man pasirodė tvirtas ir kupinas jėgų.

— Toks pat buvo ir mano brolis vos dieną prieš mirtį. Davosai, naktis tamsi ir kupina siaubo.

Davosas Sivortas pajuto, kaip jam ant sprando šiaušiasi gyvaplaukiai.

— Milorde, nesuprantu jūsų.

— Tavo supratimo man ir nereikia. Tik tavo tarnystės. Rytojaus dieną seras Kortnėjus mirs. Melisandra regėjo tai ateities liepsnose. Jo mirtį ir kaip ji ateis. Savaime suprantama, jis mirs ne riterių dvikovoje. — Stanis ištiesė puodelį, ir Devanas iš ąsočio vėl jį pripildė. — Jos liepsnos nemeluoja. Ji įžiūrėjo ir Renlio likimą. Matė dar Drakono Uoloje ir papasakojo Selisai. Lordas Velarionas ir tavo draugas Saladoras Sanas būtų spaudę mane pulti Džofrį, bet Melisandra sakė, kad patraukęs į Vėtrų Gūžtą laimėsiu didžiąją dalį brolio galios, ir pasirodė, kad ji buvo teisi.

— B-b-bet, — sumikčiojo Davosas, — lordas Renlis čia atkeliavo tik todėl, kad apsiautėte pilį. Jis jau žygiavo į Karaliaus Uostą, prieš Lanisterius, jis būtų…

Stanis susiraukęs pasimuistė.

— Buvo, būtų — ką čia svarstyti? Jis padarė tai, ką padarė. Atžygiavo čionai su savo vėliavomis ir persikais pasitikti likimo… ir man pasirodė labai paranku, kad atžygiavo. Melisandra matė liepsnose ir kitą dieną. Rytą, kai iš pietų, apsitaisęs žaliais šarvais, atjojo Renlis ir sutraiškė mano kariuomenę prie Karaliaus Uosto sienų. Jeigu būčiau brolį sutikęs tenai, dabar, ko gero, vietoj jo miręs būčiau aš.

— Arba galėjote, suvieniję jėgas, kartu nuversti Lanisterius, — paprieštaravo Davosas. — Kodėl ne šitaip? Jeigu ji regėjo dvi ateitis, tai… abi negali būti tikros.

Karalius Stanis dūrė į jį pirštu.

— Štai čia tu klysti, Svogūnų riteri. Kartais šviesa meta ne vieną šešėlį. Atsistok prie laužo ir pats įsitikinsi. Liepsnos juda, šoka, niekada nestovi vienoje vietoje. Šešėliai atsiranda ir aukšti, ir trumpučiai, kiekvienas žmogus jų meta bent tuziną. Paprasčiausi kai kurie jų būna ryškesni. Na, žmogaus šešėlis krinta ir į ateitį. Vienas šešėlis ar daug jų. Melisandra mato juos visus. Tau ta moteris nepatinka. Žinau šitai, Davosai, nesu aklas. Nemėgsta jos ir lordai. Estermontas mano, kad liepsnojanti širdis — prastai pasirinktas ženklas, ir maldauja eiti į mūšį kaip seniau — po karūnuotu elniu. Seras Gajardas teigia, kad vėliavos nedera patikėti moteriai. Kiti šnibžda, kad jai ne vieta karo taryboje, kad turėčiau išsiųsti ją atgal į Ašajų, kad nuodėminga leisti jai naktį būti mano palapinėje. Taigi jie šnibžda… o ji tarnauja.

— Kaip tarnauja? — paklausė Davosas bijodamas išgirsti atsakymą.

— Kaip būna reikalinga, — karalius pažvelgė į jį. — O tu?

— Aš… — Davosas lyžtelėjo lūpas. — Įsakykite, ir vykdysiu. Ką turėčiau atlikti?

— Nieko, ko anksčiau nebūtum daręs. Tik, niekam nematant, juodžiausioje nakties tamsoje, priplukdyti valtį prie pat pilies, po jos siena. Ar gali tai padaryti?

— Taip. Šiąnakt?

Karalius linktelėjo.

— Paimk nedidelę valtį. Ne „Juodąją Betą“. Apie tai, ką rengiesi daryti, niekas neturi žinoti.

Davosas jau žiojosi prieštarauti. Dabar jis — riteris, nebe kontrabandininkas, o žudikas niekada nebuvo. Tačiau pravėręs burną negalėjo ištarti nė žodžio. Tai buvo Stanis, jo teisingasis lordas, kuriam turėjo būti dėkingas už visa, kuo tapo ir ką dabar turi. Be to, reikėjo nepamiršti ir sūnų. Dievai maloningieji, ką ji iš jo padarė?

— Tu tyli, — pasakė Stanis.

Taip ir turėčiau daryti, tarė sau Davosas, bet garsiai prabilo kitaip:

— Valdove, pilį reikia paimti, dabar tai aiškiai suprantu, bet neabejoju, kad yra ir kitų būdų. Švaresnių. Tegu seras Kortnėjus turi tą mergvaikį, tada jis veikiausiai pasiduos.

— Davosai, berniukas turi atitekti man. Būtinai. Melisandra ir šitai regėjo liepsnose.

Davosas karštligiškai ieškojo, ką dar galėtų atsakyti.

— Vėtrų Gūžtoje nėra nė vieno riterio, kuris prilygtų serui Gajardui ar lordui Karonui, ar bet kuriam iš šimtinės kitų, prisiekusių jums tarnauti. Ta dvikova… gal kartais seras Kortnėjus ieško būdo garbingai pasiduoti? Net ir savo gyvybės kaina?

Karaliaus veidu tarsi debesis dangumi praslinko nerimo šešėlis.

— Jau greičiau jis sumanė kokią gudrybę. Nebus jokios dvikovos. Seras Kortnėjus jau buvo miręs anksčiau, net nesviedęs tos pirštinės. Liepsnos nemeluoja, Davosai.

Bet vis dėlto tai tiesai įgyvendinti reikia manęs, pagalvojo jis. Jau seniai Davosas Sivortas nesijautė toks prislėgtas.

Tad jis ir vėl palaikiu laiveliu su juoda bure nakties tamsoje plaukė per Laivadūžių įlanką. Virš jo juodavo tas pats dangus, bangavo ta pati juoda jūra. Oras kvepėjo druska, o vanduo pliuškenosi į laivo šonus lygiai taip pat, kaip tada. Aplink pilį mirguliavo tūkstančiai laužų, kaip ir prieš šešiolika metų, kai čia stovėjo Tairelių ir Redvainų kariuomenė. Bet visa kita labai pasikeitė.

Aną kartą į Vėtrų Gūžtą gabenau gyvybę, tada ji buvo svogūnų pavidalo. Šį kartą vežu mirtį — Melisandrą iš Ašajaus. Prieš šešiolika metų burės šiureno ir pliauškėjo sulig kiekvienu vėjo gūsiu, kol jis galų gale jas nuleido ir toliau yrėsi audeklu apmuturiuotais irklais. Ir vis tiek širdis, atrodė, tuoj iššoks iš krūtinės. Bet Redvainų galerose žmonės per ilgą apsiaustį buvo praradę budrumą, ir pro užtvaras jis pranėrė sklandžiai, tarsi slysdamas juodu atlasu. Šį kartą visi laivai aplinkui priklausė Staniui, pavojų galėjo kelti tik stebėtojai ant pilies sienų. Vis dėlto Davosas jautėsi įsitempęs tarsi šauti parengtas lankas.

Melisandra sėdėjo susigūžusi ant suolelio, nuo galvos iki kulnų paskendusi tamsiai raudono apsiausto klostėse, tik po gobtuvu bolavo jos blyškus veidas. Davosas jūrą mėgo. Geriausiai miegodavo jausdamas po savimi siūbuojantį denį, o laivavirvėse dūsaujantis vėjas buvo mielesnis už švelniausius dainininko ar jo arfos stygų garsus. Tačiau šiąnakt net ir jūra jo nedžiugino.

— Užuodžiu jumyse baimę, sere riteri, — tyliai tarė raudonoji moteris.

— Girdėjau kartą sakant, kad naktis tamsi ir kupina siaubo. O šiąnakt nesu joks riteris. Aš vėl tik kontrabandininkas Davosas. Džiaugčiausi, jei būtumėt svogūnas.

Ji nusijuokė.

— Kas jus taip gąsdina? Aš? Ar tai, ką mes darome?

— Ką jūs darote. Aš prie to neprisidėsiu.

— Jūsų ranka iškėlė burę. Ta pati ranka laiko vairą.

Davosas tylėdamas stebėjo, kur plaukia valtis. Krantas šiaušėsi aštriomis uolomis, tad jis taikė gerokai tolyn į įlanką. Prieš sukant atgal jam reikėjo sulaukti ateinant potvynio. Vėtrų Gūžta, likusi jiems už nugaros, vis mažėjo, bet raudonoji moteris, regis, dėl to nesijaudino.

— Davosai Sivortai, jūs — geras vyras? — paklausė ji.

Ar geras vyras imtųsi šito darbo?

— Aš — vyras, — atsiliepė jis. — Esu geras savo žmonai, tačiau turėjau ir kitų moterų. Stengiuosi būti tinkamas tėvas savo sūnums, kad jie galėtų susirasti savo vietą šiame pasaulyje. Taip, pažeidinėjau įstatymus, tačiau iki šios nakties niekada nesijaučiau esąs piktadarys. Sakyčiau, miledi, kad esu ir toks, ir toks. Ir geras, ir blogas.

— Pilkas, — tarė ji. — Nei baltas, nei juodas, bet turintis ir vieno, ir kito. Ar toks ir esate, sere Davosai?

— Na ir kas, jei toks esu? Man regis, dauguma žmonių pilki.

— Jeigu pusė svogūno nuo puvėsio pajuodusi, tai tas svogūnas supuvęs. Žmogus yra arba geras, arba blogas.

Toli krante laužai susiliejo į neryškią pašvaistę juodame danguje, sausumos beveik nebuvo matyti. Jau reikėjo sukti atgal.

— Saugokit galvą, miledi.

Jis nustūmė vairą į šoną, ir laivelis sukdamasis išspjovė vandens čiurkšlę. Melisandra, kaip visada rami, viena ranka laikydamasi už krašto, pasilenkė po praslenkančiu skersiniu. Sugirgždėjo laivo lentos, supliauškėjo burė, tykštelėjo vanduo — viskas taip garsiai, kad būtum galėjęs prisiekti, jog girdi visa pilis. Bet Davosas nesijaudino. Pro galingas į jūrą atgręžtas Vėtrų Gūžtos sienas skverbdavosi vien tik niekada nenurimstančių, į uolas dūžtančių bangų aidas, ir tas pats vos girdimas.

Pasukus atgal į krantą, paskui jų laivą nutįso raibuliuojanti juosta.

— Kalbate apie vyrus ir svogūnus, — tarė Davosas Melisandrai, — o kaip moterys? Ar jos tokios pat? Jūs, miledi, gera ar bloga?

— Ak, tikrai gera, — sukikeno ji. — Aš, mielasis sere, irgi galiu vadintis riteriu. Šviesos ir gyvybės skelbėju.

— Tačiau šiąnakt vis dėlto ketinate nužudyti žmogų, — atsiliepė Davosas. — Taip, kaip nužudėte meisterį Kreseną.

— Jūsų meisteris pats nusinuodijo. Norėjo nunuodyti mane, bet mane saugojo aukštesnė galia, o jo — ne.

— O Renlis Barateonas? Kas buvo jo žudikas?

Ji atsigręžė. Gobtuvo šešėlyje jos akys degė tartum blyškiai raudonos žvakių liepsnelės.

— Ne aš.

— Melas, — Davosas dabar jau žinojo tvirtai.

Melisandra vėl nusijuokė.

— Klaidžiojate tamsoje ir sumaištyje, sere Davosai.

— Tai ir puiku, — Davosas mostelėjo ranka į tolumoje, ant Vėtrų Gūžtos sienų mirkčiojančius žiburius. — Jaučiate, koks vėjas žvarbus? Sargybiniai tupės susigūžę arčiau savo deglų. Truputis šilumos, truputis šviesos — tokią naktį tie deglai nepakeičiami. Tačiau jie sargybinius apakins, ir šie mūsų nepamatys. — Tikiuosi, kad ne. — Dabar mus saugo tamsos dievas, miledi. Net ir jus.

Sulig tais žodžiais jos akių liepsnelės, regis, sužibo ryškiau.

— Neminėkite šito vardo, sere. Kitaip prišauksite jo juodą žvilgsnį. Jis nesaugo nieko, užtikrinu jus. Jis — priešas viskam, kas gyva. Kaip tik deglai mus slepia, pats ką tik sakėte. Jų ugnis. Ryškioji Šviesos Valdovo dovana.

— Tebūnie jūsų valia.

— Teisingiau, jo valia.

Vėjas keitėsi. Davosas jį jauste jautė, spėjo iš to, kaip virpa juodas audeklas. Surado burės virves.

— Padėkite man nuleisti burę. Toliau iki pilies irkluosiu.

Valčiai supantis ant bangų, jie abu kartu suvyniojo burę. Atrišdamas irklus ir leisdamas juos į juodą ribuliuojantį vandenį, Davosas paklausė:

— Kas nuplukdė jus pas Renlį?

— Neprireikė, — atsakė ji. — Jo niekas nesaugojo. Tačiau čia… šita Vėtrų Gūžta — senovinė vieta. Jos akmenys apraizgyti kerų. Senų, visų užmirštų, bet tebesančių. Pro jos tamsias sienas negali prasiskverbti joks šešėlis.

— Šešėlis? — Davosas pajuto, kaip pašiurpęs dilgčioja kūnas. — Šešėlis — tai tamsos dalis.

— Sere riteri, esate visiškas neišmanėlis, blogiau net už vaiką. Tamsoje nėra šešėlių. Šešėliai — tai šviesos tarnai, ugnies vaikai. Ryškiausia liepsna meta tamsiausią šešėlį.

Davosas susiraukęs parodė jai, kad nutiltų. Jie jau artėjo prie kranto ir balsai galėjo nusklisti per vandenį. Jis irklavo, tylus irklų pliuškenimas skendo vienodoje bangų mūšoje. Iš jūros pusės Vėtrų Gūžta stovėjo ant blausiai baltos uolos, kalkakmenio skardis kilo stačiai aukštyn, o virš jo dar antra tiek tęsėsi milžiniška išorinė siena. Uoloje žiojėjo urvas, į jį Davosas ir taikė, kaip prieš šešiolika metų. Tas urvas vedė iki ertmės po pilimi, ten senovės lordai buvo įsirengę prieplauką.

Iki urvo nuplaukti galėjai tik per potvynį, bet vis tiek buvo itin pavojinga, tačiau kontrabandininko įgūdžiai Davoso neapgavo. Jis mikliai vingiavo tarp dantytų uolų, kol pagaliau priešais pasirodė urvo anga. Dabar jis leido bangoms nešti laivą vidun. Jų keteros taškėsi aplink, daužė iš visų pusių, kiaurai permerkdamos abu keleivius. Iš tamsos į juos dūrė vandens paviršiuje vos matomas, putų sūkuriais spjaudantis akmeninis pirštas, ir Davosui tik vargais negalais pavyko irklu nuo jo atsistumti.

Bet pagaliau jie prasmuko į urvą, vanduo aprimo, viską apgaubė aklina tamsa. Laivelis vis dar sukiodamasis jau plaukė lėčiau. Jų alsavimas aidu atsimušė nuo skliautų ir sienų. Davosas nesitikėjo, kad bus taip tamsu. Aną kartą urve liepsnojo deglai, pro šaudymo angas lubose žvelgė išbadėjusių vyrų akys. Jis žinojo, kad kažkur priekyje yra grotos. Irklais vis pristabdydamas valtį, įsirėmė į jas beveik švelniai.

— Toliau plaukti nėra kur, nebent turite pilyje žmogų, kuris pakeltų vartus. — Jo šnabždesys nusklido per raibuliuojantį vandenį lyg švelniomis rausvomis kojelėmis būtų nutapenusios pelytės.

— Jau įplaukėme į pilies vidų?

— Taip, po ja. Tačiau toliau kelio nebėra. Grotos leidžiasi iki pat dugno. Jų virbai taip arti vienas kito, kad net ir vaikas neprasispraustų.

Ji nieko neatsakė, tik pasigirdo tylus šiugždesys. Ir staiga tamsoje ištryško šviesa.

Davosas mėgino ranka prisidengti akis, jam užkando žadą. Melisandra atmetė atgal gobtuvą ir išsinėrė iš smilkstančio apsiausto. Po juo buvo nuoga, didžiuliu pilvu, tarsi tuoj turėtų gimdyti. Sunkios išbrinkusios krūtys gulėjo nusvirusios žemyn, pilvas, atrodė, tuoj sprogs.

— Dievai, saugokit mus, — sušnibždėjo Davosas ir išgirdo ją kvatojant kimiu, gomuriniu juoku. Jos akys žioravo tarsi įkaitusios žarijos, prakaito lašų nuberta oda švietė, regis, pati savaime. Melisandra švytėjo.

Sunkiai alsuodama ji atsitūpė ir pražergė kojas. Per šlaunis paplūdo kraujas, juodas kaip rašalas. Ištrūkęs klyksmas galėjo reikšti ir kančią, ir neapsakomą palaimą, o gal ir viena, ir kita. Davosas pamatė, kad iš jos lenda kūdikio viršugalvis. Tuoj išnėrė dvi ieškančios už ko įsitverti rankos, juodi pirštai įsikabino į besistanginančios Melisandros kojas, kol pagaliau šešėlis visas ištrūko lauk, išaugo aukštesnis už Davosą, iškilo iki pat urvo lubų ir pakibo virš valties. Davosas spėjo žvilgtelėti į jį vos akimirką, nes šešėlis prasispraudė tarp grotų virbų ir nulėkė vandens paviršiumi tolyn. Tačiau tos akimirkos jam užteko.

Jis pažino tą šešėlį. Nes pažino ir žmogų, kuris tą šešėlį metė.

Jonas

Nakties juodumoje atsklido rago balsas. Jonas pasirėmė ant alkūnės, iš įpročio kita ranka siekdamas Ilganagio. Sujudo ir stovykla. Ragas, pažadinantis miegančius, pagalvojo jis.

Ilgas žemas gaudesys vis dar aidėjo vos girdimas. Sargybiniai ant sienos sustingo kur stovėję, alsuodami šąlančių garų tumulus, atsigręžę į vakarus. Ragui galų gale nutilus, nurimo, regis, ir vėjas. Vyrai, numetę šalin antklodes, suklusę tyliai siekė iečių ir diržų su kalavijais. Sužvingo arklys, bet jį tuoj pat nutildė. Akimirksnį atrodė, tarsi visas miškas sustojo užgniaužęs kvapą. Nakties sargybos broliai laukė antrojo rago melsdamiesi, kad jis nesuskambėtų, ir baimindamiesi jį išgirsti.

Tyla tęsėsi nepakenčiamai ilgai. Galų gale vyrai suprato, kad antrojo rago nebus, ir dairydamiesi vienas į kitą šypsojosi suglumę, lyg mėgindami nuslėpti ką tik išgyventą nerimą. Jonas Snou įmetė į ugnį kelis medgalius, susijuosė diržą su kalaviju, užsitraukė batus ir po kaklu susegė apsiaustą, nupurtęs nuo jo prilipusius grumstus ir rasą. Šalia, maloniai kaitindamas veidą, jau liepsnojo laužas. Buvo girdėti, kaip palapinėje kruta lordas vadas. Po valandėlės Mormontas pakėlė durų uždangą.

— Vienas ragas?

Jam ant peties tylus ir pasišiaušęs, tarsi nelaimingas, tupėjo varnas.

— Vienas, milorde, — patvirtino Jonas. — Broliai grįžta.

Mormontas priėjo prie laužo.

— Pusrankis. Seniai jam laikas.

Laukdamas jis su kiekviena diena vis labiau nerimavo, dar šiek tiek, ir būtų ėmęs lipti sienomis.

— Pasirūpink, kad vyrai gautų karšto maisto, o jų arkliai — pašaro. Noriu tuoj pat pamatyti Koriną.

— Atvesiu jį, milorde.

Vyrų iš Šešėlių bokšto laukta jau seniai. Jiems laiku nepasirodžius, broliai ėmė spėlioti. Jonas prie laužo girdėjo niūriai murmant, ir ne vien Paniurėlį Edą. Seras Otinas Vitersas siūlė kuo greičiau atsitraukti į Juodąją pilį. Seras Maladoras Lokas norėjo žygiuoti į Šešėlių bokštą, pakeliui ieškoti Korino pėdsakų ir sužinoti, kas jį ištiko. O Torinas Smolvudas ragino veržtis toliau į kalnus.

— Mensas Plėšikas žino, kad jam teks susikauti su Sargyba, — aiškino Torinas, — tačiau jis tikrai nesitiki susidurti su mumis taip toli šiaurėje. Jodami aukštyn palei Balsvąją upę, galime jį užklupti netikėtai ir sukapoti visą jo kariauną, jam nė nesusigaudžius, kad jį puolame.

— Skaičiumi labai jam nusileistume, — prieštaravo seras Otinas. — Krasteris sakė, kad jis renka didžiulę kariuomenę. Daug tūkstančių. Be Korino mūsų tik du šimtai.

— Pasiųskite, sere, du šimtus vilkų prieš dešimt tūkstančių avių ir pažiūrėkite, kas atsitiks, — nedvejodamas varė savo Smolvudas.

— Torinai, tarp tų avių yra ožių, — įspėjo Džarmanas Bakvelas. — Taigi, o gal ir vienas kitas liūtas. Barškalas, Harma Šungalvė, Elfinas Varnažudys…

— Žinau apie juos ne blogiau už tave, Bakvelai, — atšovė Torinas Smolvudas. — Ir visiems nukaposiu galvas. Jie — tyržmogiai, o ne kareiviai. Keli šimtai didvyrių, greičiausiai girtų, didžiulėje moterų, vaikų ir vergų minioje. Nušluosime juos taip, kad turės kaukdami sprukti atgal į savo urvus.

Tokie ginčai trukdavo ištisas valandas ir susitarti niekaip nepavykdavo. Senasis Lokys buvo per daug užsispyręs, kad trauktųsi, bet pulti stačia galva palei Balsvąją upę į mūšį taip pat nenorėjo. Galų gale nieko nebuvo nuspręsta, tik dar kelias dienas palaukti vyrų iš Šešėlių bokšto ir, jeigu jie nepasirodytų, vėl susirinkti ir tartis.

Bet štai dabar jie ateina, vadinasi, sprendimo nebegalima atidėlioti. Jonas džiaugėsi bent jau tuo. Jeigu jau reikia kautis su Mensu Plėšiku, geriau tegu tai įvyksta greitai.

Paniurėlį Edą jis rado prie laužo besiskundžiantį, kad itin sunku miegoti, kai žmonės randa reikalą pūsti miške ragą. Jonas čia pat davė jam dar vieną priežastį niurnėti. Abu kartu jie pažadino Heiką, kuris į lordo vado nurodymus atsiliepė gausiais keiksmais, bet vis tiek atsikėlė, ir netrukus tuzinas brolių jau pjaustė daržoves sriubai.

Jonui žingsniuojant per stovyklą, atpūškavo Semas. Po juodu gobtuvu jo veidas buvo išblyškęs ir apvalus tarsi mėnulis.

— Girdėjau ragą. Sugrįžo tavo dėdė?

— Ne, tai vyrai iš Šešėlių bokšto.

Puoselėti viltį, kad Bendžinas Starkas galėtų grįžti gyvas ir sveikas, buvo vis sunkiau. Kumščio papėdėje Jono rastas apsiaustas galėjo priklausyti dėdei ar vienam jo vyrų, su tuo sutiko net ir Senasis Lokys, nors niekas nesuprato, kodėl jie tą apsiaustą ten užkasė, susukę į jį dėžę su drakono stiklu.

— Semai, turiu eiti.

Prie stovyklos sienos rado sargybinius, jau traukiančius iš gerokai įšalusios žemės aštriakuolius, kad galėtų praeiti atvykstantieji. Netrukus pirmieji broliai iš Šešėlių bokšto jau kopė šlaitu. Dauguma vilkėjo kailiais ir kietinta oda, vienur kitur buvo matyti šiek tiek plieno ar bronzos, atšiaurius kaulėtus veidus slėpė tankios barzdos, tad vyrai atrodė tokie pat gauruoti ir susivėlę kaip ir jų arkliai. Jonas nustebo pamatęs kai kuriuos jojant po du ant vieno žirgo. Įdėmiau įsižiūrėjus tapo aišku, kad daugelis sužeisti. Pakeliui jiems teko patirti nuotykių.

Koriną Pusrankį Jonas pažino vos išvydęs, nors anksčiau jo niekada nebuvo matęs. Apie tą įspūdingo stoto žvalgą Sargyboje sklandė beveik legendos: lėtakalbis, bet žaibiškų judesių, aukštas ir tiesus kaip ietis, ilgarankis, ilgakojis ir labai rimtas. Priešingai negu jo vyrai, buvo švariai nusiskutęs. Plaukai iš po šalmo krito stora, truputį apšarmojusia kasa, juodi drabužiai buvo tokie išblukę, kad atrodė pilki. Vadeles laikė ranka, kurioje buvo likę tik nykštys ir smilius; kitus pirštus nurėžė tyržmogio kirvis, šį teko sugauti, nes kitaip būtų perskėlęs jam kiaušą. Vyrai pasakojo, kad Korinas dūrė sužalotu kumščiu priešininkui į veidą, švirkščiantis kraujas tam tyržmogiui užliejo akis, ir Korinas jį nudėjo. Nuo tos dienos negailestingesnio priešo tyržmogiai už Sienos neturėjo.

Jonas pasveikino Koriną.

— Lordas vadas Mormontas norėtų tučtuojau su jumis susitikti. Palydėsiu jus iki jo palapinės.

Korinas nušoko nuo arklio.

— Mano vyrai alkani ir reikia pasirūpinti arkliais.

— Visa tai bus padaryta.

Žvalgas atidavė arklį vienam iš saviškių ir nuėjo kartu su Jonu.

— Tu — Jonas Snou. Esi panašus į savo tėvą.

— Pažinojote jį, milorde?

— Aš joks lordas. Tik Nakties sargybos brolis. Taip, tikrai, pažinojau lordą Edardą. Taip pat ir jo tėvą.

Jonui teko paspartinti žingsnį, kad spėtų paskui ilgakojį Koriną.

— Lordas Rikardas mirė, kai dar nebuvau gimęs.

— Jis buvo Nakties sargybos draugas, — Korinas atsigręžęs apsidairė. — Sako, paskui tave visur sekioja didvilkis.

— Vaiduoklis sugrįš auštant. Naktį jis medžioja.

Jiems atėjus, prie Senojo Lokio palapinės Paniurėlis Edas ant laužo kepė kumpio griežinėlius, puode virė tuzinas kiaušinių. Mormontas sėdėjo ant kelioninės kėdės, padarytos iš medžio ir odos.

— Jau baiminausi dėl jūsų. Turėjote bėdų?

— Susidūrėme su Elfinu Varnažudžiu. Mensas pasiuntė jį žvalgytis palei Sieną, tad sutikome jį grįžtantį, — Korinas nusiėmė šalmą. — Elfinas daugiau šiame krašte nebesiautės, bet keli iš to būrio nuo mūsų paspruko. Sugaudėme kiek įmanydami daugiau, bet gali būti, kad bent keletui pavyks grįžti į kalnus.

— Kiek jums tai kainavo?

— Keturi broliai žuvo. Tuzinas sužeistų. Priešas prarado triskart daugiau. Be to, sučiupome belaisvių. Vienas netrukus nuo žaizdų mirė, bet kitas išgyveno ilgiau, jį ištardėme.

— Geriau apie tai pakalbėkime viduje. Jonas atneš tau ragą alaus. O gal labiau norėtum karšto vyno su prieskoniais?

— Užteks karšto vandens. Dar kiaušinį ir kąsnį kumpio.

— Kaip nori, — Mormontas pakėlė palapinės durų uždangą, ir Korinas Pusrankis susikūprinęs žengė vidun.

Edas, palinkęs virš puodo, šaukštu vartė kiaušinius.

— Pavydžiu tiems kiaušiniams, — burbėjo jis, — dabar ir pats mielai šiek tiek pasivirinčiau. Įšokčiau į puodą, jei tik būtų didesnis. Nors man labiau tiktų, jei čia būtų ne vanduo, o vynas. Visai neprastas būdas numirti — sušilus ir apgirtus. Pažinojau brolį, kuris kartą nusiskandino vyne. Tiesą sakant, tas vynas buvo nekoks, o ir lavonas jo nepataisė.

— Tai paragavai to vyno?

— Rasti brolį negyvą — siaubingas dalykas. Tada ir tau prireiktų išgerti, lorde Snou, — Edas pamaišė puodą ir įmetė dar saują gvazdikėlių.

Nerasdamas sau vietos, Jonas pritūpė prie laužo ir pamaišė ugnį pagaliu. Iš palapinės sklido Senojo Lokio balsas, jį vis nutraukdavo varno karktelėjimas ar tylesni Korino Pusrankio žodžiai, bet suprasti, apie ką kalbama, buvo sunku. Elfinas Varnažudys negyvas, tai gerai. Tarp tyržmogių jis buvo vienas žiauriausių plėšikų, pravardę gavęs už daug nužudytų juodųjų brolių. Tada kodėl po tokios pergalės Korinas kalba taip niūriai?

Jonas vylėsi, kad atvykus Šešėlių bokšto vyrams nuotaika stovykloje pakils. Praeitą naktį jis tamsoje ėjo nusišlapinęs atgal ir nugirdo penkis ar šešis vyrus kalbantis prie gęstančio laužo žarijų. Pažinęs Četą, kuris murmėjo, esą jau seniai laikas sukti atgal, Jonas sustojo paklausyti.

— Visas šitas žygis — tik senio kvailiojimai, ir tiek, — išgirdo jis. — Nieko mes ten, tuose kalnuose, nerasime, nebent savo kapus.

— Speigilčiuose yra ir milžinų, ir vilkolakių, ir dar baisesnių padarų, — tarė Larkas Seserinis.

— Žinokite, tikrai tenai neisiu.

— Vargu ar Senasis Lokys leis tau rinktis.

— O gal mes patys nebeleisime jam nurodinėti, — atsiliepė Četas.

Kaip tik tą akimirką vienas šunų pakėlė galvą ir suurzgė, tad Jonui teko skubiai pasitraukti, kad jo nepastebėtų. Ta šneka buvo skirta ne mano ausims, pagalvojo jis. Norėjo viską papasakoti Mormontui, bet buvo labai nesmagu įskųsti brolius, net ir tokius kaip Četas ar Seserinis. Čia tik tuščios kalbos, sakė pats sau. Jie sušalę ir įsibauginę, kaip ir mes visi. Sunku laukti tupint virš miškų ant tos akmenuotos viršūnės ir spėliojant, kas gali nutikti rytoj. Nematomas priešas visada pats baisiausias.

Jonas išsitraukė iš makšties naująjį durklą ir žiūrėjo, kaip laužo liepsnos atsispindi tviskančiame juodame stikle. Medinę rankeną jis pasidarė pats, paskui dar apvyniojo kanapine virve, kad tiktų suimti delnu. Atrodė grubokai, bet buvo patogiau. Paniurėlis Edas pareiškė, kad iš stiklo peilių naudos maždaug tiek pat, kiek iš gumburėlių riterio antkrūtinyje, bet Jonas nenorėjo sutikti. Tegu ir trapesni, drakono stiklo ašmenys buvo aštresni už plieną.

Tikriausiai juos užkasė ne šiaip sau.

Jis padarė po durklą ir Grenui, ir lordui vadui. Kovos ragą atidavė Semui. Apžiūrėjus iš arčiau pasirodė, kad ragas įskilęs, ir net išvalęs visą purvą Jonas nepajėgė išpūsti nė menkiausio garso. Aptrupėjusi buvo ir jo briauna, bet Semas mėgo senus, net ir visiškai nenaudingus daiktus.

— Pasidaryk iš jo geriamąjį ragą, — pasakė jam Jonas, — ir kiekvieną kartą gerdamas prisiminsi šitą žygį už Sienos iki pat Pirmųjų Žmonių Kumščio.

Dar atidavė jam ieties antgalį ir saują strėlių antgalių, o visa kita išdalijo savo draugams, kad neštų sėkmę.

Senajam Lokiui drakono stiklo durklas, regis, patiko, bet prie diržo, kaip pastebėjo Jonas, jis vis tiek verčiau nešiojo plieninį. Mormontas niekaip negalėjo paaiškinti, kas užkasė tą apsiaustą ir ką tai galėtų reikšti. Gal Korinas žinos. Pusrankis po tyrus buvo keliavęs toliau nei kas kitas.

— Pats jiems patarnausi ar eiti man?

Jonas įsikišo durklą atgal į makštį.

— Nunešiu pats.

Jis norėjo paklausyti, ką jie kalba.

Nuo sužiedėjusios avižinės duonos kepalo atriekęs tris storas riekes, Edas sudėjo jas ant medinės lėkštės, apkrovė kumpiu ir užpylė taukų su paskrudusiais mėsos trupinėliais. Dar padavė dubenį su kietai virtais kiaušiniais. Vienoje rankoje nešdamas tą dubenį, kitoje — medinę lėkštę, Jonas atbulas žengė į vado palapinę.

Korinas tiesia kaip ietis nugara, sukryžiavęs kojas, sėdėjo ant grindų. Jam šnekant, žvakės šviesa švysčiojo ant jo lygių ir kietų tarsi plokštelės skruostų.

— …Barškalas, Verksnys ir visi kiti didesni ar mažesni vadai, — kalbėjo jis. — Turi jie ir vilkolakių, ir mamutų, o pajėgos jų didesnės, negu kada būtume galėję įsivaizduoti. Bent jau taip jis tvirtino. Nedrįsčiau prisiekti, kad visa tai — tiesa. Ebenas mano, kad tas žmogėnas pripasakojo mums pasakų, tikėdamasis dar nors truputėlį atitolinti mirtį.

— Tiesa tai ar melas, bet reikia pranešti likusiems prie Sienos, — tarė Senasis Lokys, Jonui dedant tarp jų lėkštę. — Taip pat ir karaliui.

— Kuriam?

— Visiems karaliams. Ir tikriems, ir neteisėtiems. Jeigu jie siekia valdyti šitą kraštą, tai tegu jį ir gina.

Pusrankis pasiėmė kiaušinį ir sumušė į dubens kraštą.

— Tie karaliai darys kaip jiems šaus į galvą, — atsiliepė jis lupdamas kiaušinio lukštą. — Tikriausiai labai nedaug. Didžiausia viltis — Vinterfelas. Starkai turėtų sukelti visą šiaurę.

— Taip, tikrai.

Senasis Lokys išskleidė žemėlapį, raukydamasis pažvelgė į jį, numetė šalin ir išvyniojo kitą. Jonas aiškiai matė, kad jis svarsto, kur galėtų kristi pirmasis smūgis. Kadaise per šimtą mylių nusitęsusioje Sienoje Sargyba turėjo septyniolika pilių, bet mažėjant brolių skaičiui jos viena po kitos liko apleistos. Dabar įgulas turėjo tik trys, ir Mensas Plėšikas tai žinojo kuo puikiausiai.

— Turiu vilčių, kad seras Aliseris Tornas iš Karaliaus Uosto atves naujų žmonių. Jeigu galėtume iš Šešėlių bokšto skirti įgulą į Pilkąją sargybą, o iš Rytų sargybos — į Ilgąją Kalvą…

— Pilkoji sargyba beveik visiškai sugriuvusi. Labiau tiktų Akmens Durys, jei tik rastume užtektinai žmonių. Taip pat ir Ledkraštis ar Gilusis Ežeras, ko gero. O tarp jų — kasdien ant Sienos budinčios sargybos grandys.

— Taip, sargybos grandys. Gal net dukart per dieną, jei pajėgtume. Siena — jau savaime grėsminga kliūtis. Jei gynėjų nebus, ji nesustabdys jų, bet laiko tikrai sugaišins. Juo didesnė kariauna, juo ilgesniam laikui įstrigs. Ateis iš visiškai tuščių žemių, tad tikriausiai ves su savimi ir moteris. Ir vaikus, gyvulius… ar esi matęs, kad ožka liptų kopėčiomis? Arba sliuogtų virve? Vadinasi, turės statydintis laiptus ar kokią nuožulnią plokštumą… tam prireiks mėnesio, o gal ir daugiau. Mensas susigaudys, kad jam būtų geriausia praeiti po Siena. Pro vartus ar…

— Pralaužti ją.

Mormontas staiga kilstelėjo galvą.

— Ką?

— Jie neketina nei kopti į Sieną, nei raustis po ja, milorde. Ketina ją pralaužti.

— Siena yra septynių šimtų pėdų aukščio ir prie pagrindo tokia stora, kad šimtinė vyrų kirviais ir kapliais turėtų daužyti ją ištisus metus.

— Tegu ir taip.

Mormontas susiraukęs kumščiu suėmė sau barzdą.

— Tai kokiu būdu?

— Kaip kokiu? Kerais, žinoma, — Korinas nukando pusę kiaušinio. — Kokiu kitu tikslu Mensas būtų sumanęs telkti savo kariauną Speigilčiuose? Atšiaurus ten kraštas, ir iki Sienos — tolimas bei sunkus kelias.

— Maniau, kad į kalnus jis nusikraustė slėpdamas savo būrius nuo mano žvalgų.

— Gal ir dėl to, — atsiliepė Korinas baigdamas valgyti kiaušinį, — tačiau, man regis, yra ir kitų priežasčių. Aukštuose šaltuose kalnuose jis kažko ieško. Ieško to, kas jam reikalinga.

— Ieško, — pakėlęs galvą, klyktelėjo Mormonto varnas. Uždaroje palapinėje tas garsas nuskambėjo šaižiai tarsi peilis.

— Kažkokios galios. Kokia ji? Šito mūsų belaisvis pasakyti negalėjo. Matyt, jį tardė labai jau žiauriai, tad mirė nedaug tepasakęs. Šiaip ar taip, man regis, vargu ar jis ką nors apie tai žinojo.

Jonas girdėjo, kaip lauke ūžauja vėjas. Verždamasis pro išorinės sienos plyšius, brazdindamas palapinės virves, jis stūgavo gūdžiu pratisu balsu. Mormontas susimąstęs patrynė lūpas.

— Kažkokios galios, — pakartojo jis. — Privalau sužinoti daugiau.

— Vadinasi, reikia į kalnus siųsti žvalgus.

— Nebenoriu prarasti daugiau žmonių.

— Mirtis — mums skirtas likimas. Juk dėl to ir velkamės šituos juodus drabužius, kad mirtume gindami kraštą. Siųsčiau penkiolika vyrų, būreliais po penkis. Vieną — aukštyn Balsvąja upe, kitą — per Aidžiąją perėją, trečią — Milžinų Laiptais. Vadovauti galėtų Džarmanas Bakvelas, Torinas Smolvudas ir aš pats. Ir sužinosime, kas tuose kalnuose tūno.

— Tūno, — suklykė varnas. — Tūno.

Lordas vadas Mormontas giliai atsiduso.

— Kito kelio nematau, — sutiko jis, — tačiau jei negrįšite…

— Iš Speigilčių, milorde, kas nors vis tiek ateis, — tarė žvalgas. — Jeigu mes, bus puiku. Jeigu ne mes, tai bus Mensas Plėšikas, o jūs įsitaisę jam skersai kelio. Jis negalės palikti jūsų užpakalyje ir traukti į pietus, nes tada sektumėte iš paskos ir puldinėtumėte jo užnugarį. Privalės pulti. O šita vieta gera.

— Ne tokia jau gera, — atsiliepė Mormontas.

— Ką gi, tuomet visi mirsime. Kol tai nutiks, mūsų broliai ant Sienos gaus laiko pasiruošti. Nusiųs įgulas į tuščias pilis, aklinai užrems vartus, pasikvies pagalbon lordus ir karalius, išgaląs kirvius ir sutaisys svaidykles. Mūsų gyvybės neprapuls veltui, nebus gaila mirti.

— Mirti, — karktelėjo varnas, žingsniuodamas per Mormonto pečius. — Mirti, mirti, mirti, mirti.

Senasis Lokys sėdėjo sulinkęs ir tylus, tarsi žodžiai būtų jam tapę per sunki našta. Tačiau galų gale prabilo:

— Tegu dievai man atleidžia. Išsirink sau vyrus.

Korinas Pusrankis pakreipė galvą. Žvilgsniu susidūrė su Jonu ir gerą valandėlę nenuleido akių.

— Labai gerai. Renkuosi Joną Snou.

Mormontas sumirksėjo.

— Jis dar tik neseniai išaugo iš vaikiško amžiaus. Be to, jis — mano patarnautojas. Dar net ne žvalgas.

— Tavimi, milorde, kuo puikiausiai pasirūpins ir Toletas, — Korinas kilstelėjo sužalotąją dvipirštę plaštaką. — Senieji dievai už Sienos dar galingi. Pirmųjų Žmonių dievai… ir Starkų.

Mormontas pakėlė akis į Joną.

— Ko norėtum tu pats?

— Eiti, — nė akimirkos neabejojęs atsakė šis.

Senis liūdnai šyptelėjo.

— Taip ir maniau.

Jonui kartu su Korinu Pusrankiu žengiant iš palapinės, jau aušo. Vėjo gūsis čia pat pagavo jų juodus apsiaustus ir nuo laužo pakėlė karštų žiežirbų spiečių.

— Išjosime vidurdienį, — tarė jam žvalgas. — Verčiau pasistenk susirasti tą savo vilką.

Tirionas

—Karalienė ruošiasi išsiųsti iš pilies princą Tomeną.

Blausioje septos tyloje, supami šešėlių ir mirguliuojančių žvakių liepsnelių, jie klūpojo vieni du, bet Lanselis vis tiek stengėsi kalbėti kuo tyliau.

— Lordas Džailsas palydės jį į Rosbį ir paslėps ten perrengęs pažu. Jie ketina patamsinti jam plaukus ir visiems sakyti, kad tai pakelės riterio sūnus.

— Ko ji bijo — minios? Ar manęs?

— Abiejų, — atsakė Lanselis.

— Taip.

Apie šitą sumanymą Tirionas nieko nežinojo. Nejaugi šį kartą mažieji Veirio paukšteliai bus kažką pražiopsoję? Net ir vorams, matyt, pasitaiko snustelti… o gal eunuchas žaidžia gudresnį ir kebliau sumegztą žaidimą, negu Tirionas manė?

— Dėkoju jums, sere.

— Ar galiu tikėtis, kad suteiksite tą malonę, kurios esu prašęs?

— Labai gali būti.

Būsimame mūšyje Lanselis norėjo gauti būrį ir jam vadovauti. Nuostabus būdas mirti dar nespėjus užsiauginti tų savo ūsiukų, tačiau jauni riteriai visada įsivaizduoja esą nenugalimi.

Pusbroliui išsmukus laukan, Tirionas dar liko viduje. Prie Karžygio altoriaus nuo vienos žvakelės jis uždegė kitą. Saugok mano brolį, netikėli tu, jis — vienas taviškių. Antrą žvakę uždegė Pašaliečiui, šį kartą už save.

Tą vakarą, kai Raudonąją pilį apgaubė tamsa, atėjęs Bronas rado Tirioną antspauduojantį laišką.

— Nunešk jį serui Džeislinui Baivoteriui.

Neūžauga užlašino ant pergamento karšto auksaspalvio vaško.

— Kas ten parašyta? — Bronas nemokėjo skaityti, tad nesidrovėdamas klausinėjo nederamų dalykų.

— Kad jis privalo paimti penkiasdešimt geriausių karių ir vykti į žvalgybą Rožių keliu. — Tirionas savo antspaudu spustelėjo minkštą vašką.

— Stanis greičiausiai atžygiuos Karališkuoju keliu.

— Ak, žinau, žinau. Pasakyk Baivoteriui, kad nekreiptų dėmesio į tai, kas parašyta laiške, ir vestų vyrus į šiaurę. Jis turi surengti pasalą kelyje į Rosbį. Po vienos kitos dienos lordas Džailsas iškeliaus atgal į savo pilį su tuzinu vyrų, keliais tarnais ir mano sūnėnu. Princas Tomenas gali būti perrengtas pažu.

— Berniuką reikia grąžinti atgal, ar ne taip?

— Ne. Jį reikia pristatyti į tą pilį.

Tirionas nusprendė, kad sumanymas išvežti Tomeną iš miesto — viena geresnių sesers minčių. Rosbyje Tomenui negrės pavojus patekti į minios rankas, o ir Staniui bus sunkiau, jeigu broliai gyvens atskirai. Net užėmęs Karaliaus Uostą ir nugalabijęs Džofrį, jis vis tiek dar turės varžovą iš Lanisterių giminės.

— Lordas Džailsas per daug paliegęs, kad bėgtų, ir labai jau bailus, kad drįstų stoti į kovą. Jis įsakys savo pilies valdytojui atidaryti vartus. Atsidūręs viduje, Baivoteris privalo išvyti įgulą ir saugoti tenai Tomeną. Paklausk jo, ar gražiai skamba — lordas Baivoteris.

— Lordas Bronas skambėtų dar gražiau. Galėčiau ir aš sučiupti tą berniuką. Jeigu už tai galima tapti lordu, supčiau jį pasisodinęs ant kelių ir dainuočiau vaikiškas daineles.

— Tu man reikalingas čia, — tarė Tirionas. Be to, sūnėno tau patikėti negalėčiau. Jeigu kas nors nutiktų Džofriui, Lanisterių teisė į sostą laikytųsi vien ant liaunų Tomeno pečių. Sero Džeislino auksiniai apsiaustai berniuką gins, o Brono samdiniai tik ir žiūrėtų, kaip čia jį pardavus priešams.

— Ką naujasis lordas turi daryti su senuoju?

— Ką tik nori, bet su sąlyga, kad nepamirš duoti jam maisto. Numarinti jo nenoriu, — Tirionas atsistūmė nuo stalo. — Su princu sesuo išsiųs vieną iš karaliaus sargybos.

Bronui tai nepadarė įspūdžio.

— Skalikas guli prie kojų Džofriui ir jo nepaliks. Su kitais Geležinrankio auksiniai apsiaustai turėtų nesunkiai susidoroti.

— Jei tektų žudyti, pasakyk serui Džeislinui, kad tai turi vykti ne Tomeno akyse. — Tirionas užsimetė sunkų tamsiai rudos vilnos apsiaustą. — Mano sūnėnas — labai švelnios širdies.

— Ar esi tikras, kad jis — Lanisteris?

— Niekuo nesu tikras, išskyrus žiemą ir mūšį, — atsiliepė Tirionas. — Eime. Dalį kelio josiu su tavimi.

— Pas Čatają?

— Per daug gerai mane pažįsti.

Jie išjojo pro užpakalinius vartus šiaurės sienoje. Tirionas spustelėjo kulnais žirgą ir nukaukšėjo Šešėlių gatve. Kanopoms subildėjus ant grindinio akmenų, į šoninius skersgatvius nėrė kelios baugščios žmogystos, bet raitelių užkabinti nedrįso niekas. Taryba patvirtino jo įvestą draudimą būti gatvėje po vakarinio varpo dūžių — tai reiškė mirties bausmę. Šitas įsakymas iš dalies sugrąžino Karaliaus Uostui ramybę ir keturis kartus sumažino skaičių lavonų, kas rytą randamų šoninėse gatvelėse, tačiau Veiris sakė, esą žmonės vis tiek jį už tai keikė. Jie turėtų man padėkoti, kad dar turi kvapo keikti. Jojant Varkalių gatve, jiems kelią pastojo du auksiniai apsiaustai, tačiau supratę, su kuo susidūrė, puolė maldauti atleidimo ir tuoj pat pasitraukė. Bronui jau reikėjo sukti į pietus prie Purvo vartų, tad jie išsiskyrė.

Tirionas nujojo į Čatajos pusę, bet staiga jo kantrybė išgaravo. Pasisukęs balne, nužvelgė gatvę už nugaros. Niekur nepamatė nė gyvos dvasios. Visi langai buvo tamsūs arba sandariai uždengti langinių. Jis neišgirdo nė garso, tik po skersgatvius ūžavo vėjas. Jei Sersėja pasiuntė ką nors manęs sekti, tasai, matyt, bus apsimetęs žiurke.

— Suk juos galai, — sumurmėjo jis. Nuo atsargumo jį jau pykino. Apgręžęs žirgą, smarkiai paspaudė jį pentinais. Jei kas nors seka iš paskos, pažiūrėsime, ar gerai jodinėja. Ir nuskriejo mėnulio apšviestomis gatvėmis, skeldamas žiežirbas iš grindinio akmenų, nardydamas siaurais skersgatviais ir vingiuotais takais, skubėdamas pas savo meilę.

Belsdamas į vartus jis išgirdo tylią muziką, sklindančią per smaigais pasišiaušusias mūro sienas. Vidun jį įleido vienas iš ibeniečių. Atidavęs jam savo arklį, Tirionas paklausė:

— Kas ten toks?

Didžiosios menės rombo pavidalo langai švytėjo geltona šviesa, ten dainavo vyriškas balsas.

— Kažkoks pilvotas dainininkas, — gūžtelėjo pečiais ibenietis.

Einant nuo arklidžių prie namo, daina vis garsėjo. Tirionas niekada labai nesižavėjo dainininkais, o šitas, nors dar net nematytas, patiko dar mažiau. Jam atidarius duris, daina nutrūko.

— Milorde ranka, — puldamas ant kelių murmėjo plinkantis dainininkas apvaliu atsikišusiu pilvu, — kokia garbė, kokia didžiulė garbė.

— Milorde, — išvydusi Tirioną nušvito Šaja. Jis mėgo šitą šypseną, taip greitai, be jokių apmąstymų nušviečiančią jos dailų veidą. Mergina vilkėjo purpurinę šilko suknelę su sidabru atausta diržo juosta. Spalvos gražiai derėjo prie tamsių plaukų bei lygios ir šviesios kaip pienas odos.

— Mieloji, — atsiliepė jis. — O kas šitas?

Dainininkas pakėlė galvą.

— Mane vadina Simonu Sidabrabalsiu, milorde. Esu muzikantas, dainininkas, pasakotojas…

— Ir kvailys per visą pilvą, — nutraukė jį Tirionas. — Kaip mane pavadinai, kai įėjau?

— Pavadinau? Aš tik… — Simono balso sidabras, regis, pavirto švinu. — Milorde ranka, sakiau, kokia garbė…

— Išmintingesnis žmogus būtų apsimetęs, kad nepažino. Aišku, nebūčiau patikėjęs, bet reikėjo bent jau pasistengti. Ką man dabar su tavimi daryti? Tu pažįsti mano mieląją Šają, žinai, kur ji gyvena, žinai, kad vienas atvykstu pas ją naktimis.

— Prisiekiu, aš niekam nesakysiu…

— Šiuo atžvilgiu iš tiesų abu galvojame vienodai. Labos tau nakties.

Tirionas nusivedė Šają laiptais aukštyn.

— Mano dainininkas, ko gero, daugiau jau nebedainuos, — nusišaipė ji. — Iš baimės bus praradęs balsą.

— Priešingai, šiek tiek išgąsčio padės jam geriau išdainuoti aukščiausias gaidas.

Ji uždarė miegamojo duris.

— Tu juk neskriausi jo? — Ji uždegė kvėpinto vaško žvakę ir priklaupė nuauti jam batų. — Jo dainos prablaško mane tomis naktimis, kai neateini.

— Kaip aš norėčiau ateiti kiekvieną naktį, — atsiliepė Tirionas, Šajai trinant jo basas pėdas. — Ar gerai jis dainuoja?

— Už kai kuriuos geriau, bet yra ir geresnių.

Tirionas praskleidė jos drabužį ir veidu prisiglaudė prie krūtinės. Nuo jos visada dvelkė švara net ir šiame tarsi tvartas dvokiančiame mieste.

— Pasilik jį, jei nori, bet niekur neišleisk. Nenoriu, kad jis valkiotųsi po miestą ir pliaukštų smuklėse.

— Jis ne…

Tirionas užčiaupė jai lūpas bučiniu. Kalbų jau buvo gana; jis troško to svaigiai paprasto malonumo, kurį rasdavo tarp jos kojų. Bent jau čia jis buvo laukiamas ir pageidaujamas.

Paskui, jau po visko, ištraukė ranką jai iš po galvos, užsimetė tuniką ir nusileido į sodą. Vaismedžių lapai blizgėjo pasidabruoti mėnulio pjautuvo, kuris atsispindėjo akmenimis iškloto tvenkinio paviršiuje. Tirionas įsitaisė palei vandenį. Kažkur dešinėje netikėtai jaukiai, tarsi tikrų namų kertėje, čirpė svirplys. Kaip čia ramu, pagalvojo jis, bet ar ilgam?

Pajutęs kažkokį šleikštų kvapą, Tirionas atsigręžė į namą. Tarpduryje stovėjo Šaja, apsisiautusi jo padovanota sidabru tviskančia suknele. Mylėjau mergelę baltą kaip sniegas, mėnuo švytėjo jos plaukuose. Jai už nugaros kretėjo vienas tų elgetaujančių brolių, kresnas vyras purvinais sulopytais drabužiais, basas, sudžiūvusiu purvu aplipusiomis pėdomis, po kaklu, kur septonai nešioja savo krištolą, ant odinės virvutės turėjo pasikabinęs puodelį. Dvokė taip, kad net ir žiurkė būtų ėmusi žiaukčioti.

— Jūsų aplankyti atėjo lordas Veiris, — paskelbė Šaja.

Elgetaujantis brolis apstulbęs sumirksėjo. Tirionas nusikvatojo.

— Iš tiesų. Kaipgi atpažinai jį, jeigu net aš nesupratau?

— Juk tai vis tiek jis, — mergina gūžtelėjo pečiais. — Tik kitaip apsirengęs.

— Ir apsirengęs, ir kvepiantis, ir vaikštantis kitaip, — tarė Tirionas. — Dauguma vyrų apsigautų.

— Tikriausiai apsigautų ir dauguma moterų. Bet ne kekšė. Kekšė išmoksta matyti vyrą, o ne jo apdarą. Jei ne, tai anksčiau ar vėliau lieka gulėti skersgatvyje negyva.

Veiris atrodė susirūpinęs, tačiau ne dėl netikrų šašų ant kojų. Tirionas nusijuokė.

— Šaja, gal atneštum mums vyno?

Gėrimas tikriausiai pravers. Nesvarbu, kokia priežastis pačioje nakties gūdumoje atginė eunuchą čionai, tai nežadėjo nieko gero.

— Milorde, man net baugu sakyti, kodėl atėjau, — Šajai išėjus, prabilo Veiris. — Turiu prastų žinių.

— Verčiau būtumėt apsitaisęs juodomis plunksnomis, Veiri, vaikštote kaip koks bloga lemiantis ženklas, kuo tikriausias varnas. — Tirionas nerangiai atsikėlė, tarsi nedrįsdamas klausti. — Kas nors Džeimiui?

Jeigu jam padarė ką nors bloga, jų neišgelbės niekas.

— Ne, milorde. Kiti dalykai. Seras Kortnėjus Penrouzas negyvas. Vėtrų Gūžta atvėrė vartus Staniui Barateonui.

Nerimas akimirksniu išvaikė Tirionui iš galvos visas kitas mintis. Šajai grįžus su vynu, jis nugėrė gurkšnį ir iš visų jėgų trenkė taurę. Ši sudužo atsimušusi į namo kampą. Šaja kilstelėjo delną dengdamasi nuo šukių. Vynas ilgais juodais pirštais nuvarvėjo per sieną.

— Prakeikimas! — iškošė Tirionas.

Veiris nusišypsojo praverdamas burną, pilną sugedusių dantų.

— Kam, milorde? Serui Kortnėjui ar lordui Staniui?

— Abiem.

Vėtrų Gūžta buvo galinga, turėjo atsilaikyti pusmetį, o gal ir ilgiau… tiek laiko jo tėvui būtų pakakę susidoroti su Robu Starku.

— Kaip tai atsitiko?

Veiris žvilgtelėjo į Šają.

— Milorde, ar mums būtinai reikia trikdyti jūsų žaviosios ledi miegą tokiomis niūriomis ir kruvinomis šnekomis?

— Ledi gal ir sutriktų, — atšovė Šaja, — bet aš — tikrai ne.

— Be reikalo, — tarė jai Tirionas. — Kritus Vėtrų Gūžtai, Stanis netrukus atsigręš į Karaliaus Uostą. — Dabar jis pasigailėjo tėškęs vyną į sieną. — Lorde Veiri, luktelkite valandėlę. Josiu su jumis atgal į pilį.

— Lauksiu jūsų arklidėje, — jis nusilenkė ir nušlepsėjo šalin.

Prisitraukęs Šają, Tirionas pasisodino ją šalia.

— Tau čia nesaugu.

— Mane supa sienos ir tavo duoti sargybiniai.

— Tai samdiniai, — tarė Tirionas. — Jie mėgsta mano auksą, tai tiesa, bet ar bus pasirengę už jį mirti? O sienos — vienas žmogus, užsiropštęs kitam ant pečių, po akimirkos jau bus šioje pusėje. Per riaušes buvo sudegintas labai panašus namas. Jo savininką auksakalį užmušė, nes jis labai nusikalto — turėjo sandėlyje daug atsargų. Lygiai taip pat į gabalus sudraskė aukštąjį septoną, pusšimtį kartų išžagino Lolisę ir suknežino serui Aronui kiaušą. Kaip manai, ką jie darytų, jeigu jiems į rankas patektų karaliaus rankos ledi?

— Norėjai pasakyti — karaliaus rankos kekšė? — ji žvelgė į Tirioną savo didelėmis drąsiomis akimis. — Bet su malonumu būčiau jūsų ledi, milorde. Vilkėčiau visais tais dailiais drabužėliais, kuriuos man dovanojote, atlasais ir šilkais, ir auksu siuvinėtais apdarais, nešiočiau jūsų brangakmenius, laikyčiausi jums už parankės, sėdėčiau greta per puotas. Gimdyčiau jums sūnus, juk tikrai galėčiau… ir prisiekiu, jums niekada dėl manęs nebūtų gėda.

Vien tai, kad myliu tave, man jau didžiausia gėda.

— Graži svajonė, Šaja. Bet maldauju — dabar pamiršk ją. Taip niekada nebus.

— Dėl karalienės? Aš ir jos nebijau.

— Užtat aš bijau.

— Tai nužudyk ją, ir baigta. Neatrodo, kad labai mylėtumėte vienas kitą.

— Ji mano sesuo, — atsiduso Tirionas. — Žmogų, žudantį savo kraujo giminę, amžinai prakeiks ir dievai, ir žmonės. Be to, kad ir ką mudu galvotume apie Sersėją, ją myli mano tėvas ir brolis. Galiu pergudrauti bet kurį žmogų Septyniose Karalystėse, tačiau dievai pasirūpino, kad nebūčiau pajėgus stoti prieš Džeimį su kalaviju rankoje.

— Jaunasis Vilkas ir lordas Stanis taip pat turi kalavijų, bet tu jų nebijai.

Mieloji, gerai, kad ne viską žinai.

— Prieš juos turiu visą Lanisterių giminės galybę. Prieš Džeimį ar tėvą — tik kreivą nugarą ir susuktas kojas.

— Dar turi mane, — Šaja pabučiavo jį prisiglausdama visu kūnu ir rankomis apsivydama jo kaklą.

Bučiuojamas jis kaip visada susijaudino, bet šį kartą švelniai išsivadavo iš jos glėbio.

— Ne dabar. Mieloji, aš… na, sakykim, turiu tarsi kokią minties užuomazgą. Manau, man pavyktų tave perkelti į pilies virtuvę.

Šajos veidas sustingo.

— Į virtuvę?

— Taip. Jeigu šito imsis Veiris, nė šuo nesulos.

— Milorde, — sukikeno ji, — aš jus nunuodysiu. Visi vyrai, kurie paragaudavo mano gaminto maisto, tuoj puldavo aiškinti, kokia aš puiki lovoje.

— Raudonojoje pilyje virėjų netrūksta. Kaip ir mėsininkų ar kepėjų. Tau teks būti indų plovėja.

— Šveisti puodus, — nutęsė Šaja, — apsivilkus šiurkštaus rudo milo maišą. Tai štai kokią milordas nori mane matyti?

— Milordas nori matyti tave gyvą, — atsiliepė Tirionas. — O su šilkais ir aksomais sukiotis virtuvėje nelabai patogu.

— Gal aš milordui jau įkyrėjau? — Šaja pakišo ranką jam po tunika ir surado pimpalą. Užteko jai tik paglostyti, ir šis kaipmat sustandėjo. — Štai jis vis dar nori manęs, — nusijuokė ji. — Ar nenorėtumėte padulkinti savo mergšės iš virtuvės, milorde? Galite pabarstyti mane miltais ir laižyti padažą nuo mano papukų, jeigu tik jums…

— Liaukis.

Jos elgesys priminė jam Densę, visomis jėgomis mėginusią laimėti lažybas. Nebeleisdamas daugiau išdykauti, nustūmė jos ranką.

— Šaja, dabar ne laikas smagintis lovoje. Galbūt nuo to priklauso tavo gyvybė.

Jos šypsenos nebeliko.

— Jeigu suerzinau milordą, tikrai nenorėjau, bet gal… gal pakaktų skirti man daugiau sargybinių?

Tirionas giliai atsiduso. Nepamiršk, ji dar tokia jaunutė, tarė sau. Paėmė ją už rankos.

— Vienus papuošalus galima pakeisti kitais, galima pasiūti naujų suknelių, kur kas gražesnių už senąsias. Tarp šitų sienų pati brangiausia man esi tu. Raudonojoje pilyje nėra itin saugu, bet vis tiek saugiau negu čia. Noriu, kad būtum ten.

— Virtuvėje, — bereikšmiu balsu tarė ji, — ir šveisčiau puodus.

— Neilgam.

— Mano tėvas vertė mane dirbti virtuvėje, — vyptelėjusi atsiliepė ji. — Todėl nuo jo ir pabėgau.

— Sakei, kad pabėgai, nes tėvas vertė gulėti su juo, — priminė Tirionas.

— Ir dėl to. Šveisti puodus man nepatiko lygiai taip pat, kaip ir jausti savyje jo pimpalą, — ji papurtė galvą. — Kodėl negali apgyvendinti manęs savo bokšte? Pusė dvaro lordų laiko guolio šildytojas.

— Man tiesiai ir aiškiai uždraudė imti tave į dvarą.

— Kas — tavo kvailas tėvas? — patempė lūpas Šaja. — Esi suaugęs ir gali laikyti kekšių kiek tik užsigeisi. Ar jis mano, kad vis dar esi beūsis berniukas? Ką jis tau padarys — pliaukštels per užpakalį?

Tirionas šėrė jai. Ne per smarkiai, bet vis dėlto skaudžiai.

— Prakeikimas, — burbtelėjo, — prakeikimas. Niekada nesityčiok iš manęs. Nedrįsk.

Valandėlę Šaja tylėjo. Buvo tylu, tik vis nesiliovė čirpęs svirplys.

— Maldauju man atleisti, milorde. Jokiu būdu nenorėjau jūsų įžeisti.

O aš jokiu būdu nenorėjau tavęs mušti. Dievai maloningieji, ar jau tapau toks kaip Sersėja?

— Blogai pasielgėme, — tarė jis. — Abu. Šaja, tu nesupranti, — žodžiai, kurių jis niekada neketino sakyti, staiga pabiro lyg mugės vaidintojai iš tuščiavidurio arklio. — Kai buvau trylikos metų, vedžiau valstiečio dukterį. Bent jau tuo metu galvojau, kad ji — valstiečio duktė. Iš meilės jai buvau apakęs ir maniau, kad ji jaučia tą patį, bet tėvas grubiai atvėrė man akis. Mano nuotaka buvo kekšė, Džeimio pasamdyta, kad pirmą kartą paragaučiau vyriškumo.

Ir aš, kvailys, visu tuo tikėjau.

— Kad galutinai patikėčiau, tėvas atidavė mano žmoną į kareivines savo sargybai, kad tie vyrai pasidžiaugtų, o man liepė žiūrėti.

Ir paimti paskutinį kartą, kai visi kareiviai bus baigę. Paskutinį kartą, jau be jokios meilės ar švelnumo. „Taigi atsiminsi ją tokią, kokia yra iš tikrųjų“, — kalbėjo tėvas. Privalėjau jo nepaisyti, bet mano pimpalas — išdavikas ir padariau kaip man buvo liepta.

— Kai viskas baigėsi, tėvas pasirūpino nutraukti santuoką. Septonai sakė, kad nieko nebeliko, tarsi niekada nebūtume susituokę, — jis spustelėjo Šajai ranką. — Labai prašau, daugiau nebekalbėkime apie Rankos bokštą. Virtuvėje pabūsi tik truputėlį. Kai susitvarkysime su Staniu, gausi kitą namą ir švelniausių šilkų, kad prilygtų tavo rankoms.

Šaja žvelgė išplėtusi akis, bet jis negalėjo įžiūrėti, kas jose slypi.

— Jei visą dieną turėsiu valyti krosnis ir gremžti lėkštes, mano rankos nebebus švelnios. Nejaugi norėsi, kad jos tave liestų, jei bus raudonos, suskirdusios, skaudančios nuo karšto vandens ir muilo šarmo?

— Labiau negu bet kada, — atsiliepė Tirionas. — Pažvelgęs į jas, prisiminsiu, kokia tu narsi.

Jis nesuprato, ar Šaja patikėjo. Ji nuleido akis.

— Padarysiu kaip įsakysite, milorde.

Šiąnakt tik tokio sutikimo ir galima tikėtis — Tirionas tai matė aiškiai. Pabučiavo ją į skruostą, ten, kur pataikė ranka, kad ne taip skaudėtų.

— Atsiųsiu žmones tavęs paimti.

Veiris kaip žadėjęs laukė arklidėje. Jo žirgas atrodė paliegęs ir vos gyvas. Tirionas sėdo į balną. Vienas iš samdinių atidarė vartus. Tylėdami jie išjojo į gatvę. Kodėl pasakojau jai apie Tišą, saugokite mane, dievai? — staiga nusigandęs paklausė pats savęs. Yra paslapčių, apie kurias vyrui nedera net užsiminti, tokių gėdingų, kad jas galima tik neštis su savimi į kapą. Ko gi jis troško iš jos — atlaidumo? Tas jos žvilgsnis, ką jis reiškė? Ji taip pasibjaurėjo mintimi apie puodų šveitimą, o gal tai dėl jo išpažinties? Kaip galėjau visa tai jai pasakoti ir manyti, kad ji mane mylės? — kalbėjo vienas balsas jo viduje, o kitas šaipėsi: — Kvailas tu neūžauga, tai kekšei rūpi vien auksas ir brangakmeniai.

Jo sužalota alkūnė tvinkčiojo, ją nudiegdavo kiekvienąkart arkliui kaukštelint kanopa į grindinį. Net tardavosi girdįs, kaip ten, viduje, vienas į kitą trinasi kaulai. Gal reikėtų nueiti pas meisterį, paprašyti kokio gėrimo nuo skausmo… bet paaiškėjus, koks iš tiesų buvo Paiselis, Tirionas Lanisteris liovėsi pasitikėjęs meisteriais. Tik dievai žino, kokius jie rezga sąmokslus ir ko gali būti įmaišę į gėrimą, kurio taurę tau duoda.

— Veiri, — prabilo jis, — man reikia Šają perkelti į pilį, tačiau taip, kad nesužinotų Sersėja.

Jis keliais žodžiais išdėstė savo sumanymą dėl virtuvės.

Veiris, jam baigus, negarsiai caktelėjo liežuviu.

— Žinoma, kaip milordas įsakys, taip ir padarysiu… tačiau turiu jus įspėti, kad virtuvėje visur pilna ausų ir akių. Net jeigu ta mergina nesukels jokio ypatingo įtarimo, klausimai byrės iš visų pusių. Kur gimė? Kas tėvai? Kaip atsidūrė Karaliaus Uoste? Tiesos sakyti ji negalės, tad teks meluoti… be paliovos meluoti, — jis žvilgtelėjo į Tirioną. — Be to, jauna ir tokia graži mergaitė virtuvėje žadins ne tik smalsumą, bet ir geismą. Ją lies, žnaibys, glostys, gniaužys. Virtuvės tarnai naktimis brausis pas ją po antklode. Koks vienišas virėjas užsimanys ją vesti. Kepėjai miltuotomis rankomis minkys jos krūtis.

— Jau geriau bus glostoma, negu subadyta, — atsiliepė Tirionas.

Kelis žingsnius Veiris jojo tylėdamas, paskui tarė:

— Gal rastume ir kitą kelią. Kaip tik dabar sužinojau, kad ledi Tandos dukters tarnaitė vagia jos papuošalus. Jeigu apie tai praneščiau ledi Tandai, ji privalėtų tą tarnaitę tuoj pat išmesti. Ir dukteriai reikėtų naujos kambarinės.

— Suprantu.

Tirionas iš karto sumetė, kad šitaip būtų kur kas geriau. Kambarinė, patarnaujanti ledi, rengiasi dailiau negu indų plovėja, kartais net vieną kitą papuošalą nešioja. Šajai tai patiktų. Kita vertus, Sersėja laikė ledi Tandą nuobodžia ir įkyria, o Lolisę — lėtapėde kvaiša. Vargu ar jai šaus į galvą lankytis ten draugiško vizito.

— Lolisė drovi ir patikli, — kalbėjo Veiris. — Ką išgirs, tuo ir tikės. Po to, kai minioje prarado nekaltybę, bijo net koją kelti iš kambario, tad Šaja niekam nekris į akis… tačiau bus čia pat, netoliese, jei pageidautumėte jos artumo.

— Rankos bokštą stebi daug akių, žinote tai ne prasčiau už mane. Jei Lolisės kambarinė ims pas mane lankytis, be abejo, Sersėja tuo susidomės.

— Galbūt man pavyks tą mergaitę atvesti į jūsų miegamąjį taip, kad niekas nematytų. Ne vien Čatajos namuose yra nepastebimų durų.

— Slaptas įėjimas? Į mano kambarius? — Tirionas ne tiek nustebo, kiek susierzino. Ne veltui Meigoras Žiaurusis įsakė nugalabyti visus jo pilį stačiusius meistrus — jam reikėjo išsaugoti tokias paslaptis. — Taip, manau, kad turėtų būti. Kur tos durys? Mano svetainėje? Ar miegamajame?

— Mielas drauge, nejaugi verstumėte mane atskleisti visas mano mažas paslaptis?

— Nuo šiol, Veiri, laikykite, kad tai mūsų mažos paslaptys. — Tirionas žvilgtelėjo aukštyn į eunuchą, vilkintį tuo keistu dvokiančiu apdaru. — Na, aišku, su sąlyga, kad esate mano pusėje…

— Ar galėtumėte tuo abejoti?

— Ak, ne, jokiu būdu, pasikliauju jumis visapusiškai ir nesvyruodamas, — kartėlio kupinas jo juokas aidu atsimušė nuo aklinai uždangstytų langų. — Tiesą sakant, pasikliauju kaip savo šeimos nariu. Gerai, papasakokite, kaip mirė Kortnėjus Penrouzas.

— Sako, jis nušoko nuo bokšto.

— Pats nušoko? Ne, niekaip nepatikėsiu!

— Jo sargybiniai nematė, kad kas nors eitų į jo kambarius. Ir paskui ten nieko nerado.

— Vadinasi, žudikas pateko pas jį anksčiau ir slėpėsi po lova, — pareiškė Tirionas, — arba nusliuogė nuo stogo virve. Tikriausiai sargybiniai meluoja. Kas paneigtų, kad patys tai ir padarė?

— Be abejo, esate teisus, milorde.

Tačiau jo balsas prieštaravo žodžiams.

— Bet iš tikrųjų taip negalvojate? Tai kaip tuomet jis buvo nužudytas?

Veiris ilgokai nesakė nieko. Tylą trikdė vien iškilmingai vienodas pasagų kaukšėjimas į grindinį. Pagaliau eunuchas atsikrenkštė.

— Milorde, ar tikite senovinėmis galiomis?

— Turite galvoje burtus? — nekantriai atsakė Tirionas. — Kerėjimą krauju, užkeikimus, pasivertimus ir visus panašius dalykus? — jis prunkštelėjo. — Ar tik nenorite pasakyti, kad serą Kortnėjų į mirties glėbį pastūmėjo kerai?

— Tą dieną, kai mirė, seras Kortnėjus iš ryto metė iššūkį lordui Staniui, kviesdamas į dvikovą. Tai ir klausiu, ar taip elgiasi nevilties apimtas žmogus? Dar galime prisiminti mįslingą ir labai laiku įvykusį lordo Renlio nužudymą, kai jo kariuomenė jau rikiavosi mūšiui, pasirengusi šluote nušluoti jo brolį, — eunuchas nutilo. — Milorde, kartą klausėte, kaip atsitiko, kad buvau išpjaustytas.

— Pamenu, — atsakė Tirionas. — Tada apie tai nenorėjote kalbėti.

— Nenoriu ir dabar, bet… — Šį kartą Veiris tylėjo ilgiau, o kai prabilo, jo balsas skambėjo kažkaip kitaip. — Buvau našlaitis ir keliavau su klajojančiais artistais. Šeimininkas turėjo nediduką apvalainą kogą, ir mes plaukiojome Siaurosios jūros pakrantėmis, vaidindami visuose laisvuosiuose miestuose, retkarčiais užsukdami ir į Senmiestį bei Karaliaus Uostą. Kartą Myre prie mūsų priėjo vienas žmogus. Po vaidinimo jis šeimininkui pasiūlė už mane tiek, kad šis nepajėgė atsisakyti. Aš klaikiai persigandau. Bijojau, kad tas žmogus ketina mane naudoti taip, kaip buvau girdėjęs vyrus elgiantis su mažais berniukais, bet iš tiesų jam reikėjo tik vienintelio dalyko — mano vyriškumo. Jis sugirdė man kažkokio gėrimo, nuo jo nebegalėjau nei judėti, nei kalbėti, tačiau viską mačiau ir girdėjau. Pasiėmęs ilgą lenktą peilį, tas vyras, nesiliaudamas giedoti užkalbėjimus, nurėžė man viską iki pašaknių. Žiūrėjau, kaip jis gorėje degina mano vyriškąsias dalis. Liepsnos įgavo mėlyną spalvą, išgirdau kažkokį balsą, atsiliepiantį į jo giesmę, nors jų tariamų žodžių nesupratau.

Kai viskas baigėsi, vaidintojai jau buvo išplaukę. Savo tikslą tas žmogus jau buvo pasiekęs, aš jo nebedominau, tad paprasčiausiai išmetė mane lauk. Klausiau, ką man dabar daryti, ir išgirdau, kad, jo nuomone, turėčiau mirti. Nusprendžiau, kad tyčia nemirsiu. Prašinėjau išmaldos, vagiliavau, pardavinėjau tas kūno dalis, kurios man dar buvo likusios. Netrukus jau niekuo nenusileidau kitiems Myro vagims, o paaugęs supratau, kad tai, kas slypi žmogaus laiškuose, gali būti verta daugiau negu tai, kas jo piniginėje.

Vis dėlto tą naktį, milorde, sapnuoju iki šiol. Ne aną kerėtoją, ne jo peilį, net ne ugnyje besiraukšlėjantį mano vyriškumą. Sapnuoju balsą. Tą balsą iš liepsnos. Kas tai buvo — dievas, šėtonas, koks fokusininko triukas? Negalėčiau pasakyti, nors išmanau visus triukus. Žinau tik tiek, kad jis šaukėsi to balso ir sulaukė atsakymo. Nuo tos dienos nekenčiu burtų ir visų, kurie jais užsiima. Jeigu tai daro ir lordas Stanis, norėčiau, kad jis mirtų.

Veiris nutilo, ir valandėlę jie jojo susimąstę, nekalbėdami. Pagaliau Tirionas tarė:

— Baisi istorija. Užjaučiu jus.

— Užjaučiate, bet netikite, — atsiduso eunuchas. — Ne, milorde, nereikia atsiprašinėti. Buvau apsvaigintas, patyriau siaubingą skausmą, bet tai nutiko labai seniai ir labai toli, kitapus jūros. Be abejo, tą balsą aš susapnavau. Kartojau šitai sau bent tūkstantį kartų.

— Tikiu plieniniais kalavijais, auksiniais pinigais ir žmonių protu, — tarė Tirionas. — Ir tikiu, kad kadaise gyveno drakonai. Juk esu matęs jų kaukoles.

— Lieka tik viltis, milorde, kad tai blogiausia, ką jums kada nors teks pamatyti.

— Šiuo atžvilgiu mūsų nuomonės sutampa, — nusišypsojo Tirionas. — O kalbant apie sero Kortnėjaus mirtį, žinome, kad Stanis turi pasisamdęs jūreivių iš laisvųjų miestų. Galbūt susirado ir įgudusį žudiką.

— Nepaprastai įgudusį.

— Tokių pasitaiko. Yra buvę, kad svajodavau, kaip vieną dieną tapsiu turtingas ir pas savo mieląją sesutę pasiųsiu vieną iš beveidžių.

— Kad ir kaip seras Kortnėjus mirė, — tarė Veiris, — jis jau negyvas, pilis užimta. Stanis gali žygiuoti.

— Ar būtų vilties įtikinti Dorną, kad pultų Pakraščius? — paklausė Tirionas.

— Jokios.

— Gaila. Na, šita grėsmė bent jau privers Pakraščių lordus nesitraukti iš savo pilių. Kas girdėti iš mano tėvo?

— Jeigu lordas Taivinas kartais jau persikėlė per Raudonąją Šaką, žinia apie tai manęs dar nepasiekė. Jeigu jis nepaskubės, gali likti suspaustas tarp priešų. Oukhartų lapas ir Rovanų medis buvo pastebėti į šiaurę nuo Manderio.

— Jokių žinių iš Mažojo Piršto?

— Tikriausiai jis taip ir nepasiekė Karčiojo tilto. O gal žuvo ten. Lordas Tarlis užgrobė Renlio gurguoles ir iškapojo daugybę žmonių, visų pirma Florentus. Lordas Kasvelis užsidarė savo pilyje.

Atlošęs galvą, Tirionas skambiai nusikvatojo.

Suglumęs Veiris timptelėjo vadeles.

— Milorde?

— Veiri, nejaugi nesuprantate, kaip visa tai juokinga? — Tirionas mostelėjo ranka rodydamas į sandariai užkabintas langines, į visą miegantį miestą. — Vėtrų Gūžta krito, Stanis atžygiuoja su ugnimi ir kalaviju, ir dar dievai žino su kokiomis tamsiomis jėgomis, bet gerieji žmonės neturi Džeimio, kuris juos apgintų. Nėra nei Roberto, nei Reigaro, nei jų nuostabiojo Gėlių riterio. Tik aš, jų nekenčiamasis, — jis vėl nusijuokė. — Neūžauga, piktasis patarėjas, atgrasus demonas, maža iškrypusi beždžionė. Tarp jų ir nebūties — tik aš, ir daugiau nieko.

Ketlina

—Perduok tėvui — išvykstu, kad jis galėtų manimi didžiuotis.

Jos brolis šoko ant žirgo — švytinčiais šarvais, plevėsuojančiu drumsto upės vandens spalvos apsiaustu, tikras lordas nuo galvos iki kojų. Ant jo didšalmio keteros puikavosi upėtakis, lygiai toks pat kaip nupieštas ant skydo.

— Jis visada didžiavosi tavimi, Edmurai. Ir myli tave visa širdimi. Būk tuo tikras.

— Dabar suteiksiu jam dar reikšmingesnę priežastį, ne vien tik tai, kad esu jo sūnus.

Jis apsuko žirgą ir iškėlė ranką. Nuaidėjo trimitai, sudundėjo būgnas, trūkčiodamas žemyn nuslinko pakeliamasis tiltas, ir sero Edmuro Tulio vedama kariuomenė žengė iš Riverano iškėlusi į dangų ietis ir besiplaikstančias vėliavas.

Mano pulkai didesni už tavo, broli, žiūrėdama jiems pavymui galvojo Ketlina. Abejonių ir baimių pulkai.

Greta savęs ji jautė vos ne apčiuopiamą Brienės kančią. Ketlina liepė pasiūti drabužių, tinkamų jos ūgiui, dailių suknelių, kokios dera jos kilmei ir lyčiai, bet Brienė vis tiek mieliau rinkosi tai žiedšarvių dalį, tai kietintos odos apdarą, susijuosdama kalavijui skirtu diržu. Žinoma, ji su džiaugsmu būtų išjojusi į karą su Edmuru, bet net ir tokioms tvirtoms sienoms kaip Riverano ginti reikėjo kalavijų. Jos brolis prie brastų išsivedė visus pajėgesnius vyrus, palikęs serą Desmondą Grelį vadovauti įgulai, kurioje — sužeistieji, seniai, paliegėliai, vienas kitas ginklanešys ir būrys kautis nemokančių beūsių bernelių iš apylinkių valstiečių. Tokie kariai turėjo ginti pilį, prisigrūdusią moterų ir vaikų.

Paskutiniam Edmuro pėstininkui išėjus pro vartus, Brienė paklausė:

— Ką dabar darysime, miledi?

— Tai, ką privalome.

Ketlina paniurusi nužingsniavo per kiemą. Visada dariau tai, ką privalau, galvojo ji. Gal todėl lordas tėvas visada mylėjo ją labiau už kitus. Du vyresnieji broliai mirė dar kūdikystėje, tad iki Edmuro gimimo lordui Hosteriui ji atstojo ir sūnų, ir dukterį. Paskui mirė jos motina, tada tėvas pasakė, kad nuo šiol ji turinti būti Riverano šeimininkė. Ketlina ja tapo. O kai lordas Hosteris pažadėjo ją Brandonui Starkui, Ketlina padėkojo už tokią puikią porą.

Atidaviau Brandonui savo kaspiną, o Petirui po sužeidimo netariau nė vieno guodžiančio žodžio. Ir neatsisveikinau, kai tėvas jį ištrėmė. O kai Brandonas buvo nužudytas ir tėvas pasakė, kad turiu tekėti už jo brolio, sutikau nesiginčydama, nors iki pat vestuvių taip ir nepamačiau jo veido. Atidaviau savo nekaltybę tam rimtam nepažįstamam žmogui ir išleidau į karą, pas jo karalių ir pas moterį, kuri jam pagimdė mergvaikį, nes visada dariau tai, ką privalau.

Ji atsidūrė prie septos. Ta septynšonė šventykla, iš smiltainio pastatyta jos motinos sode, visada atrodė kupina vaivorykštės spalvų šviesos. Įėjusios vidun rado ten minią žmonių — Ketlina buvo ne vienintelė troškusi pasimelsti. Ji atsiklaupė prieš spalvotą marmurinį Karžygio atvaizdą ir uždegė kvapnią žvakę už Edmurą, kitą — už Robą, esantį kažkur toli, už kalvų. Saugok juos ir padėk laimėti, meldėsi ji, o žuvusiųjų sieloms suteik ramybę ir paguosk tuos, kurie jų gedi.

Ketlinai besimeldžiant, įžengė septonas, nešinas smilkykle ir savo krištolu, tad ji palaukė apeigų. Šitas septonas atrodė nepažįstamas, nuoširdus, maždaug Edmuro amžiaus jaunuolis. Jis gražiai atliko savo pareigas, sodriu ir maloniu balsu giedojo garbindamas Septynetą, bet Ketlina pajuto besiilginti tų laibų, virpančių garsų, kuriuos girdėdavo giedant seniai mirusiam septonui Osmindui. Jis būtų kantriai išklausęs pasakojimo apie tai, ką ji matė ir jautė Renlio palapinėje, ir gal sugebėjęs paaiškinti, ką visa tai reiškia ir ką ji turėtų daryti, kad nurimtų į jos sapnus besiveržiantys šešėliai. Osmindas, tėvas, dėdė Brindenas, senasis meisteris Kimas — jie, regis, viską žinodavo, tačiau štai esu viena, ir atrodo, kad nieko nežinau, net nežinau, ką privalau daryti. Kaip galiu atlikti savo pareigą, jeigu nežinau, kokia ji?

Kai pagaliau atsistojo, Ketlinos keliai buvo visiškai sustingę, bet ji nesijautė tapusi išmintingesnė. Galbūt šį vakarą jai vertėtų nueiti į dievų giraitę pasimelsti dar ir Nedo seniesiems dievams. Už Septynetą jie vyresni.

Išėjusi laukan, ji išgirdo visai kitokią giesmę. Prie alaus daryklos, klausytojų būrelio apsuptas, sėdėjo Rimundas Eiliuotojas ir skambiu žemu balsu dainavo apie lordą Deremondą ir Kruvinąją pievą.

Štai stovi jis iškėlęs kardą,

Vienintelis iš dešimties…

Brienė stabtelėjo pasiklausyti — pakumpę platūs pečiai, stambios rankos sukryžiuotos ant krūtinės. Pro šalį pralėkė skarmaluotų vaikiščių gauja, jie šūkavo ir mojavo vienas kitam lazdomis. Kodėl berniukai taip mėgsta žaisti karą? Gal kartais atsakytų Rimundo daina, svarstė Ketlina. Artėjant pabaigai, dainininko balsas aidėjo garsiau:

Ir po kojom žolė jau raudona,

Ir jo vėliava švyti skaisti,

Ir dega saulė vakarinė

Tokia graži, tokia svaigi.

„Pirmyn, — sušuko didis lordas, —

Štai rankoj plienas neramus!“

Ir gena juos staugsmas laukinis,

Ir pasileidžia jie per laukus…

— Geriau jau kautis, negu šitaip laukti, — tarė Brienė. — Mūšyje nesijauti bejėgis. Turi kalaviją ir žirgą, kartais kirvį. Jeigu esi su šarvais, tave sužeisti sunku.

— Mūšiuose riteriai žūsta, — priminė Ketlina.

Brienė pažvelgė į ją savo gražiosiomis žydromis akimis.

— O moterys miršta gimdydamos. Apie jas niekas dainų nedainuoja.

— Vaikai — tai visai kitokie mūšiai, — Ketlina jau žingsniavo per kiemą. — Ten nesiplaiksto vėliavos ir neaidi kovos ragai, bet kančių ir skausmo nė kiek ne mažiau. Išnešioti vaiką, atvesti į šį pasaulį… motina tau tikriausiai pasakojo, kaip skauda…

— Niekada nepažinau savo motinos, — atsiliepė Brienė. — Tėvas turėdavo moterų… kasmet vis kitą, bet…

— Kokios ten moterys. Kad ir kaip sunku gimdyti, Briene, tai, kas būna po to, dar sunkiau. Kartais jaučiuosi lyg draskoma į gabalus. Norėčiau būti penkiuose asmenyse, po vieną kiekvienam vaikui, kad pajėgčiau visus apsaugoti.

— Kas jus pačią apsaugos, miledi?

Ketlinos veide šmėstelėjo blanki, nuovargio prigesinta šypsena.

— O kaipgi, mano giminės vyrai. Bent jau taip mane mokė motina. Lordas tėvas, brolis, dėdė, vyras — visi jie rūpinasi, kad man būtų saugu… tačiau kai jų nėra šalia, manau, jų vietą turi užimti tu, Briene.

— Aš stengsiuosi, miledi, — Brienė nulenkė galvą.

Vėliau tą dieną atėjo meisteris Vimanas, nešinas laišku. Ketlina liepė jį tučtuojau įleisti, tikėdamasi gauti kokią žinią iš Robo ar iš Vinterfele likusio sero Rodriko. Bet pasirodė, kad tą laišką atsiuntė kažkoks lordas Medouzas, pasirašęs kaip Vėtrų Gūžtos pilies valdytojas. Savo laišką jis skyrė jos tėvui, broliui, sūnui „ar bet kam kitam, kas dabar valdo Riveraną“. Seras Kortnėjus Penrouzas negyvas, rašė tas lordas, Vėtrų Gūžta atvėrė vartus Staniui Barateonui, teisėtam įpėdiniui ir paveldėtojui. Pilies įgula visi kaip vienas prisiekė jam ištikimybę, nė vienas jų nenukentėjo.

— Išskyrus Kortnėjų Penrouzą, — sumurmėjo Ketlina. To žmogaus ji niekada nebuvo sutikusi, tačiau jo mirtis prislėgė.

— Robas turėtų apie tai sužinoti kuo greičiau, — tarė ji. — Ar žinome, kur jis dabar yra?

— Pasak paskutinio pranešimo, jis žygiavo į Kragą, Vesterlingų giminės buveinę, — atsiliepė meisteris Vimanas. — Jeigu pasiųsčiau varną į Ašmarką, galbūt raitelis iš ten jį pasivytų.

— Tuomet taip ir padarykite.

Meisteriui išėjus, Ketlina dar kartą perskaitė tą laišką.

— Lordas Medouzas nieko nesako apie Roberto mergvaikį, — prasitarė ji Brienei. — Manau, kad atidavė jį kartu su visa pilimi, nors, prisipažįstu, man sunku suprasti, kodėl Staniui taip jo reikia.

— Tikriausiai baiminasi jo teisių į sostą.

— Mergvaikio teisių? Ne, čia kažkas kita… kaip tas vaikas atrodo?

— Septynerių ar aštuonerių metų, dailus, juodaplaukis, ryškiomis žydromis akimis. Svečiai dažnai manydavo, kad tai paties lordo Renlio sūnus.

— O Renlis palaikė Robertą, — Ketlinai šis tas pradėjo aiškėti. — Stanis ketina visame krašte rodyti brolio mergvaikį, kad žmonės jame atpažintų Robertą ir susimąstytų, kodėl Džofris visiškai kitoks.

— Nejaugi tai taip svarbu?

— Tie, kurie palaiko Stanį, sakys, kad tai įrodymas. Palaikantys Džofrį tvirtins, kad tai nieko nereiškia.

Jos pačios vaikai labiau Tuliai negu Starkai. Vienintelė Arija paveldėjo daugiau bruožų iš Nedo. Ir dar Jonas Snou, bet jis niekada nebuvo mano. Staiga ji pasijuto galvojanti apie Jono motiną, tą slaptą, šešėlyje skendinčią meilę, apie kurią jos vyras niekada nekalbėdavo. Ar ji gedi Nedo taip pat, kaip ir aš? O gal ji nekentė jo, kad metė jos guolį ir pasirinko manąjį? Ar ji meldžiasi už savo sūnų taip, kaip aš meldžiuosi už savo vaikus?

Erzinančios mintys ir visiškai bergždžios. Jeigu Joną pagimdė, kaip šnabždama pakampėmis, Ašara Dein iš Žvaigždėkryčio, ta ledi jau seniai mirusi. Jeigu ne ji, tuomet Ketlina visiškai neįsivaizdavo, kas galėtų būti jo motina. Tai ir nesvarbu, tiesą sakant. Nedo nebėra, kartu su juo mirė ir jo meilės, ir visos paslaptys.

Tačiau vis dėlto Ketlina negalėjo liautis stebėjusis, kaip keistai vyrai elgiasi su savo mergvaikiais. Nedas visada įnirtingai globojo Joną, seras Kortnėjus Penrouzas už tą Edriką Stormą nepagailėjo gyvybės, o Ruzui Boltonui jo mergvaikis reiškė mažiau už šunį, sprendžiant iš keisto ir šalto laiško, kurį Edmuras gavo iš Boltono vos prieš tris dienas. Jis rašė persikėlęs per Trišakį ir žygiuojąs į Harenholą, kaip įsakyta. „Galinga pilis ir įgula stipri, tačiau jo malonybė privalo ją gauti, net jei man dėl to tektų išžudyti joje visa, kas gyva.“ Jis vylėsi, kad jo malonybė atsižvelgsiąs į tai, kai vertins nusikaltimus, padarytus jo mergvaikio sūnaus, kuriam gyvybę jau atėmęs seras Rodrikas Kaselis. „Nėra abejonės, kad jis nusipelnė tokio likimo, — dar pridūrė Boltonas. — Nešvarus kraujas visada klastingas ir linkęs į išdavystę, o Ramsėjaus prigimtis apgaulinga, godi ir žiauri. Džiaugiuosi jo atsikratęs. Jei jis būtų gyvenęs, mano teisėtiems sūnums, kuriuos man yra pažadėjusi jaunoji žmona, būtų nuolat grėsęs pavojus.“

Pasigirdę skubrūs žingsniai išblaškė sunkias mintis. Į kambarį uždusęs įpuolė sero Desmondo ginklanešys ir krito ant kelių.

— Miledi… Lanisteriai… kitapus upės.

— Vaikine, pirma atsikvėpk ir klok viską iš lėto.

Jis padarė kaip lieptas.

— Ginkluotų vyrų būrys, — tada pranešė, — kitame Raudonosios Šakos krante. Po Lanisterių liūtu jie neša iškėlę purpurinį vienaragį.

Kažkuris lordo Brakso sūnus. Braksas kadaise, kai ji dar buvo netekėjusi, atvyko į Riveraną siūlydamas vieną savo sūnų sutuokti su ja ar Lisa. Kažin, svarstė ji, gal dabar ten tas pats sūnus veda savo karius į puolimą.

Lanisteriai atjojo iš pietryčių išskleidę visas vėliavas, pasakojo seras Desmondas, kai ji užlipo ant sienos.

— Tai tik nedidelis priešakinis žvalgų būrys, — užtikrino jis. — Didžioji lordo Taivino pajėgų dalis yra toliau pietuose. Čia mums negresia joks pavojus.

Į pietus nuo Raudonosios Šakos toli driekėsi atviros lygumos. Iš stebėjimo bokšto Ketlina galėjo viską apžvelgti per daugelį mylių. Vis dėlto buvo matyti tik artimiausia brasta. Ją, taip pat ir kitas tris aukščiau esančias, Edmuras buvo patikėjęs saugoti lordui Džeisonui Molisteriui. Lanisterių raiteliai po besiplaikstančiomis raudonomis ir sidabrinėmis vėliavomis neryžtingai trypčiojo pakrantėje.

— Jų ne daugiau kaip penkiasdešimt, miledi, — įvertino seras Desmondas.

Ketlina žiūrėjo, kaip raiteliai išsiskleidė ilga greta. Lordo Džeisono vyrai laukė jų pasirengę už akmenų, kalvelių, krūmų. Nuskambėjo trimitas, žmonės ant žirgų atsargiai žengė pirmyn ir po akimirkos, taškydami vandenį, jau brido į srovę. Valandėlę jie jojo narsiai, švytėdami šarvais, laikydami plevėsuojančias vėliavas ir saulėje blykčiojančias ietis.

— Nagi, dabar, — Ketlina išgirdo murmant Brienę.

Suprasti, kas ten vyksta, buvo sunku, bet pašėlęs žirgų žvengimas aidėjo net iki pilies. Šiek tiek silpniau buvo girdėti, kaip žvanga plienas. Viena vėliava staiga dingo, nes vėliavnešys krito į vandenį, ir netrukus ties pilies sienomis pasirodė pirmas srovės nešamas negyvėlis. Tuo metu Lanisteriai netvarkingai atsitraukė. Ji matė, kaip jie vėl susitelkė, trumpai pasitarė ir nušuoliavo atgal tuo pačiu keliu, kuriuo atjojo. Vyrai nuo sienų jiems pavymui laidė patyčias, nors raiteliai jau buvo taip toli, kad nieko negirdėjo.

Seras Desmondas pliaukštelėjo sau per pilvą.

— Gaila, kad lordas Hosteris šito nematė. Tikriausiai būtų šokęs iš džiaugsmo.

— Bijau, kad jau seniai praėjo tie laikai, kada mano tėvas šokdavo, — atsiliepė Ketlina, — o šita kova tik prasidėjo. Lanisteriai dar sugrįš. Lordo Taivino kariuomenė dvigubai gausesnė už mano brolio.

— Galėtų būti ir dešimtį kartų gausesnė, bet vis tiek tai nieko nereikštų, — paaiškino seras Desmondas. — Vakarinis Raudonosios Šakos krantas aukštesnis už rytinį, miledi, ir tankiai apaugęs mišku. Mūsų lankininkams ten puikiausia priedanga, o jų strėlėms plotai visiškai atviri. Jeigu priešas kur nors prasiveržtų, Edmuras turės atsargoje savo geriausius riterius, pasirengusius joti ten, kur jų labiausiai reikia. Upė juos sulaikys.

— Meldžiu dievų, kad būtumėt teisus, — rimtai pratarė Ketlina.

Naktį jie vėl pasirodė. Ketlina buvo liepusi ją tuojau pat žadinti, jei priešas grįžtų, ir gerokai po vidurnakčio tarnaitė švelniai palietė jai petį. Ketlina iš karto atsisėdo.

— Kas nutiko?

— Vėl prie brastos, miledi.

Susisupusi į apsiaustą, Ketlina užlipo ant pilies stogo. Iš ten galėjo žvelgti virš sienų iki pat mėnesienos nutviekstos upės, kur virė mūšis. Gynėjai palei krantą buvo užkūrę laužus, tad tikriausiai Lanisteriai manė užklupsią juos netikėtai arba nepratusiomis prie tamsos akimis. Jei taip, jie smarkiai klydo. Tamsa jiems labiau kliudė, o ne padėjo. Brisdami skersai srovę, jie pataikydavo į nematomas duobes ir triukšmingai krisdavo į vandenį. Kiti klupdavo ant akmenų ar persidurdavo kojas ant dugno įtaisytais dygliais. Molisterio lankininkai per upę paleido ištisą debesį degančių strėlių, iš tolo tai buvo keistai gražus reginys. Vienas vyras, bent tuziną kartų persmeigtas, degančiais drabužiais, strykčiojo ir sukosi iki kelių vandenyje, bet galų gale griuvo, ir srovė nunešė jį tolyn. Kai jo kūnas plūduriuodamas vandenyje praslinko pro Riveraną, ir ugnis, ir jo gyvybė jau buvo užgesusios.

Nedidelė pergalė, pagalvojo Ketlina, kai kautynės baigėsi ir likę gyvi priešai išnyko tamsoje, bet vis dėlto pergalė. Leisdamasi įvijais bokšto laiptais, paklausė, ką mano Brienė.

— Lordas Taivinas tik brūkštelėjo pirštų galiukais, miledi, — atsakė ši. — Tikrina, ieško, ar nėra kokios silpnos vietos, nesaugomos perkėlos. Jei neras, tada sugniauš visus pirštus į kumštį ir pamėgins pramušti skylę, — Brienė trūktelėjo pečiais. — Taip elgčiausi, jei atsidurčiau jo vietoje.

Uždėjusi delną ant kalavijo rankenos, nepastebimai paglostė jį, tarsi norėdama įsitikinti, kad ginklas tebėra kur buvęs.

Ir tuomet tepadeda mums dievai, pagalvojo Ketlina. Tačiau pati nieko negalėjo daryti. Kautis ten, prie upės, turėjo Edmuras. Jos pareiga — būti pilyje ir ją ginti.

Kitą rytą po pusryčių ji liepė pakviesti senyvą tėvo pilies prižiūrėtoją Uteridą Veiną.

— Pasirūpinkite, kad serui Kleosui Frėjui būtų nuneštas ąsotis vyno. Ketinu jį paklausinėti, tegu jam kaip reikiant atsiriša liežuvis.

— Klausau, miledi.

Netrukus atvyko raitelis su ant krūtinės išsiuvinėtu Molisterių ereliu; jis atgabeno lordo Džeisono laišką, pasakojantį apie dar vieną susidūrimą ir dar vieną pergalę. Seras Flementas Braksas mėgino įveikti kitą brastą už šešių mylių į pietus. Šį kartą Lanisteriai apsiginklavo trumpesnėmis ietimis ir brido per upę pėsti, bet Molisterio lankininkai apibėrė juos strėlėmis, šaudami aukštyn, kad jos perlėktų skydus, o Edmuro ant kranto pastatytos svaidyklės mėtė didžiulius uolos luitus, daužydamos puolančiųjų rikiuotę.

— Vandenyje liko bent tuzinas negyvėlių, seklesnę vietą pasiekė vos pora karių, ten juos mikliai sudorojome, — dėstė raitelis. Dar papasakojo apie kitą mūšį aukščiau palei upės tėkmę, ten brastas saugojo lordas Karilas Vensas. — Atmušėme ir tuos antpuolius, padarėme priešams didelių nuostolių.

Galbūt Edmuras išmintingesnis, negu maniau, galvojo Ketlina. Visi lordai pritarė jo kovos planams, kodėl aš viena taip abejojau? Mano brolis — jau nebe tas mažas berniukas, kurį prisimenu iš vaikystės. Kaip ir Robas.

Apsilankymą pas serą Kleosą Frėjų ji atidėjo iki vakaro nutarusi, kad kuo vėliau nueis, tuo labiau jis bus įkaušęs. Jai įžengus į kambarį bokšte, seras Kleosas tuoj pat krito ant kelių.

— Miledi, apie pabėgimą nežinojau ničnieko. Kipšas pasakė, kad Lanisteris privalo keliauti su jam derančia palyda, prisiekiu jums riterio garbe…

— Stokitės, sere, — Ketlina atsisėdo. — Žinau, kad Valderio Frėjaus anūkas niekada nelaužytų priesaikos, — nebent jam tai būtų naudinga. — Brolis man sakė, kad jūs atnešėte taikos sąlygas.

— Taip.

Seras Kleosas svirduliuodamas atsistojo. Matydama, kaip netvirtai jis laikosi ant kojų, Ketlina liko patenkinta.

— Išdėstykite jas, — įsakė ji, ir Kleosas suskubo pasakoti.

Jam baigus, Ketlina sėdėjo susiraukusi. Edmuras buvo teisus — tai apskritai ne sąlygos, gal nebent tik…

— Lanisteris pasiruošęs iškeisti Ariją ir Sansą į savo brolį?

— Taip. Jis sėdėjo Geležiniame soste ir dėl to prisiekė.

— Liudininkų akivaizdoje?

— Viso dvaro akivaizdoje, miledi. Taip pat ir dievų. Kalbėjau apie tai serui Edmurui, bet jis sakė, esą tai neįmanoma, jo malonybė Robas niekada nesutiks.

— Jis sakė tiesą.

Ketlina net negalėjo ginčytis, kad Robas neteisus. Arija ir Sansa — vaikai. Karalžudys, gyvas ir atgavęs laisvę, būtų vienas pavojingiausių žmonių visame krašte. Šitas kelias niekur neveda.

— Ar matėte mano mergaites? Ar su jomis gerai elgiamasi?

Seras Kleosas dvejojo.

— Aš… taip, jos atrodė…

Ieško, kaip čia įtikinamiau pamelavus, susigaudė Ketlina, bet jo protas nuo vyno susidrumstęs.

— Sere Kleosai, — prabilo ji šaltai, — jūsų žmonės griebėsi apgaulės, tad taikos vėliava jūsų nebesaugo. Dar vienas melas iš jūsų lūpų, ir pakibsite ant sienos greta tų piktadarių. Prašau tuo neabejoti. Tad klausiu — ar matėte mano dukteris?

Jo kaktą nubėrė prakaito lašeliai.

— Mačiau Sansą dvare tą dieną, kai Tirionas išdėstė man savo sąlygas. Ji atrodė labai dailiai, miledi. Galbūt, na, šiek tiek pablyškusi. Sakyčiau, sublogusi.

Sansa, bet ne Arija. Taip galėjo būti dėl įvairiausių priežasčių. Ariją visada sunkiau pažaboti. Gal Sersėja nenorėjo rodyti jos visam dvarui bijodama, kad ji nepasakytų ar nepadarytų ko nors netinkama. Galbūt ji kažkur saugiai paslėpta. O gal jie ją nužudė? Ketlina pasistengė šitą mintį nuginti į šalį.

— Sakėte, Tirionas dėstė savo sąlygas… tačiau karalienė regentė yra Sersėja.

— Tirionas kalbėjo jų abiejų vardu. Karalienės ten nebuvo. Man sakė, kad tą dieną ji negalavo.

— Įdomu.

Ketlina prisiminė tą siaubingą kelionę per Mėnulio kalnus ir kaip Tirionas Lanisteris sugebėjo kažkokiu būdu pervilioti aną samdinį jam tarnauti. Tas neūžauga bet ką apvynios apie pirštą. Ji negalėjo įsivaizduoti, kaip Lisos išvarytas iš Slėnio jis įveikė kalnus, tačiau per daug nesistebėjo. Bent jau prie Nedo nužudymo jis nagų neprikišo. Ir gynė mane užpuolus kalniečiams. Jei galėčiau tikėti tuo, ką jis sako…

Ištiesusi plaštakas, ji pažvelgė į randuotus pirštus ir delnus. Tai jo durklo pėdsakas, priminė ji sau. Jo durklas žudiko rankoje, kuriam jis sumokėjo, kad tas perrėžtų Branui gerklę. Na, tiesą sakant, neūžauga tai neigė. Neigė net ir Lisos užrakintas viename iš jos dangiškųjų kambarėlių, gresiant atsiverti mėnulio durims.

— Jis melavo, — pareiškė ji staiga atsistodama. — Lanisteriai — melagiai, visi iki vieno, o neūžauga pats blogiausias. Žudikas buvo ginkluotas jo paties durklu.

Seras Kleosas išpūtė akis.

— Nieko nežinau apie jokį…

— Taip, nieko nežinote… — sutiko ji, sparčiu žingsniu eidama iš kambario. Šalia jos, netardama nė žodžio, atsirado Brienė. Jai paprasčiau, pagalvojo Ketlina staiga pavydo suspausta širdimi. Tuo atžvilgiu ji — tarsi vyras. Vyrai žiūri visada taip pat, toliau artimiausios kalavijo rankenos jų žvilgsnis nesiekia. Moteriai, motinai tenka akmenuotesnis ir sunkiau nuspėjamas kelias.

Vėlyvos vakarienės ji sėdo valgyti Didžiojoje menėje su visa pilies įgula. Norėjo bent taip juos padrąsinti. Valgant Rimundas Eiliuotojas nesiliovė dainavęs, tad išgelbėjo Ketliną nuo būtinybės kalbėti. Paskutinė nuskambėjo daina, jo ką tik parašyta apie Robo pergalę prie Okskroso.

Ir akys vilkų nakty tamsiojoj sušvito žvaigždėmis,

Ir jų giesmę galingąją kartojo vėjai audrų.

Baigęs vieną posmą, Rimundas atlošdavo galvą ir užstaugdavo, tad pabaigoje kartu su juo staugė pusė menės, net ir Desmondas Grelis, jau spėjęs gerokai prisiragauti vyno. Jų balsų aidas atsimušęs grįždavo nuo lubų.

Tegu dainuoja, jeigu tai suteikia jiems drąsos, galvojo Ketlina, sukiodama tarp pirštų sidabrinę taurę.

— Kai buvau maža mergaitė, Sutemų menėje visada būdavo dainininkas, — tyliai tarė Brienė. — Visas dainas mokėjau atmintinai.

— Kaip ir Sansa, nors tik retas dainininkas ryždavosi keliauti taip toli į šiaurę, iki Vinterfelo.

Bet juk pasakojau jai, kad karaliaus dvare bus daug dainininkų. Kalbėjau, kad skambės visokiausia muzika, kad tėvas ras kokį žinovą, kuris išmokys ją skambinti didžiąja arfa. Ak, dievai, atleiskite man…

— Prisimenu vieną moterį, — ėmė pasakoti Brienė, — ji buvo gimusi kažkur kitapus Siaurosios jūros. Net nežinau, kokia kalba ji dainuodavo, tačiau jos balsas buvo nuostabiai gražus, kaip ir ji pati. Akys prinokusių slyvų spalvos, o liemuo toks plonas, kad tėvas apimdavo jį vien delnais. Jo rankos buvo tokios pat didelės kaip mano. — Ji suspaudė savo ilgus, stambius pirštus tarsi norėdama juos paslėpti.

— Ar dainuodavai tėvui? — paklausė Ketlina.

Brienė papurtė galvą, žvelgdama į savo lėkštę, lyg bandydama rasti atsakymą padaže.

— O lordui Renliui?

— Ne, niekada, aš… — mergina paraudo. — Jo juokdarys kartais iš manęs žiauriai šaipydavosi, todėl aš…

— Kada nors turėsi man padainuoti.

— Aš… ne, ne, prašau… neturiu tokios dovanos, — Brienė pakilo. — Prašau man atleisti, miledi. Gal galėčiau dabar eiti?

Ketlina linktelėjo. Aplink siaučiant visuotinei linksmybei, aukšta, nedaili mergina plačiais žingsniais patraukė iš menės beveik nepastebėta. Telydi tave dievai, pagalvojo Ketlina, be jokio noro grįždama prie valgio.

Brienės išpranašautas smūgis kirto po trijų dienų, o po penkių dienų žinia apie jį pasiekė pilį. Ketlina sėdėjo su tėvu, kai atjojo Edmuro pasiuntinys. To vyro šarvai margavo įlenkimais, batus dengė storas dulkių sluoksnis, apsiauste žiojėjo apspurusi skylė, tačiau jo veido išraiška priklaupus nedviprasmiškai bylojo, kad jis atnešė gerą žinią.

— Pergalė, miledi, — jis padavė Edmuro laišką. Ketlina virpančiomis rankomis sulaužė antspaudą.

Lordas Taivinas mėgino prasiveržti per upę gal ties tuzinu skirtingų brastų, rašė jos brolis, bet visi jo išpuoliai buvo atmušti. Lordas Lefordas nuskendo, Kreikholų riteris, pravarde Didšernis, paimtas į nelaisvę, seras Adamas Marbrandas triskart priverstas trauktis… tačiau įnirtingiausias mūšis įvyko prie Akmens malūno, kur puolančiuosius vedė seras Gregoris Kligeinas. Jo vyrų žuvo tiek daug, kad kritę arkliai vos neužtvenkė upės. Galų gale Kalnui ir saujelei jo geriausiųjų pavyko prasimušti į vakarinį krantą, bet Edmuras metė prieš juos savo rezervą, išblaškė tą būrį, ir jie, kruvini, sumušti, gavo bėgti. Pats seras Gregoris neteko žirgo ir tik vargais negalais nusvirduliavo atgal per Raudonąją Šaką kraujuodamas, nes sužeistas bent tuziną kartų, o visur aplink jį tarsi kruša krito strėlės ir akmenys. „Jie nepersikels, Kete, — rašė Edmuras, — lordas Taivinas žygiuoja į pietryčius. Gal čia apgaulė, o gal ir tikras atsitraukimas, dabar tai nesvarbu. Į kitą pusę jie nepereis.“

Seras Desmondas Grelis nesitvėrė džiaugsmu.

— Ak, kad taip būčiau galėjęs kautis tenai, — tarė senasis riteris, kai ji perskaitė jam laišką. — Kur tas kvailys Rimundas? Čia tiesiog prašosi nauja daina, prisiekiu visais dievais, tokios net ir Edmuras norės paklausyti. Malūnas, sumalęs Kalną į miltus, — galėčiau net ir pats ją parašyti, jei tik gebėčiau būti dainininkas.

— Daugiau jokių dainų, kol tęsiasi mūšiai, — tikriausiai per daug griežtai tarė Ketlina. Bet vis dėlto leido serui Desmondui paskelbti žinią visiems ir neprieštaravo, kai jis pasiūlė atkimšti keletą statinaičių Akmens malūno garbei. Riverane iki šiol tvyrojo įtampa, žmonės vaikščiojo paniurę, tad truputį išgėrę ir įgavę vilties turėjo pasijusti tvirčiau.

Tą vakarą pilyje aidėjo švenčiamos pergalės triukšmas. „Riveranas!“ — šaukė varguomenė. — „Tuliai! Tuliai!“ Jie atbėgo čionai persigandę ir bejėgiai, brolis juos įsileido, nors dauguma lordų būtų aklinai užvėrę vartus. Jų balsai sklido iš lauko pro atvirus langus, skverbėsi pro sunkių raudonmedžio durų plyšius. Rimundas grojo arfa, pritariant porai būgnininkų ir jaunuoliui su keliomis raudonomis švilpynėmis. Ketlina klausėsi, kaip skambiai kvatoja mergaitės, kaip susijaudinę plepa žali berneliai, brolio palikti jai kaip pilies gynėjai. Geri garsai… bet jos siela liko kurčia. Ji nepajėgė dalytis jų laime.

Tėvo kambaryje ji rado sunkią žemėlapių knygą odos viršeliais ir atsivertė tą lapą, kur vaizduojamos upių žemės. Žvilgsniu aptikusi Raudonosios Šakos vagą, tyrinėjo ją pasišviesdama mirguliuojančia žvake. Žygiuoja į pietryčius, galvojo ji. Dabar, ko gero, jau bus pasiekę Juodųjų Vandenų ištakas.

Ketlina užvertė knygą dar labiau sunerimusi. Dievai dovanoja jiems vieną pergalę po kitos. Prie Akmens malūno, Okskroso, Stovyklų mūšyje, Kuždesių girioje…

Tačiau jei mes laimime, kodėl aš taip bijau?

Branas

Kažkas vos girdimai dzingtelėjo, tarsi plienas brūkštelėjo per akmenį. Jis pakėlė galvą nuo letenų ir klausėsi, uosdamas nakties tamsą.

Vakarykštis lietus atgaivino šimtus iki tol nejuntamų kvapų, jie vėl pražydo ir įgavo jėgos. Žolės, spygliai, sumindytos gervuogės, purvas, kirminai, pūvantys lapai, brūzgyne sėlinanti žiurkė. Jis užuodė ir gauruotą juodą brolio kailį, sumišusį su aitriu, varį primenančiu jo ką tik papjautos voverės kraujo kvapu. Kitos voverės lakstė aukštai medžiuose, skrebendamos nagiukais į žievę, atsiduodamos šlapiu kailiu ir baime. Ką tik išgirstas dzingtelėjimas priminė tokius nagiukus.

Štai ir vėl — dzingt, brūkšt. Dabar jau jis pašoko stačiomis ausimis, aukštyn iškelta uodega. Sustaugė žemu, pratisu, grėsmingu balsu, kuris akimirksniu išvaiko miegus, bet žmonių uolos vis tiek dunksojo tamsios ir nebylios. Viską gaubė šlapia, sustingusi naktis, tokią pajutę žmonės lenda kuo giliau į savo urvus. Lietus jau buvo liovęsis, bet žmonės vis dar slėpėsi nuo drėgmės, gūždamiesi olose prie ugnies po suverstų akmenų kalnais.

Pro medžius išnėrė brolis. Judėjo tyliai, beveik kaip kitas brolis, kurį jis miglotai atsiminė iš tolimų laikų — baltasis, kraujo spalvos akimis. Šito brolio akys žvelgė tarsi šešėlių ežerai, tačiau šeriai ant sprando styrojo pasišiaušę. Jis taip pat išgirdo ir suprato, kad tai — pavojus.

Šį kartą po dzingtelėjimo ir brūkštelėjimo dar kažkas čiūžtelėjo, per akmenis sučežėjo greiti minkštų padų žingsniai. Vėjas atnešė menkutį, bet visiškai nepažįstamą žmogaus kvapą. Nepažįstamasis. Pavojus. Mirtis.

Jis nušuoliavo ten, iš kur sklido tas garsas. Brolis bėgo greta. Prieš juos iškilo šlapios ir slidžios akmeninių namų sienos. Jis iššiepė dantis, bet žmonių uolos nė nekrustelėjo. Netoliese šmėstelėjo vartai, jų stulpus ir skersinius apsivijusi laikė juoda geležinė gyvatė. Įsibėgėjęs smogė į juos visu svoriu, bet vartai tik sudrebėjo, gyvatė šiek tiek nuslydo ir žvangtelėjo, bet išsilaikė. Pro virbus buvo matyti ilgas akmeninis urvas, vedantis tarp sienų į akmenų pilną lauką, tačiau į jį patekti kliudė vartai. Tarp virbų lindo tik snukis. Jau ne kartą abu su broliu mėgino dantimis sutraiškyti juodus tų vartų kaulus, bet jie nelūžo. Bandė ir pasikasti, bet po vartais gulėjo didžiuliai plokšti akmenų luitai, pusiau užversti žeme ir sudžiūvusiais lapais.

Urgzdamas jis lakstė palei vartus, paskui dar kartą puolė ant jų visu svoriu. Vartai šiek tiek pasidavė, bet iš karto smogė atgal. Uždaryta, pasigirdo šnabždesys. Užrakinta. Balsas, kurio negirdi, kvapas, kurio neužuodi. Neįveikiamos buvo ir kitos angos žmogaus uolų sienose. Kai kurios turėjo įtaisytas duris, bet šios buvo iš storo ir tvirto medžio. Jokio išėjimo.

Yra išėjimas, sušnabždėjo balsas, ir jis tarsi išvydo didžiulio, spygliais pasišiaušusio medžio šešėlį, nuo žemės kylantį įkypai ir bent dešimt kartų aukštesnį už žmogų. Bet apsidairęs jo nematė. Sargmedis, kitoje dievų giraitės pusėje, greičiau, greičiau…

Nakties tamsoje nuaidėjo prislopintas šauksmas ir čia pat nutilo.

Jis žaibiškai apsisuko ir smuko atgal į tankmę, pėdomis šiurendamas šlapius lapus, nepaisydamas skaudžiai čaižančių šakelių. Girdėjo iš paskos lekiančio brolio alsavimą. Abu nėrė po širdmedžio šakomis, aplink šaltą tvenkinį, per gervuogių brūzgynus, tankiai sužėlusį ąžuolų, uosių ir gudobelių jaunuolyną iki pat kito giraitės pakraščio… pagaliau, štai jis, tas šešėlis, kurį jis įžiūrėjo nematydamas, įkypai išaugęs medis, viršūne rodantis į stogų kraigus. Sargmedis, šmėstelėjo mintis.

Tada prisiminė, koks būna jausmas sliuogiant į tą medį. Visur spygliai, jie bado veidą, byra už apykaklės, rankos aplimpa sakais, aitrus, pušis primenantis jų kvapas dirgina uoslę. Berniukui ropštis tokiu medžiu lengva — palinkęs, susiraitęs, šakų tiek daug, kad jos tarsi kopėčios, siekiančios vos ne iki pat stogo.

Vis suurgzdamas jis apuostė kamieną prie žemės, pakėlė koją ir čiurkštelėjęs pažymėjo tą vietą. Žemai pakibusi šaka brūkštelėjo jam per nosį, tad stvėrė ją dantimis, sukiojo ir traukė, kol medis įskilo ir nulūžo. Nasrai liko pilni spyglių ir kartaus sakų skonio. Jis papurtė galvą ir vėl suurzgė.

Brolis atsitūpė ant užpakalinių kojų ir pratisai užstaugė. Jo giesmė buvo juoda ir kupina liūdesio. Kelio nėra. Juk jie — ne voverės, ne žmonių šunyčiai, jie negali šliaužioti medžių kamienais, kabindamiesi savo nerangiomis ir minkštomis rausvomis letenomis. Jie — bėgikai, klajūnai, medžiotojai.

Kažkur tamsoje, už šitų juos supančių akmenų, nubudo ir pratrūko loti šunys. Iš pradžių vienas, paskui kitas, o tada jau visi kartu, keldami baisiausią triukšmą. Jie irgi užuodė tą priešo ir baimės kvapą.

Jį užliejo beviltiškas įniršis, karštas ir tvilkantis tarsi alkis. Liuoktelėjo tolyn nuo sienos, po medžiais, jo pilką kailį išmargino šakų ir lapų šešėliai. Tada atsigręžė ir kiek įkabindamas pasileido atgal. Lėkė tarsi neliesdamas kojomis žemės, spardydamas į šalis drėgnus lapus ir pušų spyglius — tą akimirką virto medžiotoju, čia pat priekyje nuo jo spruko ragus iškėlęs elnias, matė, užuodė jį skuodžiantį ir persekiojo be gailesčio. Nuo baimės kvapo daužėsi širdis, per žandikaulius nutįso seilės, štai ir palinkęs medis, jis puolė kamienu aukštyn, nagais gremždamas žievę. Vienas šuolis, iš karto antras, trečias — lapija jau čia pat. Šakos kibo jam į kojas, kapojo akis, į visas puses traškėdami lakstė pilkšvai žali spygliai. Nebepajėgė bėgti taip greitai. Už kažko užkliuvo viena letena, urgzdamas ją ištraukė. Kamienas po kojomis suplonėjo, kilo vis stačiau, beveik tiesiai į viršų, jo paviršius buvo šlapias, kai mėgino kabintis nagais, šlapia žievė luposi tarsi oda. Jau buvo įveikęs trečdalį, pusę kelio, ir dar truputį, stogas, regis, jau taip arti… bet dėdamas leteną pajuto, kaip ji krypteli ant drėgno medžio linkio, ir jis jau slysta, sprūsta pro šakas. Užkaukė iš baimės ir įniršio, ir krito, krito vartydamasis, o žemė lėkė artyn pasiruošusi jį sulaužyti…

Staiga Branas pasijuto vėl gulįs lovoje, savo nykaus bokšto kambaryje, tarp sujauktų paklodžių, vos atgaudamas kvapą.

— Vasara! — šūktelėjo garsiai. — Vasara!

Atrodė, kad skauda petį, tarsi būtų susitrenkęs jį krisdamas, bet Branas suprato, kad tai tik aidas to, ką jautė vilkas. Džojanas buvo teisus, aš — vilkolakis. Lauke vos girdimai lojo šunys. Jūra atėjo. Ji liejasi per sienas, taip, kaip regėjo Džodženas. Branas įsitvėrė strypo virš galvos, prisitraukė ir šūktelėjo pagalbos. Bet niekas nepasirodė, ir po akimirkos jis prisiminė, kad niekas ir neateis. Prie jo durų sargybos nebebuvo. Seras Rodrikas surinko visus vyrus, pagal savo amžių galinčius kautis, tad Vinterfele liko tik menkutė įgula.

Kiti iškeliavo jau prieš aštuonias dienas — šimtas vyrų iš Vinterfelo ir artimiausių sodybų. Klėjus Servinas su dar trimis šimtais turėjo prisijungti pakeliui. Meisteris Luvinas dar anksčiau pasiuntė varnus šaukdamas karius iš Baltojo Uosto, iš dykynių ir net Vilkų girios tankumynų. Toreno Kertainį užpuolė kažkoks baisus karo vadas Dagmeras Skeltalūpis. Senoji auklė pasakojo, esą jo neįmanoma užmušti, nes kartą priešas jam kirviu perkirto galvą pusiau, bet Dagmeras buvo toks atkaklus, kad tik prispaudė tas puses vieną prie kitos ir laikė, kol sugijo. Nejaugi Dagmeras būtų laimėjęs? Nuo Toreno Kertainio iki Vinterfelo — daug dienų kelio, bet vis dėlto…

Kabindamasis nuo vieno strypo ant kito, Branas iššliaužė iš lovos ir pasiekė langą. Truputį pasikrapštęs, atkabino langines. Kieme buvo tuščia, langai, kiek jų matė Branas, visur tamsūs. Vinterfelas miegojo.

— Hodorai! — sušuko jis žemyn kiek galėdamas garsiau. Hodoras miegojo virš arklidžių, bet riktelėjus turėjo išgirsti. Gal ne jis, gal kas nors išgirs. — Hodorai, ateik greičiau! Oša! Mira, Džodženai, kas nors! — Branas sudėjo delnus prie burnos piltuvu. — Hoooodooooorai!

Netrukus durys jam už nugaros atsilapojo, bet įėjusiojo Branas nepažino. Tas žmogus vilkėjo odos švarką, apsiūtą vienas kitą dengiančiais geležiniais skrituliais, rankoje laikė durklą, o už nugaros — kirvį.

— Ko tau čia reikia? — išsigandęs paklausė Branas. — Čia mano kambarys. Tuoj pat išeik.

Paskui nepažįstamąjį į miegamąjį įžengė Teonas Greidžojus.

— Neketiname tavęs skriausti, Branai.

— Teonai? — Branui iš palengvėjimo net apsvaigo galva. — Tave atsiuntė Robas? Ar jis irgi čia?

— Ne, Robas labai toli. Jis tau dabar negali padėti.

— Negali padėti? — Branas suglumo. — Negąsdink manęs, Teonai.

— Dabar aš — princas Teonas. Mes abu princai, Branai. Kas būtų galėjęs pamanyti? Tačiau aš užėmiau tavo pilį, prince Branai.

— Vinterfelą? — Branas papurtė galvą. — Ne, jokiu būdu.

— Verlagai, palik mus.

Žmogus su durklu pasišalino. Teonas atsisėdo ant lovos.

— Pasiunčiau keturis vyrus su kabliais ir virvėmis, jie perlipo sieną ir atidarė mums užpakalinius vartus. Kaip tik dabar mano žmonės tvarkosi su taviškiais. Patikėk, Vinterfelas dabar mano.

— Tačiau juk tu esi tėvo globotinis, — niekaip nesuprato Branas.

— O dabar tu ir tavo brolis esate mano globotiniai. Kai tik kova bus baigta, mano vyrai surinks visus jūsiškius į Didžiąją menę. Mes — tu ir aš — su jais pasikalbėsime. Pasakysi, kad atiduodi Vinterfelą man ir įsakai, kad jie man tarnautų ir paklustų naujajam lordui taip pat, kaip ir senajam.

— Nesakysiu, — atkirto Branas. — Mes kausimės ir išmesime tave lauk. Aš nepasidaviau, ir kitaip sakyti tu manęs nepriversi.

— Branai, čia ne žaidimas, tad nebūk mažas berniukas, aš šito nepakęsiu. Pilis — mano, bet šie žmonės vis dar priklauso tau. Jeigu princas nori juos apsaugoti, verčiau tegu daro kaip jam liepiama, — jis atsikėlė ir pasuko prie durų. — Kas nors ateis tavęs aprengti ir nuneš į Didžiąją menę. Gerai apmąstyk, ką nori pasakyti.

Laukdamas Branas pasijuto dar bejėgiškesnis. Sėdėjo prie lango įsmeigęs akis į tamsių šešėlių gaubiamas sienas ir bokštus. Kartą kažkur už sargybos būstinės tarsi nuaidėjo riksmas, gal sužvangėjo kalavijai, tačiau jis neturėjo nei Vasaros ausų, nei nosies, kad išgirstų ar užuostų, kas ten vyksta. Atsibudęs vėl esu luošas, bet kai miegu, kai būnu Vasara, galiu bėgioti, kautis, girdėti ir jausti kvapus.

Jis tikėjosi, kad ateis Hodoras ar kuri nors iš tarnaičių, tačiau kai durys vėl atsivėrė, pasirodė meisteris Luvinas su žvake rankoje.

— Branai, — prabilo jis, — tu… tikriausiai žinai, kas atsitiko? Tau jau papasakojo?

Virš kairės akies meisteriui buvo prakirsta oda, ta veido puse sruveno kraujas.

— Buvo atėjęs Teonas. Sakė, kad Vinterfelas dabar priklauso jam.

Meisteris pastatė žvakę ir nusišluostė kruviną skruostą.

— Jie perplaukė griovį. Turėjo kablių ir virvių, taip ir užkopė ant sienos. Šlapi, kiaurai permirkę puolė su kalavijais rankose. — Jis atsisėdo ant kėdės prie durų, nes kraujas nesiliovė tekėjęs. — Prie vartų budėjo Alapilvis, jie užklupo jį bokštelyje netikėtai ir nužudė. Sužeidė ir Šiengalvį. Spėjau paleisti du varnus. Siųstasis į Baltąjį Uostą prasprūdo, bet antrąjį jie pašovė strėle, — nuleidęs galvą meisteris žiūrėjo į grindis. — Seras Rodrikas išsivedė per daug mūsų vyrų, bet ir aš pats kaltas. Niekada nenujaučiau šito pavojaus, niekada neįžvelgiau…

Bet Džodženas įžvelgė, pagalvojo Branas.

— Geriau padėkite man apsirengti.

— Taip, iš tiesų.

Sunkioje, geležimi kaustytoje, Brano lovos galvūgalyje stovinčioje skrynioje meisteris surado apatinius, kelnes ir tuniką.

— Tu — Vinterfelo Starkas ir Robo įpėdinis. Turi atrodyti kaip princas.

Įdėjus nemažai pastangų, Branas atrodė kaip dera lordui.

— Teonas nori, kad atiduočiau jam pilį, — tarė Branas, meisteriui segant apsiaustą jo mėgstama sege — vilko galva iš sidabro ir juodojo gintaro.

— Tai nebus gėdingas dalykas. Lordas privalo saugoti savo žmones. Žiaurūs kraštai gimdo žiaurius žmones, Branai, atmink šitai kalbėdamas su tais geležies žmonėmis. Tavo lordas tėvas labai stengėsi sušvelninti Teono prigimtį, bet bijau, kad to buvo maža ir ėmėsi jis per vėlai.

Jų paimti atėjęs geležies žmogus buvo nedidukas kresnas vyras juoda kaip anglis barzda, užklojusia jam pusę krūtinės. Berniuką jis pakėlė gana lengvai, bet neatrodė labai laimingas gavęs tokį darbą. Rikono miegamasis buvo čia pat už laiptų posūkio. Ką tik pažadintas, užsimiegojęs keturmetis nieko nesusigaudė.

— Noriu mamos, — pareiškė jis. — Mamos. Ir Gauruočiaus.

— Tavo mama labai toli, mano prince, — meisteris Luvinas jam per galvą nutraukė naktinius marškinius. — Užtat aš esu čia, o štai Branas.

Paėmęs Rikoną už rankos, meisteris išsivedė jį iš kambario.

Apačioje jie susidūrė su Mira ir Džodženu, kuriuos iš jų kambarių varė nuplikęs vyras, laikantis ietį, trimis pėdomis aukštesnę už jį patį. Džodženas pažvelgė į Braną, ir jo akys atrodė tarsi du žali, sielvarto kupini ežerai. Kiti geležies žmonės iš kambarių stūmė Frėjus.

— Tavo brolis prarado karalystę, — tarė Valderis Mažasis Branui, — dabar tu nebe princas, o paprasčiausias įkaitas.

— Ir tu toks pat, — atsiliepė Džodženas, — ir aš, visi mes tokie.

— Su tavimi niekas nekalba, varliaėdi.

Vienas iš geležies žmonių ėjo priekyje su deglu, bet vėl prapliupęs lietus greitai jį užgesino. Skubėdami per kiemą jie girdėjo dievų giraitėje staugiant didvilkius. Tikiuosi, Vasara krisdamas nuo medžio nesusižeidė.

Teonas Greidžojus sėdėjo didžiajame Starkų soste. Apsiaustą buvo nusimetęs. Ant dailių žiedmarškinių dėvėjo juodą švarką su išsiuvinėtu auksiniu jo giminės krakenu. Rankas laikė uždėjęs ant vilkų galvų, kuriomis baigėsi platūs raižyti akmeninio sosto porankiai.

— Teonas sėdi Robo vietoje, — nusistebėjo Rikonas.

— Tyliau, Rikonai.

Branas jautė aplinkui tvyrančią grėsmę, bet Rikonas buvo dar per mažas. Pasieniais liepsnojo keli deglai, kažkas užkūrė didįjį židinį, tačiau beveik visa menė skendėjo tamsoje. Suolai liko sukrauti pasieniais, tad sėsti nebuvo kur, ir pilies žmonės stoviniavo būreliais nedrįsdami kalbėtis. Branas pamatė senąją auklę, žiopčiojančią bedante burna. Šiengalvį atnešė kiti du sargybiniai, nuoga jo krūtinė buvo apvyniota kruvinu tvarsčiu. Spuoguotasis Timas raudojo pasikūkčiodamas, Betė Kasel tyliai verkė iš baimės.

— Ką čia turime? — paklausė Teonas, turėdamas galvoje Ridus ir Frėjus.

— Tai ledi Ketlinos globotiniai, abu vardu Valderiai Frėjai, — paaiškino meisteris Luvinas. — O čia Džodženas Ridas ir jo sesuo Mira, Houlando Rido iš Pilkųjų Vandenų sūnus ir duktė. Jie atvyko iš naujo prisiekti ištikimybės Vinterfelui.

— Gal kas sakytų, kad ne laiku, — tarė Teonas, — bet man tinka. Esate čia, tad čia ir liksite. — Jis atsikėlė nuo sosto. — Lorenai, nešk princą čionai.

Juodabarzdis tėškė Braną į akmeninį krėslą tarsi avižų maišą.

Žmones vis dar varė į Didžiąją menę, ragindami riksmais ir iečių kotais. Iš virtuvės atėjo miltuoti Geidžas ir Oša, matyt, ruošę tešlą rytinei duonai. Mikeną atvilko besikeikiantį. Farlenas atėjo šlubčiodamas, stengdamasis padėti Palai. Jos suknelė buvo perplėšta nuo viršaus iki apačios; laikė ją suspaudusi kumščiu ir ėjo taip, tarsi kiekvienas žingsnis jai būtų kančia. Septonas Čeilis puolė jos palaikyti, bet vienas iš geležies žmonių parbloškė jį ant žemės.

Paskutinis pro duris įžygiavo belaisvis Dvokas, bet jo aštri nosį laužianti smarvė atsklido gerokai anksčiau. Užuodus tą kvapą, Branui susuko pilvą.

— Šitą radome užrakintą bokšte, — paskelbė jo palydovas, bebarzdis jaunuolis rausvais gelsvais plaukais ir permirkusiais drabužiais, matyt, vienas tų, kurie plaukė per griovį. — Sako, kad jį vadina Dvoku.

— Na, tikrai nenuostabu, — nusišypsojo Teonas. — Ar tu visada taip šlykščiai smirdi, o gal ką tik baigei dulkinti kiaulę?

— Nieko nedulkinau nuo tada, kai jie mane sučiupo, milorde. Mano tikras vardas — Hekė. Tarnavau Dredforto Mergvaikiui, kol Starkai vedybų proga jį apdovanojo strėle į nugarą.

Teoną šitai pralinksmino.

— Ką jis vedė?

— Hornvudo našlę, milorde.

— Tą senę? Gal jis buvo aklas? Jos papai lyg tušti vynmaišiai, sausi ir susiraukšlėję.

— Ne dėl papų ją vedė, milorde.

Geležies žmonės užtrenkė aukštas duris menės gale. Nuo paaukštinto krėslo Branas jų matė gal dvi dešimtis. Jis tikriausiai dar paliko sargybinių prie vartų ir ginklinės. Vis tiek jų negalėjo būti daugiau negu trisdešimt.

Teonas iškėlė rankas reikalaudamas tylos.

— Jūs visi mane pažįstate…

— O kaipgi, žinome, kad esi dvokiančio mėšlo krūva! — riktelėjo Mikenas, bet plikis čia pat dūrė ieties kotu jam į pilvą ir iš karto tuo pačiu kotu trenkė per veidą. Kalvis suklupo ir išspjovė dantį.

— Mikenai, tylėk, — Branas stengėsi kalbėti griežtai, kaip tikras lordas, kaip Robas, kai jis ką nors liepdavo, bet balsas neklausė ir žodžiai skambėjo tarsi spigus cypsėjimas.

— Paklausyk savo mažojo lordo, Mikenai, — tarė Teonas. — Jis už tave kur kas protingesnis.

Geras lordas saugo savo žmones, priminė sau Branas.

— Aš atidaviau Vinterfelą Teonui.

— Branai, garsiau. Ir vadink mane princu.

Jis pakėlė balsą.

— Atidaviau Vinterfelą princui Teonui. Jūs visi privalote daryti tai, ką jis liepia.

— Nebent būčiau prakeiktas, — užbaubė Mikenas.

Teonas nekreipė dėmesio.

— Mano tėvas užsidėjo senąją druskos ir uolų karūną bei pasiskelbė Geležies salų karalium. Užkariautojo teise savo žemėmis jis skelbia visą šiaurę. Visi jūs esate jo pavaldiniai.

— Susikišk tu savo karalių, — Mikenas nusišluostė kruviną burną. — Aš tarnauju Starkams, o ne kažkokiam išdavikų aštuonkojui iš… a-ach.

Ieties koto smūgis bloškė jį veidu į akmenines grindis.

— Kalvių rankos tvirtos, bet galva silpna, — pažymėjo Teonas. — Tačiau jei jūs, visi kiti, tarnausite man taip pat ištikimai, kaip tarnavote Nedui Starkui, už mane maloningesnio lordo niekur nerasite.

Klūpodamas, pasirėmęs rankomis, Mikenas spjaudė krauju. Prašau, nereikia, mintyse prašė Branas, bet kalvis riktelėjo:

— Jei manai, kad gali šiaurę išlaikyti su šita apgailėtina saujele…

Plikis suvarė ieties smaigalį Mikenui į sprandą. Plienas persmeigė kūną ir su kraujo pliūpsniu išlindo pro gerklę. Kažkuri moteris suklykė, Mira apkabino Rikoną. Jis paskendo, bet kraujyje, bukai pagalvojo Branas. Savo paties kraujyje.

— Kas dar norėtų ką nors pasakyti? — paklausė Teonas Greidžojus.

— Hodoras, Hodoras, Hodoras, Hodoras, — išplėtęs akis šaukė Hodoras.

— Kas nors užčiaupkite tą puskvaišį.

Du geležies žmonės puolė mušti Hodorą iečių kotais. Šis krito ant žemės mėgindamas dangstytis rankomis.

— Būsiu jums ne prastesnis lordas už Edardą Starką, — Teonas prabilo garsiau, norėdamas perrėkti medinių kotų dunksėjimą į kūną. — Bet jei išduosite, tikrai pasigailėsite. Ir nemanykite, kad žmonės, kuriuos čia matote, yra visa mano kariuomenė. Netrukus mums priklausys ir Toreno Kertainis, ir Gūdmiškis, o mano dėdė jau plaukia Sūriąja Ietimi aukštyn ir užgrobs Keilino Griovą. Jei Robas Starkas atsimuš nuo Lanisterių, galės toliau valdyti kaip Trišakio karalius, tačiau visa šiaurė nuo šiol priklauso Greidžojų giminei.

— Starkų lordai kariaus su tavimi, — šūktelėjo tasai Dvokas. — Visų pirma anas išpurtęs kuilys iš Baltojo Uosto, paskui Amberiai ir Karstarkai. Tau reikės žmonių. Duok man laisvę, ir būsiu tavo.

Teonas valandėlę svarstė.

— Esi gudresnis, negu galėtum spręsti iš tavo kvapo, bet tokios smarvės aš neištversiu.

— Na, — atsiliepė Dvokas, — galėčiau truputį apsiprausti. Jei tik būčiau laisvas.

— Kaip reta sveiko proto vyras, — nusišypsojo Teonas. — Klaupkis ir prisiek.

Vienas iš geležies žmonių padavė Dvokui kalaviją, šis padėjo ginklą Teonui prie kojų ir prisiekė ištikimybę Greidžojų giminei ir karaliui Beilonui. Branas negalėjo pakelti akių. Žaliasis sapnas jau tapo tikrove.

— Milorde Greidžojau! — Oša žengė priekin pro Mikeno kūną. — Aš taip pat patekau čionai kaip belaisvė. Jūs buvote liudininkas, kai mane sučiupo.

Maniau, kad mes draugai, įsižeidęs pagalvojo Branas.

— Man reikia karių, — pareiškė Teonas, — o ne virtuvės bobšių.

— Į virtuvę mane įkišo Robas Starkas. Beveik ištisus metus buvau palikta šveisti keptuvių, gremžti riebalų ir šildyti šiaudų štai šitam, — ji metė žvilgsnį į Geidžą. — Pasisotinau ilgam. Duokite man vėl nusitverti ieties.

— Štai čia turiu tau neblogą ietigalį, — tarė Mikeną nužudęs plikis. Jis išsiviepęs visa sauja čiupo sau už šakumo.

Oša kaulėtu keliu spyrė jam į tarpukojį.

— Tą minkštą rausvą daikčiuką pasilaikyk sau. — Ji ištraukė jam iš rankų ietį ir koto galu partrenkė jį žemėn. — Man geriau būtų medis ir geležis.

Plikis raitėsi ant grindų, o kiti plėšikai audringai kvatojo.

Teonas juokėsi kartu su visais.

— Ką gi, tinki, — tarė jis. — Turėk tą ietį, Stigas susiras kitą. Dabar klaupkis ir prisiek.

Daugiau norinčių prisiekti tarnauti Teonui neatsirado, tad visiems buvo leista eiti įspėjus, kad privalu dirbti tai, kas kiekvienam priklauso, ir nekelti triukšmo. Hodorui liepė parnešti Braną atgal į lovą. Vaikinas buvo žiauriai sumuštas, ištinęs, nosis išbrinkusi, viena akis užgriuvusi.

— Hodoras, — dejavo jis pro sudaužytas lūpas, didžiulėmis stipriomis, bet kruvinomis rankomis keldamas Braną ir nešdamas laukan, į lietų.

Arija

—Čia yra vaiduoklių, tikrai žinau, — Pyragėlis iki alkūnių miltuotomis rankomis minkė tešlą duonai. — Vakar vakare kamaroje Pija kažką matė.

Arija paniekinamai purkštelėjo. Pija kamaroje visada ką nors matydavo. Paprastai vyrus.

— Galiu paimti pyragaitį? — paklausė ji. — Prikepei jų visą padėklą.

— Man reikia viso padėklo. Seras Eimoris juos ypač mėgsta.

Sero Eimorio ji nekentė.

— Apspjaudykime juos.

Pyragėlis nerimastingai apsidairė. Virtuvės užkaboriuose knibždėjo šešėliai, ištartų žodžių aidai geso pakampėmis, bet visi kiti virėjai ir darbininkai seniai miegojo gausiose ertmėse virš krosnių.

— Jis sužinos.

— Nesužinos. Spjaudalai neturi skonio.

— Jei sužinos, nuplakti lieps mane, — Pyragėlis net liovėsi minkęs tešlą. — Tau čia apskritai negalima būti. Jau gili naktis.

Iš tiesų buvo vėlu, bet Arijai tai nerūpėjo. Virtuvėje kas nors dirbdavo net ir juodžiausią naktį: ruošdavo duoną rytui, maišydavo viralą ilgu mediniu samčiu ar dorodavo paršą serui Eimoriui pusryčiams. Šiąnakt plušėjo Pyragėlis.

— Jeigu Raudonakis nubus ir pamatys, kad tavęs nėra… — tarė Pyragėlis.

— Raudonakis niekada nenubunda. Jeigu jau užmigo — viskas.

Tikras jo vardas buvo Meblas, bet dėl ašarojančių akių visi jį vadino Raudonakiu. Iš ryto jis kasdien vietoj pusryčių gerdavo alaus. Vakarais pavalgęs girtas krisdavo miegoti, o per smakrą jam nutįsdavo vyno spalvos seilė. Arija palaukdavo, kol pasigirs jo knarkimas, tada tylutėliai, kaip pati tikriausia pelytė, nusėlindavo basa tarnų laiptais. Neimdavo nei žibinto, nei žvakės. Kartą Sirijus jai sakė, kad tamsa gali būti jai draugė, ir buvo teisus. Jeigu tik šviesdavo mėnulis ir žvaigždės, jai tiek pakakdavo.

— Lažinuosi, kad net jei pabėgtume, Raudonakis nė nepastebėtų, — tarė ji Pyragėliui.

— Aš nenoriu bėgti. Čia geriau negu ten, miškuose. Nebenoriu valgyti kirminų. Nagi, pabarstyk ant lentos miltų.

— Kas čia? — Arija pakreipė galvą.

— Kur? Aš nieko…

— Klausykis ausimis, o ne burna. Karo rago garsas. Du kartus, negi negirdėjai? O štai dar, dabar vartų grotų grandinės girgžda, kažkas išvyksta arba parvyksta. Einam pažiūrėti?

Harenholo vartai nebuvo atsivėrę nuo ano ryto, kai su kariuomene išžygiavo lordas Taivinas.

— Man reikia kepti duoną rytui, — nepatenkintas burbėjo Pyragėlis. — Ir šiaip, juk sakiau, kad man nepatinka, kai tamsu.

— Aš einu. Paskui papasakosiu. Galiu paimti pyragaitį?

— Ne.

Arija vis tiek vieną nukniaukė ir suvalgė beeidama. Viduje buvo pridėta smulkintų riešutų, vaisių ir sūrio, plutelė trapi ir dar šilta. Suvalgiusi sero Eimorio pyragaitį, Arija pasijuto narsi. Basomis, lengvai ir greitai, dainavo ji patyliukais. Aš — Harenholo vaiduoklis.

Ragas pabudino pilį. Vienas po kito žmonės ėjo laukan žiūrėti, koks čia sujudimas. Arija įsimaišė į minią. Pro vartus ilga eile girgždėdami ritosi jaučių traukiami vežimai. Grobis, iš karto suprato ji. Vežimus lydintys raiteliai kalbėjo keistomis kalbomis. Jų šarvai blausiai spindėjo mėnesienoje, be to, ji įžiūrėjo porą juodai ir baltai dryžuotų arklių. Kruvinieji Juokdariai. Arija pasitraukė gilyn į šešėlį, o pro ją tuo metu riedėjo vežimas su gale pririštu narvu, kuriame tupėjo didžiulis juodas lokys. Kiti vežimai buvo iki viršaus prikrauti sidabro indų, ginklų ir skydų, miltų maišų, įtaisytuose garduose kvykė paršai, amsėjo perkarę šunys, kudakavo vištos. Arija kaip tik stengėsi prisiminti, kada paskutinį kartą ragavo kiaulienos kepsnio, kai pasirodė pirmasis belaisvis.

Jis laikėsi išdidžiai, ėjo aukštai iškėlęs galvą, matyt, lordas. Po suplyšusiu raudonu apsiaustu žybčiojo šarvai. Iš pradžių Arija pamanė, kad tai Lanisteris, bet jam einant pro deglą išvydo, jog jo ženklas — ne liūtas, o sidabrinis kumštis. Jo riešus standžiai veržė virvė, kita virve vienos jo kojos kulkšnis buvo surišta su jam iš paskos einančio vyro koja, šis — su dar vienu, ir šitaip visi belaisviai voroje turėjo krypuodami slinkti koja kojon. Daugelis buvo sužeisti. Jei kuris stabteldavo, vienas raitelių prijojęs perliedavo rimbu, kad judintųsi su visais. Arija mėgino suskaičiuoti, kiek ten belaisvių, bet susipainiojo dar nepasiekusi penkiasdešimties. Žmonių toje voroje buvo bent dvigubai daugiau. Vilkėjo sukruvintais, purvinais drabužiais, deglo šviesoje buvo sunku įžiūrėti visų jų ženklus, bet kai kuriuos iš pastebėtų Arija pažino. Du bokštai. Saulė su spinduliais. Kruvinas žmogus. Kovos kirvis. Kovos kirvis — tai Servinai, o balta saulė juodame lauke — Karstarkai. Šiauriečiai. Tėvo žmonės, taigi ir Robo. Ji nenorėjo svarstyti, ką tai galėtų reikšti.

Kruvinieji Juokdariai vienas po kito šoko nuo balnų žemėn. Iš savo šiaudinių guolių lindo mieguisti arklininkai tvarkyti apsiputojusių žirgų. Vienas raitelis garsiai reikalavo alaus. Pažadintas triukšmo į dengtą galeriją virš kiemo išėjo seras Eimoris Lorčas, lydimas dviejų vyrų su deglais. Vargas Houtas su ožio šalmu ant galvos prijojęs sustojo apačioje.

— Milorde pilieš viršininke, — tarė samdinys. Jis kalbėjo kimiai ir švebeldžiuodamas, tartum liežuvis niekaip netilptų burnoje.

— Kas čia tokie, Houtai? — griežtai paklausė seras Eimoris raukydamasis.

— Belaišviai. Ružas Boltonaš šumanė keltiš per ufę, bet mano Šmarkieji Vyrukai šudraškė jo kariuomenę į škuteliuš. Daug jų žuvo, o fats Boltonaš špruko. Tai jų vadaš Gloveris, už jo — šeras Einiš Frėjuš.

Seras Eimoris Lorčas savo mažomis kiaulės akutėmis spoksojo į apačioje stovinčius surištus belaisvius. Arijai nepasirodė, kad jis labai džiaugtųsi. Visi pilyje žinojo, kad jiedu su Vargu Houtu vienas kito nekenčia.

— Labai gerai, — pagaliau tarė jis. — Sere Kadvinai, veskite tuos žmones į požemį.

— Gavome pažadą, kad su mumis bus elgiamasi garbingai… — pakėlęs akis prašneko lordas su šarvuotu kumščiu ant apsiausto.

— Tylėt! — užriko Vargas Houtas taškydamasis seilėmis.

— Ką jums prižadėjo Houtas, — kreipėsi į belaisvius seras Eimoris, — man yra niekai. Lordas Taivinas paskyrė mane Harenholo pilies viršininku, ir su jumis elgsiuosi taip, kaip man reikės. — Jis mostelėjo ranka sargybiniams. — Didžiojoje patalpoje po Našlių bokštu turėtų tilpti visi. Jei kurie eiti nenori, galės čia pat ir mirti.

Atkišę ietis, jo žmonės nuvarė belaisvius, o Arija tuo metu pastebėjo pro duris išlendantį Raudonakį, besimarkstantį nuo deglų šviesos. Jeigu pastebės, kad jos nėra, puls rėkauti ir grasinti taip nuplakti, kad nusiners visa oda, bet Arija jo nebijojo. Vyzei jis neprilygo nė iš tolo. Visada grasindavo nudirti kailį tai vienam, tai kitam, tačiau niekas neprisiminė, kad būtų kada kam sudavęs. Vis dėlto bus geriau, jeigu jos nepastebės. Arija apsidairė. Kažkas jau ėmėsi iškinkyti jaučius, krovė turtą iš vežimų, Smarkieji Vyrukai triukšmavo reikalaudami gėrimų, aplink lokį narve susirinkę stypsojo smalsuoliai. Visiems taip sujudus, nepastebimai dingti buvo nesunku. Ji pasitraukė tuo pačiu keliu, kaip ir atėjo, stengdamasi niekam nepakliūti į akis, kad nekiltų noro pristatyti jos dirbti.

Toliau nuo vartų ir arklidžių didžiulėje pilyje beveik nebuvo nė gyvos dvasios. Triukšmas jai už nugaros po truputį nuslopo. Gūsingo vėjo sūkuriai aukštais plonais balsais ūžavo Raudų bokšto sienų plyšiuose. Dievų giraitėje nuo medžių jau ėmė kristi lapai, ir buvo girdėti, kaip jie vėjo genami slenka, ritasi per tuščius kiemus, tarp pastatų, vos girdimai šiurendami ant grindinio akmenų. Dabar, Harenholui vėl ištuštėjus, čia rasdavosi keisčiausių garsų. Kartais atrodydavo, tarsi akmenys sugeria triukšmą, apgaubdami kiemus tylos skraiste. Kitu metu aidai, regis, gyvendavo savą gyvenimą, ir kiekvienas žingsnis dundėdavo lyg ten tryptų visa šmėklų kariauna, o menkiausias balsas tolumoje išaugdavo į vaiduoklių minios gausmą. Neįprasti garsai gąsdino Pyragėlį, bet ne Ariją.

Tyli lyg šešėlis ji skuodė per vidinį kiemą, aplink Siaubo bokštą, pro tuščias arklides, kur, pasak žmonių, vaiduokliškais sparnais orą virpina negyvų sakalų šmėklos. Galėjo eiti kur panorėjusi. Įgulos buvo likę ne daugiau kaip šimtas vyrų, toks menkas būrelis, kad Harenhole tiesiog ištirpo. Šimto Židinių menė buvo užrakinta, kaip ir daugelis kitų mažesnių pastatų, net Raudų bokštas. Seras Eimoris Lorčas gyveno pilies valdytojo kambariuose Karaliaus Lauže, ten buvo erdvu kaip pas lordą, o Arija ir kiti tarnai persikraustė į rūsius po jais, kad būtų visada po ranka. Kol pilyje gyveno lordas Taivinas, kur nors vis pasitaikydavo ginkluotas kareivis ir būtinai paklausdavo, ko tau čia reikia. Tačiau dabar liko vos šimtas žmonių, turinčių saugoti kokį tūkstantį durų, niekas nebežinojo, kas kur turėtų būti, bet, tiesą sakant, niekam tai ir nerūpėjo.

Eidama pro ginklinę, Arija išgirdo kūjo dūžius. Aukštuose languose mirgėjo tamsiai oranžinė pašvaistė. Arija užsiropštė ant stogo ir žvilgtelėjo žemyn. Gendris kalė antkrūtinį. Kai dirbdavo, jam viskas aplinkui tarsi išnykdavo, išskyrus metalą, dumples, žaizdrą. Kūjis tapdavo lyg jo rankos dalimi. Ji valandėlę žiūrėjo, kaip juda raumenys Gendriui ant krūtinės, ir klausėsi jo išgaunamos plieno muzikos. Stiprus, pagalvojo ji. Gendris paėmė antkrūtinį ilgomis žnyplėmis, ketindamas pamerkti į aušinamąjį lovį; tada Arija įsirangė pro langą ir nušoko ant grindų greta jo.

Išvydęs ją, Gendris, regis, visai nenustebo.

— Turėtum būti lovoje, mergyte.

Į šaltą vandenį panardintas antkrūtinis šnypštė tartum katė.

— Ko ten buvo kilęs tas triukšmas?

— Grįžo Vargas Houtas su belaisviais. Mačiau jų ženklus. Ten yra Gloveris iš Gūdmiškio, jis — mano tėvo pavaldinys. Taip pat ir dauguma kitų, — staiga Arija suvokė, kodėl kojos atnešė ją čionai. — Privalai padėti man juos ištraukti.

— Kaipgi mes juos vaduosime? — nusijuokė Gendris.

— Seras Eimoris pasiuntė juos į požemį. Tą po Našlių bokštu, tai viena didelė patalpa. Galėtum savo kūju išmušti duris…

— O sargybiniai tuo metu žiūrės ir, ko gero, lažinsis, kiek man prireiks smūgių?

Arija kramtė lūpą.

— Sargybinius reikės užmušti.

— Ir kaip tu rengiesi tai padaryti?

— Gal jų ten nebus daug.

— Jeigu jų ten du, tau ir man jau per daug. Atrodo, kad tame kaime taip nieko ir nepasimokei. Tik pamėgink, ir Vargas Houtas nukapos tau rankas ir kojas, taip, kaip jis mėgsta. — Gendris vėl ėmėsi replių.

— Tu bijai.

— Palik mane ramybėje, mergyte.

— Gendri, šiauriečių ten bent šimtas. Gal net daugiau, negalėjau jų visų suskaičiuoti. Tiek turi ir seras Eimoris. Na, neskaitant Kruvinųjų Juokdarių. Mums tereikia juos ištraukti, tada galėsime užimti pilį ir pabėgti.

— Na, negali tu jų ištraukti, lygiai kaip negalėjai išgelbėti Lomio, — apvertęs antkrūtinį, Gendris įdėmiai jį apžiūrinėjo. — O jei pavyktų pabėgti, kurgi keliautume?

— Į Vinterfelą, — nedvejodama atsakė Arija. — Papasakočiau motinai, kaip tu man padėjai, ir galėtum likti…

— Ir miledi sutiktų? Kad galėčiau kaustyti tavo žirgus ir kalti tavo lordams broliams kalavijus?

Kartais Gendris ją tiesiog siutindavo.

— Liaukis!

— Kodėl turėčiau statyti pavojun savo kojas dėl galimybės lieti prakaitą ne Harenhole, o Vinterfele? Pažįsti Beną Juodapirštį? Čionai jis atkeliavo dar berniukas. Kalė geležį prie ledi Vent ir jos tėvo, o dar anksčiau ir prie šio tėvo ir net prie lordo Lotstono, valdžiusio Harenholą iki Ventų. Dabar kala lordui Taivinui, ir žinai, ką jis sako? Kalavijas — tai kalavijas, šalmas — tai šalmas, o jei kyštelsi ranką į ugnį — nusideginsi, nesvarbu, kam tarnauji. Lukanas — visai neblogas šeimininkas. Aš liksiu čia.

— Ir tave sučiups karalienė. Paskui Beną Juodapirštį ji auksinių apsiaustų nesiuntinėjo!

— Gal jie ieškojo visai ne manęs.

— Pats žinai, kad tavęs. Esi kažkuo svarbus.

— Aš — kalvio pameistrys ir vieną dieną galbūt tapsiu meistru ginklininku… jei niekur nebėgiosiu, neprarasiu kojų ar galvos.

Jis nusigręžė, griebė kūjį ir puolė daužyti.

Arija bejėgiškai sugniaužė kumščius.

— Kai kalsi kitą šalmą, vietoj jaučio ragų pritaisyk asilo ausis!

Ji turėjo tučtuojau pabėgti, kitaip būtų ėmusi Gendrį mušti. Jis tikriausiai nė nepajustų. Kai jie sužinos, kas jis toks, ir nurėš jo kvailą asilišką makaulę, tada jis pasigailės nepadėjęs. Šiaip ar taip, be jo Arijai bus tik geriau. Juk ten, kaime, ją pagavo tik dėl jo kaltės.

Tačiau, pagalvojus apie kaimą, atmintyje iškilo ir žygis, ir daržinė, ir Kutulis. Ji prisiminė mažą berniuką, gavusį smūgį kuoka į veidą, kvailą senį „visi už Džofrį“, Lomį Žaliarankį. Buvau avis, paskui pelė, galėjau tik slapstytis. Arija kramtė lūpą ir mėgino prisiminti, kada ji vėl pasijuto drąsi. Narsą man grąžino Džakenas. Jis iš pelės pavertė mane vaiduokliu.

Po Vyzės mirties ji loratiečio vengė. Su Čizviku buvo lengva, nustumti žmogų nuo sienos gali bet kas, tačiau tą šlykštų dėmėtą šunį Vyzė pats išaugino, ir tik kokie tamsūs burtai galėjo užsiundyti tą žvėrį prieš jį. Jorinas rado Džakeną juodajame požemyje, kartu su Rordžu ir Kandžium, prisiminė ji. Džakenas buvo padaręs kažką siaubinga ir Jorinas tai žinojo, todėl ir laikė jį sukaustęs grandinėmis. Jeigu loratietis — burtininkas, tai galbūt Rordžas ir Kandžius yra visai ne žmonės, o demonai, jo iššaukti iš kokio pragaro.

Džakenas tebebuvo skolingas jai vieną mirtį. Senosios auklės pasakose žmonės, iš dvasių gavę tris stebuklingus norus, turėjo būti ypač atsargūs su trečiuoju, nes jis — paskutinis. Čizvikas ir Vyzė buvo menkniekis. Paskutinė mirtis privalo būti svari, kalbėjo sau Arija, kas vakarą šnibždėdama savuosius vardus. Tačiau dabar susimąstė, ar iš tiesų ji delsia dėl to. Kol turėjo galimybę žudyti vien pašnibždėjusi vardą, ji galėjo nieko nebijoti… bet panaudojusi paskutiniąją mirtį, ji būtų vėl virtusi pelyte.

Raudonakis nebemiegojo, tad ji nedrįso grįžti į savo guolį. Nežinodama, kur geriau pasislėpti, patraukė į dievų giraitę. Jai patiko uosti aitrų pušų ir sargmedžių kvapą, jausti žolę ir žemę tarpupirščiuose, klausytis vėjyje šiurenančių lapų. Per miškelį vinguriavo mažas nesraunus upeliukas, vienoje vietoje pragraužęs krantą po suvirtusiais medžiais.

Ten, po pūvančiomis šakomis ir susisukusiomis šaknų atplaišomis, ji slėpė savo kalaviją.

Gendris buvo per daug užsispyręs, kad nukaltų jai tikrą, tad ji pasidarė ginklą iš šluotkočio. Aišku, labai jau lengvą ir be tinkamos rankenos, užtat aštriu, rakštimis pasišiaušusiu smaigaliu. Vos ištaikiusi laisvą valandėlę, paslapčiomis atbėgdavo ir kartodavo pratimus, kurių ją kadaise mokė Sirijus, lakstė basa per sausų lapų paklotę, čaižė šakas, kapojo nuo jų lapus. Kartais net įsliuogdavo į medį ir šokdavo tarp viršutinių šakų, kojų pirštais apglėbdama nelygų jų paviršių ir vaikštinėdama pirmyn atgal; vėl po truputį išmokusi laikyti pusiausvyrą, su kiekviena diena ji svirduliavo vis mažiau. Naktis jai buvo geriausias laikas; naktį niekam jos nereikėjo.

Arija užsiropštė aukštyn. Ten, lapijos karalystėje, išsitraukė savo kalaviją ir bent valandėlei pamiršo ir serą Eimorį, ir Juokdarius, ir tėvo žmones; viską nustelbė šiurkšti medžio žievė po jos padais ir orą kertančio kalavijo švilpesys. Nulūžusi šaka virto Džofriu. Kapojo ją, kol ta nulėkė žemėn. Karalienė ir seras Ilinas, seras Merinas ir Skalikas buvo tik lapai, bet nužudė ir juos, suraižė į šlapius žalius skutelius. Kai ranka pavargo, ji apžergė storą šaką ir atsisėdo atsikvėpti, traukė į plaučius vėsų tamsios nakties orą ir klausėsi medžiojančių šikšnosparnių cypavimo. Pro tankų vainiką šmėkšojo baltos tarsi kaulai širdmedžio šakos. Žiūrint iš čia, atrodo visai toks pat kaip Vinterfele. Jeigu tik taip būtų iš tiesų… tada, nušokusi žemėn, ji vėl atsidurtų namie ir galbūt rastų tėvą, sėdintį po burtmedžiu ten, kur visada.

Užsikišusi savo kalaviją už diržo, šokinėdama nuo vienos šakos ant kitos, ji greitai vėl atsidūrė ant žemės. Mėnesienoje burtmedžio šakos nusidažė sidabru, bet raudonus penkiaskiaučius lapus naktis pavertė juodais. Arija įsmeigė akis į medžio kamiene išraižytą veidą. Atrodė baisus, persikreipusia burna, išverstomis, neapykantos kupinomis akimis. Negi dievai tokie? Ar jie įžeidūs, kaip ir žmonės? Turėčiau pasimelsti, staiga pagalvojo Arija.

Ji atsiklaupė. Nelabai žinojo, kaip reikėtų pradėti. Sunėrė rankas prieš save. Padėkite man, senieji dievai, meldėsi ji tyliai. Padėkite man išvaduoti tuos žmones iš požemio, kad būtų nužudytas seras Eimoris, o aš galėčiau keliauti namo į Vinterfelą. Padarykite mane vandens šokėja ir vilke, ir kad daugiau niekada nebebijočiau.

Ar šito gana? Gal, norint, kad senieji dievai išgirstų, ji turi melstis balsu. Gal reikėtų melstis ilgiau. Tėvas kartais melsdavosi labai ilgai, atsiminė ji. Tačiau senieji dievai jam niekada nepadėjo. Įširdo apie tai pagalvojusi.

— Privalėjote jį išgelbėti, — išbarė ji medį. — Jis nuolat jums meldėsi. Man nerūpi, padėsite ar ne. Tiesą sakant, nemanau, kad ir gebėtumėt, net jeigu turėtumėt noro.

— Prieš dievus piktžodžiauti negalima, mergaite.

Suskambęs balsas ją išgąsdino. Pašokusi išsitraukė savo medinį kalaviją. Džakenas Hagaras stovėjo tamsoje taip ramiai, kad susiliejo su medžiais aplinkui.

— Žmogus ateina išgirsti vardo. Buvo vienas, buvo antras, dabar eilė trečiam. Žmogus norėtų užbaigti.

Arija nuleido šerpetotą kalavijo smaigalį į žemę.

— Kaip sužinojai, kad aš čia?

— Žmogus mato. Žmogus girdi. Žmogus žino.

Arija įtariai žvelgė į jį. Ar jį pasiuntė dievai?

— Kaip tu privertei tą šunį nužudyti Vyzę? Ar Rordžas ir Kandžius — tavo iššaukti iš pragaro? O Džakenas Hagaras — tai tavo tikras vardas?

— Kai kurie žmonės turi daug vardų. Kiaunė, Aris. Arija.

Ji po truputį traukėsi nuo jo, kol galų gale nugara atsirėmė į širdmedį.

— Ar tau išpliurpė Gendris?

— Žmogus žino, — vėl pakartojo jis, — miledi iš Starkų giminės.

Gal jį, atsiliepdami į jos maldas, atsiuntė dievai?

— Man reikia, kad padėtum ištraukti tuos vyrus iš požemio. Ir tą Gloverį, ir kitus. Visus, kiek jų ten yra. Turime užmušti sargybinius ir kaip nors atrakinti duris…

— Mergaitė užsimiršta, — tyliai tarė jis. — Ji jau gavo du, skola buvo trys. Jeigu sargybinis turi mirti, jai tereikia pasakyti jo vardą.

— Bet vieno sargybinio nepakaks, jei norime atidaryti kalėjimą, turime užmušti visus. — Arija skaudžiai įsikando į lūpą, stengdamasi nepravirkti. — Noriu išgelbėti šiauriečius, kaip anksčiau tave.

Džakenas žvelgė žemyn į ją be jokio gailesčio.

— Iš dievo buvo atimtos trys gyvybės. Tas tris gyvybes reikia grąžinti. Iš dievų šaipytis negalima, — jo balsas liejosi tarsi šilkas, bet skambėjo kietai it plienas.

— Aš ir nesišaipau.

Arija valandėlę mąstė.

— Vardas… galiu pasakyti bet kurio žmogaus? Ir tu jį nužudysi?

Džakenas Hagaras palenkė galvą.

— Žmogus tarė žodį.

— Bet kurį? — neatlyžo Arija. — Vyrą, moterį, kūdikį, lordą Taiviną ar aukštąjį septoną, o gal savo tėvą?

— Žmogaus gimdytojas seniai miręs, bet jei gyventų ir jei žinotum jo vardą, tau paliepus jis mirtų.

— Prisiek, — tarė Arija. — Prisiek dievų akivaizdoje.

— Prisiekiu visais jūros ir oro dievais, ir net ugnies dievu, — jis pridėjo ranką prie burtmedžio lūpų. — Prisiekiu septyniais naujaisiais dievais ir nesuskaitomais senaisiais.

Jis prisiekė.

— Net jeigu ištarčiau karaliaus vardą…

— Ištark vardą, ir mirtis ateis. Rytojaus dieną, po mėnesio ar po metų, bet ji ateis. Žmogus neskrajoja kaip paukštis, bet žengia viena koja, paskui kita, ir vieną dieną žmogus atsiduria ten ir karalius miršta. — Jis atsiklaupė šalia jos, abu žiūrėjo vienas kitam į akis. — Mergaitė gali šnibždėti, jeigu bijo kalbėti garsiai. Pašnibždėk dabar. Tai Džofris?

Arija priglaudė lūpas jam prie ausies.

— Tai Džakenas Hagaras.

Net ir liepsnojančioje daržinėje, iš visų pusių apsuptas ugnies sienos ir kaustomas grandinių, jis neatrodė toks paklaikęs kaip dabar.

— Mergaitė… juokauja.

— Tu prisiekei. Tavo priesaiką girdėjo dievai.

— Dievai iš tiesų girdėjo.

Staiga jo rankoje atsirado peilis plonyte sulig jos mažuoju piršteliu geležte. Kam jis skirtas — jai ar pačiam Džakenui, Arija nesuprato.

— Mergaitė verks. Mergaitė neteks vienintelio draugo.

— Tu nesi mano draugas. Tikras draugas man padėtų. — Ji atsitraukė per žingsnį, spyruokliuodama ant pirštų, jei jis kartais sviestų tą peilį. — Niekada nežudyčiau draugo.

Džakeno veide šmėstelėjo ir tučtuojau dingo šypsena.

— Tuomet mergaitė galbūt… ištartų kitą vardą, jeigu draugas pasistengtų padėti?

— Galbūt ir ištartų, jeigu tikrai padėtų.

Peilis išnyko.

— Eime.

— Dabar?

Jai nė į galvą nebuvo atėję, kad jis puls veikti taip greitai.

— Žmogus girdi, kaip smiltys šnibžda per stiklą. Žmogus nemiegos, kol mergaitė neatsiims vieno vardo. Dabar, piktas vaike.

Aš nesu piktas vaikas, pagalvojo ji, aš — didvilkė. Ir Harenholo šmėkla. Įkišusi savo šluotkotį atgal į slėptuvę, Arija nusekė paskui jį iš dievų giraitės.

Nors buvo gili naktis, per Harenholą šuorais ritosi gyvenimas. Vargo Houto būrys savo atvykimu visiškai sutrikdė įprastą tvarką. Vežimai, jaučiai, arkliai iš kiemo jau buvo dingę, bet narvas su lokiu dar liko. Jis kybojo per kelias pėdas nuo žemės ant storų grandinių arkoje po tiltu, skiriančiu išorinį ir vidinį kiemą. Visą plotą ryškiai nušvietė aplinkui sukaišiotų deglų žiedas. Prie narvo susibūrę arklidžių berniūkščiai svaidė į lokį akmenis, versdami jį mauroti ir niurnėti. Kitapus kiemo pro Kareivinių menės duris liejosi šviesa, dzingsėjo bokalai, aidėjo šauksmai duoti dar vyno. Koks tuzinas balsų užtraukė dainą svetima, Arijos ausiai neįprasta gomurine kalba.

Jie geria ir valgo, o paskui sumigs, susigaudė ji. Raudonakis tikriausiai liepė mane pažadinti, kad padėčiau juos aptarnauti. Matyt, žino, kad nemiegojau. Bet, ko gero, jam nėra kada galvoti, reikia pilstyti vyną Smarkiesiems Vyrukams ir tiems iš sero Eimorio įgulos, kurie sėdo puotauti kartu. Jų keliamas triukšmas bus gera priedanga.

— Jei žmogus padarys šitai, šiąnakt alkanieji dievai gardžiuosis krauju, — tarė Džakenas. — Miela mergaitė, švelni ir maloni. Atsiimk vieną vardą, tark kitą, ir pamirškime šitą beprotišką sapną.

— Ne.

— Ką gi, — jis, regis, jau buvo su tuo susitaikęs, — darbas bus atliktas, tačiau mergaitė privalės paklusti. Žmogus kalboms neturi laiko.

— Mergaitė paklus, — atsiliepė Arija. — Ką turiu daryti?

— Šimtas žmonių išalko, juos reikia pavalgydinti, lordas įsakė duoti karštos sriubos. Mergaitė privalo nubėgti į virtuvę ir perduoti savo pyragų berniukui.

— Sriubos, — pakartojo ji. — O kur būsi tu?

— Mergaitė padės paruošti sriubą ir lauks virtuvėje, kol žmogus ateis jos pasiimti. Eik. Lėk.

Jai įpuolus į virtuvę, Pyragėlis traukė iš krosnies kepalus, bet virtuvėje jau sukosi daugiau žmonių. Vargui Houtui ir jo Kruviniesiems Mimams valgydinti buvo pažadinti virėjai. Tarnai krepšiais nešė lauk Pyragėlio iškeptą duoną ir pyragaičius, vyriausiasis virėjas griežinėliais pjaustė šaltą kumpį, berniukai sukiojo iešmus su triušiais, tarnaitės laistė juos medumi, moterys pjaustė svogūnus ir morkas.

— Kiaune, ko tau čia reikia? — ją išvydęs, paklausė vyriausiasis virėjas.

— Sriubos, — paskelbė Arija. — Milordas nori sriubos.

Jis kaukštelėjo peiliu į juodus geležinius puodus, kabančius virš liepsnos.

— O kas čia, tavo nuomone? Nors labiau norėčiau į juos pričiurkšti, o tada patiekti tam ožiui. Neleidžia žmogui net naktį pamiegoti, — jis nusispjovė. — Na, tiek to, nesvarbu, bėk atgal ir pasakyk, kad puodo nepaskubinsi.

— Turiu čia palaukti, kol išvirs.

— Tada nesipainiok po kojomis. Arba dar geriau — patalkininkauk. Nubėk į sandėlį. Jo ožiškoji malonybė, aišku, norės sviesto ir sūrio. Pažadink Piją ir pasakyk, tegu bent kartą pasijudina, jei nori ir toliau vaikščioti abiem kojomis.

Arija nukūrė kiek įkabindama. Pija savo guolyje jau nemiegojo, o dejavo po vienu iš Juokdarių, bet išgirdusi Ariją šūkaujant pasistengė kuo greičiau užsimesti drabužius. Į šešis krepšius prikrovusi puodynių su sviestu ir didelių trikampių, į drobę suvyniotų dvokiančių sūrių, pasišaukė Ariją:

— Eikš čionai, padėsi nunešti.

— Negaliu. O tu geriau paskubėk, nes Vargas Houtas nušnios tau pėdą.

Ir nudūmė, kol Pija nespėjo jos nutverti. Grįždama atgal susimąstė, kodėl nė vienam belaisviui nenukirsta ranka ar koja. Gal Vargas Houtas bijo supykdyti Robą? Nors neatrodė, kad jis ko nors bijotų.

Arijai grįžus į virtuvę, Pyragėlis maišė puodus ilgu mediniu samčiu. Ji čiupo kitą samtį ir taip pat stojo maišyti. Valandėlę svarstė, gal reikėtų jam pasakyti, bet paskui prisiminė kaimą ir nutarė verčiau patylėti. Jis vėl tuoj pat pasiduotų.

Netrukus pasigirdo atgrasus Rordžo balsas.

— Virėjau, — rėkė jis, — pasiimame tavo prakeiktą viralą.

Arija suglumusi paleido iš rankos samtį. Juk neprašiau, kad juos atsivestų. Rordžas buvo užsidėjęs savo geležinį šalmą su plokštele tarpuakyje, šiek tiek dengiančią tą vietą, kur turėjo būti jo nosis. Jam iš paskos į virtuvę įžengė Džakenas su Kandžium.

— Prakeiktas viralas nė velnio dar negatavas, — atšovė virėjas. — Turi šiek tiek pavirti. Ką tik sudėjome svogūnus ir…

— Užčiaupk srėbtuvę, nes tuoj sugrūsiu iešmą tau į užpakalį ir dar pasukiosiu virš ugnies. Pasakiau — reikia sriubos, ir baigta. Ir tučtuojau.

Kandžius šnypšdamas visa sauja tiesiai nuo iešmo stvėrė triušį ir suleido dantis į pusžalę mėsą. Per pirštus jam varvėjo medus.

Virėjui beliko tik nusileisti.

— Tai neškis savo prakeiktą viralą, bet jei tas ožys ims klausinėti, ko jis toks skystas, pats ir turėsi aiškintis.

Kandžius nulaižė nuo pirštų taukus ir medų, o Džakenas tuo tarpu užsimovė storai pamuštas pirštines. Kitą porą davė Arijai.

— Kiaunė bus pagalbininkė.

Sriuba buvo beveik verdanti, o puodai sunkūs. Vieną šiaip taip atkėlė nuo žemės Arija su Džakenu, Rordžas vienas nešė antrą, o Kandžius čiupo kitus du šnypšdamas iš skausmo, nes rankenos degino jam rankas. Vis dėlto puodų jis nepaleido. Jie išvilko tuos puodus iš virtuvės ir nutempė per kiemą. Prie Našlių bokšto budėjo du sargybiniai.

— Kas čia? — vienas paklausė Rordžo.

— Verdančio myžalo puodas. Ragausi?

Džakenas pražydo nuginkluojančia šypsena.

— Belaisvis taip pat nori valgyti.

— Mums apie tai nieko…

— Čia jiems, o ne jums, — įsiterpė Arija.

Antrasis sargybinis mostelėjo jiems.

— Tai neškite žemyn.

Už durų įviji laiptai vedė apačion, į požemį. Pirmas ėjo Rordžas, Džakenas su Arija — paskutiniai.

— Mergaitė nesikiš, — įspėjo jis.

Nusileidę jie pateko į drėgną, šaltą rūsį akmens sienomis, be langų, ilgą ir niūrų. Arčiau laiptų liepsnojo keli sienose įstatyti deglai, ties jais aplink subraižytą stalą keli sero Eimorio sargybiniai plepėjo ir lošė kauliukais. Nuo tamsoje susigrūdusių belaisvių juos skyrė stori geležiniai virbai. Sriubos kvapas daugelį priviliojo arčiau grotų.

Arija suskaičiavo aštuonis sargybinius. Jie taip pat užuodė sriubą.

— Dar nesu matęs, kad virtuvė atsiųstų tokį atgrasų snukį, — tarė jų vyresnysis Rordžui. — Kas tame puode?

— Tavo kankolai. Tai norite ėsti ar ne?

Vienas sargybinis vaikštinėjo, kitas stovėjo prie grotų, trečias, nugara atsirėmęs į sieną, sėdėjo ant grindų, tačiau atsiradęs valgis visus juos patraukė prie stalo.

— Pagaliau tie knisliai susiruošė mus pamaitinti.

— Regis, užuodžiu svogūnus.

— O kur duona?

— Po šimts, dar reikia dubenėlių, puodukų, šaukštų…

— Nieko jums nereikia, — atkirto Rordžas ir kliūstelėjo per stalą plikinantį skystį tiesiai jiems į veidus. Tą patį padarė ir Džakenas. Kandžius atsivėdėjęs švystelėjo savo puodus taip, kad jie sukdamiesi ir taškydami sriubą pasileido per požemį. Vienas pataikė tiesiai į smilkinį vyresniajam, kuris kaip tik mėgino stotis. Šis tarsi smėlio maišas krito ant grindų ir liko gulėti nejudėdamas. Kiti klykė iš skausmo, šaukėsi dievų ar bandė šliaužti šalin.

Arija stovėjo prisispaudusi prie sienos, o Rordžas ėmėsi pjaustyti gerkles. Kandžiui labiau patiko suimti žmogaus galvą viena ranka už pakaušio, kita — už smakro ir vienu didžiulių blyškių letenų judesiu nulaužti jam sprandą. Tik vienas sargybinis pajėgė išsitraukti ginklą. Džakenas atšoko nuo jo kirčio, pats išsitraukė kalaviją, apibėrė sargybinį smūgiais ir, įvaręs į kampą, pribaigė dūriu tiesiai į širdį. Grįžęs prie Arijos su kalaviju rankoje, ant kurio skaisčiai raudonavo kraujas iš širdies, nušluostė jį į jos suknelę.

— Mergaitė taip pat turi išsikruvinti. Tai jos darbas.

Grotų raktas kybojo ant įkalto į sieną kablio. Rordžas nuėmė jį ir atrakino duris. Pirmasis išėjo lordas su šarvuotu kumščiu ant apsiausto.

— Puikiai susidorota, — tarė jis. — Aš esu Robetas Gloveris.

— Milorde, — nusilenkė jam Džakenas Hagaras.

Atgavę laisvę kaliniai surinko sargybinių ginklus ir iškėlę kalavijus puolė laiptais aukštyn. Jų draugai, kuriems ginklų neužteko, grūdosi iš paskos. Visi veikė greitai, persimesdami vos vienu kitu žodžiu. Nė vienas neatrodė taip sunkiai sužeistas, kaip tada, kai Vargas Houtas varė juos pro Harenholo vartus.

— Su šita sriuba čia gudriai, — kalbėjo tas Gloveris, — nesitikėjau. Tai lordo Houto sumanymas?

Rordžas prapliupo juoktis. Kvatojo taip smarkiai, kad pro skylę, kur anksčiau buvo jo nosis, tiško snargliai. Kandžius sėdėjo apžergęs vieną negyvėlių, laikė jo suglebusią ranką ir graužė pirštus. Jų kaulai traškėjo jam tarp dantų.

— Vyrai, kas jūs tokie? — tarp Robeto Gloverio antakių įsirėžė raukšlė. — Kai Houtas atvyko į lordo Boltono stovyklą, jūsų ten nebuvo. Jūs — iš Smarkiųjų Vyrukų?

Rordžas atgalia ranka nusišluostė nuo smakro snarglius.

— Dabar jau — taip.

— Šis žmogus turi garbės būti Džakenas Hagaras, kadaise iš laisvojo Lorato miesto. Nemandagūs šio žmogaus draugai vardu Rordžas ir Kandžius. Lordas supras, kuris jų — Kandžius.

Tada mostelėjo ranka į Ariją.

— O čia…

— Aš — Kiaunė, — išpyškino ji, kol Džakenas nespėjo išduoti, kas ji tokia iš tiesų. Nenorėjo, kad jos vardas būtų čia ištartas, kur galėjo išgirsti ir Rordžas, ir Kandžius, ir visi kiti, kurių ji nepažįsta.

Gloveris į ją nė nepažvelgė.

— Labai gerai, — tarė jis. — Užbaikime šitą kruviną reikalą.

Užlipę įvijais laiptais aukštyn, prie durų buvusius sargybinius rado gulinčius jų pačių kraujo klanuose. Šiauriečiai jau bėgo per kiemą. Aidėjo riksmai. Kareivinių menės durys atsilapojo, laukan klykdamas išsvirduliavo sužeistas vyras. Paskui jį išpuolė dar trys ir čia pat ietimi ir kalaviju nutildė. Kova vyko ir prie vartų. Rordžas ir Kandžius nuskubėjo su Gloveriu, bet Džakenas Hagaras priklaupė šalia Arijos.

— Mergaitė nesupranta?

— Suprantu, — atsakė ji, nors iš tiesų ji visiškai nieko nesuprato.

Loratietis šitai, matyt, įskaitė jos veide.

— Ožiui ištikimybė nerūpi. Man regis, čia netrukus iškils vilko vėliava. Bet pirma žmogus norėtų, kad vienas vardas būtų atsiimtas.

— Atsiimu tą vardą, — Arija prikando lūpą. — Ar dar turiu trečią mirtį?

— Mergaitė godi. — Džakenas bakstelėjo vieną iš negyvų sargybinių ir parodė jai kruvinus pirštus. — Čia trys, ana ten keturi, dar aštuoni guli negyvi apačioje. Skola grąžinta.

— Grąžinta, — nenorom sutiko Arija. Jai buvo šiek tiek liūdna. Dabar ji vėl virto pilka pelyte.

— Dievas gavo tai, kas jam priklauso. O dabar žmogus turi mirti, — Džakeno lūpomis nuslydo keista šypsena.

— Mirti? — Arija visiškai suglumo. Ką jis tuo nori pasakyti? — Juk atsiėmiau tą vardą. Dabar tau nebereikia mirti.

— Reikia. Mano laikas baigiasi.

Džakenas perbraukė delnu sau per veidą nuo kaktos iki smakro, ir ten, kur prisilietė, veidas pasikeitė. Skruostai papilnėjo, akys susispaudė arčiau, nosis užlinko, ant dešiniojo skruosto vietoj lygios odos išryškėjo randas. O kai papurtė galvą, jo ilgi tiesūs plaukai, pusiau šviesūs, pusiau raudoni, ištirpo ore, palikdami kupetą šiurkščių juodų garbanų.

Arija išsižiojo iš nuostabos.

— Kas tu? — sušnibždėjo ji tokia apstulbusi, kad net pamiršo išsigąsti. — Kaip šitai padarei? Ar tai sunku?

Jis nusišypsojo, blyksteldamas auksiniu dantimi.

— Nė kiek ne sunkiau, negu pasivadinti nauju vardu, jeigu tik moki.

— Parodyk ir man, — neiškentė Arija, — ir aš noriu taip daryti.

— Jei nori mokytis, turi keliauti su manimi.

Arija sudvejojo.

— Kur?

— Labai toli, į kitą Siaurosios jūros pusę.

— Negaliu. Privalau keliauti namo. Į Vinterfelą.

— Tada mums teks skirtis, — tarė jis, — nes ir aš turiu pareigų.

Jis paėmė jos ranką ir įspaudė į delną mažą pinigėlį.

— Štai.

— Kas čia?

— Didžiai vertingas pinigas.

Arija krimstelėjo monetą. Tokia kieta galėjo būti tik geležis.

— Ar už ją galima nusipirkti žirgą?

— Ji skirta ne žirgams pirkti.

— Tuomet kokia iš jos nauda?

— Tai tas pats, kaip klausti — kokia nauda iš gyvenimo, kokia nauda iš mirties. Jeigu ateis diena, kai norėsi vėl mane susirasti, paduok tą pinigą bet kuriam žmogui iš Bravoso ir pasakyk jam šiuos žodžius — valar morgulis.

— Valar morgulis, — pakartojo Arija. Nesunkūs žodžiai. Pirštais tvirtai suspaudė monetą. Kitoje kiemo pusėje vyrai dejavo priešmirtinėse kančiose. — Džakenai, prašau, neišeik.

— Džakenas negyvas, kaip ir Aris, — liūdnai tarė jis, — o aš privalau vykdyti tai, ką pažadėjau. Valar morgulis, Arija Stark. Pakartok dar sykį.

— Valar morgulis, — vėl ištarė ji, ir Džakeno drabužiais vilkintis nepažįstamasis nusilenkė jai, tada dideliais žingsniais nutolo į tamsą plevėsuodamas apsiaustu. Arija liko viena su negyvėliais. Jie nusipelnė mirties, tarė ji sau, prisiminusi visus, kuriuos seras Eimoris Lorčas nužudė sodyboje prie ežero.

Grįžusi į savo šiaudų guolį, rūsius po Karaliaus Laužu rado tuščius. Sušnibždėjo į pagalvę savo vardus, o pabaigoje tylutėliai pridūrė, nesiliaudama svarstyti, ką tai galėtų reikšti — valar morgulis.

Apyaušriu sugrįžo Raudonakis ir visi kiti, išskyrus tik vieną berniuką, kuris žuvo per susirėmimus, nors niekas nesuprato kodėl. Vėliau Raudonakis užlipo viršun vienas pažiūrėti, kaip ten viskas atrodo prašvitus, vis skųsdamasis, kad jo seni kaulai nepakenčia laiptų. Grįžęs papasakojo, kad Harenholas paimtas.

— Tie Kruvinieji Juokdariai vienus sero Eimorio vyrus užkapojo lovose, kitus — prie stalo, kai tie jau buvo gerai įkaušę. Dar iki dienos pabaigos pasirodys naujasis lordas su visa kariuomene. Jis — iš laukinės šiaurės, kur stovi ta Siena, ir, sako, labai smarkus. Tas lordas ar kitas, o darbus dirbti vis tiek reikia. Nemėginkite kvailioti — nuplaksiu taip, kad kailis nusiners.

Tai sakydamas pažvelgė į Ariją, bet nė žodžiu neužsiminė, kur ji buvusi šią naktį.

Visą rytą ji matė, kaip Kruvinieji Juokdariai renka vertingus žuvusiųjų daiktus ir tempia lavonus į Apsilydžiusių Akmenų kiemą, kur jau buvo sukrautas laužas jiems deginti. Kvailys Šegvelis nukirto dviem negyviems riteriams galvas ir lakstė po pilį, laikydamas jas už plaukų ir vaidindamas jų pokalbį. „Nuo ko mirei?“ — klausė viena galva. „Nuo karštos kiaunės sriubos“, — atsakė kita.

Arijai liepė nuplauti pridžiūvusį kraują. Niekas nieko jai nesakė kitaip negu paprastai, bet ji vis pastebėdavo žmones keistai žiūrint į ją. Robetas Gloveris ir kiti jų išlaisvinti vyrai, matyt, papasakojo, kas nutiko ten, požemyje, o paskui Šegvelis ir jo kvailos plepančios galvos paskleidė šnekas apie kiaunės sriubą. Labai norėjo liepti jam užsičiaupti, bet bijojo. Tas juokdarys buvo beveik pamišęs, Arija girdėjo, kad jis kartą užmušęs žmogų, nes tas nesijuokęs iš jo pokštų. Verčiau jis užsičiauptų, nes pridėsiu jį prie savo sąrašo, galvojo ji gremždama rusvai raudoną dėmę.

Jau buvo beveik sutemę, kai atvyko naujasis Harenholo šeimininkas. Paprasto, nedailaus veido, bebarzdis, tik akys atrodė keistai blyškios. Nebuvo nei storas, nei liesas, nei raumeningas, vilkėjo juodus žiedmarškinius ir dėmėtą rausvą apsiaustą. Ženklas ant jo vėliavos priminė į kraują panardintą žmogų.

— Ant kelių prieš Dredforto lordą! — sušuko jo ginklanešys, berniukas, ne kažin kiek vyresnis už Ariją, ir Harenholas suklaupė.

Pirmyn žengė Vargas Houtas.

— Milorde, Harenholaš jūšų.

Lordas kažką atsakė, bet taip tyliai, kad Arija neišgirdo. Prie jų priėjo Robetas Gloveris ir Einis Frėjus, jau išsimaudę ir apsivilkę švarias liemenes bei apsiaustus. Trumpai šnektelėję, jie nuvedė lordą prie Rordžo ir Kandžiaus. Arija nustebo, kad šie vis dar čia; kažkodėl įsivaizdavo, kad jie turėjo dingti kartu su Džakenu. Pasigirdo šiurkštus Rordžo balsas, bet Arija ir šįkart nesuprato, ką jis sako. Tada prie jos prišoko Šegvelis ir, ištraukęs iš minios, nutempė per kiemą.

— Milorde, milorde, — dainavo jis spausdamas jai riešą, — štai kiaunė, kuri sutaisė sriubą!

— Paleisk, — širdo Arija mėgindama ištrūkti iš jo gniaužtų.

Lordas nužvelgė ją. Jis judino tik akis, šios buvo labai blyškios, ledo spalvos.

— Kiek tau metų, vaike?

Arijai teko stabtelti ir pagalvoti, kol atsiminė.

— Dešimt.

— Dešimt, milorde, — priminė jis. — Mėgsti gyvūnus?

— Kai kuriuos. Milorde.

Vos įžiūrima šypsena krustelėjo jo veide.

— Bet, atrodo, ne liūtus. Ir ne mantikoras.

Arija nežinojo, ką į tai reikėtų atsakyti, tad neatsakė nieko.

— Man sakė, kad tave vadina Kiaune. Taip netinka. Kokį vardą tau davė motina?

Ji prikando lūpą skubiai ieškodama kokio nors vardo. Lomis vadino ją Gumbagalve, Sansa buvo sugalvojusi Arkliaveidę, jos tėvo žmonės šaukdavo Nenuorama, bet jai pasirodė, kad visi tie vardai ne tokie, kokio norėtų tas lordas.

— Naimirija, — tarė ji, — tik ji sakydavo trumpiau — Nen.

— Kai kalbi su manimi, Nen, vadink mane milordu, — maloniai pasakė lordas. — Manau, esi per jauna būti su Smarkiaisiais Vyrukais, o ir lytis ne ta. Vaike, ar bijai dėlių?

— Dėlės yra dėlės, ko jų bijoti. Milorde.

— Regis, mano ginklanešys galėtų iš tavęs pasimokyti. Dažnai dėdamas dėles, užsitikrini ilgesnį gyvenimą. Žmogui būtina išvalyti blogą kraują. Manau, kad tiksi. Kol gyvensiu Harenhole, Nen, būsi mano taurininke ir patarnausi prie stalo bei kambariuose.

Šį kartą ji susigaudė, kad geriau neužsiminti, jog jai labiau patiktų dirbti arklidėse.

— Taip, jūsų lorde. Tai yra — milorde.

Lordas mostelėjo ranka.

— Pasirūpinkite, kad ji atrodytų padoriai, — tarė jis į nieką nesikreipdamas, — ir pamokykite, kaip pilti vyną neprilaistant aplinkui.

Nusigręždamas jis pakėlė ranką ir tarė:

— Lorde Houtai, sutvarkykite tas vėliavas virš vartų.

Keturi Smarkieji Vyrukai tuoj užsiropštė ant sienos ir nutraukė žemyn Lanisterių liūtą bei sero Eimorio juodą mantikorą. Jų vieton iškėlė Dredforto žmogų be odos ir Starkų didvilkį. Tą vakarą pažas, vardu Nen, pilstė vyną Ruzui Boltonui ir Vargui Houtui, o šie stovėjo galerijoje ir žiūrėjo, kaip Smarkieji Vyrukai po vidurinį kiemą vaiko nuogai išrengtą serą Eimorį Lorčą. Seras Eimoris maldavo, aimanavo, graibstė juos už kojų, kol pagaliau Rordžas atrišo jį, o Šegvelis kojos spyriu nustūmė žemyn į lokio duobę.

Tas lokys visas juodas, pagalvojo Arija. Kaip Jorinas. Ji pripylė vyno į Ruzo Boltono taurę ir nepraliejo nė lašelio.

Daneiris

Ji įsivaizdavo, kad šiame nuostabaus grožio pertekusiame mieste Nemirtingųjų namai bus visų gražiausi, tačiau išlipusi iš neštuvų išvydo pilkus senoviškus griuvėsius.

Ilgas ir žemas pastatas, be bokštų ar langų, tarsi akmeninė gyvatė raitėsi per giraitę, kurioje augo medžiai juoda žieve; iš jų kaip rašalas mėlynų lapų rasdavosi burtų gėrimas, kvartiečių vadinamas vakaro šešėliu. Šalia nebuvo matyti jokių kitų namų. Rūmų stogą dengė juodos čerpės, daug jų buvo sutrūkinėjusios ar nukritusios. Perdžiūvęs kalkių sluoksnis tarp sienų akmenų daug kur trupėjo. Dabar ji suprato, kodėl Ksaras Ksoanas Daksas juos vadina Dulkių rūmais. Net ir Drogoną tas vaizdas, regis, suerzino. Juodasis drakonas šnypštė leisdamas dūmus pro aštrius dantis.

— Valdove, — dotrakių kalba prabilo Džogas, — tai blogio pritvinkusi vieta, šmėklų ir kerėtojų irštva. Tik pažvelk, kaip ji siurbia ryto saulę. Keliaukime iš čia, kol nesusiurbė ir mūsų.

Šalia jų atsirado seras Džora Mormontas.

— Kokios gi jų galios, jeigu jie gyvena tokiuose rūmuose?

— Neniekink išminties tų, kurie tave visų labiausiai myli, — tarė Ksaras Ksoanas Daksas, tysodamas neštuvuose. — Žyniai — piktos būtybės, mintančios dulkėmis ir geriančios šešėlius. Jie tau nieko neduos. Jie nieko ir neturi.

Agas uždėjo ranką ant aracho.

— Chalise, žmonės sako, kad į Dulkių rūmus įžengia daugelis, bet tik vienas kitas išeina lauk.

— Taip sako žmonės, — pritarė Džogas.

— Mes — tavo kraujo kraujas, — kalbėjo Agas, — prisiekę gyventi ir mirti kartu su tavimi. Leisk mums lydėti tave į šitą tamsią vietą ir saugoti nuo visų pavojų.

— Yra vietų, kur net chalas privalo eiti vienas, — atsakė Dani.

— Tada pasiimkite mane, — paragino seras Džora, — ta grėsmė…

— Karalienė Daneiris privalo įeiti viena arba neiti visiškai, — žynys Pijatas Prėjus žengė iš medžių šešėlio. Ar jis ten stovėjo visą laiką? — nusistebėjo Dani. — Jeigu ji nusigręš dabar, išminties durys jai užsivers amžinai.

— Mano gražioji laivė laukia, pasiruošusi išplaukti nors ir dabar, — šūktelėjo Ksaras Ksoanas Daksas. — Mesk šitą kvailystę, labiausiai užsispyrusi karaliene. Duosiu tau fleitininkų, kurie nuostabiausia muzika nuramins tavo sielą, ir mažą mergaitę, kurios liežuvėlis privers tave dūsauti ir tirpti iš malonumo.

Seras Džora Mormontas rūsčiai pažvelgė į didįjį pirklį.

— Jūsų malonybe, prisiminkite Miri Maz Dur.

— Aš prisimenu ją, — staiga apsisprendusi atsiliepė Dani. — Prisimenu jos išmintį. Bet ji buvo tik magė.

Pijatas Prėjus vangiai šyptelėjo.

— Vaikelis kalba protingai tarsi gyvenimo mačiusi senė. Štai mano ranka, leisk man tave vesti.

— Aš — ne vaikelis.

Vis dėlto Dani paėmė jo ranką.

Po juodaisiais medžiais buvo tamsiau, negu ji manė, ir kelias pasirodė ilgesnis. Nors takas nuo gatvės vedė tiesiai prie rūmų durų, Pijatas Prėjus netrukus pasuko į šalį. Į jos klausimą žynys teatsakė:

— Priekinės durys visada veda vidun, bet niekada laukan. Atmink mano žodžius, karaliene. Nemirtingųjų namai neskirti mirtingiems žmonėms. Jei brangini savo sielą, būk atsargi ir daryk, kaip aš sakau.

— Darysiu, kaip liepsite, — pažadėjo Dani.

— Įėjusi vidun, atsidursi kambaryje su ketveriomis durimis: vienos bus tos, pro kurias įeisi, ir dar trejos. Eik pro duris sau iš dešinės. Kiekvienąkart rinkis duris dešinėje. Jei prieisi laiptus, lipk aukštyn. Niekada nesileisk žemyn ir neik pro jokias duris, tik pirmąsias iš dešinės.

— Durys dešinėje, — pakartojo Dani. — Supratau. Išeidama turėsiu daryti priešingai?

— Jokiu būdu, — atsakė Pijatas Prėjus. — Išeinant ar įeinant, bet lygiai taip pat. Visada aukštyn. Visada pro dešiniąsias duris. Viduje išvysi daug dalykų, kurie tave trikdys. Meilės regėjimai ir siaubo regėjimai, stebuklai ir baisybės. Vaizdai ir garsai iš seniai praėjusių ar niekada nebuvusių laikų. Beeinant tave galbūt kalbins ten gyvenantys ar patarnaujantys. Gali atsakyti ar nepaisyti jų, kaip pati panorėsi, tačiau neužeik į jokį kambarį, kol nepasieksi priėmimų salės.

— Supratau.

— Įėjusi į Nemirtingųjų salę, būk kantri. Menkas mūsų gyvenimas jiems tėra tarsi drugelio sparnų plastelėjimas. Klausyk atidžiai ir kiekvieną žodį dėkis giliai širdin.

Priėjus duris — aukštą ovalinę burną sienoje, vaizduojančioje žmogaus veidą, ant slenksčio jų laukė nykštukas, už kurį mažesnio Dani niekada nebuvo mačiusi. Ūgiu siekė jai vos iki kelių, veidas susitraukęs, nusmailėjęs ir virtęs pailgu snukučiu, bet vilkėjo dailius purpuro ir žydros spalvos drabužius, o rankoje laikė sidabrinį padėklą. Ant padėklo stovėjo grakšti krištolinė taurė su tirštu mėlynu vakaro šešėliu, burtininkų vynu.

— Imk ir gerk, — liepė Pijatas Prėjus.

— Ar mano lūpos nuo jo pamėlynuos?

— Viena taurė tik atkimš tau ausis ir išsklaidys valktis nuo tavo akių, kad galėtum girdėti ir regėti tiesas, kurios bus tau atskleistos.

Dani pakėlė stiklą prie lūpų. Pirmas gurkšnis skoniu priminė rašalą ir pašvinkusią mėsą, atrodė šlykštu, bet nurijus gėrimas viduje tarsi atgijo. Atrodė, lyg krūtinėje skleistųsi čiuptuvai, ugniniais pirštais apglėbiantys širdį, o liežuvį užliejo nepaprastas skonis — tarsi medus ir anyžiai, ir grietinėlė, tarsi motinos pienas ir Drogo sėkla, tarsi raudona mėsa ir karštas kraujas, ir išlydytas auksas. Tarytum grįžo visa, ką buvo kada nors liežuviu patyrusi, ir vis dėlto kažkas visiškai kita… ir taurė staiga ištuštėjo.

— Dabar gali įeiti, — tarė Pijatas Prėjus. Dani pastatė taurę patarnautojui ant padėklo ir žengė vidun.

Ji atsidūrė prieškambaryje akmens sienomis ir ketveriomis durimis, kiekvienoje sienoje po vienas. Nė akimirkos nedvejodama pasuko į dešinę ir žengė tolyn. Antrasis kambarys niekuo nesiskyrė nuo pirmojo. Ji vėl pasuko pro dešiniąsias duris. Jas pravėrusi, išvydo dar vieną nedidelį prieškambarį su ketveriomis durimis. Čia burtų viešpatija.

Ketvirtasis kambarys buvo ne keturkampis, bet apvalainas, medinėmis kirminų išgraužtomis sienomis. Iš jo vedė ne ketverios, o šešerios durys. Dani pasirinko pačias dešiniąsias ir pateko į ilgą, prietemos gaubiamą salę aukštomis lubomis. Dešinėje pusėje rūkdami oranžine liepsna degė surikiuoti deglai, tačiau durys buvo matyti tik kairėje pusėje. Drogonas plačiai išskleidė juodus sparnus ir suplakė troškų orą. Nuskrido dvidešimt pėdų ir nerangiai dunkstelėjo ant grindų. Dani nužingsniavo iš paskos.

Supelijęs kilimas po kojomis kadaise žėrėjo nuostabiomis spalvomis, tarp išblukusių pilkšvai žalių dėmių audinyje iki šiol kai kur auksu blyksteldavo išlikę raštų užraitai. Dabar jis tik slopino jos žingsnių aidą, bet nuo to buvo tik dar blogiau. Kažkur pasieniais Dani girdėjo tapsenant ir krebždant; ji įsivaizdavo, kad tai žiurkės. Išgirdo jas ir Drogonas. Sekė tuos garsus sukiodamas galvą, jiems nutilus piktai rėkdavo. Dar grėsmingesni garsai aidėjo už kai kurių kitų durų. Vienas iš anos pusės kažkas daužė ir drebino lyg mėgindamas išlaužti. Už kitų skambėjo nemokšiška dūdų muzika, ją išgirdęs drakonas ėmė įnirtingai plakti į abi puses uodega. Dani kuo greičiau nuskubėjo tolyn.

Kai kurios durys buvo praviros. Nežiūrėsiu, tarė sau Dani, bet pagunda pasirodė pernelyg didelė.

Viename kambaryje tysojo nuoga graži moteris, o per ją ropojo keturi maži žmogučiai. Savo žiurkiškais snukučiais ir mažomis rausvomis rankutėmis jie priminė tą patarnautoją, kuris davė jai vakaro šešėlio. Vienas iš visų jėgų darbavosi jai tarp kojų. Kitas tąsė krūtis, šlapia raudona burnyte kandžiodamas, kramtydamas ir draskydamas spenelius.

Dar toliau ji išvydo negyvėlių pokylį. Žiauriai nužudyti puotautojai gulėjo išblaškyti tarp apverstų kėdžių, sukapotų stalų, mirko stingstančio kraujo balose. Kai kurie buvo likę be rankų, kojų, net be galvų. Nukirstos rankos tebegniaužė kruvinas taures, medinius šaukštus, keptos mėsos gabalus, duonos kriaukšles. Aukščiau jų soste sėdėjo negyvas žmogus vilko galva. Ant jos turėjo geležinę karūną, vienoje rankoje tarsi karaliaus skeptrą laikė avino koją, o jo akys žvelgė į Dani nebyliai kviesdamos artyn.

Ji spruko nuo jo, bet prie kitų atvirų durų vėl stabtelėjo. Šitas kambarys atrodo pažįstamas, pagalvojo ji. Prisiminė tas didžiules medines sijas ir ant jų išraižytas puošmenas — gyvūnų veidus. O už lango — citrinmedis! Jį išvydus, jai širdį užplūdo ilgesys. Tai namas su raudonomis durimis, namas Bravose. Vos tik ji šitaip pagalvojo, į kambarį, sunkiai pasiramsčiuodamas lazda, įžengė senasis seras Vilemas.

— Štai kur tu, mažoji princese, — tarė jis savo maloniai gergždžiančiu balsu. — Eikš, — kalbėjo jis, — eikš pas mane, miledi, dabar tu jau namie, dabar tau niekas nebegresia. Ir ištiesė didelę raukšlėtą, švelnią kaip sena oda ranką; Dani jau norėjo ją paimti, priglausti, pabučiuoti, tas noras buvo be galo stiprus. Ji jau krustelėjo pasirengusi žengti pirmyn, tik staiga pagalvojo, jis miręs, miręs, mielas senasis lokys, miręs labai seniai. Ji atsitraukė atbula ir pabėgo.

Ilgoji salė tęsėsi be galo, kairėje pusėje vis mirgėjo durys, o dešinėje rikiavosi tik deglai. Ji jau nebeskaičiavo, kiek durų pralėkė — uždarytų ar atvirų, iš medžio ar geležies, paprastų ar puoštų raižiniais, su rankenomis ar spynomis, ar belstukais. Drogonas talžė jai nugarą ragindamas eiti į priekį, ir Dani bėgo, kol visiškai neteko jėgų.

Pagaliau kairėje pusėje pasirodė didžiulės dvivėrės bronzinės durys, prašmatnesnės už visas kitas. Jai artinantis tos durys atsidarė, ir ji stabtelėjo pažiūrėti. Už jų prieblandoje dunksojo salė akmeninėmis sienomis. Nuo tų sienų žemyn žvelgė drakonų kaukolės. Aukštame soste su styrančiais smaigais ir geležtėmis sėdėjo prabangiai apsitaisęs senyvas vyras tamsiomis akimis ir ilgais pilkšvai sidabriniais plaukais.

— Tebūnie jis apanglėjusių kaulų ir sukepusių kūnų karalius, — tarė jis apačioje stovinčiam žmogui. — Tebūnie jis pelenų karalius.

Drogonas garsiai klyktelėjo ir per šilką suleido nagus į odą, tačiau karalius soste jo neišgirdo, ir Dani patraukė toliau.

Viseiris, kitą kartą sustojusi išsyk pagalvojo ji, tačiau atidžiau pažvelgusi suprato, kad ne. Tas vyras buvo tokiais pat plaukais, kaip jos brolis, bet aukštesnis, ir ne alyvų, o indigo spalvos akimis.

— Eigonas, — tarė jis moteriai, žindančiai naujagimį didžiulėje medinėje lovoje. — Nėra karaliui geresnio vardo.

— Ar sudėsi jam dainą? — paklausė moteris.

— Jis jau turi dainą, — atsiliepė vyras. — Jis — pažadėtasis princas, ir jam skirta ledo ir ugnies giesmė.

Tai tardamas jis pakėlė galvą, susitiko akimis su Dani, ir jai pasirodė, kad pamatė ją stovinčią už durų.

— Turėtų būti dar, — tarė jis, nors Dani nesuprato, su kuo jis kalba — su ja ar su ta moterimi lovoje. — Drakonas turi tris galvas.

Nuėjęs prie lango atsisėdo, pasiėmė arfą ir lengvai palytėjo sidabru tviskančias jos stygas. Kambarį užplūdo liūdesys, o vyras, žmona ir kūdikis ištirpo tarsi ryto rūkas, tik skambanti muzika ją palydėjo tolyn.

Atrodė, kad jai teko ištisą valandą žingsniuoti, kol ilgoji salė pagaliau baigėsi stačiais akmeniniais laiptais, besileidžiančiais žemyn į tamsą. Visos durys, ir atviros, ir uždarytos, buvo kairėje. Dani atsigręžė. Staiga išsigandusi pamatė, kad deglai gęsta. Jų degė gal dar dvidešimt. Daugių daugiausia trys dešimtys. Čia pat jai bežiūrint užgeso dar vienas, salės tamsa, iš lėto šliauždama link jos, dar šiek tiek priartėjo. Pasiklausius lyg buvo girdėti, kad kažkas eina iš paskos, lėtai vilkdamas kojas per nublukusį kilimą. Dani nusmelkė siaubas. Grįžti ji nebegalėjo, čia pasilikti buvo baisu, tačiau kur kelias toliau? Dešinėje durų nebuvo, o laiptai leidosi, užuot kilę viršun.

Jai besvarstant užgeso dar vienas deglas, neryškūs garsai po truputį stiprėjo. Drogonas ištiesė ilgą kaklą ir pravėrė nasrus leisdamas pro dantis garus ir ketindamas klykti. Jis taip pat girdi. Dani dar kartą atsigręžė į tuščią sieną, tačiau joje nieko nebuvo matyti. Gal kur nors yra slaptos durys, kurių aš nepastebiu? Ir vėl užgeso deglas. Paskui dar vienas. Pirmosios durys dešinėje, sakė jis, visada pirmosios durys dešinėje. Pirmosios durys dešinėje…

Staiga jai toptelėjo… yra paskutinės durys kairėje!

Ji galvotrūkčiais puolė pro jas. Ten rado nedidelį kambarį su ketveriomis durimis. Iš karto pasuko į dešinę, tuoj pat vėl į dešinę, dar ir dar į dešinę, vėl į dešinę, į dešinę, į dešinę, kol jau nebegalėjo atgauti kvapo ir apsvaigo galva.

Stabtelėjusi pamatė, kad atsidūrė dar viename šaltame, drėgname kambaryje akmeninėmis sienomis, bet šį kartą durys priešais buvo tarsi pražiota burna, už jų lauke, ant žolės po medžiais, stovėjo Pijatas Prėjus.

— Kaipgi čia dabar? Nemirtingieji taip greitai tave išleido? — išvydęs Dani, paklausė jis netikėdamas.

— Taip greitai? — pakartojo ji suglumusi. — Vaikščiojau valandų valandas, bet jų neradau.

— Ne ten pasukai. Eime, aš tave nuvesiu, — Pijatas Prėjus ištiesė ranką.

Dani dvejojo. Iš dešinės buvo dar vienos durys, vis dar uždarytos…

— Eiti reikia kitur, — tvirtai tarė Pijatas Prėjus, jo mėlynas lūpas iškreipė nepasitenkinimas. — Nemirtingieji amžinai nelauks.

— Mūsų menkas gyvenimas — jiems tik drugelio sparnų plastelėjimas, — prisiminusi atšovė Dani.

— Užsispyręs vaikas. Pasiklysi, ir niekas tavęs neberas.

Palikusi jį, Dani nuėjo prie durų dešinėje.

— Ne, — suspiegė Pijatas, — ne, pas mane, ateik pas mane, pas maneeeeee.

Jo veidas sukrito vidun virsdamas tarsi kokia blyškia kirmėle.

Nepaisydama jo, Dani žengė pro duris ir rado laiptus. Pradėjo jais lipti. Netrukus jai jau gėlė kojas. Ji prisiminė, kad Nemirtingųjų namai, regis, neturėjo jokių bokštų.

Pagaliau laiptai baigėsi. Dešinėje pasirodė plačiai atvertos medinės durys. Jos buvo iš juodmedžio ir burtmedžio, juodi ir balti pluoštai sukosi ir vijosi keistais susipynusiais ornamentais. Atrodė labai gražios, bet drauge gąsdinančios. Drakono kraujas neturi bijoti. Dani skubiai sukalbėjo maldą prašydama iš Karžygio drąsos, o iš dotrakių arklių dievo — stiprybės. Tada prisivertė žengti pirmyn.

Už durų jos laukė didžiulė puiki salė, kur susirinkę sėdėjo burtininkai. Kai kurie vilkėjo prašmatnius apdarus iš šermuonėlio kailių, raudono kaip rubinas aksomo, auksu atausto brokato. Kiti puikavosi įstabaus darbo šarvais, apsodintais brangakmeniais, ar aukštomis smailiomis, žvaigždėmis nusagstytomis kepurėmis. Tarp jų sėdėjo ir moterų, apsitaisiusių nepaprasto grožio suknelėmis. Pro spalvoto stiklo langus įstrižai krito saulės spinduliai, visą salę užpildė garsai muzikos, už kurią nuostabesnės Dani nebuvo girdėjusi.

Karališko stoto prabangiai apsirengęs vyras, pamatęs ją, atsistojo ir nusišypsojo.

— Būk pasveikinta, Daneiris iš Targarienų giminės. Ateik ir paragauk amžinybės peno. Mes — Kvarto Nemirtingieji.

— Mes ilgai tavęs laukėme, — tarė moteris greta jo, vilkinti rožinės ir sidabro spalvos drabužius. Krūtis, pagal kvartiečių paprotį jos palikta nuoga, atrodė nuostabi, tobulesnės nebūtum galėjęs įsivaizduoti.

— Žinojome, kad ateisi pas mus, — tarė karalius burtininkas. — Žinojome prieš tūkstantį metų ir visą tą laiką laukėme. Pasiuntėme kometą, kad rodytų tau kelią.

— Turime išminties, kuria norime su tavimi pasidalinti, — prabilo karys spindinčiais smaragdo spalvos šarvais, — ir stebuklingų ginklų, kuriuos ketiname tau įteikti. Tu įveikei visus išmėginimus. Eik čionai, sėskis prie mūsų, ir į visus savo klausimus sulauksi atsakymų.

Dani žengė žingsnį pirmyn. Tačiau tą akimirką Drogonas pašoko jai nuo peties. Jis užskrido ant juodmedžio ir burtmedžio durų viršaus, atsitūpė tenai patogiau ir ėmė snapu kapoti raižytą medį.

— Užsispyręs padaras, — nusijuokė jaunas gražus vyras. — Ar norėtum, kad išmokytume slaptosios drakonų kalbos? Eikš čionai.

Dani apėmė abejonės. Didžiulės durys buvo tokios sunkios, kad jas pastumdama Dani turėjo sukaupti visas jėgas, tačiau tos durys vis dėlto prasivėrė. Už jų pasirodė dar vienos slaptos durys. Paprastos, be jokių papuošimų, mediena sena, papilkėjusi… tačiau į dešinę nuo durų, pro kurias ji ką tik įėjo. Burtininkai tebekvietė ją maloniausiais žodžiais. Dani pasileido bėgti nuo jų, Drogonas atplasnojo žemyn paskui ją. Abu nėrė pro siaurąsias duris į prieblandoje skendintį kambarį.

Visą patalpą užėmė ilgas akmeninis stalas. Virš jo plūduriavo žmogaus širdis, išbrinkusi, melsva nuo puvinio, bet vis dar gyva. Ji lėtai tvinkčiojo, dusliai plakė, ir sulig kiekvienu tvinksniu sušvisdavo melsva šviesa. Siluetai aplink stalą atrodė tik mėlyni šešėliai. Dani priėjo prie tuščios kėdės stalo gale, bet tie šešėliai nekrustelėjo, netarė nė žodžio, net neatsigręžė į ją. Tvyrojo tyla, kurią trikdė tik lėti, duslūs pūvančios širdies dūžiai.

…drakonų motina… atsklido balsas, pusiau šnabždesys, pusiau dejonė… drakonų… drakonų… drakonų… tamsoje atitarė kiti balsai. Kai kurie vyrų, kai kurie moterų. Vienas lyg vaiko. Plūduriuojančiai širdžiai tvinkčiojant, prieblanda vis tirštėjo. Buvo sunku rasti valios prabilti, prisiminti jos taip seniai ir rūpestingai rinktus žodžius.

— Aš — Daneiris Gimusi Audroje iš Targarienų giminės, Septynių Vesteroso Karalysčių karalienė.

Ar jie mane girdi? Kodėl jie nejuda? Ji sėdėjo rankas laikydama ant kelių.

— Patarkite man, kalbėkite išmintimi tų, kurie įveikė mirtį.

Pro tamsiai mėlyną miglą ji dešinėje vos įžiūrėjo suvytusį Nemirtingojo veidą — jis buvo senas senutėlis, raukšlėtas ir beplaukis. Jo kūnas gąsdino keista melsvai violetine spalva, lūpos ir nagai buvo dar mėlynesni, tokie tamsūs, jog atrodė beveik juodi. Net ir akių baltymai bolavo mėlynai. Nereginčiomis akimis jie spoksojo į labai seną moterį kitoje stalo pusėje, šios suknelė iš blyškaus šilko buvo sudūlėjusi tiesiai ant jos kūno. Drabužis kvartiečių papročiu nedengė vienos sudžiūvusios krūties, jos smailus mėlynas spenelis styrojo tarsi odinis.

Ji nekvėpuoja. Dani įsiklausė į tylą. Nė vienas jų nekvėpuoja, jie nejuda, tos akys nieko nemato. Nejaugi Nemirtingieji galėtų būti mirę?

Atsakymas jai atsklido tartum šnabždesys, vos girdimas ir silpnutis kaip pelės plaukelis.

— …mes gyvi… gyvi… gyvi, — šiureno tas garsas, aidais nubangavo tūkstančiai kitų šnabždesių, — …ir žinome… žinome… žinome… žinome…

— Atėjau čionai ieškodama tiesos, — tarė Dani. — Tai, ką mačiau ilgojoje salėje… ar tai tikri regėjimai, ar tik melas? Tai buvo iš tiesų, o gal dar tik bus? Ką jie reiškia?

— …šešėlių pavidalai… rytojus dar neišaušęs… gerk iš ledo taurės… gerk iš ugnies taurės… drakonų motina… trijų vaikas…

— Trijų? — nesuprato ji.

— …tris galvas turi drakonas… — šmėklų būrio balsai dundėjo jos galvoje, nors jų lūpos nekrutėjo, sustingusio melsvo oro nevirpino nė menkiausias alsavimas, — …drakonų motina… audros kūdikis… — šnabždesiai jau panašėjo į sūkuringą giesmę, — tris laužus uždegti privalai… vieną už gyvenimą, ir vieną už mirtį, ir vieną už meilę… — jos pačios širdis plakė vienu ritmu su ta, kuri, pamėlusi ir sugedusi, plūduriavo priešais ją, — tris žirgus privalai išjodyti… vieną geismui, ir vieną baimei, ir vieną meilei… — ji suvokė, kad balsai skamba vis garsiau, jos širdis tarytum plaka vis lėčiau ir net alsavimas gęsta, — tris išdavystes patirsi… vieną už kraują, vieną už auksą ir vieną už meilę…

— Aš nesu… — jos pačios balsas jau virto šnabždesiu, beveik tokiu pat silpnu kaip jų. Kas jai darosi? — Aš nesuprantu, — ištarė ji garsiau. Kodėl čia taip sunku kalbėti? — Padėkite man. Parodykite.

…padėti jai… — pamėgdžiojo šnabždesiai, — …parodyti jai…

Tada tirštėjančioje prieblandoje krustelėjo tariami pavidalai, melsvos šmėklos. Klykė Viseiris, kai jam per skruostus į burną varvėjo lydytas auksas. Aukštas lordas vario spalvos oda ir sidabriškai auksiniais plaukais stovėjo po vėliava su liepsnotu eržilu, o jam už nugaros ugnis siaubė miestą. Iš mirštančio princo krūtinės tarsi kraujo lašai krito rubinai, jis puolė ant kelių vandenyje, sulig paskutiniu atodūsiu murmėdamas moters vardą…

— …drakonų motina, mirties duktė…

Raudonas kalavijas saulėlydžio gaisais švytėjo iškeltas žydraakio karaliaus, nuo kurio nekrito šešėlis. Virš džiūgaujančios minios ant karčių siūbavo skudurinis drakonas. Iš rūkstančio bokšto skristi pakilo didžiulė akmeninė, šešėlių ugnimi alsuojanti pabaisa…

— …drakonų motina, melo žudikė…

Jos Sidabrė po žvaigždžių jūra lėkė per žolę prie tamsaus upelio. Laivo pirmagalyje stovėjo lavonas, jo negyvame veide žėrėjo akys, o lūpos liūdnai šypsojosi. Iš plyšio ledo sienoje išaugo žydra gėlė, ir ore pasklido nuostabus aromatas…

— …drakonų motina, ugnies nuotaka…

Regėjimai keitė vienas kitą vis greičiau, kol pagaliau net oras, atrodė, atgijo. Palapinėje sūkuriavo ir šoko šešėliai, bekūniai ir klaikūs. Maža basakojė mergaitė bėgo prie didelio namo raudonomis durimis. Miri Maz Dur spiegė liepsnose, jai iš kaktos kalėsi drakonas. Širmas arklys vilko kruviną nuogo vyro lavoną. Per žolę, aukštesnę už žmogų, šuoliavo baltas liūtas. Kalnų Motinos papėdėje nuogos senės vorele brido iš ežero ir drebėdamos klaupėsi prieš ją, nulenkusios žilas galvas. Dešimt tūkstančių vergų tiesė kruvinas rankas, o ji lėkė ant savo Sidabrės pro juos kaip vėjas. „Motina! — šaukė jie. — Motina, motina!“ Siekė jos, stengėsi paliesti, tampė apsiausto, sijono kraštus, čiuopė pėdas, kojas, krūtinę. Jie jos norėjo, jiems reikėjo jos, ugnies, gyvybės, ir Dani dusdama išskėtė rankas pasirengusi jiems atsiduoti…

Bet staiga jai aplink galvą suplakė juodi sparnai, melsvą orą perskrodė įniršio kupinas klyksmas, regėjimai dingo, o Dani ryžtas virto siaubu. Ją iš visų pusių supo Nemirtingieji, šalti ir mėlyni, jie šnibždėdami lietė ją sausomis ir šaltomis rankomis, tampė, glostė, kišo pirštus jai į plaukus. Dani stovėjo praradusi paskutines jėgas. Net jos širdis liovėsi plakusi. Pajuto ranką ant nuogos krūties, pirštai sugnybo spenelį. Švelnią kaklo odą palietė dantys. Ties akimi atsirado burna, ji laižė, čiulpė, kando…

Tada mėlyna spalva virto oranžine, o vietoj šnabždesių nuaidėjo klyksmai. Jos širdis daužėsi nerimdama krūtinėje, burnos ir rankos pranyko, odą nutvilkė karščio banga, ir Dani sumirksėjo nuo staiga užplūdusios šviesos. Jai virš galvos tupėjo drakonas ir, išskėtęs sparnus, draskė tą klaikią tamsią širdį, gabalais plėšė pūvančią mėsą, ir kaskart ją griebiant jam iš pražiotų nasrų pliūpteldavo ryški ir svilinanti ugnis. Dani girdėjo, kaip rėkia liepsnos apimti Nemirtingieji, plonyčiais spigiais balsais šaukdami seniai mirusių kalbų žodžius. Jų kūnai trupėjo lyg pergamentas, kaulai degė kaip sausas lajumi suteptas medis. Liepsnos laižomi jie šoko, svirduliavo ir raitėsi, sukiojosi aukštai keldami svylančias rankas, jų pirštai žioravo tarsi deglai.

Dani vargais negalais atsistojo ir puolė brautis pro juos. Jie buvo lengvi tarsi pūkeliai, vien tik kevalai, ir krito vos paliesti. Kai pasiekė duris, liepsnojo jau visas kambarys.

— Drogonai! — šūktelėjo ji, ir šis atplasnojo per ugnį.

Už durų ilgas tamsus koridorius tarsi gyvatė vingiavo tolyn, jį apšvietė tik oranžinė jai už nugaros likusi šviesa. Dani skubėjo ieškodama durų, durų dešinėje arba durų kairėje, bet kokių durų, tačiau jų nebuvo, tik vingiuotos akmeninės sienos ir grindys, kurios, regis, siūbavo ir slydo jai iš po kojų, norėdamos ją pargriauti. Dani stengėsi laikytis tvirtai ir bėgo dar greičiau, tik staiga tiesiai prieš save išvydo išėjimą — burnos pavidalo duris.

Išlėkusi į saulę, apakinta ryškios šviesos ji iš karto suklupo. Pijatas Prėjus kažką vebleno nepažįstama kalba ir šokinėjo nuo vienos kojos ant kitos. Atsigręžusi atgal Dani išvydo, kad pro senųjų akmeninių Dulkių rūmų sienų plyšius ir juodas stogo čerpes veržiasi dūmų kamuoliai.

Berdamas prakeiksmus, Pijatas Prėjus išsitraukė peilį ir puolė prie jos, bet Drogonas kibo jam į veidą. Po akimirkos Dani išgirdo pliaukštelint Džogo rimbą, ir malonesnio už šį garso ji niekad nebuvo girdėjusi. Peilis nuskriejo į šalį, tuoj pat Racharas bloškė Pijatą žemėn. Šalia jos ant vėsios žalios žolės suklupo seras Džora Mormontas ir apkabino per pečius.

Tirionas

—Jei kvailai žūsi, sušersiu tavo kūną ožiams, — pagrasino Tirionas, pirmajam Akmeninių Varnų būriui atsistumiant nuo prieplaukos.

— Pusvyris neturi ožių, — nusijuokė Šiaga.

— Įsitaisysiu keletą tuo tikslu.

Jau aušo, upės paviršiuje mirgėjo blausūs šviesos ribuliai, kartys juos suardydavo, bet keltui praplaukus jie vėl atsirasdavo. Timetas savo Apdegėlius išplukdė jau prieš porą dienų. Vakar jiems iš paskos iškeliavo Juodaausiai ir Mėnulio Broliai, šiandien — Akmeninės Varnos.

— Kad ir kas nutiktų, nemėginkite veltis į mūšį, — aiškino Tirionas. — Kirskite jų stovykloms ir gurguolėms. Renkite pasalas žvalgams, kūnus kabinkite ant medžių jų kelyje, gaudykite ir kapokite atsilikusius. Man reikia antpuolių naktimis, kuo daugiau ir kuo staigesnių, kad jie bijotų užmigti…

Šiaga uždėjo delną Tirionui ant viršugalvio.

— Visa šitai sužinojau iš Dolfo, Holgerio sūnaus, kai man dar barzda nežėlė. Mėnulio kalnuose tik taip ir kariaujama.

— Karališkoji giria — ne Mėnulio kalnai, ir kautis reikės ne su Pieno Gyvatėmis ar Margais Šunimis. Klausykite vedlių, kuriuos siunčiu su jumis, jie tą girią pažįsta taip, kaip jūs — savo kalnus. Paisykite jų patarimų, ir jie jums bus labai naudingi.

— Šiaga klausys Pusvyrio žmogučių, — rimtai pažadėjo laukinis. Tuo metu jam jau reikėjo joti su savo arkliuku ant kelto. Tirionas žiūrėjo, kaip jie atsistumia ir taiko į Juodųjų Vandenų srovę. Šiagai nykstant ryto migloje, jis pajuto keistą dilgčiojimą duobutėje po krūtine. Be savo laukinių tikriausiai jausis lyg nuogas.

Jis dar turėjo Brono surinktus būrius, dabar juose buvo jau beveik aštuoni šimtai žmonių, tačiau samdiniai pasitikėjimo neįkvėpė. Tirionas darė visa, kas įmanoma, stengdamasis nupirkti jų ištikimybę, Bronui ir dar tuzinui geriausių jo vyrų pažadėjo, mūšiams pasibaigus, žemių ir riterių titulų. Jie gėrė jo vyną, kvatojo iš jo pokštų, vadino vienas kitą serais, kol jau nebesilaikė ant kojų… visi, išskyrus patį Broną, kuris tik šypsojosi savo niūria ir akiplėšiška šypsena, o vėliau kalbėjo:

— Už tą riterystę jie žudys nedvejodami, bet nesitikėk, kad dėl jos norės mirti.

Tirionas ir nesitikėjo.

Nedaug patikimesni buvo ir auksiniai apsiaustai. Miesto sargyba Sersėjos dėka turėjo šešis tūkstančius vyrų, bet pasikliauti galėjai gal tik ketvirtadaliu.

— Užkietėjusių išdavikų mažai, nors yra ir tokių, net jūsų Voras nesugebėjo visų išgaudyti, — įspėjo jį Baivoteris. — Tačiau turiu šimtus visiškai žalių, žalesnių už pavasario žolę, vyrų, kurie atėjo dėl duonos kąsnio, gurkšnio alaus ir saugesnio gyvenimo. Nė vienas nenorės draugų akivaizdoje pasirodyti esąs bailys, tad iš pradžių, kol trimituos ragai ir plevėsuos vėliavos, jie kausis narsiai. Bet jei mūšis pakryps prastesnėn pusėn, jie greitai palūš. Pakaks vienam mesti šalin ietį ir pulti bėgti, ir jam iš paskos pasileis šimtai.

Žinoma, miesto sargyboje buvo užsigrūdinusių vyrų, gal du tūkstančiai, gavę savo auksinius apsiaustus ne iš Sersėjos, o iš Roberto. Vis dėlto net ir tie… sargybinis — tai ne tikras kareivis, mėgdavo sakyti lordas Taivinas Lanisteris. Riterių, ginklanešių ir tikrų karių Tirionas turėjo ne daugiau kaip tris šimtus. Netrukus jo laukė proga patikrinti dar vieną tėvo posakį: vienas žmogus ant sienos vertas dešimties apačioje.

Bronas su palyda laukė šalia prieplaukos; aplinkui zujo elgetos, vaikštinėjo kekšės, žvejų moterys šūkavo girdamos savo laimikį. Joms sekėsi geriau negu visiems kitiems kartu sudėtiems. Aplink prekystalius ir statines grūdosi pirkėjai, derėdamiesi dėl sraigių, vėžiagyvių ir upinių lydekų. Joks kitas maistas į miestą nepatekdavo, tad žuvis kainavo dešimt kartų daugiau negu prieš karą ir vis dar brango. Turintys vieną kitą pinigą kiekvieną rytą ir vakarą ateidavo į upės pakrantę su viltimi parnešti namo ungurį ar puodą raudonųjų krabų. Nieko neturintys slankiodavo tarp prekystalių vildamiesi ką nors pavogti arba stypsodavo vieniši ir susigūžę palei sienas.

Auksiniai apsiaustai praskyrė kelią per minią, iečių kotais stumdami žmones į šalis. Tirionas kiek galėdamas nekreipė dėmesio į pusbalsiu tariamus keiksmus. Iš kažkur atskriejo žuvis; buvo gliti ir papuvusi. Šleptelėjo jam prie kojų ir ištiško į gabalus. Atsargiai ją perlipęs, Tirionas įsiropštė į savo balną. Dėl dvokiančios žuvies kąsnelių jau pešėsi vaikai išsipūtusiais pilvais.

Sėdėdamas ant žirgo jis apžvelgė pakrantę. Ryto orą drebino plaktukų kaukšėjimas, tai Purvo vartus aplipę dailidės platino medinius pastolius sienos viršuje. Šitas darbas vyko sparčiai. Kur kas mažiau Tirioną džiugino palaikiai statiniai, tarsi nepastebimai atsiradę palei krantinę — dirbtuvėlės, sandėliai, alinės, užeigos, landynės, pilnos pigių kekšių, visada pasiruošusių išskėsti kojas; tos trobelės priaugo prie miesto sienų tarsi kriauklelės prie laivo dugno. Viską reikia pašalinti, viską iki paskutinio lentgalio. Jeigu liks kaip dabar, Staniui, puolant sienas, gal net neprireiks kopėčių.

Tirionas pasišaukė artyn Broną.

— Pasiimk šimtą vyrų ir sudegink visa, ką čia matai nuo vandens iki miesto sienų, — trumpais storais pirštais jis mostelėjo į pakrantės lūšnyną. — Čia ničnieko neturi likti, ar supranti?

Juodaplaukis samdinys apsižvalgė įvertindamas užduotį.

— Tiems, kurie čia ką nors turi, šitai nepatiks.

— Aš ir nemanau, kad patiks. Na ir tegu, turės dar vieną priežastį keikti piktąjį beždžionių išperą.

— Bus ir norinčiųjų muštis.

— Pasirūpink, kad jie patys gautų į kailį.

— Ką daryti su tais, kurie čia gyvena?

— Duok jiems laiko išsigabenti mantai, o tada išmesk lauk. Pasistenk nieko nežudyti, jie nėra priešai. Ir jokių prievartavimų! Po galais, laikyk savo vyrus kietai.

— Jie — samdiniai, o ne septonai, — atsiliepė Bronas. — Dar pasakyk, kad jie privalo negerti.

— Tikrai nepakenktų.

Tirionas, aišku, troško, kad lygiai taip pat lengvai būtų galima miesto sienas dvigubai paaukštinti ir trigubai pastorinti. Nors tikriausiai tai nieko nereiškia. Storos sienos ir aukšti bokštai neišgelbėjo nei Vėtrų Gūžtos, nei Harenholo, neišgelbėjo net ir Vinterfelo.

Jis prisiminė Vinterfelą, kokį matė paskutinį kartą. Ne toks nežmoniškai didelis kaip Harenholas, ne toks tvirtas ir pažiūrėti neįveikiamas kaip Vėtrų Gūžta, tačiau tie akmenys, regis, įkūnijo didžiulę jėgą, jausmą, kad už tų sienų žmogui turėtų būti saugu. Žinia apie kritusį Vinterfelą jį skausmingai pribloškė.

— Dievai viena ranka duoda, kita atima, — sumurmėjo sau panosėje, išgirdęs iš Veirio naujieną. Davė Starkams Harenholą ir atėmė Vinterfelą. Bjaurūs mainai.

Be abejo, jam derėjo džiaugtis. Robas Starkas dabar turės sukti šiaurėn. Būtų visiškai niekam tikęs karalius, jei nepajėgtų apginti savo tėviškės ir savojo židinio. Tai reiškia atokvėpį vakaruose, palengvėjimą Lanisteriams, bet vis dėlto…

Iš tų pas Starkus praleistų dienų Teoną Greidžojų Tirionas prisiminė itin miglotai. Žalias jaunikaitis, visada besišypsantis, mokantis elgtis su lanku. Buvo sunku įsivaizduoti jį Vinterfelo valdovu. Vinterfelo lordas visada turėjo būti Starkas.

Jis prisiminė jų dievų giraitę: aukšti sargmedžiai pilkšvai žaliais spyglių šarvais, didingi ąžuolai, gudobelės ir šermukšniai, pušys kaip kareiviai, o pačiame viduryje — širdmedis, tarsi koks blyškus milžinas, nepavaldus slenkančiam laikui. Atrodė, lyg net užuodžia tos vietos kvapą, tokį žemišką ir amžiną, šimtmečių kvapą. Prisiminė, kokia tamsi ta giraitė buvo net dieną. Tai buvo tikra šiaurė. Niekada nesijaučiau esąs toks svetimas, kaip tada, kai lankiausi tenai, toks nepageidaujamas įsibrovėlis. Kažin ar Greidžojai ten jausis taip pat? Pilis gal ir priklausys jiems, bet tik ne dievų giraitė. Nei per metus, nei per dešimt ar penkiasdešimt metų.

Tirionas Lanisteris paleido arklį žingine į Purvo vartų pusę. Vinterfelas tau nereiškia nieko, priminė pats sau. Džiaukis, kad ta pilis krito, ir rūpinkis savomis sienomis. Vartai buvo atviri. Už jų turgaus aikštėje viena greta kitos stovėjo trys didžiulės svaidyklės, tarsi milžiniški paukščiai tiesdamos kaklus virš sienų. Jų pagrindinės svirtys buvo pagamintos iš senų ąžuolų kamienų ir apkaustytos geležimi, kad neskilinėtų. Auksiniai apsiaustai jas vadino Trimis Kekšėmis, nes tos svaidyklės turėjo itin meiliai pasitikti lordą Stanį. Bent jau šito mes tikimės.

Tirionas spustelėjo kulnais žirgą ir, skirdamas žmonių jūrą, nujojo pro Purvo vartus. Už Kekšių minia prasisklaidė, gatvėje tapo erdviau.

Atgal į Raudonąją pilį jis parkeliavo be jokių nutikimų, bet Rankos bokšte rado tuziną įniršusių prekybinių laivų kapitonų, kurie laukė jo priėmimų menėje piktindamiesi dėl atimtų laivų. Jis nuoširdžiai jų atsiprašė ir pažadėjo, karui pasibaigus, už tuos laivus atlyginti. Kapitonų tai nenuramino.

— Milorde, kas bus, jeigu pralaimėsite? — paklausė vienas bravosietis.

— Tada atlygio turėsite prašyti iš karaliaus Stanio.

Kai pagaliau jų atsikratė, suskambo varpai, ir Tirionas suprato tuoj pavėluosiąs į įšventinimo ceremoniją. Vos ne bėgte nukrypavo per kiemą ir prasispraudė į pilies septos galą tuo metu, kai Džofris dviem naujiems karaliaus sargybos riteriams jau segė ką tik užmestus baltus apsiaustus. Pasirodo, apeigos reikalavo, kad visi stovėtų, tad Tirionas nematė nieko, išskyrus dvariškių užpakalių sieną. Kita vertus, šitaip įsitaisęs galėjo pirmas išsprukti pro duris, naujam aukštajam septonui pagaliau baigus iškilmingų priesaikų ratą ir atlikus patepimą Septyneto vardu.

Vienas iš Sersėjos pasirinktųjų buvo seras Beilonas Svonas, turėjęs užimti nužudyto Prestono Grynfildo vietą. Tirionas tokiam pasirinkimui pritarė. Svonai valdė žemes Pakraščiuose, ta lordų giminė buvo išdidi, galinga ir atsargi. Teisindamasis negaluojąs, lordas Džulianas Svonas pasiliko savo pilyje ir į karą neįsitraukė, tačiau jo vyriausias sūnus stojo į Renlio kariuomenę, kuri dabar perėjo Staniui, o jaunesnysis, Beilonas, tarnavo Karaliaus Uoste. Tirionas įtarė, kad trečias sūnus, jei tik toks būtų buvęs, būtų atsidūręs pas Robą Starką. Tikriausiai ne pats garbingiausias kelias, bet neabejotinai liudijantis sveiką nuovoką: nesvarbu, kam atiteks Geležinis sostas, Svonai siekė išlikti. Jaunasis seras Beilonas, greta aukštos kilmės, pasižymėjo drąsa, geromis manieromis, buvo įgudęs karys — neblogai valdė ietį, dar geriau blokštą, puikiai šaudė iš lanko. Jis turėjo tarnauti narsiai ir garbingai.

Deja, apie antrąjį Sersėjos išrinktą riterį Tirionas to paties pasakyti negalėjo. Taip, seras Osmundas Ketlblekas atrodė grėsmingai. Šešių pėdų ir šešių colių ūgio, tvirto ir raumeningo stoto, kumpa nosimi, vešliais antakiais, kastuvo pavidalo ruda barzda — jo išvaizda teigė nuožmų būdą, bent jau kol jis nesišypsojo. Būdamas žemakilmis, tik menkas pakelės riteris, Ketlblekas tikėjosi iškilti, todėl visiškai priklausė nuo Sersėjos; be jokios abejonės, todėl Sersėja jį ir išsirinko.

— Seras Osmundas tiek pat ištikimas, kiek ir narsus, — pranešusi Džofriui jo vardą, aiškino ji. Deja, tai buvo tiesa. Gerasis seras Osmundas pardavinėjo Bronui Sersėjos paslaptis nuo pat pirmos dienos, kai buvo jos pasamdytas, tačiau kažin ar Tirionui derėjo jai apie tai pasakoti.

Šiaip ar taip, svarstė jis, skųstis neverta. Toks paskyrimas leidžia jam turėti, seseriai nežinant, dar vieną ausį arti karaliaus. Net jeigu seras Osmundas pasirodytų visiškas bailys, nebūtų blogesnis už serą Borosą Blauntą, dabar apsistojusį Rosbio požemyje. Seras Borosas lydėjo Tomeną ir lordą Džailsą, bet sulaukė staigmenos — sero Džeislino Baivoterio ir jo auksinių apsiaustų — ir atidavė savo globotinį su tokiu miklumu, apie kurį išgirdęs senasis seras Baristanas Selmis būtų įsiutęs ne mažiau, nei įsiuto Sersėja. Karaliaus sargybos riteris turėjo mirti gindamas karalių ir jo šeimą. Sesuo išreikalavo, kad Džofris už išdavystę ir bailumą atimtų iš Blaunto baltąjį apsiaustą. O štai dabar jo vieton ji surado kitą tokį patį nevykėlį.

Maldos, priesaikos ir patepimai užtruko, regis, beveik pusdienį. Netrukus Tirionui įskaudo kojas. Nerasdamas patogios padėties, mėgino remtis tai viena, tai kita pėda. Per kelias eiles matė stovinčią ledi Tandą, bet dukters su ja nebuvo. O jis vylėsi bent iš tolo žvilgtelėti į Šają. Veiris pasakojo, kad ji laikosi puikiai, bet Tirionas norėjo tuo įsitikinti pats.

— Geriau tarnauti kambarine pas ledi, negu šveisti puodus virtuvėje, — tarė Šaja, iš Tiriono išgirdusi apie eunucho sumanymą. — Ar galėsiu pasiimti savo sidabro gėlių diržą ir auksinį lankelį su juodaisiais deimantais? Sakei, kad jie panašūs į mano akis. Nenešiosiu jų, jei pasakysi, kad nevalia.

Kad ir kaip Tirionas nenorėjo jos liūdinti, jam teko paaiškinti, kad, žinoma, ledi Tanda protu tikrai negarsėja, tačiau net ir ji nusistebėtų, jeigu jos dukters kambarinės papuošalai pasirodytų brangesni negu pačios dukters.

— Išsirink dvi ar tris sukneles, ne daugiau, — liepė jis Šajai. — Geros vilnos, jokio šilko, aksomo ar kailių. Visa kita laikysiu savo kambariuose, rasi tuos daiktus atėjusi pas mane.

Šaja, aišku, tikėjosi kitokio atsakymo, bet dabar jai bent jau buvo saugu.

Apeigoms galų gale pasibaigus, Džofris išžygiavo, lydimas naujais apsiaustais pasipuošusių sero Beilono ir sero Osmundo, o Tirionas dar pasiliko šnektelėti su naujuoju aukštuoju septonu (šis jau buvo jo paties parinktas ir tiek išmintingas, kad susigaudytų, kieno sviestą kas rytą tepa ant duonos).

— Noriu, kad dievai palaikytų mūsų pusę, — be užuolankų pareiškė jam Tirionas. — Sakykite jiems, kad Stanis prisiekė sudeginti Didžiąją Beiloro septą.

— Milorde, nejaugi tai tiesa? — nustebo aukštasis septonas, nedidukas apsukrus žmogelis skysta žila barzdele ir raukšlėtu veidu.

— Taip gali būti, — gūžtelėjo pečiais Tirionas. — Vėtrų Gūžtoje Stanis sudegino dievų giraitę kaip auką Šviesos Valdovui. Jeigu šitaip elgiasi su senaisiais dievais, kodėl turėtų gailėti naujųjų? Papasakokite jiems šitai. Papasakokite, kad kiekvienas, kas nori padėti grobikui, išduoda ir dievus, ir teisėtą karalių.

— Būtinai, milorde. Ir dar liepsiu jiems melstis už karaliaus ir jo rankos sveikatą.

Tirionui grįžus į savo menę, jo jau laukė Halinas Piromantas, o meisteris Frenkenas atnešė laiškus. Tirionas paliko alchemiką laukti, o pats pradėjo skaityti tai, ką atgabeno varnai. Vienas buvo senas Dorano Martelio laiškas su įspėjimu apie kritusią Vėtrų Gūžtą; kitas — kur kas įdomesnis nuo Beilono Greidžojaus iš Paiko, kuris save vadino Salų ir Šiaurės karalium. Greidžojus ragino karalių Džofrį siųsti pasiuntinius į Geležies salas, kad būtų nustatytos jų kraštų ribos ir aptarta galima sąjunga.

Tą laišką Tirionas perskaitė tris kartus ir atidėjo į šalį. Lordo Beilono ilglaiviai labai praverstų prieš laivyną, kuris atplauks iš Vėtrų Gūžtos, tačiau jie — už tūkstančio mylių, kitoje Vesteroso pusėje. Be to, Tirionas toli gražu nebuvo tikras, kad reikia atiduoti pusę karalystės. Gal reikia šitai pamėtėti Sersėjai arba apsvarstyti taryboje.

Tik tuomet jis priėmė Haliną su naujausia alchemikų ataskaita.

— Negali būti! — pasipiktino Tirionas, įkišęs nosį į sąskaitų knygas. — Beveik trylika tūkstančių puodelių? Gal laikote mane kvailiu? Įspėju, kad neketinu mokėti karaliaus aukso už tuščius puodelius ar vašku užlietus ąsočius su išmatomis.

— Ne, ne, — suspigo Halinas, — prisiekiu, šie skaičiai tikslūs. Mums nepaprastai, hmm, sekėsi, milorde. Atsirado dar vienas lordo Rosarto sandėlis, daugiau kaip trys šimtai puodelių. Po Drakonų Duobe! Kažkokios mergšės įsitaisė ten priiminėti savo gerbėjų, ir vienas jų pro supuvusias grindų lentas prasmego į rūsį. Aptikęs tuos puodelius, jis pamanė, kad ten vynas. Buvo toks girtas, kad sulaužė vaško kamštį ir šiek tiek nugėrė.

— Kadaise vienas princas mėgino padaryti tą patį, — sausai priminė Tirionas. — Nepastebėjau virš miesto skraidančių drakonų, tad tikriausiai ir šįkart nieko neįvyko.

Drakonų Duobė Reinės kalvos viršūnėje jau pusantro šimto metų stovėjo apleista. Tirionas neabejojo, kad laukinei ugniai saugoti ta vieta ne blogesnė už kitas, o gal net ir geresnė, tačiau būtų buvę puiku, jei velionis lordas Rosartas būtų kam nors apie tai prasitaręs.

— Sakote, trys šimtai puodelių? Vis tiek galutiniai skaičiai kur kas didesni. Prigaminote keliais tūkstančiais puodelių daugiau, negu žadėjote, kai buvome susitikę paskutinį kartą.

— Taip, taip, iš tiesų, — Halinas nusišluostė blyškią kaktą juodo raudono drabužio rankove. — Mes dirbome negailėdami jėgų, milorde ranka, hmm.

— Be abejo, šitai paaiškina, kodėl pagaminate tos medžiagos kur kas daugiau negu anksčiau. — Tirionas šypsodamasis įsmeigė į piromantą savo dvispalvį žvilgsnį. — Tačiau neišvengiamai kyla klausimas, kodėl taip nesistengėte iki šiol.

Halinas veido spalva priminė grybą, tad buvo sunku įsivaizduoti, kad jis galėtų dar labiau išbalti, bet vis dėlto jam tai pavyko.

— Stengėmės, milorde ranka, mes su broliais, prašau patikėti, nuo pat pradžių plušome ir dieną, ir naktį. Tik, hmm, pagaminę tiek medžiagos, jau daug labiau įgudome, hmm, na, ir dar, be to, — alchemikas nejaukiai sukrutėjo, — tam tikri burtai, hmm, iš senovinių mūsų brolijos paslapčių, magiški ir labai pavojingi, bet būtini norint, kad medžiaga, hmm, būtų tokia, kokia turi būti…

Tirionas ėmė nekantrauti. Tikriausiai už durų jau stovi seras Džeislinas Baivoteris, tas Geležinrankis nemėgsta laukti.

— Taip, turite slaptų burtų, tai nuostabu. Kas iš to?

— Regis, jie, hmm, veikia geriau negu anksčiau, — Halinas vangiai šyptelėjo. — Juk drakonų niekur aplinkui nėra, kaip manote?

— Ne, nebent kokį būtumėt radę po Drakonų Duobe. Kodėl klausiate?

— Ak, atsiprašau, tik prisiminiau tai, ką man, tuomet dar jaunam patarnautojui, kartą kalbėjo senasis išminčius Politoras. Klausinėjau, kodėl daugelis mūsų kerėjimų yra, na, ne visai tokie veiksmingi, kaip tikina senieji raštai, ir jis pasakė, kad po paskutinio drakono mirties burtai traukiasi iš pasaulio.

— Gaila, bet turiu jus nuvilti, drakonų nemačiau. Tačiau ne kartą esu pastebėjęs netoliese karaliaus budelį. Jeigu pasirodys, kad bent vienas tų vaisių, kuriuos man parduodate, pripildytas ne laukinės ugnies, o kažko kito, su juo gausite susitikti ir jūs.

Halinas spruko taip skubėdamas, kad vos nepersivertė per serą Džeisliną — ne, lordą Džeisliną, šito negalima pamiršti. Geležinrankis, kaip visada, kalbėjo tiesiai ir nieko nenutylėdamas. Grįždamas iš Rosbio jis atvedė naują būrį ietininkų, surinktų lordo Džailso valdose, ir vėl stojo vadovauti miesto sargybai.

— Kaip laikosi mano sūnėnas? — jiems aptarus miesto gynybos reikalus, pasidomėjo Tirionas.

— Princas Tomenas žvalus ir laimingas, milorde. Jis prisijaukino elniuką, kurį mano vyrai parsivedė iš medžioklės. Sako vieną turėjęs ir anksčiau, bet Džofris tą žvėrį nudėjo, nes jam reikėjo odos liemenei. Kartais klausia apie motiną, dažnai pradeda rašyti laišką princesei Mirselai, bet, atrodo, niekada nebaigia. Tačiau brolio, regis, visiškai nepasiilgsta.

— Jūs deramai numatėte, ką reikia daryti, jei mūšis susiklostytų nesėkmingai?

— Mano vyrai yra gavę visus nurodymus.

— Ir kokie gi jie?

— Esate įsakęs to niekam neatskleisti, milorde.

Tirionas neištvėrė nenusišypsojęs.

— Man malonu, kad prisimenate.

Jeigu Karaliaus Uostas kristų, jis pats galėtų pakliūti į nelaisvę. Bus geriau, jeigu jis nežinos, kur ieškoti Džofrio įpėdinio.

Lordui Džeislinui išėjus, netrukus pasirodė Veiris.

— Žmonės yra be galo klastingi, — užuot pasisveikinęs, pranešė jis.

— Kas šiandien išdavikas? — atsiduso Tirionas.

Eunuchas padavė jam ritinį.

— Tiek niekšybės, tai be galo liūdna žinia apie mūsų amžių. Nejaugi garbė mirė kartu su mūsų tėvais?

— Mano tėvas dar gyvas, — Tirionas peržvelgė sąrašą. — Žinau kai kuriuos iš tų vardų. Jie turtingi žmonės. Laivininkai, pirkliai, amatininkai. Kodėl jie rezga prieš mus sąmokslą?

— Atrodo, jie mano, kad lordas Stanis turėtų nugalėti, ir nori tapti tos pergalės dalininkais. Save jie vadina Elnio žmonėmis — pagal karūnuotą elnią.

— Galėtų kas nors jiems pasakyti, kad Stanis pakeitė savo ženklą. Dabar jie galėtų vadintis Karštomis Širdimis.

Tačiau tai buvo ne juokai; pasirodo, Elnio žmonės jau apginklavo kelis šimtus bendraminčių, kurie, kilus mūšiui, turėjo užimti Senuosius vartus ir įleisti priešą į miestą. Sąraše tarp kitų vardų buvo ir ginklų meistras Saloreonas.

— Spėju, tai reiškia, kad to gąsdinančio šalmo su demono ragais jau nebegausiu, — brūkštelėjus įsakymą suimti, pagailo Tirionui.

Teonas

Ką tik kietai miegojęs, kitą akimirką jau gulėjo nubudęs.

Kaira glaudėsi prie jo, vieną ranką užmetusi ant jo žasto, krūtimis liesdama nugarą. Girdėjo ją lygiai ir ramiai alsuojant. Suglamžyta paklodė buvo apsisukusi jiems apie kojas. Aplinkui tvyrojo juodžiausia naktis. Miegamajame buvo tamsu ir tylu.

Kas čia yra? Ar kažką girdėjau? Kažkas vaikšto?

Vėjas tyliai sušnibždėjo pro langinių plyšius. Kažkur toli sukniaukė rujojanti katė. Ir daugiau nieko. Miegok, Greidžojau, tarė sau. Pilyje ramu, visur budi tavo pastatyti sargybiniai. Prie tavo durų, prie vartų, prie ginklinės.

Gal būtų palaikęs blogu sapnu, bet neprisiminė sapnavęs. Kaira jį kaip reikiant išsekino. Kol Teonas nesumanė jos pasikviesti, visus savo aštuoniolika metų ji gyveno žiemos miestelyje ir į pilį nebuvo nė karto įkėlusi kojos. Atėjo pas jį drėgna, trokštanti, vikri kaip kiaunė; be to, tikrai negali ginčytis — smagu paties lordo Edardo Starko lovoje dulkinti paprastą smuklės mergšę.

Ji kažką mieguistai sumurmėjo, kai Teonas išslydo iš po jos rankos ir atsikėlė. Židinyje dar žioravo kelios žarijos. Lovos kojūgalyje, susisukęs į savo apsiaustą, pamiršęs viską pasaulyje, ant grindų miegojo Veksas. Niekas nė krust. Teonas nuėjo prie lango ir atlapojo langines. Naktis iš karto ištiesė šaltus pirštus, ir jo nuoga oda tuojau pašiurpo. Pasilenkė atsirėmęs į akmeninę palangę ir pažvelgė laukan į tamsius bokštus, tuščius kiemus, juodą dangų ir gausybę žvaigždžių, kurių žmogus nepajėgtų suskaičiuoti, net jeigu gyventų iki šimto metų. Virš Varpo bokšto, atsispindėdamas šiltnamio stoge, plaukė mėnulio pjautuvas. Nebuvo girdėti jokio garso — nei pavojaus rago, nei kokių balsų, net nė menkiausio žingsnio aido.

Viskas gerai, Greidžojau. Girdi, kaip ramu? Iš džiaugsmo turėtum būti tiesiog apgirtęs. Paėmei Vinterfelą su mažiau negu trisdešimčia vyrų, tai giesmės vertas žygdarbis. Teonas pasuko atgal į lovą. Apvers Kairą ant nugaros ir dar kartą išdulkins, šitai išvaikys visas šmėklas. Jos aimanos ir kikenimai maloniai išblaškys šitą tylą.

Jis stabtelėjo. Buvo taip įpratęs prie didvilkių kaukimo, kad tarsi nebegirdėdavo jo… tačiau kažkas viduje, lyg kokia medžiotojo nuojauta, pakuždėjo, kad jie nebekaukia.

Prie jo durų budėjo Urzenas, gyslotas vyras, už nugaros pasikabinęs apskritą skydą.

— Vilkų negirdėti, — tarė jam Teonas. — Nueik pažiūrėti, ką jie ten veikia, ir tuoj pat atgal.

Nuo minties apie ištrūkusius vilkus jam pasidarė šiek tiek negera. Jis gerai atminė tą dieną Vilkų girioje, kai tyržmogiai užpuolė Braną. Vasara ir Pilkasis Vėjas sudraskė juos į gabalus.

Bato galu jis bakstelėjo Veksui, berniukas atsisėdo trindamasis akis.

— Patikrink, ar Branas Starkas ir jo mažasis brolis lovose. Ir greičiau sukis.

— Milorde? — mieguistu balsu pašaukė Kaira.

— Miegok, ne tau sakau.

Teonas įsipylė į taurę vyno ir išgėrė iki dugno. Vis klausėsi, gal kartais išgirs staugiant. Per mažai vyrų, niūriai pagalvojo. Mano vyrų per mažai. Jeigu Aša neatvyks…

Veksas grįžo labai greitai, išraiškingai purtydamas galvą. Nusikeikęs Teonas susirado ant grindų tuniką ir kelnes, kur buvo jas numetęs beskubėdamas užgulti Kairą. Ant tunikos apsivilko geležinėmis kniedėmis nusagstytą odinį švarką, apsijuosė diržu, ant kurio kabojo kalavijas ir durklas. Plaukai styrojo pasišiaušę tarsi erškėčių krūmas, bet dabar buvo svarbesnių reikalų.

Tuo metu sugrįžo Urzenas.

— Vilkų nėra.

Teonas tarė sau turįs būti toks pat šaltas ir ramus kaip lordas Edardas.

— Kelk pilį, — tarė Urzenui. — Varyk juos į kiemą, visus iki vieno, pažiūrėsime, ko trūksta. Tegu Lorenas patikrina vartus. Veksai, su manimi.

Jam vis nedavė ramybės, ar Stigas jau pasiekė Gūdmiškį. Tas vyras, nors sakėsi gerai jodinėjąs, raitelis buvo nekoks — nė vienas iš Geležies salų nemokėjo kaip reikiant sėdėti balne, — tačiau laiko jau praėjo užtektinai. Aša jau galėtų būti pakeliui. Ir jei sužinos, kad pražiopsojau abu Starkus… Net galvoti apie tai buvo nepakenčiama.

Brano miegamasis buvo tuščias, kaip ir Rikono čia pat už posūkio. Teonas keikė pats save. Reikėjo pastatyti prie jų sargybą, bet jam pasirodė svarbiau, kad žmonės vaikštinėtų ant pilies sienų ir saugotų vartus, o ne tupinėtų apie porą vaikų, kurių vienas — luošys.

Lauke pasigirdo aimanos — išverstus iš lovų žmones varė į kiemą. Dabar pasistengsiu, kad jie turėtų dėl ko aimanuoti. Elgiausi su jais švelniai, ir štai kaip jie man atsimokėjo. Jis net liepė iki kraujo nuplakti du savo vyrus už tai, kad išprievartavo tą merginą iš šunidės, norėjo parodyti, kad žiūri teisingumo. Bet jie vis tiek kaltina mane dėl tos mergos. Ir dėl kitų. Jo akimis, tai buvo neteisinga. Mikenas savo liežuviu pats prisišaukė galą, kaip ir Benfredas. O Čeilis — na, jis turėjo ką nors atiduoti Nuskendusiam Dievui, jo vyrai šito laukė.

— Nieko pikta prieš tave neturiu, — pasakė jis septonui prieš įmetant jį į šulinį, — tačiau dabar tau ir tavo dievams čia nebėra vietos.

Galėtum tikėtis, kad kiti jausis dėkingi, jog ne juos pasirinko, bet ne. Teonas svarstė, kiek jų dabar galėtų būti prieš jį susimokę.

Urzenas grįžo su Juoduoju Lorenu.

— Medžiotojų vartai, — tarė Lorenas. — Verčiau pats pažiūrėk.

Prie Medžiotojų vartų buvo patogiai įsikūrusios šunidė ir virtuvė, o jie patys atsiverdavo į laukus ir miškus, išjojant pro juos iš pilies, nereikėjo pirmiausia eiti per žiemos miestelį, tad juos paprastai rinkdavosi susiruošusieji į medžioklę.

— Kas ten budėjo?

— Drenanas ir Skvintas.

Drenanas buvo vienas tų, kurie išprievartavo Palą.

— Jeigu jie leido berniūkščiams pabėgti, prisiekiu, nemažai odos išrėšiu jiems iš nugaros.

— Neprireiks, — šaltai atsiliepė Juodasis Lorenas.

Iš tiesų neprireikė. Skvintą jie rado plūduriuojantį veidu žemyn pilies griovyje, jo viduriai driekėsi iš paskos tarsi baltų gyvačių kamuolys. Drenanas pusnuogis gulėjo vartų bokšte, sarginėje, iš kurios nuleidžiamas ir pakeliamas tiltas. Jo gerklė buvo perrėžta nuo vienos ausies iki kitos. Šiek tiek apgijusius randus ant nugaros dengė apdriskusi tunika, bet batai buvo nuspirti į šoną, kelnės nusmukusios ir susisukusios apie pėdas. Ant stalelio prie durų gulėjo sūris, šalia — tuščias ąsotis. Ir du puodeliai.

Teonas kilstelėjo vieną ir pauostė dugne likusias vyno drumzles.

— Skvintas, matyt, buvo viršuje, ant sienos?

— Taigi, — atsiliepė Lorenas.

Teonas sviedė puodelį į židinį.

— Sakyčiau, Drenanas nusileido kelnes ketindamas kyštelėti moteriai, bet tuo metu ši kyštelėjo jam. Jei neklystu, jo paties peiliu, kuriuo pjaustė sūrį. Kas nors raskite kokį kablį ir išžvejokite aną kvailį iš griovio.

Anas kvailys atrodė kur kas baisiau už Drenaną. Juodajam Lorenui ištempus jį iš vandens, visi pamatė, kad viena jo ranka nuplėšta iki alkūnės, nėra pusės kaklo, o pilvo apačioje išdrėksta didžiausia skylė. Lorenui jį traukiant, kablys perdūrė paleistas žarnas. Tvaikas buvo siaubingas.

— Didvilkiai, — tarė Teonas. — Spėju, abu.

Pasišlykštėjęs jis nuėjo iki pakeliamojo tilto. Vinterfelą supo dvi galingos granito sienos, tarp jų tyvuliavo platus griovys. Išorinė siena buvo aštuoniasdešimties pėdų aukščio, vidinė — daugiau kaip šimto. Teonui trūko žmonių, tad teko išorines sienas palikti tuščias ir sargybinius sustatyti ant aukštesnių vidinių. Jis nedrįso siųsti vyrų į kitą griovio pusę, nes, jei pilis staiga sukiltų, jie liktų atkirsti.

Čia turėjo ateiti dviese ar daugiau, nusprendė jis. Kol moteris siūlė smagumus Drenanui, kiti išlaisvino vilkus.

Teonas liepė duoti jam deglą ir pirma visų užkopė ant sienos. Ėjo nuleidęs liepsną žemai priešais save, ieškodamas… štai. Vidinėje sienos pusėje ir angoje tarp dviejų sienos dantų.

— Kraujas, — paskelbė jis, — negrabiai nušluostytas. Įtariu, moteris nužudė Drenaną ir nuleido pakeliamąjį tiltą. Skvintas išgirdo džeržgiant grandines, atėjo pasižiūrėti, bet tik iki čia. Lavoną jie pro angą nustūmė į griovį, kad kitas sargybinis jo nerastų.

Urzenas pažvelgė išilgai sienos.

— Kiti sargybos bokšteliai visai netoli. Matau liepsnojančius deglus…

— Deglai liepsnoja, o sargybinių nėra, — nutraukė jį Teonas. — Vinterfele daugiau bokštelių, negu turiu žmonių.

— Keturi sargybiniai prie pagrindinių vartų, — atsiliepė Juodasis Lorenas, — ir penki ant sienos, be Skvinto.

— Jeigu tik jis būtų papūtęs ragą… — tarė Urzenas.

Na ir kvailiai aplink mane.

— Urzenai, pamėgink įsivaizduoti, kad pats ten esi. Aplinkui tamsu ir šalta. Eini sargybą jau ne vieną valandą, lauki nesulauki, kada baigsis tavo pamaina. Paskui išgirsti triukšmą, bėgi vartų link, bet staiga prie laiptų matai akis, deglo šviesoje jos žiba žaliai ir geltonai. Prie tavęs žaibiškai puola du šešėliai, nespėji nė žioptelti. Spėji pastebėti iššieptus dantis, jau ketini atstatyti ietį, bet jie užgriūva tave anksčiau, išplėšia pilvą, jų dantys tavo odinius drabužius perrėžia tarsi drobę.

Jis smarkiai stumtelėjo Urzeną.

— Štai tu jau ant nugaros, tavo viduriai verčiasi lauk, vienas jų jau sugriebė dantimis tau už gerklės.

Teonas stvėrė Urzeną už lieso kaklo, smarkiau sugniaužė kumštį ir nusišypsojo.

— O dabar pasakyk — kol visa šitai vyksta, kurią akimirką liausies pūtęs savo suknistą ragą?

Jis šiurkščiai nustūmė Urzeną, tas atbulas kluptelėjo atsitrenkęs į sienos dantį. Pasitrynė kaklą. Reikėjo tuos žvėris nudėti tą pačią dieną, kai paėmėme pilį, piktai pagalvojo Teonas. Juk mačiau, kaip jie žudo, žinojau, kokie jie pavojingi.

— Reikia juos vytis, — tarė Juodasis Lorenas.

— Ne tamsoje. — Teono visiškai neviliojo mintis vaikytis didvilkius po miškus naktį; medžiotojai nesunkiai galėjo tapti medžiojamaisiais. — Palauksime, kol prašvis. Tuo tarpu geriau pasikalbėsiu su savo ištikimais pavaldiniais.

Kieme būriu susigrūdę prie sienos neramiai laukė vyrai, moterys, vaikai. Daugeliui net nedavė apsirengti, jie siautėsi vilnonėmis antklodėmis ar nuogi gūžėsi po apsiaustais ar skraistėmis. Tuzinas geležies žmonių laikė juos suvarę — deglas vienoje rankoje, ginklas kitoje. Pūtė gūsingas vėjas, ir virpančios oranžinės liepsnos atspindžiai blausiai mirgėjo ant plieninių šalmų, vešlių barzdų, niūriai žvelgiančių akių.

Teonas vaikštinėjo pirmyn atgal prieš belaisvius, tyrinėdamas jų veidus. Visi jam atrodė kalti.

— Kiek trūksta?

— Šešių, — jam už nugaros atsirado Dvokas, kvepiantis muilu, ilgais vėjyje plevėsuojančiais plaukais. — Abiejų Starkų, to pelkių vaikio ir jo sesers, puskvaišio iš arklidės ir tavo tyržmogių moters.

Oša. Nuo pirmos akimirkos, kai pamatė antrąjį puoduką, įtarė, kad tai gali būti ji. Juk turėjau suprasti, kad šita pasikliauti negalima. Ji tokia pat keista kaip Aša. Net ir vardai jų skamba panašiai.

— Kas nors patikrinote arklidę?

— Agaras sako, netrūksta nė vieno arklio.

— Šokėja stovi savo garde?

— Šokėja? — Dvokas suraukė kaktą. — Agaras sako, kad visi arkliai ten. Trūksta tik puskvaišio.

Vadinasi, jie išėjo pėsčiomis. Tai buvo geriausia žinia iš visų, kurias išgirdo prabudęs. Žinoma, Branas keliauja savo krepšyje ant Hodoro nugaros. Ošai tenka nešti Rikoną, savo mažomis kojomis jis toli nenueis. Teonas neabejojo, kad netrukus vėl turės juos savo rankose.

— Branas ir Rikonas pabėgo, — pasakė jis pilies žmonėms, stebėdamas jų akis. — Kas žino, kur jie iškeliavo?

Niekas neatsakė.

— Jie negalėjo pabėgti niekieno nepadedami, — kalbėjo Teonas. — Be maisto, drabužių, ginklų. — Jis užrakino visus Vinterfele rastus kalavijus ir kirvius, bet, žinoma, vieną kitą jie galėjo paslėpti. — Man reikia vardų tų, kurie jiems padėjo. Visų tų, kurie apsimetė nieko nematę. — Buvo girdėti, kaip ūžauja vėjas, daugiau jokio garso. — Vos išaušus, juos susigrąžinsiu. — Jis užsikišo nykščius už kalavijo diržo. — Reikės medžiotojų. Kas nori puikaus šilto vilko kailio, kad šildytų per visą žiemą? Geidžai?

Virėjas visada linksmai jį sveikindavo grįžtantį iš medžioklės, klausdavo, ar neparnešęs kokio skanėsto vaišių stalui, bet dabar neturėjo ko pasakyti. Teonas pasuko atgal vis ieškodamas jų veiduose nors menkiausio kaltės ir žinojimo ženklo.

— Luošam ne vieta girioje. O Rikonas dar mažiukas — ar ilgai jis ten tvers? Aukle, pagalvok, kaip jam ten turi būti baisu.

Ta senė dešimtį metų ant jo burbėjo, sekė savo niekada neišsenkančias pasakas, o dabar spoksojo į jį tarsi į svetimą.

— Galėjau išžudyti visus jūsų vyrus, o moteris atiduoti smagintis kareiviams. Užuot taip padaręs, saugojau jus. Ar šitaip man dėkojate?

Džosetas, prižiūrėjęs jo arklius, Farlenas, išmokęs visko, ką žinojo apie skalikus, Barta, aludario žmona, kuri buvo jo pirmoji, — nė vienas nenorėjo pažvelgti jam į akis. Jie nekenčia manęs, suvokė Teonas.

Dvokas žengė arčiau.

— Nulupk jiems odą, — paragino jis putliomis blizgančiomis lūpomis. — Lordas Boltonas mėgdavo taip sakyti — nuogas žmogus turi nedaug paslapčių, o žmogus nulupta oda jų nebeturi visiškai.

Teonas žinojo, kad žmogus nulupta oda — tai Boltonų giminės ženklas. Prieš daug šimtmečių kai kurie jų lordai net apsisiausdavo negyvų priešų oda. Starkai šitam padarė galą. Esą tai baigėsi gal prieš tūkstantį metų, kai Boltonai prisiekė ištikimybę Vinterfelui. Bent jau taip kalbama, tik seni papročiai nyksta sunkiai, kaip pats puikiai įsitikinau.

— Šiaurėje niekas žmonėms odos nelups, kol aš valdysiu Vinterfelą, — garsiai tarė Teonas. Aš — vienintelis jūsų gynėjas nuo tokių kaip šitas, norėjo klykti jis. Negalėjo kalbėti taip atvirai, bet gal kai kuriems užteks proto susigaudyti.

Virš pilies dangus jau pilkėjo. Netrukus turėjo švisti.

— Džosetai, pabalnok Šypsnį ir dar arklį sau. Murčai, Garisai, Spuoguotasis Timai, jūs taip pat keliausite.

Murčas ir Garisas buvo geriausi pilies medžiotojai, Timas — puikus lankininkas.

— Agarai, Raudonnosi, Gelmarai, Dvokai, Veksai, — saviškių jam irgi reikėjo, kad užnugaris būtų saugus. — Farlenai, man reikės šunų, tu pats juos ir vesi.

Žilas šunidės šeimininkas sukryžiavo ant krūtinės rankas.

— Kodėl dabar turėčiau siundyti juos ant savo tikrų lordų, kurie, be visa ko, dar ir maži vaikai?

Teonas žengė artyn.

— Dabar aš — tavo tikras lordas ir dar žmogus, kuris rūpinasi, kad Palai nieko nenutiktų.

Panieka Farleno akyse prigeso.

— Taip, milorde.

Atsitraukęs atgal, Teonas apžvelgė visus svarstydamas, ką dar tiktų paimti.

— Meisteris Luvinas, — paskelbė netrukus.

— Nieko neišmanau apie medžioklę.

Žinoma, bet tikrai nepaliksiu tavęs vieno pilyje.

— Ką gi, puiki proga pasimokyti.

— Paimkite ir mane. Aš noriu apsiausto iš to vilko kailio, — priekin žengė berniukas, nedaug vyresnis už Braną. Teonui tik po valandėlės pavyko prisiminti, kas jis toks. — Esu jau medžiojęs daugybę kartų, — aiškino Valderis Frėjus. — Ir tauriuosius elnius, ir briedžius, ir net šernus.

Jo pusbrolis pratrūko juoktis:

— Jodavo jis su tėvu į šernų medžioklę, bet prie žvėries jo nė artyn neprileisdavo.

Teonas abejodamas žvelgė į berniuką.

— Jok, kad nori, bet, jei nespėsi su visais, nemanyk, kad su tavim terliosiuos.

Jis vėl atsigręžė į Juodąjį Loreną.

— Kol manęs nėra, Vinterfelas — tavo. Jeigu negrįžtume, elkis su jais kaip tinkamas.

Na, tai turėtų paskatinti juos pasimelsti, kad man pasisektų.

Pirmiesiems blyškiems saulės spinduliams nuslinkus per Varpo bokšto viršūnę, visi susirinko prie Medžiotojų vartų. Jų iškvepiamas garas šaltame ryto ore iš karto virsdavo šerkšnu. Gelmaras pasiėmė ilgakotį kirvį, juo galėjo smogti vilkui, kol šis dar jo nepasiekė. Kirvio geležtė buvo tokio sunkumo, kad vilką pavyktų nudėti vienu smūgiu. Agaras prisitaisė plieninius antblauzdžius. Dvokas atėjo nešinas šernine ietimi ir nežinia ko kimšte prikimštu maišu. Teonas turėjo savo lanką, daugiau jam nieko nereikėjo. Kartą strėle jis išgelbėjo Branui gyvybę. Dabar jis vylėsi, kad kita strėle jos atimti neprireiks, bet jeigu jau reikalai pasisuks šitaip, jis tai padarys.

Per griovį žengė vienuolika vyrų, du berniukai ir tuzinas šunų. Už išorinės sienos minkštoje žemėje pėdsakai buvo lengvai įžiūrimi — vilkų letenų atspaudai, sunkūs Hodoro žingsniai, seklesnės dviejų Ridų paliktos žymės. Pasiekus medžius, ant akmenuotos žemės ir prikritusių lapų pėdsakais sekti buvo sunkiau, bet tuo metu rudoji Farleno kalė jau užuodė kvapą. Kiti šunys sekė iš paskos lodami ir uostinėdami, paskutiniai bėgo du baisūs mastifai. Įvarius į kampą didvilkį, jų dydžio ir nuožmumo galėjo prireikti.

Teonas būtų spėjęs, kad Oša bėgs į pietus pas serą Rodriką, bet pėdsakai vedė į šiaurės vakarus, į pačią Vilkų girios gilumą. Jam tai visiškai nepatiko. Būtų nepakenčiama ir juokinga, jeigu Starkai pasuktų į Gūdmiškį ir atžygiuotų tiesiai Ašai į rankas. Jau geriau juos nudėčiau, karčiai mąstė jis. Tegu mane laiko žiauriu, bet tik ne kvailu.

Tarp medžių slinko balkšvo rūko tumulai. Sargmedžiai ir aukštos tarsi kareiviai pušys čia augo tankiai; spygliuočių giriai tamsa ir niūrumu neprilygsta joks miškas. Minkštą dirvą klojo pribirusių spyglių sluoksnis, tad arkliams teko saugotis nelygumų ir žengti lėtai. Vis dėlto ne taip lėtai, kaip eina žmogus, nešantis luošį, ar prakauli boba su keturmečiu vaiku ant kupros. Teonas vis įkalbinėjo save, kad reikia būti kantriam. Sučiups juos dar iki vakaro.

Jiems jojant žvėrių taku palei griovos kraštą, prie jo prisigretino meisteris Luvinas.

— Kol kas medžioklė, regis, niekuo nesiskiria nuo pasijodinėjimo po miškus, milorde.

— Tikrai panašu, — šyptelėjo Teonas. — Tik medžioklės pabaigoje visada praliejamas kraujas.

— Ar būtinai? Tas pabėgimas buvo didelė kvailystė, tačiau nejaugi neparodysite gailestingumo? Juk dabar vejamės vaikus, su kuriais augote kaip broliai.

— Nė vienas Starkas, išskyrus Robą, nelaikė manęs broliu, tačiau Branas ir Rikonas gyvi man verti kur kas daugiau negu mirę.

— Tas pats ir su Ridais. Keilino Griova stūkso pačiame pelkių pakraštyje. Lordas Houlandas panorėjęs galėtų jūsų dėdei užkurti ten tikrą pragarą, tačiau kol jūsų rankose — jo įpėdiniai, jis neduos sau valios.

Apie tai Teonas nebuvo pagalvojęs. Tiesą sakant, apie tuos purvažmogius jis apskritai negalvojo, išskyrus kartą kitą, kai nužvelgė Mirą ir pasvarstė, ar ji dar nekalta.

— Galbūt jūs teisus. Jei tik galėsime, paliksime juos gyvus.

— Tikiuosi, taip pat ir Hodorą. Tas vaikinas paprastas, puikiai tai žinote. Jis daro ką liepiamas. Kiek kartų jis prižiūrėjo jūsų arklį, muilino balną, šveitė šarvus?

Hodoras Teonui nerūpėjo.

— Jeigu su mumis nesikaus, jo nežudysime, — Teonas iškėlė aukštyn pirštą. — Tačiau nors vienu žodžiu užsiminkite, kad reikia pasigailėti tos tyrų moters, ir galite kartu su ja sulaukti galo. Ji man prisiekė ir nusispjovė ant savo priesaikos.

— Priesaikos laužytojams atleidimo neprašau, — nulenkė galvą meisteris. — Darykite tai, ką privalote. Dėkoju jums už gailestingumą.

Gailestingumas, mąstė Teonas, Luvinui pasitraukus. Tai kuo tikriausi spąstai. Šiek tiek per daug — ir tave jau vadina silpnakinkiu, per mažai — prakeikia tarsi didžiausią pabaisą. Tačiau jis puikiai suprato, kad meisterio patarimas vertas dėmesio. Jo tėvas mąstė tik apie užkariavimus, tačiau kokia nauda užgrobti karalystę, jeigu negali jos išlaikyti? Jėga ir baimė — toli gražu ne viskas. Gaila, kad Nedas Starkas išsivežė dukteris į pietus. Teonas vieną jų vestų ir sutvirtintų savo valdžią Vinterfelui. Beje, Sansa — visai daili mergaitė, o dabar jau tikriausiai ir guoliui tinkama. Tačiau ji už tūkstančio mylių, Lanisterių gniaužtuose. Gaila.

Giria vis tankėjo. Pušys ir sargmedžiai užleido vietą didžiuliams, tamsų šešėlį metantiems ąžuolams. Erškėčių sąžalynai slėpė pavojingas išgraužas ir sprūdžius. Akmenuotos kalvos kilo ir leidosi. Jodami jie aptiko valstiečio trobelę, tuščią, seniai apžėlusią krūmais, aplenkė užlietą akmenų skaldyklą, kurioje pilkas sustingusio vandens paviršius žvilgėjo tarsi plienas. Šunims prapliupus skalyti, Teonas įtarė, kad bėgliai jau čia pat. Suragino Šypsnį ir risčia nulėkė iš paskos, tačiau rado tik papjautą jauną briedį, greičiau jo liekanas.

Teonas nušoko žemėn apžiūrėti jo iš arčiau. Medžiota buvo neseniai, akivaizdu, kad tai — vilkų darbas. Šunys godžiai uostinėjo aplinkui, vienas mastifas jau spėjo suleisti dantis į briedžio šlaunį, bet Farlenas riktelėjęs nuvijo jį šalin. Šitas gyvulys visiškai nemėsinėtas, pastebėjo Teonas. Vilkai paėdė, bet žmonės nieko nelietė. Net jeigu Oša vengė kurti ugnį, vis tiek turėjo atsipjauti kelis gabalus. Kvaila palikti pūti tiek daug geros mėsos.

— Farlenai, ar tikrai sekame teisingais pėdsakais? — paklausė jis. — Gal tavo šunys vejasi ne tuos vilkus?

— Mano kalė labai gerai pažįsta Vasaros ir Gauruočiaus kvapą.

— Tikiuosi, kad taip ir yra. Tavo paties labui.

Nepraėjo nė valanda, ir pėdsakai nuvedė juos šlaitu žemyn prie drumsto, po neseno lietaus iš krantų besiveržiančio upelio. Ten jie dingo. Farlenas su Veksu ir šunimis perbrido į kitą krantą, bet grįžo purtydami galvas, palikę šunis lakstyti ir uostinėti.

— Čia jie žengė į vandenį, milorde, bet nematau, kur išlipo, — tarė šunininkas.

Teonas nulipo nuo arklio ir priklaupė prie vandens. Kyštelėjo ranką į srovę.

— Ilgai tokiame jie negalėjo išbūti, — tarė jis. — Pasiimk pusę šunų ir eik pasroviui. Aš eisiu aukštyn…

Veksas garsiai pliaukštelėjo delnais.

— Kas atsitiko? — paklausė Teonas.

Nebylys dūrė pirštu.

Žemė prie pat vandens buvo įmirkusi ir dumblina. Joje aiškiai išsiskyrė vilkų pėdsakai.

— Vilkų pėdos, taip. Na ir kas?

Veksas įspaudė kulną į purvą ir pasukiojo. Liko gilus įdubimas.

Pirmas susigaudė Džosetas.

— Hodoro ūgio vyras tokiame dumble paliktų ryškų atspaudą, — paaiškino jis. — Juo labiau su berniuku ant pečių. Tačiau kitų batų atspaudų, išskyrus mūsų pačių, čia nėra. Pažiūrėkite patys.

Pašiurpęs Teonas suprato, kad taip ir yra. Į rudą dumbliną vandenį vilkai brido vieni.

— Oša tikriausiai kažkur anksčiau pasuko į šalį. Matyt, dar iki briedžio. Vilkus pasiuntė tolyn vienus tikėdamasi, kad mes juos ir nusivysime, — jis atsigręžė į medžioklius. — Jeigu judu sumanėte mane apgauti…

— Pėdsakas buvo tik vienas, milorde, prisiekiu, — puolė teisintis Garisas. — O didvilkiai šiaip tų berniukų niekada nepalieka. Bent jau neilgam.

Tai tiesa, pagalvojo Teonas. Vasara ir Gauruočius galbūt nubėgo pamedžioti, bet anksčiau ar vėliau grįš pas Braną ir Rikoną.

— Garisai, Murčai, imkite keturis šunis, grįžkite atgal ir suraskite, kur juos pametėme. Agarai, stebėk juos, kad man nebūtų jokių pokštų. Mes su Farlenu seksime paskui didvilkius. Jei rasite pėdsaką, papūskite ragą. Jei pastebėsite pačius žvėris, papūskite du kartus. Kai rasime, kur jie nuėjo, netrukus prieisime ir jų šeimininkus.

Pasiėmęs Veksą, mažąjį Frėjų ir Ginirą Raudonnosį, jis patraukė upeliu prieš srovę. Pats su Veksu jojo vienu krantu, Raudonnosis su Valderiu Frėjum — kitu, vesdami po porą šunų. Vilkai galėjo išlipti ir į vieną, ir į kitą pusę. Teonas atidžiai žiūrėjo, ar nepamatys kur kokios žymės, pėdsako, nulaužtos šakelės, bet kokio ženklo toje vietoje, kur didvilkiai išbrido iš vandens. Nesunkiai įžiūrėjo elnių, briedžių, barsukų pėdas. Veksas išgąsdino atėjusią atsigerti lapę, o Valderis iš pakrūmės išbaidė tris triušius ir vieną net pašovė iš lanko. Ant aukšto beržo kamieno pastebėjo lokio nagais apdraskytą žievę. Bet didvilkių niekur nebuvo nė kvapo.

Dar truputį, vis kalbėjo sau Teonas. Iki to ąžuolo, per šitą kalvelę, už ano upelio vingio, ten tikrai ką nors rasime. Jis jau seniai jojo suprasdamas, kad reikia sukti atgal, jausdamas, kaip vidurius gniaužia vis didesnis nerimas. Kai galų gale niršdamas pasidavė ir apgręžė Šypsnį, buvo vidurdienis.

Oša ir tie prakeikti berniūkščiai kažkokiu būdu slydo jam iš rankų. Tai atrodė neįmanoma, bent jau ne pėsčiomis ir dar su papildoma našta — luošiu ir mažu vaiku. Su kiekviena praslenkančia valanda tikimybė, kad jiems pavyks ištrūkti, didėjo. Jeigu jie pasieks kokį kaimą… Šiauriečiai niekada neatstums Nedo Starko sūnų, Robo brolių. Tada gaus maisto, arklių ir keliaus kur kas greičiau. Vyrai susipeš dėl garbės juos saugoti. Apie juos susivienys visa ta prakeikta šiaurė.

Vilkai paprasčiausiai nuėjo pasroviui, ir tiek. Jis įsikibo tos minties. Ta rudoji kalė užuos, kur jie išlipo iš vandens, ir vėl seksime iš paskos.

Tačiau jiems susitikus su Farleno būriu ir vos išvydus šunidės vyresniojo veidą, visos Teono viltys akimirksniu išsisklaidė kaip dūmas.

— Iš tų šunų — tik masalas meškoms, daugiau nieko, — piktai tarė jis. — Kad taip turėčiau čia mešką.

— Šunys nekalti, — Farlenas atsiklaupė tarp mastifo ir jo puikiosios rudos kalės, apkabindamas abu per sprandus. — Tekančiame vandenyje kvapai neišlieka, milorde.

— Tie vilkai kažkur juk turėjo išbristi į krantą.

— Žinoma, išbrido. Pasroviui ar prieš srovę. Jei dar ieškosim, tikrai tą vietą rasim, bet į kurią dabar pusę?

— Niekada negirdėjau, kad vilkas ištisas mylias bėgtų upelio vaga, — tarė Dvokas. — Žmogus bėgtų. Jeigu tik žinotų, kad jį vejasi, bėgtų. Bet vilkas?

Teonas nesijautė toks tikras. Tie žvėrys ne tokie kaip kiti vilkai. Reikėjo tiems prakeiktiems padarams iš karto nudirti kailį.

Susitikus Garisą, Murčą ir Agarą, viskas pasikartojo. Medžiokliai grįžo savo pėdomis vos ne pusę kelio iki Vinterfelo ir nerado nė mažiausio ženklo, kur Starkai būtų išsiskyrę su didvilkiais. Farleno šunys atrodė tokie pat pasimetę, kaip ir jų šeimininkai, sutrikę uostinėjo medžius ir uolas bei irzliai vienas ant kito urzgė.

Teonas nedrįso prisipažinti pralaimėjęs.

— Grįšime prie upelio. Vėl ieškosim. Šį kartą eisim tiek, kiek reikės.

— Nerasime mes jų, — staiga tarė berniukas Frėjus. — Bent jau kol su jais tie varliaėdžiai. Purvažmogiai — slapukai, jie nesikauna kaip padorūs žmonės, jie tyko pasislėpę ir šaudo užnuodytomis strėlėmis. Jų namai slankioja, net ir pilys, kaip Pilkieji Vandenys, — jis baimingai pažvelgė į juos iš visų pusių supančią lapiją. — Gal jie ir dabar kur nors visai čia pat, ir girdi kiekvieną mūsų žodį.

Farlenas nusijuokė parodydamas, ką mano apie tokias kalbas.

— Mano šunys tuose krūmuose užuostų bet kokį padarą. Nespėtum, vaikine, nė purptelėti, o jie jau kibtų į juos dantimis.

— Varliaėdžiai kvepia kitaip negu visi žmonės, — varė savo Frėjus. — Jie trenkia pelkėmis, varlėmis, medžiais ir dumblinu vandeniu. Pažastyse jiems vietoj plaukų želia samanos, ir jie ištveria be jokio maisto, misdami purvu ir alsuodami balų vandeniu.

Teonas jau rengėsi pasakyti, ko vertos tos jo žindyvės pasakos, bet prabilo meisteris Luvinas.

— Pasakojama, kad salų žmonės palaikė artimus ryšius su miško vaikais dar tais laikais, kai žaliaregiai mėgino nukreipti vandenų jėgą į Sąsmauką. Galbūt iš tiesų jie išsaugojo slaptos išminties.

Staiga miškas tapo gerokai tamsesnis negu prieš valandėlę, tartum atslinkęs debesis būtų užstojęs saulę. Kvailas berniukas gali taukšti niekus, tačiau meisteriai išmano daug.

— Vieninteliai vaikai, kurie mane domina, yra Branas ir Rikonas, — pareiškė Teonas. — Grįžtame prie upelio. Tučtuojau.

Akimirką jam atrodė, kad jie nepaklus, bet įprotis pasirodė stipresnis. Pajudėjo rūškanais veidais, bet vis dėlto pajudėjo. Frėjų berniūkštis lakstė kaip tie jo anksčiau išbaidyti triušiai. Teonas suskirstė vyrus eiti abiem krantais ir patraukė pasroviui. Jie jojo ne vieną mylią, žengė lėtai ir rūpestingai, pavojingesnėse vietose lipdavo nuo žirgų ir atsargiai juos vesdavo, tik meškų masalui tinkamiems šunims leisdami šniukštinėti kiekvieną krūmą. Ten, kur nuvirtęs medis buvo užtvenkęs srovę, jiems teko gilų žalsvą tvenkinį apeiti plačiu lanku, bet jei ir didvilkiai buvo ten praėję, jie nepaliko nei kokio pėdsako, nei šiaip žymės. Atrodė, tie žvėrys sumanė plaukioti. Kai juos pagausiu, tada tai jie man paplaukios iki soties. Abu atiduosiu Nuskendusiam Dievui.

Girioje pradėjo temti, ir Teonas Greidžojus suprato pralaimėjęs. Gal tie salų žmonės tikrai žino kokių miškavaikių burtų, o gal Oša apgavo juos savomis tyržmogių gudrybėmis. Jis spaudė vyrus eiti pirmyn prieblandoje, bet visiškai sutemus Džosetas, galų gale sutelkęs visą drąsą, tarė:

— Tai beprasmiška, milorde. Arkliai gali susižeisti, koją nusilaužti.

— Džosetas teisus, — pritarė meisteris Luvinas. — Apgraibomis braudamiesi per mišką su deglais, nieko nepasieksime.

Teonas gerklėje jautė tulžies skonį, pilve raitėsi į kamuolį susivijusios, viena kitą kapojančios gyvatės. Jeigu teks parkėblinti į Vinterfelą tuščiomis rankomis, geriau iš karto visam gyvenimui pasiieškoti juokdario apdaro ir užsidėti smailią kepurę — visa šiaurė sužinos, kaip jis apsikvailino. O kai išgirs tėvas ir Aša…

— Milorde prince, — prijojo arčiau Dvokas. — Gal tie Starkai čia visai ir nėjo. Jais dėtas, keliaučiau į šiaurę, o gal į rytus. Pas Amberius. Jie, tie Amberiai, visada už Starkus. Bet iki jų žemių — tolimas kelias. Berniukai turėtų prisiglausti kur nors arčiau. Gal kartais net ir žinau kur.

Teonas įtariai pažvelgė į jį.

— Kalbėk.

— Žinote tą seną malūną, kur vienišas stovi ant Gilės kranto? Buvome ten sustoję, kai mane sučiupę varė į Vinterfelą. Malūnininko žmona pardavė mums šieno, o senasis riteris kvaksėjo su jos vaikigaliais. Ar tik nebus Starkai ten pasislėpę?

Tą malūną Teonas žinojo. Net kartą ar du buvo užvertęs to malūnininko žmoną. Niekuo neišsiskyrė nei malūnas, nei žmona.

— Kodėl ten? Tokiu pat atstumu yra bent tuzinas kaimų ir sodybų.

— Kodėl? — linksmai sublizgo tos blausios akys. — Šito tai nežinau. Tačiau jie ten, turiu tokią nuojautą.

Nuo gudragalviškų šito žmogėno atsakymų Teoną jau pykino. Jo lūpos — lyg du besiporuojantys kirminai.

— Ką nori tuo pasakyti? Jei kažką žinojai ir nuo manęs nuslėpei…

— Milorde prince, — Dvokas nušoko nuo arklio ir mostelėjęs ranka pakvietė Teoną arčiau. Kai abu stovėjo ant žemės, jis pravėrė drobinį maišą, kurį buvo pasiėmęs iš Vinterfelo. — Pažvelkite vidun.

Ką nors įžiūrėti jau buvo sunku. Nekantriai sugrūdęs ranką į maišą, Teonas užčiuopė švelnų kailį ir šiurkščią, dygią vilną. Aštrus smaigalys dūrė jam į delną, pirštai suspaudė kažką kieta ir šalta. Ištraukęs pamatė, kad tai vilko galvos pavidalo segė iš sidabro ir juodojo gintaro. Ir staiga jis suprato. Plaštaka susigniaužė į kumštį.

— Gelmarai, — tarė svarstydamas, kuriuo dar gali pasitikėti. Nė vienu. — Agarai, Raudonnosi. Su manimi. Visi kiti galite grįžti į Vinterfelą kartu su šunimis. Man jų nebereikės. Žinau, kur dabar slepiasi Branas ir Rikonas.

— Prince Teonai, — maldaudamas prabilo meisteris Luvinas, — tikiuosi, nepamiršote savo pažado? Kalbėjote apie gailestingumą.

— Gailestingumo galėjote tikėtis iš ryto, — atkirto Teonas. Geriau tegu bijo, negu šaiposi. — Kol jie manęs dar nebuvo supykdę.

Jonas

Tamsoje jie aiškiai matė ugnį, lyg nukritusi žvaigždė švytinčią kalno šlaite. Ji degė raudoniau už kitas žvaigždes ir nemirksėjo, nors kartais sušvisdavo ryškiai, o kartais prigesdavo, virsdama tolumoje vos įžiūrima silpnute žiežirba.

Už pusmylio ir dar du tūkstančiai pėdų virš žemės, įvertino Jonas, ir puikiai įsitaisę, kad matytų visa, kas krusteli žemiau, perėjoje.

— Stebėtojai Aidžiojoje perėjoje, — nustebo vyriausias tarp jų. Ankstyvoje jaunystėje buvo tarnavęs karaliaus ginklanešiu, tad juodieji broliai jį iki šiol vadino Ginklanešiu Dalbridžu. — Kažin, ko gi Mensas Plėšikas bijo?

— Jei Mensas sužinotų, kad jie užkūrė laužą, tiems vargšams nudirtų odą, — tarė Ebenas, kresnas vyras plika galva, raumeningas ir kietas tarsi akmuo.

— Ten, aukštai, ugnis — tai gyvybė, — atsiliepė Korinas Pusrankis, — bet ji gali reikšti ir mirtį.

Jo liepiami jie nedrįso kurti atviros ugnies nuo tada, kai įžengė į kalnus. Kramtė šaltą sūdytą jautieną, kietą duoną ir dar kietesnį sūrį, miegojo apsirengę, susiglaudę, po krūva apsiaustų ir kailių, džiaugdamiesi vienas kito šiluma. Jonui tai priminė labai seniai buvusias šaltas naktis Vinterfele, kai miegodavo su broliais vienoje lovoje. Šitie vyrai — jam taip pat broliai, tačiau jų bendras guolis — žemė ir akmenys.

— Tikriausiai jie turi ragą, — tarė Akmenžaltis.

— Kuris neturi suskambėti, — pridūrė Pusrankis.

— Žiaurus šitas kopimas naktį. Ir ilgas, — pratarė Ebenas, žvelgdamas pro plyšį tarp juos slepiančių uolų. Dangus buvo giedras, juodoje jo platybėje kilo tokie pat juodi dantyti kalnai, tik ant pačių jų viršūnių šaltos sniego ir ledo karūnos blausiai spindėjo mėnesienoje.

— Kristi dar ilgiau, — tarė Korinas Pusrankis. — Manau, reikia eiti dviese. Anų ten irgi tikriausiai du, keičia vienas kitą.

— Aš eisiu.

Žvalgas, jų vadinamas Akmenžalčiu, jau įrodė, kad iš jų visų geriausiai moka laipioti uolomis. Jis ir turėjo pasisiūlyti.

— Ir aš, — tarė Jonas Snou.

Korinas Pusrankis pažvelgė į jį. Jonas girdėjo, kaip švilpia vėjas verždamasis per aukštai virš jų esančią perėją. Lomoje, kur jie buvo prisiglaudę, vienas arklys sužvingo ir treptelėjo kanopa į ploną, akmenų pilną dirvą.

— Vilkas liks su mumis, — paliepė Korinas. — Mėnesienoje baltas kailis labai jau lengvai pastebimas. — Jis atsigręžė į Akmenžaltį. — Kai susitvarkysite, numeskite žemyn degantį nuodėgulį. Pamatę jį krintant ateisime.

— Dabar pats geriausias laikas eiti, — tarė Akmenžaltis.

Jie abu pasiėmė po ilgą ringėmis susuktą virvę. Akmenžaltis dar turėjo maišą su geležiniais smaigais ir nedidelį plaktuką, kurio galvutė buvo apvyniota storu veltiniu. Arklius paliko, taip pat šalmus, žiedmarškinius. Ir Vaiduoklį. Jonas priklaupė šalia jo, leido didvilkiui prieš išeinant pasiglaustyti nosimi.

— Lik čia, — paliepė jis. — Grįšiu pas tave.

Pirmas žengė Akmenžaltis. Jis buvo nedidelio ūgio, liesas, beveik penkiasdešimties metų, žila barzda, bet stipresnis, negu atrodė pažiūrėjus. Naktį regėjo geriau negu kas nors kitas. Kaip tik šitokių akių dabar ir reikėjo. Dieną kalnai atrodė melsvai pilki, stingdomi šalčio, bet vos saulei pasislėpus už dantytų viršūnių, jie pajuosdavo. Dabar tekantis mėnulis nudažė juos sidabru.

Juodieji broliai sėlino per juodus šešėlius tarp juodų uolų, kopdami stačiu vingiuotu taku, o jų iškvepiamas garas čia pat stingo juodame ore. Be žiedmarškinių Jonas jautėsi tarsi nuogas, tačiau buvo smagu nejausti jų svorio. Kopti teko sunkiai ir lėtai. Paskubėjęs galėjai išsisukti koją ar dar bjauriau susižeisti. Akmenžaltis, tarsi kokios nuojautos vedamas, regis, visada žinodavo, kur statyti koją, tačiau Jonui ant tų bet kaip suvirtusių uolų reikėjo būti itin atsargiam.

Aidžiąją perėją iš tiesų sudarė kelios viena po kitos išsidėsčiusios perėjos — ilgas, nuolat besisukiojantis kelias, tai kylantis aukštyn pro apledėjusias, vėjo gairinamas viršūnes, tai smingantis žemyn į staiga atsiveriančius tarpeklius, kur beveik nepatenka saulės spinduliai. Nuo tada, kai jų būrelis išėjo iš miško ir ėmė kopti į kalnus, Jonas nematė nė gyvos dvasios. Speigilčiai buvo rūsčiausia dievų sukurta vieta ir pati atšiauriausia žmonėms. Negailestingi vėjai čia smelkė iki gyvuonies tarsi peilis, o naktimis klaikiai dejuodavo lyg motinos, gedinčios nužudytų vaikų. Akys užkliūdavo vos už vieno kito medelio, ir tie patys būdavo skurdūs, vargani, šleivai išaugę iš uolų plyšių ir įtrūkimų. Virš galvos neretai pakibdavo nukritę ir įstrigę uolų luitai, jų briaunos šiaušėsi varvekliais, kurie iš tolo priminė ilgus baltus dantis.

Vis dėlto Jonas Snou nesigailėjo čia atkeliavęs. Aplinkui nestigo tikrų stebuklų. Jis matė, kaip saulėje tviska sušalę plonyčiai kriokliai, virstantys į bedugnę nuo stačios uolos krašto, kaip kalnų pievoje tarsi kilimas žydi laukinės rudens gėlės, mėlyni šaltasnapiai ir ryškiai raudonos žiemugnės, o tarp jų rusvu auksu išsibarstę švilpžolių kuokštai. Jam teko žvelgti į tokius gilius ir tamsius tarpeklius, kad jų dugnas, atrodė, siekia patį pragarą. Teko su žirgu joti per gamtos pastatytą, vėjų nusvidintą akmeninį tiltą, nuo kurio į abi puses — tik dangus. Kalnų aukštybėse lizdus sukantys ereliai skrisdavo medžioti žemyn į slėnius ir nekrusteldami sklęsdavo išskėtę galingus melsvai pilkus sparnus, beveik susiliejančius su pačiu dangumi. Kartą Jonas matė, kaip, sėlindama prie kalnų avino, šešėlių katė slysta kalno šlaitu tarsi debesėlis, kol bus pasirengusi pulti.

Dabar mūsų eilė pulti. Jis troško judėti taip tyliai ir tvirtai kaip ta šešėlių katė ir gebėti taip pat staigiai žudyti. Į makštį įkištą Ilganagį turėjo prisirišęs už nugaros, bet jam panaudoti galėjo pritrūkti erdvės. Artimesnei kovai laikė durklą ir peilį. Jie taip pat bus ginkluoti, o aš be šarvų. Kažin kas, nakčiai baigiantis, pasirodys esąs šešėlių katė, o kas avinas?

Jie ilgai ėjo nenukrypdami nuo tako, o jis tarsi gyvatė vingiavo ir sukosi kalno šlaitu aukštyn, vis aukštyn. Kartais koks kyšulys jiems užstodavo laužą, bet anksčiau ar vėliau ugnies pašvaistė vėl pasirodydavo. Akmenžalčio pasirinkto kelio arkliai tikrai nebūtų įveikę. Kai kur Jonui reikėjo nugara prisispausti prie šaltos uolos ir šonu tarsi krabui slinkti koja už kojos. Net ir ten, kur takas išplatėdavo, jų tykojo pavojai — plyšiai tokio pločio, kad juose lengvai prapultų žmogaus pėda, nuolaužos, ant kurių galima skaudžiai suklupti, tuščios ertmės, kuriose dieną susirinkęs vanduo naktį virsta ledu. Vienas žingsnelis, paskui kitas, kalbėjo mintyse Jonas. Vienas žingsnelis, paskui kitas, ir nekrisiu.

Nuo tada, kai paliko Pirmųjų Žmonių Kumštį, jis neskuto barzdos, ir dabar plaukeliai ant viršutinės lūpos nuo šerkšno tuoj sustandėjo. Jie jau kopė dvi valandas, vėjas draskėsi taip įnirtingai, kad tarpais likdavo tik susigūžti, kabintis į uolą ir melstis, kad nenupūstų nuo kalno. Vienas žingsnelis, paskui kitas, vėl pradėjo jis kartoti, vėtrai aprimus. Vienas žingsnelis, paskui kitas, ir nekrisiu.

Netrukus jie atsidūrė taip aukštai, kad žemyn geriau nevertėjo nė žiūrėti. Apačioje juodavo tik bedugnė praraja, viršuje — tik mėnulis ir žvaigždės.

— Kalnas — tai tavo motina, — sakė jam Akmenžaltis prieš kelias dienas, kopiant į lengvesnį kalną. — Kabinkis į ją, kniaubkis veidu jai į krūtis, ir ji tavęs nepaleis.

Tada Jonas nuleido tai juokais ir atsakė, kad jam visada rūpėjo, kas buvo jo motina, bet niekada nepagalvojo atrasiąs ją Speigilčiuose. Dabar juokauti nebesinorėjo. Vienas žingsnelis, paskui kitas, galvojo jis kabindamasis iš visų jėgų.

Siauras takelis staiga baigėsi, jį užtvėrė iš kalno šlaito išsišovęs didžiulis juodo granito luitas. Po ryškios mėnesienos jo šešėlis atrodė toks tamsus, lyg būtum patekęs į urvą.

— Dabar tiesiai aukštyn, — tyliai pratarė žvalgas. — Mums reikia atsidurti virš jų.

Jis nusitraukė pirštines, užsikišo už diržo, vieną savo virvės galą aprišo sau apie juosmenį, kitą užrišo Jonui.

— Kai virvė įsitemps, kopk iš paskos.

Nelaukdamas atsakymo, žvalgas pradėjo lipti kabindamasis ir rankomis, ir kojomis, greičiau, negu Jonas būtų patikėjęs. Ilga virvė lėtai vyniojosi. Jonas įdėmiai stebėjo jį, įsimindamas kelią, vietas, kur jis stato koją ar įsikabina pirštais, ir, paskutinei ringei išsitiesus, pats nusimovė pirštines ir ėmė kopti aukštyn, tik kur kas lėčiau.

Apsukęs virvę aplink lygų uolos kyšulį, Akmenžaltis ten luktelėjo, bet, vos tik Jonas pasirodė, tuojau ją atrišo ir vėl patraukė į viršų. Šį kartą, virvei išsitempus, patogios atbrailos nepasitaikė, tad jis išsitraukė veltiniu apmuštą plaktuką ir keliais lengvais smūgiais giliai įvarė smaigą į plyšį uoloje. Dūžiai buvo tylūs, bet vis dėlto taip aidėjo per uolas, kad Jonas krūpčiojo sulig kiekvienu smūgiu neabejodamas, kad juos girdi ir tyržmogiai. Gerai įtvirtinęs smaigą, Akmenžaltis prie jo pririšo virvę, tada Jonas vėl pradėjo ropštis aukštyn. Žįsk kalno krūtį, priminė jis sau. Nežiūrėk žemyn. Nesiremk visu svoriu į pėdas. Žiūrėk į uolą priešais. Taip, štai geras kyšuliukas nusitverti. Nežiūrėk žemyn. Ant šito laiptelio galėsi atsikvėpti, reikia tik jį pasiekti. Niekada nežiūrėk žemyn.

Kartą, per daug smarkiai atsirėmus, pėda slystelėjo, ir širdis tartum sustojo, tačiau dievai buvo maloningi ir jis nenukrito. Jautė, kaip uolos šaltis smelkiasi į pirštus, tačiau pirštinių užsimauti nedrįso. Pirštinės slidinėtų, kad ir kaip gerai būtų prigulusios, audinys ir kailis praslystų tarp akmens ir pirštų odos, čia tai gali būti pražūtinga. Nudegusioji ranka jau buvo aptirpusi, greitai ją nudiegs skausmas. Netrukus jis prasidrėskė nykštį, tad kur tik dėdavo ranką, likdavo kruvina žymė. Vis dėlto tikėjosi, kad užkopęs iki galo dar turės visus pirštus.

Taip jie lipo vis aukštyn — juodi šešėliai, šliaužiantys mėnulio nutvieksta akmens siena. Jie buvo puikiai matomi iš apačios, nuo perėjos, o nuo tyržmogių, sėdinčių prie laužo, juos užstojo kalnas. Bet Jonas jautė, kad šie jau netoli. Tačiau galvojo ne apie priešus, kurie patys nenujausdami jo laukia, o apie savo brolį Vinterfele. Branas anksčiau mėgo laipioti. Kad taip turėčiau bent dešimtąją dalį jo drąsos.

Maždaug ties viršutiniu sienos trečdaliu ją kirto gilus vingiuotas plyšys. Ištiesęs ranką, Akmenžaltis padėjo Jonui užsikabaroti. Jau buvo užsimovęs pirštines, tad ir Jonas susirado savąsias. Žvalgas galva parodė į kairę, ir jie abu nušliaužė tuo plyšiu gal tris šimtus jardų, tada apačioje, po uolos atbraila, išvydo neryškų oranžinį švytėjimą.

Tyržmogiai buvo užkūrę laužą negilioje įduboje virš perėjos, ten, kur ji siauriausia. Žemyn iki pat perėjos leidosi stati siena, o didelė uola už nugaros teikė šiokią tokią užuovėją. Štai šita nuo vėjo sauganti uola ir leido juodiesiems broliams, pilvais prisiplojus prie akmens, atšliaužti iki pat jų, prisėlinti taip, kad galėjo iš viršaus žvelgti į tuos, kuriuos privalu nužudyti.

Vienas tyržmogių miegojo, susisukęs į kamuoliuką ir palindęs po didžiausiu kailių kalnu. Jo beveik nebuvo matyti, kyšojo tik plaukai, laužo šviesoje ryškiai raudoni. Antrasis sėdėjo prie pat ugnies, mėtydamas į ją šakas ir niurzgliu balsu vis keikdamas vėją. Trečiasis stebėjo perėją, nors ten nieko negalėjai pamatyti, tik milžinišką tamsos dubenį su snieguotais kalnų pečiais aplinkui. Šitas turėjo ragą.

Vadinasi, jų trys. Akimirką Jonas dvejojo. Turėjo būti tik du. Bet vienas miega. Tegu jų bus du, trys arba dvidešimt, jis vis tiek privalo atlikti tai, dėl ko čia atėjo. Akmenžaltis palietė jo ranką ir parodė ragą turintį tyržmogį. Jonas galva linktelėjo į sėdintį prie ugnies. Atrodė keista šitaip rinktis žmogų, kurį žudysi. Pusę gyvenimo jis praleido su kalaviju ir skydu rankose, rengdamasis šiai valandai. Ar Robas irgi taip jautėsi prieš savo pirmąjį mūšį? — pagalvojo Jonas, bet ilgiau svarstyti nebuvo kada. Akmenžaltis nėrė staigiai lyg tikras žaltys ir stryktelėjo žemyn pažerdamas smulkių akmenukų lietų. Jonas išsitraukė Ilganagį ir puolė iš paskos.

Viskas įvyko, regis, per akies mirksnį. Tik vėliau Jonas įvertino tyržmogio drąsą — jis pirmiausia griebė ne kalaviją, o ragą. Dar spėjo pakelti jį prie lūpų, bet papūsti jau nespėjo, nes Akmenžaltis kalaviju numušė jį į šalį. Jono vyras pašokęs grūdo jam į veidą degantį nuodėgulį. Atsilošdamas Jonas pajuto liepsnos karštį. Akies kraštu pastebėjo, kad miegantis sujudėjo, ir suprato, kad saviškį reikia pribaigti kuo greičiau. Nuodėgulis atlėkė vėl, ir Jonas, suėmęs kalaviją abiem rankom, smogė tiesiai į jį. Valyrijos plienas perskrodė kietintą odą, kailį, vilną ir kūną, tačiau krisdamas tyržmogis pasisuko ir ištraukė kalaviją Jonui iš rankų. Miegojęs žmogus po savo kailiais jau buvo atsisėdęs. Jonas žaibiškai išsitraukė durklą, stvėrė tą vyrą už plaukų ir įgrūdo geležtę jam po smakru, o tuo metu šis mėgino siekti — ne, ne šis, tai ji…

Jono ranka sustingo.

— Mergina.

— Stebėtoja, — atsiliepė Akmenžaltis. — Tyržmogių merga. Pribaik ją.

Jos akyse Jonas matė baimę ir ugnies atšvaitus. Per baltą kaklą iš ten, kur durklo smaigalys pradrėskė odą, tekėjo kraujas. Vienas dūris, ir baigta, tarė sau. Laikė ją taip arti, kad jautė jai iš burnos sklindantį svogūnų kvapą. Ji tokio pat amžiaus kaip ir aš. Kažkodėl prisiminė Ariją, nors jos niekuo neatrodė panašios.

— Pasiduodi? — paklausė jis, smarkiau spusteldamas geležtę. O jeigu nepasiduos?

— Pasiduodu, — jos žodžiai šaltame ore virto garų tumulais.

— Vadinasi, esi mūsų belaisvė. — Jonas atitraukė durklą nuo švelnios odos ties jos gerkle.

— Korinas nesakė, kad reikia imti belaisvius, — tarė Akmenžaltis.

— Jis niekad nesakė, kad jų nereikia imti.

Jonas paleido merginos plaukus, ir ji atbula paskubom nuropojo nuo jų kuo toliau.

— Durklamergė, — Akmenžaltis mostelėjo į ilgakotį kirvį, gulintį šalia kailių. — Kai ją stvėrei, jau siekė jo. Tik akimirką užsižiopsok, ir įvarys tau tą kirvį į tarpuakį.

— Aš neužsižiopsosiu. — Jonas paspyrė kirvį į šalį, kad mergina nepasiektų. — Turi kokį vardą?

— Igritė.

Ji delnu patrynė gerklę. Ant rankos liko kraujo. Valandėlę žiūrėjo į jį sutrikusi.

Įsikišęs durklą į makštį, Jonas ištraukė Ilganagį iš nužudyto vyro kūno.

— Dabar, Igrite, esi mano belaisvė.

— O kuo tu vardu?

— Jonas Snou.

Ji krūptelėjo.

— Bjaurus vardas.

— Mergvaikiui tinkamas. Mano tėvas buvo lordas Edardas Starkas iš Vinterfelo.

Mergina nepatikliai žiūrėjo į jį, bet Akmenžaltis pašaipiai nusijuokė.

— Ei, paprastai į klausimus atsakinėja belaisviai, gal pamiršai? — Žvalgas įkišo į ugnį ilgą šaką. — Tik kažin, ar ji kalbės. Esu matęs tyržmogių, kurie nusikanda liežuvį, kad tik nereiktų atsakinėti į klausimus.

Kai šakos galas jau smagiai liepsnojo, jis atsitraukė per porą žingsnių ir įsibėgėjęs sviedė ją tolyn virš perėjos. Šaka sukdamasi nuskriejo į tamsą ir tuoj pat dingo iš akių.

— Tuos, kur nužudėte, geriau sudeginkit, — tarė Igritė.

— Tada reikėtų didesnio laužo, bet didelė liepsna dega ryškiau, — atšovė Akmenžaltis, žvalgydamasis į tamsius tolius, ar nepamatys kur šviesos blyksnio. — Ar tik nebus kur nors netoliese tyržmogių ir daugiau?

— Sudeginkit juos, — užsispyrusi pakartojo mergina, — kitaip jums gali vėl prireikti kalavijų.

Jonas prisiminė negyvą Otorą ir jo šaltas juodas rankas.

— Gal ji ir teisingai sako.

— Rasim kitų būdų.

Akmenžaltis priklaupė šalia savo nužudyto vyro, nuvilko apsiaustą, liemenę, nuavė batus, atsegė diržą, tada užsimetė kūną ant siauručio peties, nunešė prie atbrailos ir krioktelėjęs paleido apačion. Po akimirkos lavonas sunkiai žnektelėjo kažkur ant dugno. Žvalgas nieko nelaukdamas ėmėsi antrojo, nurengė jį ir, griebęs už pažastų, jau tempė prie krašto. Jonas čiupo už kojų, ir jie dviese išmetė jį į nakties tamsą.

Igritė žiūrėjo netardama nė žodžio. Buvo vyresnė, negu Jonas galvojo iš pradžių, gal kokių dvidešimties, bet neaukšta, kreivakojė, apvalaus veido, mažomis rankomis ir riesta nosyte. Susivėlę raudoni plaukai kuokštais styrojo į visas puses. Susirietusi prie laužo atrodė apkūni, tačiau tikriausiai dėl daugybės kailių, vilnos ir odos sluoksnių. Be jų, matyt, būtų buvus tokia pat liesa kaip Arija.

— Jus atsiuntė mūsų stebėti? — paklausė Jonas.

— Ir jūsų, ir kitų.

Akmenžaltis šildėsi rankas virš ugnies.

— Kas ten toliau, už perėjos?

— Laisvi žmonės.

— Kiek jų?

— Šimtai, tūkstančiai. Daugiau, negu tu, varna, kada esi matęs, — ji nusišypsojo, parodydama išsiklaipiusius, bet labai baltus dantis.

Skaičiaus ji nežino.

— Ko čia atkeliavote?

Igritė tylėjo.

— Ko jūsų karaliui reikia Speigilčiuose? Gyventi čia negalite, čia nėra maisto.

Ji nusigręžė.

— Ketinate pulti Sieną? Kada?

Ji spoksojo į ugnį lyg nė negirdėdama jo.

— Ar žinai ką nors apie mano dėdę Bendžiną Starką?

Igritė nekreipė į jį dėmesio. Akmenžaltis nusijuokė.

— Jeigu dabar išspjaus savo liežuvį, nesakyk, kad neįspėjau.

Tarp uolų nuaidėjo duslus urzgimas. Šešėlių katė, iš karto suprato Jonas. Pakilęs išgirdo vėl, šį sykį arčiau. Išsitraukė kalaviją ir sustingo klausydamasis.

— Mūsų jos nelies, — tarė Igritė. — Atėjo negyvėlių. Tos katės užuodžia kraują per šešias mylias. Nesitrauks nuo lavonų, kol paskutinių gyslotų kąsnelių nenugrauš nuo kaulų, o paskui dar traiškys juos ieškodamos čiulpų.

Jonas girdėjo, kaip jos ėda. Buvo nejauku klausytis nuo uolų atsimušančio tų garsų aido. Laužo šilumos priveiktas jis tik dabar pajuto nepakeliamą nuovargį, bet miegoti nedrįso. Pats paėmė belaisvį, tad turėjo jį ir saugoti.

— Ar jie tau buvo giminės? — paklausė Igritės tyliai. — Anie du, kuriuos užmušėme.

— Tokie pat giminės, kaip ir tu.

— Aš? — Jonas susiraukė. — Ką turi galvoje?

— Sakei esąs Vinterfelo pavainikis.

— Taip.

— Kas buvo tavo motina?

— Viena moteris. Kaip ir dauguma motinų. — Šituos žodžius kadaise buvo iš kažko girdėjęs. Dabar nebeatsiminė, kas taip sakė.

Ji vėl nusišypsojo, žybteldama baltais dantimis.

— Ir ji tau niekada nedainavo dainos apie žiemos rožę?

— Niekada nepažinojau savo motinos. Ir negirdėjau tokios dainos.

— Ją sudėjo Beilis Dainingasis, — tarė Igritė. — Labai seniai jis buvo žemių už Sienos karalius. Jo dainas mokėjo visi laisvieji žmonės, bet gal ten, pietuose, jūs jų nedainuojate.

— Vinterfelas — ne pietuose, — nesutiko Jonas.

— Aišku, pietuose. Visa, kas už Sienos nuo mūsų, yra pietuose.

Jis niekada apie tai nebuvo pagalvojęs.

— Turbūt viskas priklauso nuo to, kaip pažiūrėsi.

— Tikrai, — pritarė Igritė, — taip jau visada yra.

— Papasakok man apie tą žiemos rožę, — paragino ją Jonas. Praslinks dar ne viena valanda, kol čionai pakils Korinas, ir klausantis bus lengviau neužsnūsti. — Noriu išgirsti tą tavo sakmę.

— Ko gero, ji tau nelabai patiks.

— Nesvarbu, vis tiek noriu paklausyti.

— Kokia narsi juoda varna, — nusišaipė ji. — Na, gerai, dar iki tapdamas laisvųjų žmonių karaliumi Beilis buvo didis karžygys.

— Tikriau tariant, galvažudys, prievartautojas ir plėšikas, — prunkštelėjo Akmenžaltis.

— Tai priklauso nuo to, kaip pažiūrėsi, — atsiliepė Igritė. — Vinterfelo Starkas reikalavo jo galvos, bet niekaip negalėjo sučiupti ir labai graužėsi, kad šitaip nesiseka. Kartą įširdęs išplūdo Beilį, esą jis — bailys, puldinėjantis tik silpnuosius. Žinia apie tai pasiekė ir Beilį, tad šis prisiekė lordą pamokyti. Taigi jis perlipo Sieną, patraukė Karališkuoju keliu ir vieną žiemos vakarą atžingsniavo į Vinterfelą su lyra rankoje. Pasivadino Sigeriku iš Skagoso. Senąja kalba, kuria kalbėjo Pirmieji Žmonės ir iki šiol kalba milžinai, Sigerikas reiškia apgaviką.

Dainius žmonės pasitinka su džiaugsmu, nesvarbu, ar šiaurėje, ar pietuose, tad Beilis buvo pasodintas prie paties lordo Starko stalo, valgė ir gėrė. Lordas sėdėjo savo aukštajame soste, o Beilis jam grojo ir dainavo iki paryčių. Ir senas dainas, ir naujas, paties sudėtas. Ir taip puikiai jam sekėsi, kad baigus lordas pasiūlė pačiam pasirinkti, kokio norįs atlygio. „Prašau tik gėlės, — atsakė Beilis, — pačios gražiausios iš tų, kurios žydi Vinterfelo soduose.“

Taip sutapo, kad tuo metu pražydo žiemos rožės, nėra už jas retesnių ir brangesnių gėlių. Todėl Starkas pasiuntė tarnus į sodą po stiklais ir liepė nuskinti dovaną dainiui — gražiausią iš visų žiemos rožių. Taip ir buvo padaryta. Tačiau išaušo rytas ir pasirodė, kad dainius dingęs… taip pat dingo ir jaunutė lordo Brandono duktė. Jos lovą rado tuščią, ten gulėjo tik blyškiai melsva rožė, kurią Beilis paliko ant suglamžytos pagalvės.

Jonas tokios sakmės niekada nebuvo girdėjęs.

— Kuris čia turėtų būti Brandonas? Brandonas Statytojas gyveno Didvyrių laikais, tūkstančius metų prieš Beilį. Dar buvo Brandonas Degintojas ir jo tėvas Brandonas Laivadirbys, bet…

— Šitas buvo Brandonas Bedukris, — griežtai nutraukė jį Igritė. — Nori klausytis sakmės ar ne?

— Kalbėk, — susiraukė Jonas.

— Kitų vaikų lordas Brandonas neturėjo. Jam įsakius, juodosios varnos iš savo pilių pasipylė šimtais, bet nei Beilio, nei tos merginos niekur nebuvo nė ženklo. Ieškojo vos ne metus, kol lordas galutinai nusiminė ir atgulė į patalą, tad atrodė, kad Starkų giminė nutrūks. Tačiau vieną vakarą lordas Brandonas, gulėdamas lovoje ir laukdamas mirties, išgirdo kūdikio verksmą. Nuskubėjęs to verksmo link, rado dukterį sugrįžusią į savo kambarį ir miegančią, o jai prie krūtinės gulėjo kūdikis.

— Beilis ją grąžino atgal?

— Ne. Jie visą tą laiką praleido Vinterfele, slapstydamiesi mirusiųjų rūsiuose po pilimi. Dainoje sakoma, esą ta mergelė taip karštai Beilį mylėjo, kad pagimdė jam sūnų… nors, tiesą sakant, Beilio sudėtose dainose jį myli visos mergelės. Aišku tik viena — Beilis paliko kūdikį, atsilygindamas už be leidimo nuskintą rožę, ir tas berniukas išaugęs tapo kitu lordu Starku. Tai štai — tu turi Beilio kraujo, lygiai kaip ir aš.

— Taip niekada nebuvo, — paprieštaravo Jonas.

— Gal buvo, gal nebuvo, — gūžtelėjo pečiais Igritė. — Tačiau tai gera daina. Man ją dainuodavo motina. Ji taip pat buvo moteris, Jonai Snou, kaip ir tavoji, — ji patrynė gerklę ten, kur įbrėžė jo durklas. — Daina baigiasi, kai jie randa kūdikį, bet tikroji pabaiga niūresnė. Po trisdešimties metų, Beiliui už Sienos tapus karaliumi ir su laisvaisiais žmonėmis nužygiavus į pietus, prie Užšalusios brastos jį pasitiko ne kas kitas, o jaunasis lordas Starkas… ir nužudė, nes Beilis, jiems susidūrus mūšyje, nepakėlė ginklo prieš savo sūnų.

— Vadinasi, tada sūnus nužudė tėvą, — tarė Jonas.

— Taigi, — patvirtino ji, — bet dievai nekenčia tų, kurie žudo savo kraujo gimines, net jeigu tai atsitinka dėl nežinojimo. Lordas Starkas grįžo iš mūšio, tačiau jo motina, pamačiusi ant ieties pamautą Beilio galvą, iš sielvarto puolė žemyn nuo bokšto. Nedaug ilgiau už motiną pragyveno ir sūnus. Vienas jo lordų nudyrė jam odą ir nešiojo kaip apsiaustą.

— Tavo Beilis buvo melagis, — dabar jau neabejodamas pareiškė Jonas.

— Ne, — atsiliepė Igritė, — tik dainiaus tiesa kitokia, negu tavo ar mano. Šiaip ar taip, pats prašei, kad papasakočiau.

Ji nusigręžė, užsimerkė ir, atrodė, užmigo.

Ir aušra, ir Korinas pasirodė vienu metu. Akmenžalčiui apačioje įžiūrėjus vingiuotu keliu kopiančius žvalgus, juodi akmenys jau pilkėjo, o dangus rytuose tapo tamsiai mėlynas. Jonas pabudino belaisvę ir, laikydamas už rankos, patraukė žemyn pasitikti būrio. Visa laimė, kad šiaurinėje ir vakarinėje pusėje apačion vedė kur kas lengviau įveikiamas takas, palyginti su tuo keliu, kuriuo jie čia užlipo. Sustoję siaurame tarpeklyje, jie laukė, kol, vesdami arklius, užkopė likę juodieji broliai. Vos pajutęs kvapą, pirmas atlėkė Vaiduoklis. Jonas pritūpęs leido jam sugriebti dantimis riešą ir patampyti ranką į visas puses. Jie visada šitaip žaisdavo. Tačiau pakėlęs galvą išvydo Igritę išpūtusią akis, baltas tarsi vištos kiaušiniai.

Išvydęs belaisvę, Korinas Pusrankis nieko nepasakė.

— Jų ten buvo trys, — tarė jam Akmenžaltis. Ir nė žodžio daugiau.

— Du jau matėme, — pasakė Ebenas, — tiksliau, tai, ką iš jų paliko katės.

Jis niūriai ir su neslepiamu įtarumu žvelgė į merginą.

— Ji pasidavė, — Jonas jautėsi turįs pasiaiškinti.

Korino veidas liko neįskaitomas.

— Žinai, kas aš toks?

— Korinas Pusrankis.

Šalia jo mergina atrodė visiškai mažutė, bet žiūrėjo į jį drąsiai.

— Pasakyk man tiesą. Jeigu patekčiau jūsų žmonėms į rankas ir pats pasiduočiau, ką iš to gaučiau?

— Mirtum lėčiau.

Aukštasis žvalgas atsigręžė į Joną.

— Neturime kuo jos maitinti ir negalime skirti vieno žmogaus, kad ją saugotų.

— Vaikine, mums prieš akis labai pavojingas kelias, — tarė Ginklanešys Dalbridžas. — Vienas šūksnis, kai reikia tylos, ir visiems mums galas.

Ebenas išsitraukė durklą.

— Po plieno bučinio ji tylės.

Jonui gerklėje įstrigo kamuolys.

— Ji man pasidavė, — pakartojo jis, bejėgiškai žiūrėdamas į visus.

— Vadinasi, turi atlikti tai, ką reikia atlikti, — tarė Korinas Pusrankis. — Esi Vinterfelo kraujo ir Nakties sargybos brolis, — jis pažvelgė į kitus. — Eime, broliai. Palikime šitai jam. Jeigu mes nespoksosime, susitvarkys lengviau.

Ir nuvedė visus stačiu vingiuotu taku aukštyn į tą pusę, kur pro kalno plyšį skverbėsi blyškiai rausva šviesa. Netrukus su tyržmogių mergina liko tik Jonas ir Vaiduoklis.

Jis manė, kad Igritė mėgins pabėgti, bet ji stovėjo ir laukė nenuleisdama nuo jo akių.

— Tikriausiai iki šiol niekada neteko žudyti moters?

Jam papurčius galvą, ji pridūrė:

— Mes mirštame taip pat, kaip ir vyrai. Bet tau nebūtina žudyti. Mensas tave priimtų, tikrai žinau, kad priimtų. Mes žinome slaptų kelių. Tos varnos niekada mūsų nesučiuptų.

— Aš — tokia pat varna, kaip ir jie.

Ji linktelėjo nebesipriešindama.

— Paskui mane sudeginsi?

— Negaliu. Dūmai bus toli matomi.

— Tikrai, — ji gūžtelėjo pečiais. — Ką gi, gyvenimui baigti yra ir prastesnių vietų negu šešėlių katės pilvas.

Jonas išsitraukė Ilganagį.

— Nejaugi nebijai?

— Naktį bijojau, — prisipažino ji. — Dabar jau saulė patekėjo.

Ji pakėlė plaukus apnuogindama kaklą ir atsiklaupė.

— Kirsk tvirtai ir smarkiai, varna, kitaip aš grįšiu ir tau vaidensiuos.

Ilganagis dydžiu ir svoriu neprilygo tėvo Ledui, bet vis dėlto tai buvo Valyrijos plienas. Jonas geležte palietė kaklą taikydamas, kur turi smogti ašmenys, ir Igritė suvirpėjo.

— Jis šaltas, — pasiskundė ji. — Nagi, negaišk.

Abiem rankomis suėmęs Ilganagį, Jonas iškėlė jį virš galvos. Vienas smūgis, kirsti visu kūnu. Bent jau pasistengs, kad jos mirtis būtų greita ir švari. Jis savo tėvo sūnus. Ar tikrai? Ar tikrai?

— Kirsk gi, — paragino ji po kelių akimirkų. — Kirsk, mergvaiki. Mano drąsa juk ne begalinė.

Nesulaukusi smūgio, ji atsisuko. Jonas nuleido kalaviją.

— Bėk, — sumurmėjo jis.

Igritė žvelgė nesuprasdama.

— Greičiau, — pakartojo Jonas, — kol neatgavau proto. Bėk.

Ji nubėgo.

Sansa

Pietuose dangų gaubė juodi dūmai. Jie sūkuriuodami kilo tolumoje iš daugybės gaisrų, savo suodinais pirštais užstodami žvaigždes. Kitapus Juodųjų Vandenų kas naktį kiek akys užmato įsiplieksdavo liepsnos jūra, o šitoje pusėje Kipšas sudegino visą pakrantę: prieplaukas, sandėlius, namus, kekšynus, visa, kas buvo už miesto sienų.

Net ir Raudonojoje pilyje oras atsidavė pelenais. Kai Sansa dievų giraitės tyloje rado serą Dontosą, šis pasiteiravo, ar tik ji neverkė.

— Ne, tai nuo dūmų, — pamelavo ji. — Atrodo, tarsi degtų visa karališkoji giria.

— Lordas Stanis nori išrūkyti Kipšo laukinius, — Dontosas kalbėdamas svirduliavo ir viena ranka laikėsi už kaštono kamieno. Ant raudonų ir geltonų jo tunikos keturkampių juodavo vyno dėmė. — Jie žudo jo žvalgus, puldinėja gurguoles. Patys laukiniai taip pat dažnai ką nors uždega. Kipšas sakė karalienei, kad Stanis verčiau imtų pratinti savo arklius ėsti pelenus, nes žolės nerasiąs nė stiebelio. Girdėjau jį taip kalbant. Būdamas juokdarys, girdžiu įvairiausių dalykų, kurių niekada neišgirsdavau, kol buvau riteris. Jie kalba taip, tarsi manęs ten nebūtų, ir… — Jis pasilenkė labai arti, alsuodamas vyno tvaiku tiesiai jai į veidą. — Voras moka auksu už kiekvieną smulkmeną. Man regis, Mėnuliukas jau daug metų jam viską pasakoja.

Jis ir vėl girtas. Vadina save mano vargšu Florianu, na, toks ir yra. Tačiau, be jo, daugiau nieko neturiu.

— Ar tiesa, kad lordas Stanis Vėtrų Gūžtoje sudegino dievų giraitę?

Dontosas linktelėjo.

— Užkūrė iš tų medžių didžiulį laužą kaip auką savo naujajam dievui. Jį privertė raudonoji žynė. Žmonės kalba, esą lordas Stanis paklūsta jai dabar ir kūnu, ir siela. Jis prisiekė sudeginsiąs ir Didžiąją Beiloro septą, jei tik paimsiąs miestą.

— Tegu degina.

Pirmą kartą išvydusi Didžiąją septą, jos marmurines sienas ir septynis krištolinius bokštus, Sansa pagalvojo, kad tai nuostabiausias statinys visame pasaulyje, tačiau tai buvo anksčiau, kol Džofris ant tos septos laiptų nenukirto jos tėvui galvos.

— Noriu, kad ji sudegtų, — pridūrė ji.

— Cit, vaikeli, dievai gali jus išgirsti.

— Kodėl? Jie niekada negirdi mano maldų.

— Žinoma, girdi. Juk atsiuntė mane, ar ne taip?

Sansa krapštė nagu medžio žievę. Jautėsi tarsi apsvaigusi, vos ne karščiuojanti.

— Taip, atsiuntė, bet ką gero padarėte? Žadėjote mane parvežti namo, bet aš vis dar čia.

Dontosas patapšnojo jai ranką.

— Kalbėjau su vienu žmogumi, kurį pažįstu, jis mano geras draugas… ir jūsų, miledi. Jis pasamdys greitą laivą, išgabensiantį mus, kai ateis tinkamas laikas, į saugią vietą.

— Dabar yra tinkamas laikas, — neatlyžo Sansa, — kol dar neprasidėjo mūšiai. Apie mane jie pamiršo. Neabejoju, kad pasistengę galėtume išsmukti.

— Vaikeli, vaikeli, — papurtė galvą Dontosas, — taip, iš pilies gal ir išsmuktume, tačiau miesto vartai saugomi budriau negu anksčiau, be to, Kipšas uždraudė plaukioti upe.

Tai buvo tiesa. Tokios tuščios Juodųjų Vandenų vagos Sansa dar niekada nematė. Visi keltai stovėjo pririšti šiauriniame krante, prekybiniai laivai paspruko arba buvo Kipšo atimti ir paversti karo laivais. Iš vagos nesitraukė vien tik karaliaus karo galeros. Jos nesiliaudamos irklavo aukštyn žemyn upės viduriu, ten, kur giliausia, nuolat paleisdamos strėlių į Stanio lankininkus pietiniame krante.

Pats lordas Stanis dar tik žygiavo, tačiau jo priešakinis būrys pasirodė prieš porą naktų, kai mėnulis buvo jaunas. Karaliaus Uostas nubudęs išvydo jų vėliavas ir palapines. Ten jų penki tūkstančiai, girdėjo Sansa, maždaug tiek pat mieste ir auksinių apsiaustų. Stovykloje plevėsavo raudoni ir žali Fosovėjų giminės obuoliai, Estermontų vėžlys, Florentų lapė tarp žiedų, o vadovavo seras Gajardas Morigenas, garsus riteris iš pietų, dabar žmonių vadinamas Gajardu Žaliuoju. Jo vėliava vaizdavo skrendančią varną, plačiai išskleidusią juodus sparnus žalsvame tarsi audrotas dangus lauke. Bet labiausiai mieste nerimą kėlė blyškiai gelsvos vėliavos. Prie jų tarsi ugnies liežuviai plaikstėsi ilgos apibrizgusios uodegos, o vietoj lordo ženklo jose buvo pavaizduotas dievo ženklas: liepsnojanti Šviesos Valdovo širdis.

— Visi kalba, kad atžygiavęs Stanis turės žmonių dešimtkart daugiau negu Džofris.

Dontosas spustelėjo jai petį.

— Mieloji, jo kariuomenės dydis visiškai nesvarbus, kol jie įsikūrę kitoje upės pusėje. Be laivų Stanis persikelti negali.

— Jis turi laivų. Dar daugiau už Džofrį.

— Jūra nuo Vėtrų Gūžtos iki čia — ilgas kelias, laivynui reikės aplenkti Masio kyšulį, įveikti Ryklę ir kirsti Juodųjų Vandenų įlanką. Gal kartais gerieji dievai pasiųs audrą ir jis apskritai pradings jūroje, — Dontosas viltingai šyptelėjo. — Jums nelengva, žinau. Reikia kantrybės, vaikeli. Mano draugui grįžus į miestą, gausime laivą. Tikėkite savo Florianu ir pasistenkite nebijoti.

Sansa suleido nagus sau į ranką. Savo baimę ji jautė kažkur pilve — besivartančią, gnaibančią, kasdien vis įnirtingesnę. Jos miegą tebetrikdė baisūs sapnai apie tą dieną, kai išplaukė princesė Mirsela. Nuo tų tamsių sapnų ji pabusdavo nakties gūdumoje dusdama, mėgindama atgauti kvapą. Girdėdavo žmones ant jos šaukiant, klykiant be žodžių, tarsi gyvulius. Jie spausdavo ją, apmėtydavo nešvarumais, mėgindavo nutraukti nuo žirgo ir būtų padarę dar ką nors baisiau, jeigu Skalikas nebūtų prasiveržęs iki jos. Jie į gabalus sudraskė aukštąjį septoną, akmenimis sutraiškė galvą serui Aronui. O jis sako — pasistenkite nebijoti!

Bijojo visas miestas. Nuo pilies sienų Sansa tai gerai matė. Prasčiokai tupėjo užsidangstę langus, užsiramstę duris, tarsi tai galėtų juos apsaugoti. Kai Karaliaus Uostas krito paskutinį kartą, Lanisteriai plėšė ir siaubė kaip užsimanę, šimtus išžudė, nors miestas atidarė vartus. Šį kartą Kipšas ketina kautis, tad nepasiduodantis miestas gali išvis nesitikėti jokio gailestingumo.

Tuo tarpu Dontosas niekaip nesiliovė pliauškęs.

— Jeigu tebebūčiau riteris, turėčiau vilktis šarvus ir kartu su kitais stoti ant sienų. Privalėčiau bučiuoti karaliui Džofriui kojas ir nuolankiai jam dėkoti.

— Jeigu padėkotumėte jam už tai, kad padarė jus kvailiu, jis vėl pakeltų jus į riterius, — griežtai tarė Sansa.

— Mano Džonkvilė — protinga mergina, ar ne taip?

— Džofris ir jo motina sako, kad aš kvaila.

— Na ir tegu. Taip jums tik saugiau, mieloji. Karalienė Sersėja, Kipšas, lordas Veiris ir visa ta draugija stebi vieni kitus lyg vanagai, jie moka tai vienam, tai kitam, kad šnipinėtų, ką kiti daro, bet ar kam nors rūpi, ką veikia ledi Tandos duktė? — Dontosas atsiraugėjo, bet kuo greičiau užsidengė burną. — Tegu dievai jus saugo, mano mažoji Džonkvile, — jis kalbėjo vis verksmingesniu balsu, aiškiai vyno paveiktas. — Dabar duokite mažą bučinuką savo Florianui. Kad jį lydėtų laimė, — ir palinko prie jos.

Sansa išvengė drėgnų ieškančių lūpų, paskubom pakštelėjo į neskustą skruostą ir palinkėjo jam labos nakties. Iš visų jėgų tvardėsi, kad nepravirktų. Pastaruoju metu ji per daug verkė. Žinojo, kad taip elgtis nedera, bet niekaip nepajėgė susivaldyti, ašaros risdavosi pačios, kartais dėl menkniekių, ir jokios pastangos nepadėdavo jų sustabdyti.

Į Meigoro tvirtovę vedančio pakeliamojo tilto niekas nesaugojo. Kipšas daugumą auksinių apsiaustų perkėlė ant miesto sienų, baltiesiems karaliaus sargybos riteriams taip pat atsirado svarbesnių darbų, negu sekioti, kur ji vaikšto. Sansa galėjo eiti kur panorėjusi, jeigu tik nemėgino palikti pilies, bet jos niekur netraukė.

Ji perėjo virš sauso griovio su negailestingai styrančiais geležiniais smaigais ir siaurais įvijais laiptais nužingsniavo aukštyn, tačiau atsidūrus prie savo miegamojo durų jai ranka nekilo jų pastumti. To kambario sienos jai atrodė tarsi kalėjimas, net ir atlapojus langus ten trūkdavo oro.

Pasukusi atgal prie laiptų, Sansa užlipo dar aukščiau. Dūmai dengė žvaigždes ir ploną mėnulio pjautuvą, tad ant stogo buvo tamsu, viską gaubė tiršti šešėliai. Tačiau iš čia ji matė viską: aukštus Raudonosios pilies bokštus, didžiulius kampinius kuorus, toliau už jų — susiraizgiusias miesto gatves, pietuose ir vakaruose — juodą upės vagą, įlanką rytų pusėje, dūmų ir žarijų stulpus, ir gaisrus, visur gaisrus. Ant miesto sienų tarsi skruzdėlės ropojo kareiviai su deglais, jie grūdosi ant medinių takų, kuriais tos sienos neseniai apaugo. Apačioje, prie Purvo vartų, pro slenkančius dūmus ryškėjo vos įžiūrimos trys milžiniškos svaidyklės, iškilusios virš sienų bent per dvi dešimtis pėdų, tokių didelių niekas nebuvo matęs. Ir vis tiek Sansai širdis stingo iš baimės. Staiga visą kūną nutvilkė skausmo dūris, toks aštrus, kad ji aiktelėjo ir suspaudė rankomis pilvą. Tikriausiai būtų griuvusi, bet netikėtai šmėstelėjo šešėlis, stiprūs pirštai sugriebė ją už rankos ir pastatė ant kojų.

Pirštais braukdama šiurkščius sienos akmenis, Sansa įsitvėrė kyšulio.

— Paleiskite mane! — suriko ji. — Paleiskite!

— Ar tik mažoji paukštytė nepamanė turinti sparnus? O gal nori likti luoša kaip tavasis broliukas?

— Nesirengiau kristi, — Sansa raitėsi jo gniaužtuose. — Čia tik… jūs mane išgąsdinote, ir tiek.

— Sakai, išgąsdinau. Ir vis dar bijai.

Sansa giliai atsikvėpė stengdamasi nusiraminti.

— Maniau esanti viena, aš… — Ji nukreipė akis į šalį.

— Atrodo, mažoji paukštytė vis dar negali pažvelgti į mane? — Skalikas paleido jos ranką. — Tačiau, regis, labai džiaugeisi išvydusi mano veidą, kai minia jau buvo tave nutvėrusi? Prisimeni?

Sansa viską prisiminė, net per daug gerai. Prisiminė tuos staugiančius žmones, kraują, varvantį per skruostą iš akmens praskeltos žaizdos, ir česnako tvaiką, kuriuo alsavo vyras, mėginantis nutraukti ją nuo arklio. Dar tebejautė žiauriai spaudžiančius pirštus ant riešo tuo metu, kai jau sviro netekusi pusiausvyros.

Ji manė, kad netrukus laukia mirtis, bet pirštai krūptelėjo, visi penki tuo pat metu, o vyras užbaubė lyg jautis. Jo ranka nukrito, bet čia pat kita, stipresnė ranka stumtelėjo ją atgal į balną. Česnaku dvokiantis vyras gulėjo ant žemės, iš rankos bigės plūdo kraujas, bet aplinkui stūgavo kiti, kai kurie su vėzdais rankose. Skalikas puolė pirmyn, jo kalavijas švytravo į visas puses, paskui save skleisdamas rausvą miglą. Kai užpuolikai neatsilaikę spruko nuo jo, Skalikas nusikvatojo, o jo siaubingas apdegęs veidas akimirką nušvito.

Dabar ji prisivertė iš tiesų, atvirai pažvelgti į tą veidą. Juk tai tik mandagumas, ledi privalo visada likti mandagi. Bet baisiausia — ne randai, net ir ne mėšlungio iškreipta burna. Šiurpą kelia jo akys. Tokių pykčio pritvinkusių akių ji niekada nebuvo mačiusi.

— Aš… man derėjo ateiti pas jus po to, — užsikirsdama prabilo Sansa, — padėkoti jums… už išgelbėjimą… buvote toks narsus.

— Narsus? — jis nusijuokė taip, kad labiau priminė urzgimą. — Žiurkėms vaikyti šuniui nereikia drąsos. Jų prieš mane buvo trisdešimt, bet į kovą stoti nedrįso nė vienas.

Sansą slėgė jo kalba, visada tokia šiurkšti ir pilna įniršio.

— Nejaugi jums patinka gąsdinti žmones?

— Ne, man patinka juos žudyti, — Skaliko burna trūktelėjo. — Raukykis kiek nori, bet šito apsimestinio padorumo man nereikia. Tu — kilmingo lordo duktė. Tik nesakyk, kad Vinterfelo lordas Edardas Starkas niekada nieko nenužudė.

— Tai buvo jo pareiga. Jis šito niekada nemėgo.

— Čia jis tau taip sakė? — Kligeinas vėl nusikvatojo. — Tavo tėvas melavo. Žudymas — tai pats nuostabiausias dalykas, — jis išsitraukė kalaviją. — Štai kur tiesa. Tavo brangusis tėvas ją sužinojo ant Beiloro laiptų. Vinterfelo lordas, karaliaus ranka, Šiaurės sergėtojas, galingasis Edardas Starkas iš giminės, kuriai aštuoni tūkstančiai metų… bet Ilino Peino plienas, nieko nepaisydamas, perkirto jam kaklą — ar ne taip? Prisimeni, kaip jis pasileido šokti, galvai nusiritus nuo pečių?

Staiga Sansą nusmelkė šaltis, ir ji susigūžė.

— Kodėl jūs visuomet toks pilnas neapykantos? Aš juk norėjau jums padėkoti…

— Taip, žinoma, tarsi būčiau vienas tų tikrų riterių, kuriais šitaip žaviesi. O kaip tu manai, mergyte, kam riteriai reikalingi? Tikriausiai galvoji, kad jų darbas — iš damų priimti palankumo ženklus ir, apsitaisius aukso šarvais, puikiai atrodyti? Riterių darbas — žudyti. — Skalikas pridėjo kalavijo geležtę jai prie kaklo, po ausimi. Sansa jautė prisispaudusią aštrią plieno briauną. — Pirmąjį žmogų nužudžiau būdamas dvylikos. Nuo tada seniai pamečiau skaičių, kiek jų buvo iš viso. Galingi garsių giminių lordai, nusipenėję, aksomais pasipuošę turtuoliai, nuo garbės net išsipūtę riteriai, taip, taip, dar ir moterys bei vaikai; visi jie — tik mėsa, o aš mėsininkas. Tegu jie turi savo žemes, dievus ir auksą. Tegu turi savo serus. — Sandoras Kligeinas spjovė jai po kojų rodydamas, ką apie tai mano. — Kol turiu štai šitą, — pridūrė atitraukdamas kalaviją jai nuo gerklės, — nėra šioje žemėje nė vieno, kurio man vertėtų bijoti.

Išskyrus tavo brolį, pagalvojo Sansa, tačiau jai užteko nuovokos neprasitarti balsu. Jis — iš tiesų šuo, kaip ir pats sako. Puslaukinis, bjauraus būdo šuo, kandantis bet kurią ranką, jei tik ši mėgina paglostyti, bet vis dėlto pasiruošęs sudraskyti kiekvieną, bandantį užpulti jo šeimininkus.

— Net ir ten, kitapus upės?

Kligeinas žvilgtelėjo į tolumoje siaučiančius gaisrus.

— Visi tie deginimai, — jis sukišo kalaviją į makštį. — Tik bailiai kovai pasitelkia ugnį.

— Lordas Stanis — ne bailys.

— Bet ir ne toks, koks buvo jo brolis. Robertas niekada nebūtų sutikęs, kad jį stabdytų toks menkniekis kaip upė.

— Ką darysite, kai jis persikels?

— Kausiuosi. Žudysiu. Galbūt mirsiu.

— Nejaugi jums nebaisu? Dievai už visas piktadarystes gali pasiųsti jus į kokį klaikų pragarą.

— Kokias piktadarystes? — nusijuokė jis. — Kokie dievai?

— Kurie mus visus sukūrė.

— Visus? — nusišaipė Skalikas. — Na, sakyk, mažoji paukštyte, kokie dievai sukuria tokias baidykles kaip Kipšas ar tokias nevisprotes kaip ledi Tandos duktė? Jeigu dievai iš tiesų yra, tai jie sukūrė avis, kad jas ėstų vilkai, ir silpnuosius, kad stiprieji juos tvarkytų kaip nori.

— Tikri riteriai silpnuosius gina.

— Nėra tikrų riterių, — prunkštelėjo jis, — kaip ir dievų. Jeigu negali apsiginti, mirk ir traukis iš kelio tiems, kurie gali. Šį pasaulį valdo aštrus plienas ir tvirtos rankos, ir netikėk, jei kas sako kitaip.

Sansa atbula žengė toliau nuo jo.

— Jūs baisus.

— Aš sąžiningas. Tai pasaulis baisus. Dabar skrisk iš čia, mažoji paukštyte, jau pavargau nuo tavo spoksojimo.

Netarusi nė žodžio ji spruko žemyn. Bijojo Sandoro Kligeino… bet širdies kamputyje vis dėlto troško, kad seras Dontosas turėtų šiek tiek Skaliko nuožmumo. Dievai yra, sakė ji sau, ir tikrų riterių būna. Visos tos sakmės negali meluoti.

Tą naktį Sansa vėl sapnavo riaušes. Minia klykdama plūdo prie jos it paklaikęs tūkstantveidis žvėris. Kur tik pasisukusi ji matė persikreipusius, siaubingomis pabaisų kaukėmis virtusius veidus. Ji verkė ir aiškino niekada nieko neskriaudusi, tačiau jie vis tiek nutempė ją nuo arklio. „Ne! — raudojo ji. — Ne, prašau, nereikia, ne!“ Tačiau niekas jos nepaisė. Ji šaukėsi sero Dontoso, brolių, mirusio tėvo ir negyvos vilkės, narsiojo sero Loro, kuris kartą įteikė jai raudoną rožę, bet nė vienas neatsiliepė. Šaukėsi didvyrių iš dainų, Floriano ir sero Rajamo Redvaino, princo Eimono Drakono riterio, bet jos niekas negirdėjo. Moterys lipo per ją tarsi žebenkštys, gnaibė jai kojas, spardė pilvą, kažkas smogė į veidą, ji pajuto, kaip pabiro dantys. Paskui išvydo ryškiai blykstelint plieną. Peilis smigo jai į pilvą ir raižė, raižė, raižė, kol ten, apačioje, neliko nieko, tik ryškūs šlapi skutai.

Nubudus įkypomis juostomis pro langus brovėsi blyški ryto šviesa, bet Sansa jautėsi tokia ligota ir kamuojama skausmo, tarsi nė nemiegojusi. Šlaunys kažkodėl atrodė lipnios. Numetus antklodę ir išvydus kraują, jai į galvą atėjo vienintelė mintis — štai, jos sapnas kažkokiu būdu išsipildė. Prisiminė peilio dūrius ir kaip tas plienas raižo ir drasko kūną. Apimta siaubo puolė spardyti paklodes, kol nusirito į šalį ir parkrito ant grindų sunkiai alsuodama, nuoga, kruvina ir persigandusi.

Taip gulėjo ten susirietusi, keturpėsčia, ir staiga jai viskas paaiškėjo.

— Ne, labai prašau, — sudejavo Sansa, — prašau, nereikia.

Nenorėjo, kad jai šitai atsitiktų, ne dabar, ne čia, ne dabar, ne dabar, ne dabar, ne dabar.

Ją užvaldė beprotybė. Nusitvėrusi ranka lovos stulpo, pasiekė dubenį ir apsiprausė tarp kojų, rankomis nutrynė visą lipnumą. Baigus vanduo tuoj pat pasidarė raudonas. Kai ateis tarnaitės, iškart viską supras. Tada ji prisiminė patalus. Šoko prie lovos ir apimta siaubo įsmeigė akis į išdavikišką tamsiai raudoną dėmę. Reikia ją paslėpti, kitaip jos pamatys. Negalima leisti joms pamatyti, nes ją sutuoks su Džofriu ir privers su juo gulėti.

Griebusi peilį, Sansa suraižė paklodę ir išpjovė dėmę. Ką sakysiu, kai paklaus, iš kur šita skylė? Veidu jai ritosi ašaros. Ji nutraukė sudraskytą paklodę nuo lovos, pačiupo ir suteptą antklodę. Teks viską sudeginti. Suglamžė įrodymus į gniutulą, įgrūdo į židinį, gausiai aplaistė aliejumi iš lempos, stovinčios prie lovos, ir padegė. Paskui suprato, kad kraujas pro paklodę susigėrė į pūkinį čiužinį, tad susuko į kamuolį ir jį, bet šis buvo didelis, sunkus maigyti ir tampyti. Į ugnį Sansa jo įkišo tik pusę. Klūpodama ji mėgino įgrūsti čiužinį į liepsną, aplink ją jau sūkuriavo visą kambarį užpildę tiršti juodi dūmai, kai atsilapojo durys ir įbėgusi tarnaitė aiktelėjo.

Galų gale prireikė dar dviejų tarnaičių, kad ją atitrauktų nuo ugnies. Bet viskas pasirodė veltui. Paklodė sudegė, bet kai tarnaitės sukibusios nutempė ją atgal, per šlaunis jai vėl varvėjo kraujas. Atrodė, tarsi jos pačios kūnas atiduoda ją Džofriui, išskleisdamas ir visam pasauliui rodydamas skaisčiai raudoną Lanisterių vėliavą.

Užgesinusios ugnį, tarnaitės išnešė apsvilusį čiužinį, šiaip ne taip pravėdino kambarį ir atnešė kubilą. Moterys triūsė, vaikštinėjo pirmyn atgal kažką murmėdamos ir varstydamos ją keistais žvilgsniais. Pripylė į kubilą kone verdančio vandens, išmaudė ją, išplovė galvą ir davė drobės įsikišti tarp kojų. Tuo metu Sansa jau buvo nurimusi ir labai gėdijosi tokio kvailo elgesio. Dūmai sugadino beveik visus jos drabužius. Viena moterų nuėjusi atnešė žalią vilnonę, beveik jai tinkamo dydžio suknelę.

— Ne tokia graži, kaip jūsiškės, bet kol kas tiks, — pareiškė tarnaitė, užmovusi ją Sansai per galvą. — Batai nesudegė, bent jau nereikės pas karalienę eiti basai.

Kai Sansą įvedė į Sersėjos Lanister menę, ši pusryčiavo.

— Gali sėstis, — maloningai tarė karalienė. — Nori valgyti?

Ji mostelėjo ranka į stalą. Ten buvo košės, medaus, pieno, virtų kiaušinių ir traški kepta žuvis.

Pažvelgus į maistą, Sansai pasidarė bloga. Pilve tarsi kas būtų užveržęs mazgą.

— Ne, dėkoju, jūsų malonybe.

— Nekaltinu tavęs. Su Tirionu ir lordu Staniu visi valgiai pelenų skonio. Štai ir tu pradėjai kelti gaisrus. Ko tikėjaisi pasiekti?

Sansa nuleido galvą.

— Pamačiusi kraują, labai išsigandau.

— Kraujas — tai tavo moterystės ženklas. Ledi Ketlina turėjo tave paruošti. Tu pirmą kartą pražydai, ir tiek.

Sansa dar niekada nesijautė tokia tolima nuo žydėjimo.

— Mano ledi motina pasakojo apie tai, bet aš… maniau, kad tai įvyks kitaip.

— Kaipgi kitaip?

— Nežinau. Gal… ne taip nešvariai ir panašiau į stebuklą.

Karalienė Sersėja nusijuokė.

— Palauk, kol ateis laikas gimdyti, Sansa. Moters gyvenimas susideda iš devynių nešvarių ir vienos stebuklingos dalies, jau netrukus tai sužinosi… ir tai, kas atrodo stebuklinga, neretai pasirodo visų purviniausia. — Ji gurkštelėjo pieno. — Vadinasi, tapai moterimi. Ar bent nutuoki, ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad esu subrendusi vedyboms ir guoliui, — atsakė Sansa, — ir galiu gimdyti karaliui vaikus.

— Kaip matau, — sausai šyptelėjo karalienė, — tokia ateitis tavęs jau taip nebevilioja kaip kadaise. Neketinu dėl to pykti. Su Džofriu visada buvo nelengva. Net jo gimimas… pusantros dienos kamavausi, kol jis atėjo į šį pasaulį. To skausmo, Sansa, niekaip neįmanoma nupasakoti. Klykiau taip garsiai, kad maniau, jog išgirs ir Robertas karališkojoje girioje.

— Jo malonybė buvo ne su jumis?

— Robertas? Robertas medžiojo. Taip buvo įpratęs. Kai tik artėdavo laikas gimdyti, mano karališkasis vyras su savo medžiokliais ir skalikais sprukdavo į miškus. Grįžęs įteikdavo man kokių kailių ar elnio galvą, o aš įteikdavau jam kūdikį. Bet, žinok, ir nenorėdavau, kad jis liktų. Turėjau didįjį meisterį Paiselį ir visą pulką pribuvėjų, be to, dar ir brolį. Džeimiui sakydavo, kad jam pas gimdyvę negalima, o jis tik nusišypsodavo ir pasiteiraudavo, kuris jų čia taip sugalvojęs. Bijau, kad iš Džofrio tokio atsidavimo tikėtis neverta. Gali už tai padėkoti savo seseriai, jeigu ji dar gyva. Jis taip ir nepamiršo tos dienos prie Trišakio, kai ji tavo akivaizdoje jį pažemino, tad dabar savo ruožtu žemina tave. Tačiau tu, regis, esi stipresnė, negu atrodai. Manau, kad gebėsi ištverti šiek tiek pažeminimo. Aš pati ištvėriau. Karaliaus tu gal niekada nemylėsi, bet mylėsi jo vaikus.

— Myliu jo malonybę visa širdimi, — tarė Sansa.

— Verčiau pasimokytum kokių naujų melų, ir labai nedelsdama, — atsiduso karalienė, — nes galiu patikinti, kad šitas lordui Staniui nepatiks.

— Naujas aukštasis septonas sakė, kad dievai niekada neleis lordui Staniui laimėti, nes Džofris yra teisėtas karalius.

Karalienės veidu nuslinko vos regimas šypsnys.

— Roberto tikragimis sūnus ir įpėdinis. Nors Džofas visada klykdavo, kai Robertas imdavo jį ant rankų. Jo malonybei tai nepatikdavo. Jo mergvaikiai išvydę tėvą džiugiai ulbėdavo ir žįsdavo jam pirštą, kurį jis kišdavo į jų prastakilmes burnytes. Robertui visada reikėjo šypsenų ir sveikinimų, tad jis eidavo ten, kur jų rasdavo, pas draugus, pas kekšes. Robertas norėjo būti mylimas. Mano brolis Tirionas taip pat. Sansa, ar tu nori būti mylima?

— Visi šito nori.

— Matau, kad pražydusi daugiau proto neįgijai, — tarė Sersėja. — Tau leidus, Sansa, šitą ypatingą dieną pasidalysiu maža moteriška išmintimi. Meilė — tai nuodas. Taip, iš pradžių malonus, bet paskui vis tiek nužudo.

Jonas

Aidžioji perėja skendėjo prieblandoje. Galingi kalnų šlaitai beveik ištisą dieną užstojo saulę, tad jie jojo šešėliuose, ir žmonių, ir arklių iškvepiamas garas stingo šaltame ore. Nuo aukščiau susikaupusio sniego tįso lediniai vandens pirštai, jais be paliovos kapsėjo lašai, susirenkantys į mažas, ledu pasidengusias balutes, kurios traškėdamos lūžinėjo po arklių kanopomis. Vienur kitur pasitaikydavo koks žolės stiebelis, išdygęs plyšyje tarp uolų, ar blyškių samanų kuokštas, bet pievelių jau nebebuvo, taip aukštai neaugo ir jokie medžiai.

Status ir labai siauras takas nuolat vingiavo aukštyn. Jei kur taip susiaurėdavo, kad žvalgams tekdavo joti vorele, pirmasis žengdavo Ginklanešys Dalbridžas. Laikydamas parengtą lanką, jis įdėmiai žvelgdavo į supančius kalnus. Žvalgai kalbėjo, esą jis akyliausias visoje Nakties sargyboje.

Vaiduoklis neramiai tapeno greta Jono. Retkarčiais sustingdavo pastatęs ausis, atsigręžęs atgal, tarsi būtų išgirdęs kažką sekant iš paskos. Jonas netikėjo, kad šešėlių katės drįstų pulti gyvus žmones, nebent jas labai kamuotų badas, bet dėl visa ko atpalaidavo Ilganagį.

Vėjų išgraužta pilko akmens arka žymėjo aukščiausią perėjos vietą. Toliau kelias platėjo lėtai leisdamasis žemyn į Balsvosios upės slėnį. Korinas nusprendė, kad čia jie ilsėsis, kol šešėliai vėl pradės ilgėti.

— Juodai vilkintiems vyrams šešėlis — visada draugas, — pasakė jis.

Jonas neabejojo, kad vadas teisus. Aišku, būtų malonu nors kiek laiko joti šviesoje, jausti, kaip ryški kalnų saulė kaitina apsiaustą, sušildo šalčio persmelktus kaulus, bet tai pavojinga. Pasirengusių pūsti pavojaus ragą stebėtojų gali būti ir daugiau, ne vien pirmieji trys.

Akmenžaltis susirangė po savo apdriskusiu kailiniu apsiaustu ir beveik tą pačią akimirką užmigo. Jonas kramtė savo sūdytos jautienos davinį, dalydamasis su Vaiduokliu, Ebenas ir Ginklanešys Dalbridžas šėrė arklius. Korinas Pusrankis sėdėjo nugara atsirėmęs į uolą ir ilgais lėtais judesiais galando kalaviją. Jonas valandėlę žiūrėjo į jį, paskui, sukaupęs drąsą, priėjo arčiau.

— Milorde, jūs taip ir nepaklausėte, kaip ten baigėsi. Su ta mergina.

— Aš — ne lordas, Jonai Snou.

Korino dviem ant sužalotos plaštakos likusiais pirštais laikomas galąstuvas lygiai slydo per geležtę.

— Ji sakė, kad Mensas mane priimtų, jei pabėgčiau su ja.

— Ji sakė tiesą.

— Ji net aiškino, kad mes — giminės. Pasekė man vieną pasaką…

— …apie Beilį Dainingąjį ir Vinterfelo rožę. Akmenžaltis man sakė. Beje, aš tą dainą žinau. Kadaise, grįždamas iš žygio, Mensas ją dainuodavo. Jis labai mėgo tyržmogių dainas. Na, aišku, ir jų moteris.

— Pažinojote jį?

— Visi mes jį pažinojome, — Korino balse suskambo liūdesys.

Jie buvo ne tik broliai, bet ir draugai, suvokė Jonas, o dabar — nesutaikomi priešai.

— Kodėl jis pabėgo?

— Vieni sako, dėl mergos. Kiti tvirtina, kad dėl karūnos. — Korinas nykščio pagalvėle patikrino geležtės briauną. — Jis tikrai mėgo moteris, tas Mensas, ir buvo ne toks žmogus, kad lengvai paklustų kieno nors valdžiai, tai tiesa. Bet ne vien šitai lėmė. Laukiniai tyrai jam labiau patiko negu Siena. Tai jo kraujas. Jis gimęs tyržmogiu, jį dar vaiką sučiupo nudėję kelis plėšikus. Palikęs Šešėlių bokštą, jis tiesiog grįžo į savo gimtinę.

— Jis buvo geras žvalgas?

— Geriausias iš mūsų visų, — atsiliepė Pusrankis, — bet ir blogiausias. Tik tokie kvailiai kaip Torinas Smolvudas niekina tyržmogius. Jie tokie pat narsūs, Jonai, kaip ir mes. Tokie pat stiprūs, greiti ir gudrūs. Tačiau jie nepripažįsta drausmės. Vadina save laisvaisiais žmonėmis, ir kiekvienas mano esąs ne prastesnis už karalių ir ne kvailesnis už meisterį. Ir Mensas buvo toks pat. Jis niekada neišmoko paklusti.

— Kaip ir aš, — tyliai pratarė Jonas.

Protingų pilkų Korino akių žvilgsnis, regis, vėrė jį kiaurai.

— Tai paleidai ją? — visiškai nesistebėdamas, paprastai paklausė vadas.

— Jūs žinote?

— Dabar žinau. Kodėl jos pasigailėjai?

Pasakyti tai žodžiais pasirodė sunku.

— Mano tėvas niekada neturėjo budelio. Sakydavo, kad jo pareiga — tiems, kuriuos žudo, pažvelgti į akis ir išgirsti paskutinius jų žodžius. O kai aš pažvelgiau Igritei į akis… — Jonas bejėgiškai žiūrėjo į savo rankas. — Žinau, kad ji — priešas, bet jose nemačiau jokio blogio.

— Neturėjo to blogio ir kiti du.

— Tada buvo kitaip, arba jų gyvybė, arba mūsų, — tarė Jonas. — Jeigu būtų mus pamatę, papūtę tą savo ragą…

— Tyržmogiai būtų susekę mus ir užkapoję, tikra tiesa.

— Bet dabar ragą turi užsikabinęs Akmenžaltis, mes pasiėmėme Igritės peilį ir kirvį. Ji mums už nugaros, pėsčia, beginklė…

— Ir vargu ar keltų kokį pavojų, — sutiko Korinas. — Jei man reikėtų, kad ji būtų negyva, būčiau palikęs ją su Ebenu arba ėmęsis to darbo pats.

— Tuomet kodėl įsakėte tai atlikti man?

— Tokio įsakymo nedaviau. Liepiau padaryti tai, kas reikalinga, ir palikau tau pačiam spręsti, kas tai galėtų būti. — Korinas atsistojo ir sukišo kalaviją į makštį. — Kai reikia užsikabaroti į kalną, pasišaukiu Akmenžaltį. Jeigu noriu, kad vėjuotame mūšio lauke kuriam nors priešui strėlė persmeigtų akį, kviečiu Ginklanešį Dalbridžą. Ebenas bet kurį žmogų privers išpasakoti visas paslaptis. Jeigu vadovauji žmonėms, privalai juos pažinti. Dabar apie tave žinau daugiau, negu žinojau iš ryto.

— O jeigu būčiau ją nužudęs?

— Ji gulėtų negyva, o aš žinočiau apie tave daugiau negu anksčiau. Tačiau gana kalbų. Privalai pamiegoti. Mūsų laukia tolimas kelias ir daug pavojų. Jėgų tau dar prireiks.

Jonas abejojo, ar jam pavyks užmigti, bet žinojo, kad Pusrankis teisus. Susiradęs užuovėją po uolos kyšuliu, nusimetė apsiaustą, kuris dabar turėjo virsti antklode.

— Vaiduokli, — šūktelėjo, — čionai. Pas mane.

Jis visada miegodavo geriau, kai šalia įsitaisydavo didelis baltas vilkas — ramino jo kvapas, maloniai šildė balkšvas gauruotas kailis. Bet šį kartą Vaiduoklis kažkodėl tik pažvelgė į jį, paskui nusigręžė, apėjo aplink arklius ir tuoj pat išnyko. Susiruošė medžioti, pamanė Jonas. Tikriausiai šituose kalnuose yra ožkų. Turi juk tos šešėlių katės kažkuo misti.

— Tik nemėgink pulti kokios katės, — sumurmėjo jis. Net ir didvilkiui tai būtų pavojinga. Išsitiesęs po uola, Jonas užsitraukė apsiaustą.

Užsimerkęs susapnavo didvilkius.

Jų buvo penki, nors turėjo būti šeši, visi išsisklaidę, toli vienas nuo kito. Jis skausmingai jautė, kaip viskas nutrūkę, kaip tuščia ir nyku aplinkui. Giria atrodė didžiulė, šalta, o jie tokie mažučiai, pasiklydę. Broliai buvo kažkur ten, dar ir sesuo, bet jis pametė kvapą. Atsitūpė ant užpakalinių kojų, pakėlė galvą į tamsėjantį dangų, ir per mišką nuaidėjo jo šauksmas, pratisas, vienatvės ir liūdesio kupinas balsas. Šauksmui nutilus, jis pastatė ausis, bene kas nors atsakys, tačiau tik buvo girdėti, kaip dūsauja vėjo pustomas sniegas.

Jonai?

Kažkas už nugaros jį pašaukė, labai tyliai, tyliau už šnabždesį, bet ir įsakmiai. Ar kas galėtų šaukti be garso? Jis atsisuko ieškodamas akimis brolio, tikėdamasis pamatyti po medžiais lekiantį grakštų pilką pavidalą, bet ten nieko nebuvo, tik…

Burtmedis.

Atrodė išaugęs ant vientisos uolos, jo blyškios šaknys raitėsi iš daugybės plyšių ir plonyčių tarsi plaukas įtrūkimų. Medis buvo liaunas, palyginti su kitais burtmedžiais, tik vos storesnis už daigą, bet augo čia pat, akyse, šakos storėdamos tiesėsi vis aukščiau į dangų. Suklusęs jis apėjo lygų baltą kamieną, kol pamatė veidą. Į jį žvelgė raudonos akys. Žvelgė nuožmiai, bet džiaugėsi jį matydamos. Burtmedis buvo su brolio veidu. Nejaugi jo brolis visada turėjo tris akis?

Ne visada, suskambo begarsis šauksmas. Iki varnos ne.

Jis pauostė žievę. Kvepėjo vilku, medžiu, berniuku, bet už jų buvo daugiau kvapų, šilta, sodriai ruda žemė, kietas pilkas akmuo ir kažkas dar, kažkas siaubinga. Mirtis, netrukus suprato. Jis užuodė mirtį. Susigūžęs, pašiaušęs gaurus žengė atgal ir iššiepė nasrus.

Nebijok, man patinka tamsa. Tavęs niekas nepastebi, bet tau visi kaip ant delno. Tik pirma turi atmerkti akis. Matai? Štai taip. Medis pasilenkė ir paglostė jį.

Staiga jis vėl atsidūrė kalnuose, letenomis giliai įklimpęs į pusnį ties bedugne praraja. Priešais į vaiskią tuštumą kilo Aidžioji perėja, o apačioje tarsi antklodė driekėsi ilgas, pleištu smailėjantis slėnis, raibuliuojantis visomis rudens popietės spalvomis.

Vieną jo galą buvo užtvėrusi galinga melsvai balta siena, įsispraudusi tarp kalnų, lyg pastūmėjusi juos į šalis, ir akimirką jis pamanė sapne atkeliavęs atgal prie Juodosios pilies. Tačiau netrukus suvokė žiūrįs į kelių tūkstančių pėdų aukščio ledo upę. Po ta tviskančia šalta uola tyvuliavo didžiulis ežeras, jo tamsiai mėlynuose vandenyse atsispindėjo aplinkui iškilusios snieguotos viršukalnės. Dabar jis įžiūrėjo, kad slėnyje knibžda žmonės, gausybė žmonių, jų tūkstančiai, milžiniška kariuomenė. Vieni, įnirtingai draskydami sušalusią žemę, kasė plačiausias duobes, kiti mokėsi kariauti. Raitelių būrys puolė skydų užtvarą, jų arkliai atrodė ne didesni už skruzdėles. Iš toli vėjas nešė silpną to tariamo mūšio triukšmą, lyg kažkur čežėtų plieniniai lapeliai. Plačiai pasklidusi stovykla atrodė baisiai netvarkinga, jos nejuosė nei grioviai, nei aštriakuolių tvoros, nestovėjo vienas prie kito surikiuoti arkliai. Palaikių žeminių ir iš odų sukabintų palapinių buvo pridygę kur papuola, lyg spuogai ant žemės veido. Kai kur gulėjo bet kaip į krūvas suverstas šienas, jo nosis užuodė ožkas ir avis, arklius ir kiaules, ištisas gaujas šunų. Iš šimtų laužų vingiavo tamsūs dūmų stulpai.

Tai ne kariuomenė, bet ir ne miestas. Čia susirinkusi visa tauta.

Viena kalvelių kitapus ežero krustelėjo. Įsižiūrėjęs atidžiau, jis pamatė, kad tai ne žemė, o gyvas, gauruotas, nerangus žvėris, vietoj nosies turintis gyvatę, o jo iltys kur kas didesnės už paties didžiausio šerno. Labai stambus buvo ir jo raitelis, šis atrodė kažkoks keistas, nepanašus į žmogų, labai storomis kojomis ir plačiais klubais.

Staiga nuo atūžusio šalčio gūsio jo kailis pasišiaušė, orą suvirpino plasnojantys sparnai. Jis kilstelėjo galvą į aukštai stūksančius baltus ledynus, ir tuo metu iš dangaus žemyn smigo šešėlis. Orą perskrodė šaižus klyksmas. Jis spėjo pastebėti pilkšvai melsvas plačiai išskleistų sparnų plunksnas, kurios užstojo saulę…

— Vaiduokli! — riktelėjo Jonas ir atsisėdo. Jis vis dar jautė į kūną suleistus nagus, jautė skausmą. — Vaiduokli, pas mane!

Iš kažkur išdygo Ebenas ir nutvėręs už peties papurtė.

— Tyliau! Nori mums prišaukti tyržmogius? Kas tau nutiko, vaikine?

— Sapnavau, — vos ne vos pratarė Jonas. — Buvau Vaiduoklis, stovėjau ant kalno atbrailos, žiūrėjau į užšalusią upę, ir kažkas mane užpuolė. Paukštis… man atrodo, erelis…

Ginklanešys Dalbridžas šyptelėjo.

— Man visada sapnuojasi gražios moterys. Būtų neblogai, jei sapnuočiau dažniau.

Prie jo priėjo Korinas.

— Sakai, užšalusi upė?

— Balsvoji upė išteka iš didžiulio ežero ledyno papėdėje, — įsiterpė Akmenžaltis.

— Dar ten buvo medis su mano brolio veidu. Tyržmogiai… jų ten buvo tūkstančiai, net nemaniau, kad jų tiek iš viso yra. Ir dar mamutais jodinėjantys milžinai.

Iš pasislinkusių šešėlių Jonas sprendė miegojęs keturias ar penkias valandas. Skaudėjo galvą. Ir sprandą, kur buvo susmigę nagai. Tačiau juk tai atsitiko sapne.

— Papasakok viską nuo pradžios iki galo, ką atsimeni, — tarė Korinas Pusrankis.

— Tai buvo tik sapnas, — suglumo Jonas.

— Vilko sapnas, — atsiliepė Pusrankis. — Krasteris lordui vadui pasakojo, esą tyržmogiai telkiasi prie Balsvosios upės ištakų. Gali būti, kad todėl tokį sapną ir susapnavai. O gal regėjai, kas mūsų laukia po kelių valandų. Pasakok.

Dėstyti tokius dalykus Korinui ir kitiems žvalgams atrodė kvaila, bet Jonas pakluso. Tačiau nė vienas juodųjų brolių iš jo nesišaipė. Jam baigus nebesišypsojo net ir Ginklanešys Dalbridžas.

— Persivertėlis? — niūriai tarė Ebenas, žiūrėdamas į Pusrankį. Jis kalba apie erelį? — nusistebėjo Jonas. Ar apie mane? Persivertėliai ir vilkolakiai tiko senosios auklės pasakose, bet ne tame pasaulyje, kuriame jis iki šiol praleido visą gyvenimą. Vis dėlto čia, šitoje keistoje uolų ir ledo dykynėje, jais patikėti nebuvo sunku.

— Kyla šaltieji vėjai. Kaip tik to Mormontas ir baiminosi. Jautė šitai ir Bendžinas Starkas. Negyvėliai prisikelia ir vaikšto, medžiai vėl turi akis. Kodėl neturėtume paisyti vilkolakių ir milžinų?

— Ar tai reiškia, kad ir mano sapnai išsipildys? — pasidomėjo Ginklanešys Dalbridžas. — Tegu lordas Snou turi mamutus, aš noriu savo gražuolių.

— Į Nakties sargybą atėjau dar berniukas, kartu su visais traukdavau į tolimiausius žygius, — tarė Ebenas. — Mačiau milžinų kaulų, girdėjau ne vieną keistą pasakojimą, tačiau tik tiek. Noriu pamatyti juos savo akimis.

— Verčiau pasistenk, kad jie tavęs nepamatytų, — patarė jam Akmenžaltis.

Jiems susiruošus joti, Vaiduoklis nepasirodė. Perėjos taką tuo metu jau dengė šešėlis, saulė sparčiai leidosi prie dviejų dantytų didžiulio kalno viršūnių, kurias žvalgai buvo pavadinę Dvidančiu. Jeigu sapnas buvo tiesa… Vien tokia mintis jį baugino. Gal erelis sužeidė Vaiduoklį ar nustūmė į prarają? O tas burtmedis su brolio veidu, kvepiantis tamsa ir mirtimi?

Už Dvidančio smailių pranyko paskutinis saulės spindulys. Į Aidžiąją perėją slinko sutemos. Beveik iš karto, regis, tapo šalčiau. Kopti jau nebereikėjo. Tiesą sakant, takas jau pradėjo leistis, tik ne taip stačiai. Jį raižė gausūs plyšiai, žengti kliudė uolų nuolaužos, suvirtę akmenys. Netrukus visiškai sutems, o Vaiduoklis vis dar nepasirodė. Jonas nerado sau vietos, bet šaukti didvilkio, nors labai norėjo, nedrįso. Galėjo nugirsti ir kitokie padarai.

— Korinai, — negarsiai pašaukė Ginklanešys Dalbridžas, — žiūrėk, štai ten.

Aukštai virš jų ant uolos keteros, išsiskirdamas tamsėjančiame danguje, tupėjo erelis. Matėme erelių ne vieną, tarė sau Jonas. Tai nebūtinai tas, kurį sapnavau.

Ebenas vis tiek jau rengėsi leisti į jį strėlę, bet ginklanešys sulaikė.

— Paukštis toli, šūvis jo niekaip nepasieks.

— Man nepatinka, kad jis mus stebi.

— Nepatinka ir man, — gūžtelėjo pečiais ginklanešys, — bet į jį nepataikysi. Tik gerą strėlę prarasi.

Korinas ilgokai sėdėjo balne tyrinėdamas tą erelį.

— Keliaujam, — pagaliau tarė. Žvalgai vėl pajudėjo taku į apačią.

Vaiduokli, norėjo šaukti Jonas, kur tu?

Jis jau rengėsi sekti paskui Koriną ir kitus, bet staiga tarp dviejų riedulių šmėstelėjo kažkas balta. Seno sniego lopas, pamanė jis, tačiau išvydo tą lopą krustelint. Iš karto šoko nuo arklio žemėn. Netrukus suklupo prie Vaiduoklio, šis tada pakėlė galvą. Visas jo sprandas blizgėjo nuo kraujo. Vilkas niekaip neatsiliepė, kai Jonas, nusitraukęs pirštinę, jį paglostė. Paukščio nagai giliai pradrėskė kailį ir odą, bet stuburas liko nepažeistas.

Šalia jau stovėjo Korinas Pusrankis.

— Ar smarkiai?

Tarsi atsakydamas Vaiduoklis vargais negalais atsistojo.

— Stiprus vilkas, — tarė žvalgas. — Ebenai, vandens. Akmenžalti, duok savo vynmaišį. Tvirtai laikyk jį, Jonai.

Drauge jie nuplovė didvilkiui ant kailio prikepusį kraują. Korinui kliūstelėjus vyno ant erelio paliktų gilių, išdraskytais kraštais žaizdų, Vaiduoklis mėgino ištrūkti, šiepė dantis, bet Jonas, apkabinęs rankomis kaklą, šnibždėjo jam kažką ramindamas, ir netrukus vilkas liovėsi priešintis. Kai pagaliau jie nuo Jono apsiausto atplėšė gabalą audeklo aprišti žaizdoms, buvo jau visiškai tamsu. Tik plačiai po dangų pabirusios žvaigždės leido atskirti, kur juodas dangus, o kur juodos uolos.

— Keliausime pirmyn? — pasidomėjo Akmenžaltis.

Korinas grįžo prie savo arklio.

— Ne pirmyn, o atgal.

— Atgal? — apstulbo Jonas.

— Erelių akys aštresnės negu žmonių. Mus jau pastebėjo. Vadinasi, turime dingti.

Pusrankis apsivyniojo veidą ilgu juodu šaliku ir šoko ant žirgo.

Kiti vyrai susižvalgė, bet nė vienam nekilo mintis prieštarauti. Vienas po kito jie sėdo ant arklių ir suko juos namų pusėn.

— Vaiduokli, eime, — paragino Jonas, ir didvilkis nusekė tarytum balkšvas šešėlis tamsoje.

Jie jojo visą naktį, atsargiai žengdami vingiuotu, plyšių ir įgriuvų pilnu perėjos taku. Kylant aukštyn stiprėjo vėjas. Kartais būdavo taip tamsu, kad tekdavo nulipti ir žingsniuoti pėsčiomis, vedant arklį už pavadžio. Kažkuriuo metu Ebenas tarstelėjo, kad būtų pravartu pasišviesti vienu kitu deglu.

— Jokios ugnies, — nukirto Korinas, ir daugiau apie tai niekas nebekalbėjo.

Pasiekę akmeninį tiltą viršūnėje, jie vėl pradėjo leistis. Kažkur atokiau tamsoje grėsmingai sustaugė šešėlių katė, jos kauksmas aidu atsimušė nuo daugybės uolų aplinkui, ir atrodė, kad jai atsako dar bent tuzinas kitų kačių. Kartą ant atbrailos virš tako Jonas tarėsi pastebėjęs porą švytinčių akių, didumo sulig mėnuliu per pilnatį.

Juodžiausioje tamsoje prieš pat auštant jie stabtelėjo pagirdyti arklių, davė kiekvienam po saują avižų ir po glėbelį šieno.

— Čia netoli ta vieta, kur žuvo anie du tyržmogiai, — tarė Korinas. — Iš ten vienas žmogus gali sulaikyti visą šimtinę. Tik turi būti tinkamas, — ir pažvelgė į Ginklanešį Dalbridžą.

Ginklanešys linktelėjo.

— Palikite, broliai, man strėlių kiek tik galite, — jis paglostė savo lanką. — Ir žiūrėkite, kad mano arkliukas, jums grįžus namo, gautų obuolį. Užsitarnavo jis, vargšas gyvulys.

Jis lieka mirti, suvokė Jonas.

Korinas pirštinėta ranka spustelėjo ginklanešiui dilbį.

— Jeigu atskristų į tave pasižiūrėti erelis…

— …gaus vieną kitą naują plunksną.

Paskutinį kartą atsigręžęs į Ginklanešį Dalbridžą, Jonas pamatė tik jo nugarą — juodasis brolis siauručiu taku jau kopė aukštyn.

Auštant Jonas pakėlė akis į giedrą dangų ir išvydo per žydrynę slenkantį juodą taškelį. Tą taškelį pamatęs Ebenas nusikeikė, bet Korinas liepė jam užsičiaupti.

— Klausykitės.

Jonas liovėsi alsavęs ir tikrai išgirdo. Kažkur labai toli už nugaros, aidu atsimušdamas nuo kalnų, suskardėjo medžioklės ragas.

— Štai jie ir ateina, — tarė Korinas.

Tirionas

Artėjančiam išmėginimui Podas jį apvilko puošnia tamsiai raudono, kaip dera Lanisteriui, aksomo tunika ir atnešė jo pareigas žyminčią grandinę. Tirionas ją paliko ant stalelio prie lovos. Priminimai, kad jis — karaliaus ranka, seserį erzindavo, o dar labiau audrinti jų santykių Tirionas nenorėjo.

Beeinantį per kiemą jį pasivijo Veiris.

— Milorde, — tarė jis šiek tiek uždusęs, — tikriausiai turėtumėt neatidėliodamas perskaityti šį laišką. — Minkštoje baltoje rankoje jis laikė pergamentą. — Tai pranešimas iš šiaurės.

— Gera ar bloga žinia? — paklausė Tirionas.

— Ne man spręsti.

Tirionas išvyniojo pergamentą. Skaitydamas deglų šviesoje, turėjo prisimerkti.

— Dievai maloningiausieji, — pratarė jis tyliai. — Abu?

— Bijau, kad taip, milorde. Tokia liūdna žinia. Skaudžiai liūdna. O jie dar tokie maži ir nekalti.

Tirionas prisiminė, kaip kaukė vilkai Starkų berniukui nukritus. Kažin, o dabar jie kaukia?

— Ar kam nors jau pranešėte? — paklausė jis.

— Dar ne, tačiau, žinoma, būtinai pranešiu.

Tirionas suvyniojo laišką.

— Seseriai perduosiu pats.

Jam rūpėjo pamatyti, kaip ji išklausys tą žinią. Net labai rūpėjo.

Tą vakarą karalienė atrodė ypač graži. Ji vilkėjo tamsiai žalio aksomo suknelę su gilia iškirpte, labai dailiai pabrėžiančią jos akių spalvą. Auksinių plaukų sruogos krito ant nuogų pečių, juosmenį puošė pintas ir smaragdais nusagstytas diržas. Tirionas palaukė, kol jį pasodino ir pasiūlė taurę vyno, tik tada, netardamas nė žodžio, atkišo seseriai laišką. Sersėja nekaltai sumirksėjo ir paėmė pergamentą.

— Tikiuosi, dabar esi patenkinta, — jai skaitant prabilo Tirionas. — Juk, mano galva, siekei Starkų berniuko mirties.

Sersėja nutaisė rūgščią išraišką.

— Pro langą jį tada išmetė Džeimis, o ne aš. Sakė, kad iš meilės, tartum man tai galėtų suteikti malonumo. Kvailas poelgis ir dar pavojingas, be kita ko, tačiau ar mūsų mielasis broliukas kada nors pagalvoja prieš veikdamas?

— Berniukas jus matė, — suprato Tirionas.

— Jis buvo dar visai mažas. Būčiau gerai pagąsdinusi ir privertusi tylėti, — ji mąsliai žvelgė į laišką. — Kodėl mane puola kaltinti kiekvieną kartą, kai kuris nors Starkas nusimuša pirštą? Dabar tai padarė Greidžojus, aš čia apskritai niekuo dėta.

— Lieka tik puoselėti viltį, kad taip manys ir ledi Ketlina.

— Ji juk nesugalvos… — Sersėja išplėtė akis.

— …nugalabyti Džeimio? Kodėl ne? Ką pati darytum, jeigu Džofris ir Tomenas būtų nužudyti?

— Aš tebeturiu Sansą! — pareiškė karalienė.

— Mes tebeturime Sansą, — pataisė Tirionas, — ir turėtume kuo labiau ja rūpintis. Na, miela sesute, tai kur ta žadėtoji vakarienė?

Vaišes Sersėja parengė tikrai geras, nieko negalėjai prikišti. Jos prasidėjo nuo tirštos kaštainių sriubos su traškia, dar karšta duona bei žalumynų su obuoliais ir kedrų riešutais. Paskui atėjo eilė apkepui su nėgėmis, medumi pagardintam kumpiui, su sviestu troškintoms morkoms, baltoms pupelėms su šonine ir grybais bei austrėmis įdarytai gulbei. Tirionas elgėsi itin pagarbiai; siūlė seseriai geriausius kiekvieno valgio kąsnelius ir rūpinosi valgyti tik tai, ką ragavo ir ji. Ne, jis iš tiesų nesibaimino, kad ji gali griebtis nuodų, bet atsarga niekada gėdos nedaro.

Buvo aiškiai matyti, kad žinia apie Starkus ją prislėgė.

— Nuo Karčiojo tilto — vis dar jokių žinių? — nerimastingai paklausė Sersėja, durklu pasmeigusi obuolio gabalėlį ir po truputį jo atsikąsdama.

— Jokių.

— Niekada nepasitikėjau Mažuoju Pirštu. Jeigu jam pasiūlys gerą pinigą, jis akimirksniu pereis pas Stanį.

— Stanis Barateonas labai jau doras, jis nepuls taip žemai, kad perpirkinėtų žmones. Kita vertus, tokiems kaip Petiras jis bus gana neparankus valdovas. Sutinku, šitame kare pasitaiko keistų draugysčių, bet šie du? Niekada.

Tirionui riekutėmis pjaustant kumpį, Sersėja tarė:

— Už šią kiaulę turime dėkoti ledi Tandai.

— Tai jos meilės ženklas?

— Tai kyšis. Ji meldžia leidimo grįžti į savo pilį. Taip pat ir tavo leidimo. Įtariu, ji bijo, kad čiupsi ją pakeliui, kaip padarei su lordu Džailsu.

— Ar ji irgi ketina išvykti su sosto įpėdiniu? — Tirionas padavė seseriai kumpio gabalėlį, kitą paėmė pats. — Geriau tegu pasilieka. Jeigu ji nori jaustis saugiai, liepk jai atvesti čionai Stokvorto įgulą. Visus vyrus, kiek ten jų turi.

— Jeigu mums taip stinga žmonių, kodėl išsiuntei savo laukinius? — Sersėjos balsas suskambo irzlokai.

— Niekur geriau jų nebūčiau panaudojęs, — tiesiai atsakė Tirionas. — Jie nuožmūs kariai, bet ne kareiviai. Mūšyje, susidūrus tvarkingoms kariuomenėms, drausmė svarbiau už drąsą. Karališkojoje girioje jie mūsų naudai jau nuveikė kur kas daugiau, negu būtų padarę ant miesto sienų.

Patiekus gulbę, karalienė prabilo apie Elnio žmonių sąmokslą. Tas sąmokslas ją, regis, labiau erzino, o ne gąsdino.

— Kodėl mus tiesiog persekioja visos tos išdavystės? Ką bloga Lanisterių giminė yra padariusi tiems netikėliams?

— Nieko bloga, — atsiliepė Tirionas, — jie tik norėjo atsidurti laimėtojo pusėje. Vadinasi, jie ne tik išdavikai, bet dar ir kvailiai.

— Esi tikras, kad visus juos išgaudei?

— Veiris sako, kad taip.

Gulbė jam pasirodė pernelyg riebi.

Lygioje baltoje Sersėjos kaktoje, tarp tų gražiųjų akių, nutįso brūkšnys.

— Tu per daug pasitiki tuo eunuchu.

— Jis man gerai tarnauja.

— Arba stengiasi, kad taip galvotum. Manai, esi vienintelis, kuriam jis šnibžda savo paslaptis? Kiekvienam iš mūsų jis sako lygiai tiek, kad įtikintų, jog be jo būsime bejėgiai. Tokį pat žaidimą jis žaidė ir su manimi, kai tik ištekėjau už Roberto. Daug metų buvau įsitikinusi, kad neturiu dvare už jį ištikimesnio draugo, tačiau dabar… — Sersėja valandėlę tyrinėjo jo veidą. — Jis sako, esą ketini iš Džofrio atimti Skaliką.

Prakeiktas Veiris.

— Kligeinas man reikalingas svarbesniems darbams.

— Nieko nėra svarbiau už karaliaus gyvybę.

— Karaliui niekas negresia. Džofą ir toliau saugos narsusis seras Osmundas bei Merinas Trentas, — daugiau jie vis tiek niekam netinka. — Beilonas Svonas ir Skalikas man reikalingi, kad vadovautų išpuoliams ir jokiu būdu neleistų persikėlusiam per Juoduosius Vandenis Staniui įsitvirtinti mūsų pusėje.

— Džeimis išpuoliams vadovautų pats.

— Iš Riverano? Tai bent būtų išpuolis.

— Džofas — dar mažas berniukas.

— Berniukas, norintis dalyvauti mūšyje, ir tai vienas prasmingesnių jo norų. Neketinu jo kišti į pačią mūšio tirštumą, tačiau jis turi būti matomas. Žmonės įnirtingiau kovoja už tą karalių, kuris lieka kartu su jais ir nevengia pavojaus, o ne už tą, kuris slapstosi už motinos sijonų.

— Tirionai, jam tik trylika.

— Prisimeni Džeimį trylikos metų? Jei nori, kad berniukas taptų savo tėvo sūnum, leisk jam imtis to vaidmens. Džofas turi geriausius šarvus, kokius tik įmanoma gauti už pinigus, aplink jį nuolat bus tuzinas auksinių apsiaustų. O jei kils nors menkiausias pavojus, kad miestas kris, tučtuojau įsakysiu palydėti jį atgal į Raudonąją pilį.

Jis manė įtikinęs Sersėją, tačiau tose žaliose akyse neįžvelgė jokio džiaugsmo.

— Vadinasi, miestas kris?

— Ne.

Bet jeigu kristų, liks tik melstis, kad pajėgtume išlaikyti Raudonąją pilį tiek ilgai, kol mūsų lordas tėvas spės atžygiuoti mūsų vaduoti.

— Tirionai, anksčiau tu man melavai.

— Bet visada su geriausiais ketinimais, sesute. Aš, kaip ir tu, trokštu tarp mūsų draugystės. Nusprendžiau paleisti lordą Džailsą. — Tirionas kaip tik tokiai progai jį ir saugojo. — Galėsi susigrąžinti ir serą Borosą Blauntą.

Karalienė patempė lūpas.

— Seras Borosas gali supūti Rosbyje, — tarė ji, — bet Tomenas…

— …liks ten, kur yra dabar. Jam kur kas saugiau sero Džeislino globoje, negu būtų buvę su lordu Džailsu.

Tarnai išnešė beveik nepaliestą gulbę. Sersėja davė ženklą patiekti saldumynus.

— Tikiuosi, mėgsti pyragaičius su gervuogėmis.

— Mėgstu visokius pyragaičius.

— Ak, šitai žinau seniai. O ar žinai, kodėl Veiris toks pavojingas?

— Dabar minsime mįsles? Ne.

— Jis neturi pimpalo.

— Kaip ir tu.

Ir, ko gero, Sersėja, dėl to labai širsti?

— Galbūt ir aš pavojinga. Kita vertus, tu esi toks pat kvailys, kaip ir visi kiti vyrai. Tas kirminas tarp kojų atima jums pusę proto.

Tirionas nulaižė nuo pirštų trupinius. Sesers šypsena nežadėjo nieko gera.

— Taip, ir kaip tik dabar mano kirminas mąsto, kad tikriausiai jau pats laikas man eiti.

— Broli, gal tu nesveikuoji? — Sersėja palinko priekin, leisdama jam gerai apžiūrėti viršutinę krūtų dalį. — Kažkodėl staiga tarytum susijaudinai.

— Susijaudinau? — Tirionas žvilgtelėjo į duris. Už jų pasigirdo lyg koks triukšmas. Jis jau pradėjo gailėtis atėjęs čionai vienas. — Anksčiau mano pimpalu ne itin domėjaisi.

— Man tavo pimpalas nerūpi, kur kas įdomiau, kur tu jį kaišioji. Aš, skirtingai nuo tavęs, kliaujuosi ne vien eunuchu. Turiu savų būdų sužinoti įvairių dalykų… ypač tokių, kuriuos žmonės stengiasi nuo manęs nuslėpti.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Labai nedaug — tik tiek, kad tavo mažoji kekšiukė — pas mane.

Tirionas siektelėjo vyno taurės, mėgindamas laimėti akimirką ir sutelkti mintis.

— Maniau, kad tau labiau patinka vyrai.

— Tu toks juokingas, mažas žmogutis. Na, prisipažink, ar su šita dar nesusituokei? — Jam nieko nesakant, Sersėja nusikvatojo ir pridūrė: — Tėvas galės lengviau atsidusti.

Atrodė, kad jo pilve kruta į kamuolį susiviję unguriai. Kaip ji surado Šają? Gal Veiris jį išdavė? O gal visas jo pastangas apsisaugoti nubraukė nekantravimas aną naktį, kai jis nujojo tiesiai į tuos namus?

— Kodėl tau turėtų rūpėti, kas šildo mano guolį?

— Lanisteriai niekada nelieka skolingi, — atšovė ji. — Rezgei man pinkles nuo pirmos dienos, kai atsiradai Karaliaus Uoste. Pardavei Mirselą, išvogei Tomeną, o dabar sugalvojai taip viską pasukti, kad Džofas žūtų. Sieki jo mirties, kad galėtum valdyti Tomeno vardu.

Na, neneigsiu, tokia mintis tikrai atrodo viliojanti.

— Sersėja, tai beprotybė. Po kelių dienų Stanis jau bus čia. Aš tau reikalingas.

— Ir kokia gi iš tavęs nauda? Gal esi didis karys?

— Brono samdiniai be manęs į mūšį neis.

— Ak, eis, ir dar kaip. Jiems patinka tavo auksas, o ne kipšo gudrybės. Tačiau nesibaimink, nepaliksiu jų be tavęs. Prisipažįstu, retkarčiais pagalvoju, kad reiktų perrėžti tau gerklę, bet jeigu taip pasielgčiau, Džeimis niekada man neatleistų.

— O kaip kekšė? — Tirionas nenorėjo minėti jos vardo. Jei pavyktų Sersėją įtikinti, kad Šaja man nieko nereiškia, tada galbūt…

— Su ja bus padoriai elgiamasi, jei mano sūnums nenutiks nieko bloga. Bet jeigu Džofas žūtų arba Tomenas pakliūtų į rankas mūsų priešams, tavo putytė mirs skausmingiau, negu gali įsivaizduoti.

Ji iš tiesų mano, kad noriu nužudyti savo tikrą sūnėną.

— Berniukams ničniekas negresia, — nuovargio kupinu balsu pažadėjo Tirionas. — Dievai maloningiausieji, Sersėja, juk jie — mano kraujo! Koks gi aš esu žmogus, tavo nuomone?

— Mažas ir niekšingas.

Tirionas sėdėjo įsmeigęs žvilgsnį į nuosėdas vyno taurės dugne. Ką, manimi dėtas, darytų Džeimis? Tikriausiai nužudytų tą kalę, o pasekmėmis rūpintųsi vėliau. Tačiau Tirionas neturėjo auksinio kardo, o ir švaistytis juo nemokėjo. Žavėjosi beatodairiška brolio rūstybe, tačiau pavyzdį imti labiau vertėjo iš jų lordo tėvo. Turiu būti tarsi akmuo, pats šalčiausias akmuo, tarsi Kasterlių Uola, kietas ir nepajudinamas. Jeigu neįveiksiu šito išmėginimo, galiu traukti tiesiai į artimiausią balaganą.

— Ką aš žinau, tu ją tikriausiai jau nužudei, — tarė jis.

— Nori ją pamatyti? Aš taip ir maniau… — Sersėja perėjo kambarį ir atlapojo sunkias ąžuolines duris. — Atveskite mano brolio kekšę.

Sero Osmundo broliai Osnis ir Osfrydas atrodė tarsi du vandens lašai, aukšti, kumpanosiai, tamsiaplaukiai, žudikų šypsenomis. Ji kybojo tarp jų, tamsiame veide baltavo išplėstos akys. Iš sumuštos lūpos sunkėsi kraujas, pro suplėšytus drabužius buvo matyti mėlynės. Jos rankas tvirtai suveržusi laikė virvė, o į burną buvo įgrūstas skuduras, kad ji negalėtų kalbėti.

— Sakei, kad jos neskriaus.

— Ji priešinosi, — skirtingai nuo savo brolių, Osnis Ketlblekas buvo švariai nusiskutęs, tad ant skruostų aiškiai raudonavo įdrėskimai. — Tos mergos nagai kaip kokios šešėlių katės.

— Mėlynės užgis, — nuobodžiaujančiu balsu tarė Sersėja. — Gyvens šita kekšė. Kol bus gyvas Džofas.

Tirionui magėjo nusikvatoti jai į akis. Tai būtų taip malonu, tiesiog saldžiai malonu, bet visas žaidimas nueitų šuniui ant uodegos. Prakišai, Sersėja, o šitie Ketlblekai, pasirodo, net kvailesni, negu sakė Bronas. Būtų pakakę pasakyti vos keletą žodžių.

Tačiau Tirionas tik pažvelgė merginai į veidą ir paklausė:

— Prisieki, kad paleisi ją po mūšio?

— Taip, jei tu paleisi Tomeną.

Jis nuslinko nuo kėdės ir atsistojo.

— Gerai, laikyk ją, bet laikyk saugiai. Jeigu šitie gyvuliai pamanys, kad gali ja naudotis… žinai, mieloji sese, nepamiršk, kad lazda turi du galus. — Tiriono balsas skambėjo vienodai, ramiai, abejingai; jis norėjo kalbėti taip, kaip kalba tėvas, ir jam pavyko. — Visa, kas nutiks jai, laukia ir Tomeno, įskaitant, be abejo, mušimą ir prievartavimą.

Jeigu jau ji laiko mane tokiu pabaisa, tai ir suvaidinsiu jai tą vaidmenį.

Sersėja tokio posūkio nesitikėjo.

— Tu neišdrįsi.

Tirionas pasistengė, kad jo lūpos pražystų lėta, šalta šypsena. Jo akys, žalia ir juoda, atvirai šaipėsi iš jos.

— Neišdrįsiu? Aš tuo užsiimsiu pats.

Sesers ranka švystelėjo jam prie pat veido, bet Tirionas spėjo sučiupti ją už riešo ir taip smarkiai atlenkė atgal, kad Sersėja net riktelėjo. Jos gelbėti žengė Osfrydas.

— Dar vienas žingsnis, ir sulaužysiu jai ranką, — įspėjo neūžauga. Osfrydas sustojo. — Sersėja, negi pamiršai, juk sakiau, kad daugiau manęs nebedaužysi?

Jis bloškė ją žemėn ir atsigręžė į Ketlblekus.

— Atriškite ją ir ištraukite tą skudurą.

Virvė buvo taip įveržta, kad į plaštakas nebepateko kraujas. Kraujotakai grįžtant, mergina net suklykė iš skausmo. Tirionas švelniai trynė jai pirštus, kol šie galutinai atitirpo.

— Mieloji, — tarė jis, — privalai būti narsi. Labai gailiuosi, kad jie tave nuskriaudė.

— Žinau, kad išvaduosite mane, milorde.

— Būtinai, — pažadėjo jis, o Alajaja pasilenkė ir pabučiavo jį į kaktą. Nuo sumuštos lūpos ten liko kruvina žymė. Tikrai nenusipelniau šito kruvino bučinio, pagalvojo Tirionas. Ji nukentėjo tik dėl manęs.

Nenusivalęs kraujo nuo kaktos, jis pažvelgė į karalienę, parkritusią ant grindų.

— Niekada tavęs nemylėjau, Sersėja, tačiau esi mano tikra sesuo, tad niekada tau nekenkiau. Dabar peržengei ribą. Už šitai aš tau atmokėsiu. Dar nežinau kaip, bet turėsiu laiko pagalvoti. Ateis diena, kai manysi esanti saugi ir laiminga, bet staiga vietoj džiaugsmo burnoje pajusi pelenų skonį ir suprasi, kad grąžinau tau skolą.

Kare, kartą sakė jam tėvas, mūšis baigiasi tą akimirką, kai viena kariuomenė palūžta ir puola bėgti. Nesvarbu, kad jos gretos vis dar tokios pat gausios, kaip prieš valandėlę, o visi kariai tebeturi ir ginklus, ir šarvus. Jeigu jie pasisuko bėgti nuo tavęs, sugrįžti ir vėl stoti į kovą nepajėgs. Taip atsitiko ir Sersėjai.

— Dink man iš akių!

Tirionas nusilenkė.

— Ką gi, tuomet labos nakties. Ir saldžių sapnų.

Jis žingsniavo atgal į Rankos bokštą, o galva dundėjo, tarsi ten tryptų koks tūkstantis šarvuotų kareivių. Turėjau šito tikėtis, kai dar patį pirmąjį kartą lindau pro Čatajos spintos sieną. Tikriausiai pats užsimerkdavo, kad nepastebėtų. Kol užsirepečkojo laiptais, nepakenčiamai įskaudo kojas. Liepė Podui nubėgti ir atnešti ąsotį vyno, tada patraukė į miegamąjį.

Lovoje po baldakimu sukryžiavusi kojas sėdėjo Šaja — visiškai nuoga, tik per jos krūtinės apvalumus kilo ir leidosi sunki blizganti grandinė iš viena kitą laikančių auksinių rankų.

Tirionas nesitikėjo jos išvysti.

— Ką tu čia veiki?

Ji juokdamasi paglostė grandinę.

— Mano papukai pasiilgo rankų… bet šitos mažos auksinės labai šaltos.

Valandėlę Tirionas nebežinojo, ką atsakyti. Nejaugi papasakoti, kad jai skirti smūgiai teko kitai moteriai, ir jeigu mūšyje Džofrį ištiktų kokia bėda, tai moteriai, ko gero, tektų net ir mirti vietoj jos? Jis delno apačia nusišluostė nuo kaktos Alajajos kraują.

— Ledi Lolisė…

— Ji miega. Nieko kito ji neveikia, tik miega, ta stora karvė. Valgo ir miega. Kartais net ir valgydama užmiega. Maisto pribyra po antklode, ji ten vartosi, paskui man reikia ją valyti, — Šaja pasibjaurėjusi išsiviepė. — Pamanyk, nieko ten jai nepadarė, tik padulkino.

— Motina sako, kad ji serga.

— Vaiką pilve nešioja, tiek ten tos ligos.

Tirionas dairėsi po kambarį. Viskas atrodė taip pat, kaip jis paliko išeidamas.

— Kaip čia patekai? Parodyk man tas slaptas duris.

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Lordas Veiris man užrišo akis. Nieko nemačiau, tik… vienoje vietoje pro raiščio apatinį kraštą pastebėjau grindis. Jos buvo iš gabalėlių, na, žinai, tokių, kad susideda paveikslėlis?

— Mozaika?

Šaja linktelėjo.

— Tie gabalėliai buvo juodi ir raudoni. Man rodos, paveikslėlis vaizdavo drakoną. Šiaip visą laiką buvo tamsu. Nulipome žemyn šoniniais laipteliais ir ilgai ėjome, kol man visai susisuko galva. Kartą sustojome, ten jis atrakino geležinius vartus. Brūkštelėjau per juos ranka praeidama. Drakonas buvo už tų vartų. Tada užlipome kitais šoniniais laiptais, jų viršuje buvo koridorius. Man reikėjo susilenkti dvilinkai, o lordas Veiris tikriausiai turėjo šliaužte šliaužti.

Tirionas apėjo miegamąjį. Viena sienoje įstatyta žvakidė atrodė netvirta. Pasistiebęs ant pirštų galų, Tirionas pamėgino ją sukti. Garsiai gremždamas akmeninę sieną, daiktas iš lėto pasidavė. Kai apsivertė, iš jo iškrito nudegęs žvakigalis. Ant šaltų akmens grindų paskleistos nendrės taip pat gulėjo lyg ir neliestos.

— Ar milordas nenorėtų su manimi sugulti? — paklausė Šaja.

— Tuojau.

Tirionas atlapojo spintą, pastūmė į šalį drabužius ir puolė spaudyti užpakalines lentas. Jei ta gudrybė tinka kekšyne, tai kodėl netiktų pilyje… tačiau ne, mediena buvo tvirta, niekur nė krust. Paskui jo akį patraukė akmuo greta lango, bet kad ir kiek tampė bei maigė jį, viskas buvo veltui. Į lovą jis grįžo susierzinęs ir piktas.

Šaja atrišo jam raištelius ir apsivijo rankomis apie kaklą.

— Tavo pečiai kieti it akmenys, — sumurmėjo ji. — Greičiau, noriu pajusti tave viduje.

Bet jai kojomis apkabinus per juosmenį, Tiriono vyriškumas kažkur dingo. Pajutusi, kad jis suglebo, Šaja nėrė po antklode ir apžiojo burna, tačiau net ir šitai jo nesujaudino.

Po valandėlės Tirionas Šają sustabdė.

— Kas atsitiko? — paklausė ji. Jos jauno veido bruožuose atsispindėjo mieliausia, nuoširdžiausia viso pasaulio nekaltybė.

Nekaltybė? Kvaily, ji juk kekšė, Sersėja teisi, galvoji savo pimpalu. Kvailys, visiškas kvailys.

— Mieloji, gal geriau miegokim, — paragino Tirionas glostydamas jai plaukus. Tačiau, Šajai paklausius jo patarimo, jis pats dar ilgai gulėjo atsimerkęs, viena sauja suėmęs jos nedidukę krūtį ir klausydamasis, kaip ji alsuoja.

Ketlina

Didžiojoje Riverano menėje vakarieniauti dviese buvo nejauku. Pasieniais draikėsi tiršti šešėliai. Vienas deglas užgeso, liko tik trys. Ketlina tylėjo įsmeigusi akis į savo taurę. Vynas atrodė rūgštokas ir nesodrus. Kitapus stalo sėdėjo Brienė. Tėvo sostas buvo tuščias, kaip ir visa menė. Išėjo net ir tarnai. Ji leido jiems švęsti kartu su visais.

Pilies sienos buvo išties storos, bet vis dėlto pro jas iš kiemo skverbėsi duslus linksmybių triukšmas. Seras Desmondas iš rūsių išrideno dvi dešimtis statinaičių, ir visa prastuomenė, kilnodama tamsaus kaip riešutas alaus ragus, šventė būsimą Edmuro grįžimą ir Robo pergalę prie Krago sienų.

Negaliu jų kaltinti, galvojo Ketlina. Jie nieko nežino. O jeigu ir žinotų, kodėl jiems turėtų rūpėti? Jie niekada nepažinojo mano sūnų. Niekada užgniaužę kvapą nežiūrėjo, kaip Branas laipioja, kupini į vieną keistą jausmą susiliejusių ir pasididžiavimo, ir siaubo. Niekada nesiklausė jo juokiantis, nesišypsojo matydami, kaip atkakliai Rikonas stengiasi mėgdžioti vyresniuosius brolius. Ji žvelgė į padėtą ant stalo vakarienę — kumpio riekelėmis apvyniotą upėtakį, salotas su ropėmis, žalumynais, raudonaisiais pankoliais ir stumbražolėmis, žirnius, svogūnus, karštą duoną. Brienė valgė rūpestingai, tarsi vakarienė būtų kokia užduotis, kurią reikia atlikti. Tapau paniurusi, pagalvojo Ketlina. Manęs nedžiugina nei valgiai, nei gėrimai, dainos ir juokai man virto įtartinais prašalaičiais. Esu sielvarto persmelkta, dulkėse prasmegusi, geliančio ilgesio kupina būtybė. Ten, kur kadaise plakė mano širdis, — dabar tik tuštuma.

Ji jau nebegalėjo tverti klausydama, kaip greta valgo kita moteris.

— Briene, tau čia nyku. Jei nori, eik, pasilinksmink su visais. Išgerk ragą alaus ir pašok pagal Rimundo arfą.

— Nesu sutverta linksmybėms, miledi. — Ji stambiomis rankomis perplėšė duonos žiauberę pusiau. Tada įsižiūrėjo į tuos du gabalus, lyg būtų pamiršusi, ką čia turi. — Bet jeigu liepiate, aš…

Ketlina pajuto, kad Brienė suglumusi.

— Tik pamaniau, kad gal tau norėtųsi linksmesnės draugijos negu mano.

— Man čia visiškai gerai.

Duonos gabaliukus ji padažė į kumpio taukus, kuriuose buvo keptas upėtakis.

— Šį rytą atskrido dar vienas paukštis, — Ketlina pati nesuprato, kodėl tai sako. — Meisteris mane tučtuojau pažadino. Tai jo pareiga, bet kartais būna žiauri. Net labai žiauri.

Ji neketino Brienei apie tai pasakoti. Išskyrus ją ir meisterį Vimaną, niekas nežinojo, ji norėjo, kad taip ir liktų iki… iki…

Iki ko? Kvaila moterie, nejaugi tavo širdyje slapčia saugoma ta žinia bus ne tokia tikra? Jeigu niekam nepasakosi, nekalbėsi apie tai, ar ji liks tik sapnas, gal net kas dar menkiau, koks miglotas, tegu baisus, bet jau vos pamenamas įspūdis? Ak, jei tik dievai būtų tokie maloningi.

— Žinios iš Karaliaus Uosto? — pasiteiravo Brienė.

— Džiaugčiausi, jei taip būtų. Paukštis atskrido iš Servino pilies, nuo sero Rodriko, mano pilies valdytojo, — juodi sparnai, juodi ir žodžiai. — Jis sutelkė visas turimas jėgas ir žygiuoja į Vinterfelą atkovoti pilies, — kaip nereikšmingai visa tai dabar skamba. — Tačiau jis sako… jis rašo… praneša, jis…

— Miledi, kas atsitiko? Tai kažkokia žinia apie jūsų sūnus?

Toks paprastas klausimas; o, kad taip ir atsakymas galėtų būti toks pat. Pamėginus prabilti, Ketlinai žodžiai strigo gerklėje.

— Nebeturiu sūnų, tik vienintelį Robą, — ji pajėgė ištarti šiuos klaikius žodžius nepratrūkusi raudoti, bent jau tuo buvo patenkinta.

Brienė su siaubu pažvelgė į ją.

— Miledi?

— Branas su Rikonu bandė pabėgti, bet juos pagavo malūne prie Gilės. Teonas Greidžojus pamovė jų galvas ant Vinterfelo sienų. Teonas Greidžojus, kuris valgė prie mano stalo nuo dešimties metų.

Štai ir pasakiau, atleiskite man, dievai. Pasakiau, ir tai tapo tiesa.

Brienės veidas virto išskydusia dėme. Ji ištiesė ranką per stalą, bet jos pirštai sustojo nepasiekę Ketlinos plaštakos, tarsi išsigandę, kad jų prisilietimas nepageidautinas.

— Aš… neturiu žodžių, miledi. Mano geroji ledi. Jūsų sūnūs, jie… jie dabar jau pas dievus.

— Nejaugi? — šaižiai atsiliepė Ketlina. — Koks dievas galėjo leisti, kad šitaip atsitiktų? Rikonas dar visai kūdikis. Kuo jis nusipelnė tokios mirties? O Branas… kai iškeliavau iš tenai, jis dar nebuvo atsimerkęs po to kryčio. Turėjau išvykti jam dar neprabudus. Dabar niekada nebegalėsiu pas jį grįžti, nebeišgirsiu jo juoko.

Ji parodė Brienei delnus, pirštus.

— Šitie randai… jie pasiuntė žudiką, kad perpjautų miegančiam Branui gerklę. Tada jis būtų miręs, ir aš kartu su juo, bet Brano vilkas perplėšė tam vyrui gerklę, — ji akimirką atsikvėpė. — Manau, Teonas užmušė ir vilkus. Privalėjo užmušti, kitaip… Buvau tikra, kad berniukai saugūs, kol su jais tie didvilkiai. Kaip ir Robas su savo Pilkuoju Vėju. Tačiau mano dukterys jau nebeturi savo vilkų.

Staiga kitur nukrypusi kalba Brienę pribloškė.

— Jūsų dukterys…

— Sansa jau trejų metų buvo ledi. Visada mandagi, pasiruošusi padėti. Nieko taip nemėgo, kaip pasakojimus apie riterių narsą. Žmonės sakydavo, kad ji labai panaši į mane, bet suaugusi bus kur kas gražesnė negu aš jaunystėje. Dažnai, paleidusi tarnaitę, pati šukuodavau jai plaukus. Jie buvo kaštoniniai, šviesesni negu mano, tokie vešlūs ir švelnūs… deglų šviesoje tviskėdavo tarsi varis. O Arija, na… pas Nedą atvykę lankytojai, jeigu įjodavo į kiemą sargybai nepranešus, ją palaikydavo berniuku iš arklidžių. Sunku buvo su ja, reikia pripažinti. Pusiau berniukas, pusiau vilkiūkštis. Tik uždrausk jai ką nors, ir išsyk tai tapdavo didžiausiu jos troškimu. Turėjo pailgą Nedo veidą ir rudus plaukus, kurie visada atrodė taip, tarsi juose lizdą susisukęs koks paukštis. Jau buvau praradusi viltį iš jos padaryti ledi. Įdrėskimus ir mėlynes ji rinko, kaip kitos mergaitės — lėles, ir rėždavo viską, kas jai šaudavo į galvą. Manau, kad ir ji jau nebegyva.

Šitai tariant jai pasirodė, kad krūtinę spaudžia milžino ranka.

— Briene, noriu, kad visi jie žūtų. Visų pirma Teonas Greidžojus, paskui Džeimis Lanisteris ir Sersėja, ir Kipšas, visi, visi iki vieno. Bet mano mergaitės… mano mergaitės bus…

— Karalienė… ji pati turi mažą dukterį, — nedrąsiai tarė Brienė. — Taip pat ir du sūnus, bendraamžius su jūsiškiais. Kai išgirs, ji galbūt… galbūt pajus gailestį ir…

— Ir išsiųs mano dukteris atgal jų nenuskriaudusi? — Ketlina liūdnai nusišypsojo. — Vaikeli, tu tokia nekaltai naivi. Taip, iš tiesų norėčiau… bet ne. Robas atkeršys už savo brolius. Ledo kirtis gali būti toks pat pražūtingas kaip ir ugnies. Ledas buvo didysis Nedo kalavijas. Valyrijos plieno, su tūkstančių sluoksnių bangelėmis ant geležtės, toks aštrus, kad bijodavau jį paliesti. Robo ginklas, palyginti su juo, bukas kaip pagalys. Bijau, kad nukirsti Teonui galvą jam nebus lengva. Starkai niekada neturėjo budelio. Nedas visada sakydavo, kad kas paskelbė nuosprendį, tas privalo ir kalavijo imtis, nors tokia pareiga jis niekada nesidžiaugė. Bet aš dabar ją atlikčiau mielai, ak, tikrai mielai. — Ji ilgokai žiūrėjo į savo randuotas rankas, išskėtė plaštakas ir vėl sugniaužė, tada lėtai pakėlė galvą. — Liepiau nunešti jam vyno.

— Vyno, — Brienė sutriko. — Robui? Ar… Teonui Greidžojui?

— Karalžudžiui. — Toks sumanymas gerai pasitarnavo su Kleosu Frėjum. Tikiuosi, Džeimi, esi ištroškęs. Tikiuosi, tavo gerklė tiesiog perdžiūvusi. — Norėčiau, kad eitum su manimi.

— Jei tik įsakysite, miledi.

— Gerai, — Ketlina staiga atsistojo. — Palieku tave, ramiai baik valgyti. Vėliau pašauksiu. Vidurnaktį.

— Taip vėlai, miledi?

— Požemyje langų nėra. Ten visos valandos vienodos, o man bet kuri valanda — vidurnaktis.

Ketlinai išeinant iš menės, jos žingsniai dusliu aidu atsimušė nuo sienų. Lipdama į lordo Hosterio menę, ji girdėjo šūksmus lauke: „Tuliai!“, „Taurę! Taurę už narsų jaunąjį lordą!“ Mano tėvas dar nenumirė, norėjo ji šaukti tiems kieme. Mano sūnūs negyvi, tačiau tėvas dar nenumirė, būkite visi jūs prakeikti, jis — vis dar jūsų lordas.

Lordas Hosteris kietai miegojo.

— Jis neseniai išgėrė puodelį miegvynio, miledi, — tarė meisteris Vimanas. — Kad numalšintų skausmą. Jis nesupras, kad čia esate.

— Nesvarbu, — atsiliepė Ketlina. Jis panašesnis į mirusįjį negu į gyvą ir vis dėlto gyvesnis už mano vargšus mieluosius sūnelius.

— Miledi, galbūt galėčiau ką nors pasiūlyti ir jums? Gal migdomojo gėrimo?

— Ačiū, meisteri, nereikia. Nenoriu miegu slopinti savo sielvarto. Branas ir Rikonas šito nenusipelnė. Eikite švęsti su visais, aš valandėlę pasėdėsiu su tėvu.

— Kaip pageidausite, miledi. — Vimanas nusilenkė ir išėjo iš kambario.

Lordas Hosteris gulėjo ant nugaros, prasižiojęs, alsavo tyliai švogždamas. Viena ranka buvo nukarusi nuo čiužinio krašto — blyški, gležna, beveik bekūnė plaštaka, tačiau palietus šilta. Ketlina priglaudė prie jos delną, sunėrė pirštus, suspaudė juos. Kad ir kaip tvirtai spausčiau, jo čia neišlaikysiu, liūdnai pagalvojo ji. Tegu jis eina. Tačiau jos pirštai, regis, nenorėjo atsilenkti.

— Tėve, neturiu su kuo pasikalbėti, — prabilo Ketlina. — Meldžiuosi, bet dievai neatsako. — Ji švelniai pabučiavo tėvo ranką. Po šilta, blyškia, permatoma oda tarsi upės šakojosi melsvos gyslos. Už pilies sienų tekėjo didesnės upės, Raudonoji Šaka ir Akmenvartis, jos tekės amžinai, ne taip, kaip šitos upės tėvo rankoje. Neilgai truks, ir jų srovelės sustings. — Aną naktį sapnavau tą dieną, kai mudvi su Lisa pasiklydome jodamos iš Sigardo. Atsimeni? Atslinko tas keistas rūkas, o mes atsilikome nuo būrio. Viskas aplinkui buvo pilka, nieko negalėjau įžiūrėti vos per pėdą nuo arklio. Pametėme kelią. Medžių šakos tarsi ilgos kaulėtos rankos tiesėsi, taikydamosi mus sugriebti. Lisa pravirko, aš pradėjau šūkauti, bet tas rūkas, atrodė, sugerdavo visus garsus. Tačiau Petiras suprato, kur mes, apsisukęs grįžo ir rado mudvi…

— Tačiau dabar nėra kam manęs rasti, ar ne? Šį kartą pati turiu susirasti kelią, ir tai labai sunku, ak, kaip sunku. Vis prisimenu Starkų šūkį. Žiema atėjo, tėve. Man. Man jau atėjo. Dabar Robui teks kovoti ne tik su Lanisteriais, bet ir su Greidžojais, ir dėl ko? Dėl auksinio vainiko ir geležinio krėslo? Iš tiesų, visas kraštas jau tiek prisikentėjo. Noriu, kad sugrįžtų mano dukrytės, noriu, kad Robas padėtų kalaviją, išsirinktų kokią malonią Valderio Frėjaus mergaitę, būtų laimingas ir susilauktų sūnų. Noriu susigrąžinti Braną ir Rikoną, noriu… — Ketlina žemai nuleido galvą. — Noriu… — pratarė ji dar kartą ir pasijuto daugiau nebeturinti žodžių.

Po valandėlės žvakė sumirksėjo ir užgeso. Pro langinių plyšius įkypais spinduliais skverbėsi mėnesiena, ant tėvo veido klodama blausias sidabrines juostas. Buvo girdėti, kaip jis tyliai dūsaudamas kvėpuoja, kaip nė akimirkai nenutildami šniokščia upės vandenys, kaip kieme aidi pusbalsiu traukiama graži ir liūdna meilės daina. „Mergelė mano buvo graži kaip auksinis ruduo, — dainavo Rimundas, — saulė leidos liepsnodama jos plaukuos.“

Ketlina nė nepastebėjo, kada nutilo ta daina. Praslinko ne viena valanda, bet, regis, buvo prabėgęs vos akies mirksnis, kai į duris pabeldė Brienė.

— Miledi, — negarsiai pranešė ji, — jau vidurnaktis.

Jau vidurnaktis, tėve, pagalvojo Ketlina, ir aš privalau atlikti savo pareigą. Ji paleido tėvo ranką.

Sargybinis buvo mitrus nedidukas žmogelis raudona, susproginėjusių kraujagyslių išmarginta nosimi. Jos rado jį palinkusį prie alaus bokalo ir apkepo su balandiena likučių, jau nemenkai įkaušusį. Jis įtariai prisimerkė.

— Maldauju man atleisti, miledi, tačiau lordas Edmuras liepė nieko pas Karalžudį neleisti be jo rašto su antspaudu.

— Lordas Edmuras? Gal kartais mano tėvas jau mirė, o man niekas nepranešė?

— Ne, kiek man žinoma, — sargybinis apsilaižė lūpas.

— Atidarysi požemį arba tučtuojau eisi su manimi pas lordą Hosterį ir paaiškinsi, kodėl manai, kad nereikia manęs klausyti.

— Kaip įsakysite, miledi, — nuleido akis sargybinis.

Grandine surišti raktai kybojo ant geležimi kaustyto diržo, kuriuo tas vyras buvo susijuosęs. Kažką panosėje burbėdamas, čiupinėjo juos po vieną, kol rado tinkantį Karalžudžio požemio durims.

— Gerk savo alų toliau ir palik mus vienas, — įsakė Ketlina. Ant žemose lubose įtaisyto kablio suposi aliejinis žibintas. Ketlina jį nukabino ir atsuko didesnę liepsną.

— Briene, pasirūpink, kad man niekas netrukdytų.

Ši linktelėjusi atsistojo prie pat požemio durų ir uždėjo ranką ant kalavijo buoželės.

— Jei manęs reikėtų, miledi, prašau tik šūktelėti.

Ketlina pastūmė petimi sunkias medines, geležimi kaustytas duris ir žengė į atgrasią tamsą. Tai buvo Riverano viduriai, toks ten tvyrojo ir kvapas. Po kojomis sutraškėjo seni šiaudai. Sienos margavo salietros lopais. Už jų akmenų vos girdimai šniokštė Akmenvartis. Žibinto šviesoje Ketlina viename kampe įžiūrėjo išmatų kaupiną kibirą, kitame — į kamuolį susirietusį žmogų. Vyno ąsotis neliestas stovėjo prie durų. Štai tau ir gudrybė. Ko gero, dar turėčiau pasidžiaugti, kad to vyno neišgėrė sargybinis.

Džeimis kilstelėjo rankas užsidengdamas veidą ir žvangindamas grandines ant riešų.

— Ledi Stark, — tarė jis prikimusiu, nes seniai nekalbėjo, balsu. — Bijau, kad nesu tinkamai pasirengęs su jumis susitikti.

— Žiūrėkite į mane, sere.

— Šviesa mane akina. Gal malonėsite valandėlę palaukti.

Nuo tos dienos, kai Džeimis buvo sučiuptas Kuždesių girioje, jis niekada nematė skustuvo, tad susivėlusia barzda apaugo visas veidas, kadaise be galo panašus į karalienės. Toks apžėlęs žibinto šviesoje auksu tviskančiais gaurais atrodė lyg koks stambus geltonas žvėris, didingas net ir sukaustytas grandinėmis. Purvini, susitaršę plaukai kuokštais krito jam ant pečių, iš drabužių bebuvo likę skarmalai, veidas išblyškęs, sunykęs, ir vis tiek to vyro galia ir grožis nekėlė abejonių.

— Matau, mano siųstas vynas jums nepatiko.

— Toks netikėtas dosnumas man pasirodė įtartinas.

— Galiu jums nukirsti galvą kada tik panorėjusi. Kodėl man reikėtų jus nuodyti?

— Mirtis nuo nuodų atrodytų lyg įvykusi savaime. Sunkiau įrodyti, kad mano galva tiesiog pati nusirito nuo pečių. — Gulėdamas ant grindų jis prisimerkė, jo žalios tarsi katės akys po truputį apsiprato su šviesa. — Pasiūlyčiau prisėsti, bet jūsų brolis nesiteikė duoti man kėdės.

— Galiu ir pastovėti.

— Tikrai? Turiu pripažinti, atrodote siaubingai. Nors tai gal dėl netikusios šviesos.

Grandinės kaustė Džeimiui ir riešus, ir kulkšnis, be to, visos buvo sujungtos viena su kita, tad jis negalėjo nei patogiai atsisėsti, nei atsigulti. Kulkšnis laikančios grandinės dar buvo priveržtos prie sienos.

— Kaip mano apyrankės? Ar pakankamai sunkios, o gal atėjote dar vienos kitos pridėti? Jei norite, galiu gražiai jomis pabarškinti.

— Pats jas ir užsidirbote, — priminė jam Ketlina. — Anksčiau turėjote kambarį bokšte, kaip dera jūsų kilmei ir padėčiai. Už tai atsilyginote mėgindamas bėgti.

— Kalėjimas yra kalėjimas. Po Kasterlių Uola yra tokių požemių, su kuriais palyginus šitas atrodys lyg saulės nutviekstas sodas. Galbūt ateis diena, kai juos parodysiu ir jums.

Jeigu jis ir bijo, tai moka nuslėpti savo baimę, pagalvojo Ketlina.

— Žmogus, kuriam sukaustytos rankos ir kojos, turėtų rasti mandagesnių žodžių, sere. Atėjau čionai ne grasinimų klausytis.

— Ne? Tada, matyt, norėjote pasinaudoti manimi savo malonumui? Žmonės sako, kad našlėms pabosta jų tuščios lovos. Karaliaus sargyboje mes prisiekiame niekada nevesti, bet manau, kad galėčiau jums pasitarnauti, jeigu to trokštate. Įpilkite mums abiem to vyno, nusimeskite suknelę, ir pamatysime, ar ką nors dar sugebu.

Ketlina žvelgė žemyn į jį bjaurėdamasi. Kito tokio gražaus ir kartu niekšingo vyro turbūt nėra buvę.

— Jeigu tokius žodžius ištartumėt girdint mano sūnui, jis jus čia pat nudėtų.

— Nebent vis dar būčiau sukaustytas. — Džeimis Lanisteris, kilstelėjęs rankas, sudžeržgino grandinėmis. — Juk abu žinome, kad vaikinas bijo stoti į kovą su manimi vienas prieš vieną.

— Galbūt mano sūnus dar jaunas, bet jeigu manote, kad jis kvailas, tai apgailėtinai klystate… ir man regis, kad iššūkiais taip nesisvaidėte, kai už nugaros jums žengė kariuomenė.

— Ar ir senieji Žiemos karaliai slapstydavosi už motinų sijonų?

— Man tai pradeda pabosti, sere. Yra dalykų, kuriuos privalau iš jūsų sužinoti.

— Kodėl turėčiau ką nors jums sakyti?

— Kad išgelbėtumėte savo gyvybę.

— Manote, bijau mirties? — Tokia mintis jį, regis, pralinksmino.

— Derėtų bijoti. Už savo nusikaltimus pelnysite kančias giliausiame iš septynių pragarų, ten jus nublokš dievų teisingumas.

— Kokie gi tie dievai, ledi Ketlina? Tie medžiai, kuriems melsdavosi jūsų vyras? Ir kaip jie jam pasitarnavo, kai mano sesuo nukirto jam galvą? — Džeimis sukikeno. — Kodėl pasaulis toks pilnas skausmo ir neteisybės, jei jį globoja dievai?

— Dėl tokių žmonių kaip jūs.

— Tokių žmonių kaip aš nėra. Aš — vienintelis.

Nieko čia nebus, vien pasipūtimas, puikybė ir beprasmė pamišėlio drąsa. Su juo tik veltui aušinu burną. Jei kada ir ruseno jame kokia garbės kibirkštėlė, ji seniausiai užgeso.

— Jeigu nenorite su manimi kalbėti, tai ir nereikia. Tą vyną galite gerti, galite prišlapinti į jį, sere, man nerūpi.

Ranką ji jau laikė ant durų rankenos, kai Džeimis atsiliepė:

— Ledi Stark.

Atsigręžusi ji stabtelėjo.

— Šitoje drėgmėje viskas rūdija, — tarė jis, — taip pat ir išsiauklėjimas. Pasilikite ir gausite norimus atsakymus… bet ne veltui.

Neturi jis jokios gėdos.

— Belaisviai dėl kainos nesidera.

— Ak, pamatysite, manoji bus labai kukli. Jūsų prižiūrėtojas man nesako nieko, išskyrus bjaurius melus, paskui net pats susipainioja. Vieną dieną jis aiškina, kad Sersėjai nulupta oda, o kitą dieną pasirodo, kad tai nutiko mano tėvui. Atsakykite į mano klausimus, o aš atsakysiu į jūsų.

— Ir sakysite tiesą?

— Ak, nejaugi jūs norite tiesos? Būkite atsargi, miledi. Tirionas sako, kad žmonės dažnai skelbiasi trokštą tiesos, tačiau gavę tokį patiekalą retai lieka patenkinti jo skoniu.

— Esu pakankamai stipri, kad išgirsčiau visa, ką sumanytumėte pasakyti.

— Ką gi, puiku. Bet visų pirma, jei būtumėt tokia maloni… tas vynas. Man gerklė degte dega.

Ketlina pakabino žibintą ant durų ir pastūmėjo ąsotį su puodeliu arčiau Džeimio. Jis prieš nurydamas pateliūskavo vyną burnoje.

— Rūgštus ir aitrus, — pareiškė, — bet tiks.

Atsirėmęs nugara į sieną, pritraukė kelius prie krūtinės ir įsmeigė į Ketliną akis.

— Taigi, ledi Ketlina, jūsų pirmasis klausimas?

Nežinodama, ar ilgai truks šitas žaidimas, ji negaišo laiko.

— Jūs — Džofrio tėvas?

— Jeigu nežinotumėt atsakymo, niekada neklaustumėt.

— Noriu išgirsti iš jūsų paties lūpų.

Džeimis gūžtelėjo pečiais.

— Džofris — mano vaikas. Manau, kaip ir visi kiti Sersėjos jaunikliai.

— Pripažįstate buvęs savo sesers meilužiu?

— Visada mylėjau savo seserį, bet dabar esate man skolinga jau du atsakymus. Ar visa mano giminė iki šiol gyva?

— Girdėjau, kad prie Okskroso žuvo seras Stafordas Lanisteris.

Džeimis liko abejingas.

— Dėdė Bukagalvis, taip jį vadino sesuo. Man rūpi Sersėja ir Tirionas. Taip pat mano lordas tėvas.

— Jie gyvi, visi trys.

Bet gal neilgam, jei dievai bus maloningi.

Džeimis gurkštelėjo dar vyno.

— Klauskite.

Ketlina abejojo, ar jis drįs atsakyti į šitą jos klausimą nemeluodamas.

— Kaip atsitiko, kad mano sūnus Branas nukrito?

— Nustūmiau jį nuo lango.

Šiuos žodžius jis ištarė taip lengvai, kad Ketlina akimirkai neteko žado. Jei turėčiau peilį, dabar jį nužudyčiau, pagalvojo ji, bet iš karto prisiminė mergaites.

— Jūs — riteris, prisiekęs ginti silpnuosius ir nekaltuosius, — kalbant garsai jai strigo gerklėje.

— Taip, jis buvo silpnas, bet gal ne toks jau nekaltas. Šnipinėjo mus.

— Branas nešnipinėjo.

— Tada kaltinkite savo brangiuosius dievus, atvedusius tą berniuką prie mūsų lango ir leidusius išvysti tai, ko jam jokiu būdu nederėjo matyti.

— Kaltinti dievus? — negalėdama patikėti ištarė Ketlina. — Jį išstūmė jūsų ranka. Siekėte, kad jis mirtų.

Negarsiai žvangtelėjo Džeimio grandinės.

— Paprastai nemėtau vaikų iš bokšto, kad jie augtų stipresni. Taip, norėjau, kad jis mirtų.

— Bet jis nenumirė, ir tada supratote, kad pavojus dar didesnis, todėl samdytam galvažudžiui davėte maišą sidabro ir liepėte pasirūpinti, kad Branas niekada nepabustų.

— Tikrai? — Džeimis kilstelėjo puodelį ir gerokai sriūbtelėjo. — Neneigsiu, svarstėme tokį dalyką, bet jūs sėdėjote šalia berniuko ir dieną, ir naktį, dažnai užeidavo jūsų meisteris ir lordas Edardas, o kur dar sargybiniai ir tie prakeikti didvilkiai… Man būtų tekę su ginklu rankoje stoti prieš pusę Vinterfelo. Kita vertus, kam vargti, jei atrodė, kad tas berniukas tikriausiai mirs ir pats, be jokios pagalbos?

— Jeigu meluojate, šitas pokalbis baigtas. — Ketlina ištiesė jam rankas, rodydama pirštus ir delnus. — Šituos randus paliko žmogus, atėjęs perrėžti Branui gerklės. Prisiekiate, kad jis buvo ne jūsų siųstas?

— Prisiekiu Lanisterių garbe.

— Jūsiškė Lanisterių garbė verta ne daugiau negu štai šitai. — Ji spyrė į kibirą su išmatomis. Šlykščiai dvokianti tyrė, susigerdama į šiaudus, nuslinko per grindis.

Džeimis Lanisteris atsitraukė nuo besiskleidžiančios balos, kiek tik leido grandinės.

— Nesiginčysiu, gal mano garbė — tas pats, kas mėšlas, bet iki šiol niekada nieko nesamdžiau, kad žudytų už mane. Galite netikėti, ledi Stark, bet jei man būtų reikėję, kad jūsų Branas mirtų, būčiau nužudęs jį pats.

Dievai gailestingieji, jis sako tiesą.

— Jeigu žudiką siuntėte ne jūs, vadinasi, jį pasiuntė jūsų sesuo.

— Žinočiau, jei taip būtų. Sersėja nuo manęs neturi paslapčių.

— Tada tai padarė Kipšas.

— Tirionas toks pat nekaltas, kaip ir jūsų Branas. Jis nelaipiojo šniukštinėdamas palei niekieno langus.

— Tuomet kodėl žudikas turėjo jo durklą?

— Koks tas durklas?

— Ilgas, — ji parodė išskėsdama rankas, — paprastas, bet dailiai padarytas, su Valyrijos plieno geležte ir drakono kaulo rankena. Jūsų brolis laimėjo jį iš lordo Beilišo per princo Džofrio vardo dienai skirtą turnyrą.

Lanisteris įsipylė, išgėrė, dar įsipylė ir sėdėjo spoksodamas į savo puodelį.

— Šio vyno skonis, man jį geriant, regis, vis taisosi. Žinote, atrodo, kad iš jūsų pasakojimo atpažįstu tą durklą. Sakote, laimėjo? Kaip laimėjo?

— Statydamas už jus, kai varžėtės su Gėlių riteriu, — bet išgirdusi savo žodžius tuoj pat suprato klydusi. — Ne… tikriausiai buvo atvirkščiai.

— Tirionas per turnyrus visada mane palaiko, — tarė Džeimis, — bet tą dieną seras Loras nuvertė mane nuo arklio. Nepasisekė, žinoma, neįvertinau to vaikino, tačiau dabar nesvarbu. Kad ir ką mano brolis statė, jis pralaimėjo… ir tas durklas tikrai perėjo į kitas rankas, dabar gerai prisimenu. Tą vakarą per puotą Robertas man rodė jį. Jo malonybė mėgdavo pabarstyti druskos man ant žaizdos, ypač išgėręs. O kada jis būdavo neišgėręs?

Ketlina prisiminė, kad Tirionas Lanisteris, jiems jojant per Mėnulio kalnus, pasakojo labai panašiai. Tada ji nė už ką nenorėjo patikėti. Petiras prisiekinėjo priešingai. Petiras, kuris jai buvo beveik kaip brolis. Petiras, ją taip mylėjęs, kad dėl jos rankos stojo į dvikovą. Vis dėlto jei Džeimio ir Tiriono pasakojimai sutampa, ką tai galėtų reikšti? Broliai nebuvo susitikę nuo išvykimo iš Vinterfelo, vadinasi, daugiau kaip metus.

— Ar tik nemėginate manęs apgauti?

Kažkur čia tykojo spąstai.

— Jau prisipažinau išstūmęs jūsų brangiąją atžalą pro langą, ką laimėčiau meluodamas apie tą peilį? — Jis susipylė į gerklę dar vieną puodelį vyno. — Tikėkite kuo norite, man jau nerūpi, ką žmonės apie mane kalba. Tačiau dabar mano eilė. Ar Roberto broliai pradėjo karą vienas su kitu?

— Taip, pradėjo.

— Na, tai labai trumpi žodžiai. Sakykite daugiau, kitaip susilauksite tokio pat šykštaus atsakymo.

— Stanis žygiuoja pulti Karaliaus Uosto, — tarė ji nenoromis. — Renlis negyvas, nužudytas brolio prie Karčiojo tilto kažkokiais juodaisiais burtais, kurių nesuprantu.

— Gaila, — atsiliepė Džeimis, — Renlis man patiko, o Stanis — tai jau visai kas kita. Kurion pusėn stojo Taireliai?

— Iš pradžių Renlio. Kaip yra dabar, nežinau.

— Jūsų berniukas tikriausiai jaučiasi labai vienišas.

— Robui prieš kelias dienas sukako šešiolika… suaugęs vyras ir jau karalius. Kiek turėjo mūšių, visus laimėjo. Paskutinė žinia, kurios iš jo sulaukėme, — kad iš Vesterlingų atėmė Kragą.

— Bet su mano tėvu dar nebuvo susidūręs?

— Kai susidurs — sutriuškins. Kaip sutriuškino jus.

— Mane jis užklupo netikėtai. Bailių gudrybės.

— Drįstate kalbėti apie gudrybes? Jūsų brolis Tirionas atsiuntė galvažudžius, perrengtus pasiuntiniais ir nešinus taikos vėliava.

— Jeigu šitame požemyje sėdėtų vienas iš jūsų sūnų, ar jo broliai nesumanytų ko nors panašaus?

Mano sūnus nebeturi brolių, pagalvojo ji, bet nepanoro savo skausmu dalytis su tokiu padaru kaip šis.

Džeimis išgėrė dar vyno.

— Sakysite, ko verta brolio gyvybė, jei iškyla garbės klausimas? — dar gurkšnis. — Tirionas pakankamai gudrus ir supranta, kad jūsų sūnus niekada nesutiks paleisti manęs už išpirką.

Ketlina negalėjo šito nuneigti.

— Robo lordai džiaugtųsi, jei būtumėte negyvas. Ypač Rikardas Karstarkas. Kuždesių girioje nužudėte du jo sūnus.

— Ar tik ne tie du su balta saule? — Džeimis gūžtelėjo pečiais. — Tiesą sakant, tada norėjau nukauti ne ką kitą, o jūsų sūnų. Šitie tik pasitaikė pakeliui. Nužudžiau juos garbingoje kovoje, mūšio įkarštyje. Taip būtų pasielgęs bet kuris riteris.

— Kaip galite iki šiol laikyti save riteriu, jeigu esate sulaužęs visas kada nors duotas priesaikas?

Džeimis vėl siektelėjo ąsočio.

— Tų priesaikų tokia gausybė… duodi jas vieną po kitos. Ginti karalių. Paklusti karaliui. Saugoti jo paslaptis. Vykdyti jo paliepimus. Atiduoti už jį savo gyvybę. Globoti nekaltuosius. Ginti silpnuosius. Gerbti dievus. Paklusti įstatymams. Per daug visko. Kad ir ką darytum, arba vieną priesaiką laužai, arba kitą. — Jis vėl gerokai gurkštelėjo vyno, užsimerkė ir atsirėmė galva į salietros dėmę sienoje. — Buvau jauniausias iš visų, kada nors dėvėjusių baltąjį apsiaustą.

— Ir jauniausias išdavęs visa, ką jis reiškia. Karalžudys.

— Karalžudys, — lėtai pakartojo jis. — O koks jis buvo karalius! — Džeimis iškėlė puodelį. — Už Eirį Targarieną Antrąjį šiuo vardu, Septynių Karalysčių valdovą ir Krašto sergėtoją. Ir už kalaviją, perrėžusį jam gerklę. Už auksinį, žinokit, kalaviją. Kol raudonas jo kraujas pradėjo varvėti nuo ašmenų. Tokios yra Lanisterių spalvos — raudona ir auksas.

Jam juokiantis, Ketlina suprato, kad vynas jau atliko savo darbą. Džeimis ištuštino beveik visą ąsotį ir pasigėrė.

— Tik toks žmogus kaip jūs galėtų didžiuotis šituo žygiu.

— Juk sakiau — kito tokio kaip aš nėra. Tarkite man atvirai, ledi Stark — ar jūsų Nedas pasakojo kada nors, kaip mirė jo tėvas? Ar jo brolis?

— Jie pasmaugė Brandoną tėvo akivaizdoje, o paskui nužudė ir lordą Rikardą.

Bjauri, šešiolikos metų senumo istorija. Kodėl jis dabar apie ją klausia?

— Taip, nužudė, tačiau kaip?

— Manau, virve ar kirviu.

Džeimis dar gurkštelėjo, nusišluostė burną.

— Žinoma, Nedas nenorėjo jūsų gąsdinti. Miela jauna žmona, nors, ko gero, jau ir ne mergelė. Na, juk pageidavote tiesos. Klauskite. Esame susitarę, negaliu atsisakyti. Klauskite.

— Mirusieji yra mirę.

Nenoriu šito žinoti.

— Brandonas buvo kitoks negu brolis, ar ne? Jo gyslomis tekėjo kraujas, o ne šaltas vanduo. Panašesnis į mane.

— Brandonas nė truputėlio nebuvo panašus į jus.

— Galbūt, jei taip sakote. Ruošėtės už jo tekėti.

— Jis jau keliavo į Riveraną, kai… — keista, kaip kalbant apie tai net ir po visų šitų metų susigniaužia gerklė, — …kai išgirdo apie Lianą ir pasuko į Karaliaus Uostą. Tai buvo neapgalvotas žingsnis.

Ji prisiminė, kaip niršo jos tėvas, tai žiniai pasiekus Riveraną. Narsusis kvailys — taip pavadino Brandoną.

Džeimis susipylė į puodelį vyno likučius.

— Jis įjojo į Raudonąją pilį su keliais palydovais šaukdamas princą Reigarą ateiti ir mirti. Tačiau Reigaro ten nebuvo. Eiris nusiuntė savo sargybą, įsakęs suimti juos už pasikėsinimą nužudyti jo sūnų. Man regis, jo palydovai taip pat buvo lordų sūnūs.

— Brandono ginklanešys buvo Itanas Gloveris, — tarė Ketlina. — Jis vienintelis liko gyvas. Kiti — tai Džeforis Molisteris, Kailas Roisas ir Elbertas Arinas, Jono Arino sūnėnas ir įpėdinis. — Ji negalėjo atsistebėti, kaip iki šiol, prabėgus tiek daug laiko, atsimena tuos vardus. — Eiris apkaltino juos išdavyste ir atsakyti iškvietė į dvarą tėvus, sūnus pasilikęs įkaitais. Tėvams atvykus, nužudė juos be jokio teismo. Ir tėvus, ir sūnus.

— Na, teismas įvyko. Toks savotiškas. Lordas Rikardas pareikalavo kovos teismo, ir karalius sutiko. Starkas apsišarvavo rengdamasis kautis, tikėdamasis dvikovos su vienu iš karaliaus sargybos. Gal su manimi. O jie nutempė tą lordą į sosto menę ir pakabino ant lubas laikančių sijų. Tuo tarpu du Eirio piromantai po juo užkūrė laužą. Tada karalius pareiškė, kad Targarienų giminės garbę gins ugnis. Tad lordui Rikardui, norint įrodyti, kad jis išdavyste kaltinamas nepagrįstai, tereikėjo… na, nedegti. Kai ugnis kaip reikiant įsiliepsnojo, atvedė Brandoną. Jo rankos buvo grandinėmis surakintos už nugaros, o kaklą juosė šlapios odos virvė, kitu galu pritvirtinta prie tokio įtaiso, kurį karalius buvo parsigabenęs iš Tirošio. Tačiau kojos liko laisvos, o jo kalaviją padėjo visai čia pat, bet taip, kad Brandonas jo nepasiektų.

Piromantai lėtai čirškino lordą Rikardą, tai prislopindami, tai vėl įpūsdami ugnį, kad kaitintų gražiai ir vienodai. Pirmiausia užsidegė jo apsiaustas, paskui švarkas, ir netrukus ant jo blizgėjo tik šarvai ir draikėsi plėnys. Dar po valandėlės jis jau turėjo kepti — taip žadėjo Eiris, nebent jį išvaduotų sūnus. Brandonas mėgino, bet juo labiau jis draskėsi, juo standžiau jam gerklę veržė virvė. Taip jis galų gale ir pasismaugė.

Na, o lordo Rikardo šarvai po truputį įkaito iki vyšnios raudonumo, pentinų auksas tirpdamas lašėjo į ugnį. Stovėjau apačioje prie Geležinio sosto su savo baltu apsiaustu ir baltais šarvais ir stengiausi galvoti vien apie Sersėją. Vėliau pats Džeroldas Haitaueris pasivedėjo mane į šalį ir pasakė: „Davei priesaiką saugoti karalių, o ne jį teisti.“ Toks buvo Baltasis Jautis, ištikimas iki galo ir kur kas geresnis už mane, kas dėl to ginčytųsi.

— Eiris… — Ketlina pajuto, kaip aukštyn prie gerklės kyla tulžis. Pasakojimas buvo toks šiurpus, kad tikriausiai turėjo būti teisingas. — Eiris buvo pamišęs, tai žinojo visas kraštas, bet jei norite mane įtikinti, kad nužudėte jį keršydamas už Brandoną Starką…

— Šitaip nesakiau. Starkai man nerūpėjo. Sakyčiau, gana keista, kad vienas žmogus mane myli už gerumą, kuriuo nepasižymėjau, o gausybė kitų mane keikia už patį puikiausią mano poelgį. Karūnuojant Robertą, mane privertė klauptis prie jo karališkųjų kojų greta didžiojo meisterio Paiselio ir eunucho Veirio, kad karalius galėtų mums atleisti mūsų kaltes. Kalbant apie jūsų Nedą, jis turėjo pabučiuoti ranką, nukovusią Eirį, bet jam pasirodė svarbiau suniekinti tą užpakalį, kuris atsidūrė Roberto soste. Man atrodo, Nedas Starkas mylėjo Robertą labiau negu savo brolį ar tėvą… gal net labiau negu jus, miledi. Juk ištikimybės Robertui jis niekada nesulaužė, ar ne taip? — Džeimis nusikvatojo girtu juoku. — Nagi, ledi Stark, nejaugi visa šitai jums neatrodo klaikiai linksma?

— Tai, kas susiję su jumis, Karalžudy, man visiškai neatrodo linksma.

— Štai ir vėl ta pravardė. Ko gero, aš jūsų vis dėlto nedulkinsiu, juk pirmas jus patvarkė Mažasis Pirštas, jei neklystu? Prie svetimų išėdų niekada net neprisiliečiu. Beje, jūs grožiu nė iš tolo neprilygstate mano seseriai, — šypsena nuo jo lūpų jau buvo dingusi. — Nesu gulėjęs su jokia kita moterimi, išskyrus Sersėją. Vadinasi, esu jai savaip ištikimesnis negu jūsų Nedas. Vargšas senasis negyvėlis Nedas. Tai kieno dabar garbė, pasirodo, yra grynas mėšlas, klausiu aš jūsų? Kuo vardu buvo tas mergvaikis, kurį jis turėjo?

Ketlina žengtelėjo atgal.

— Briene!

— Ne, ne toks vardas. — Džeimis Lanisteris užsivertė ąsotį. Per veidą nuvingiavo skaisti tarsi kraujas srovelė. — Snou, taip, prisiminiau. Toks baltas vardas… kaip tie gražieji apsiaustai, kuriuos gauname karaliaus sargyboje, kai duodame tas mūsų gražiąsias priesaikas.

Brienė pastūmė duris ir žengė vidun.

— Kvietėte, miledi?

Ketlina ištiesė ranką:

— Duok man savo kalaviją.

Teonas

Danguje grumdėsi niūrūs debesys, miškas stirksojo sušalęs ir negyvas. Teonui bėgant šaknys stvarstė už kojų, belapės šakos čaižė veidą palikdamos ant skruostų plonyčius kraujo rėželius. Jis veržėsi pirmyn, nieko nepaisydamas, uždusęs, daužydamas nuo šakų ledukus ir varveklius. Gailestingumo, sudejavo jis. Už nugaros nuaidėjo kurtinantis staugimas, nuo kurio jam gyslose stingo kraujas. Gailestingumo, gailestingumo. Atsigręžęs per petį išvydo juos atlekiant, didžiulius, ūgio sulig arkliu vilkus mažų berniukų galvomis. Ak, gailestingumo, gailestingumo. Jiems nuo nasrų varvėjo juodas kaip derva kraujas, ant sniego nukritę jo lašai išdegindavo skyles. Su kiekvienu žingsniu jie vis artėjo. Teonas mėgino bėgti greičiau, bet kojos neklausė. Visi medžiai buvo su veidais, jie juokėsi iš jo, kvatojosi, štai ir nuaidėjo tas staugimas. Jis jautė karštą besivejančių žvėrių alsavimą, nuo jų trenkė siera ir puvėsiais. Jie negyvi, negyvi, mačiau, kaip juos nužudė, mėgino jis rėkti, mačiau jų pamerktas į degutą galvas, bet pravėrus burną pasigirsdavo tik aimana, staiga pajuto kažkieno prisilietimą, atsisuko klykdamas…

…stvėrė durklą, kurį turėjo pasidėjęs prie lovos, tačiau tik nubloškė jį ant grindų. Veksas atšoko į šalį. Už nebylio stovėjo Dvokas, jo veidą iš apačios apšvietė rankoje laikoma žvakė.

— Ko dabar? — riktelėjo Teonas. Gailestingumo. — Ko nori? Ko tau prireikė mano miegamajame?

— Milorde prince, — tarė Dvokas, — į Vinterfelą atvyko jūsų sesuo. Prašėte pranešti, kai tik ji pasirodys.

— Seniai laikas, — sumurmėjo Teonas, kišdamas pirštus į plaukus. Jis jau buvo pradėjęs bijoti, kad Aša ketina palikti jį likimo valiai. Gailestingumo. Žvilgtelėjo pro langą, lauke pirmieji blausūs brėkštančios aušros spinduliai jau slydo Vinterfelo bokštais. — Kur ji?

— Lorenas ją ir vyrus nuvedė į Didžiąją menę pusryčiauti. Eisite su ja susitikti?

— Taip. — Teonas nustūmė antklodę šalin. Iš ugnies židinyje buvo likusios tik žarijos. — Veksai, karšto vandens! — Jis negalėjo leisti Ašai pamatyti jį susivėlusį ir prakaituotą. Vilkai vaikų veidais… Jis suvirpėjo. — Uždaryk langines.

Miegamajame buvo šalta, kaip ir tame sapno miške.

Pastaruoju metu visi jo sapnai šalti ir vienas už kitą baisesni. Vakarykštę naktį sapnavo vėl atsidūręs tame malūne — atsiklaupęs ant kelių rengė negyvėlius. Jų galūnės jau stingo, tad atrodė, kad jie niūriai priešinasi, o jis kaip įmanydamas sušalusiais pirštais krapšto drabužius, mėgina užtraukti kelnes, riša raištelius, ant kietų, nebesilankstančių kojų tempia kailiu pamuštus batus, liesutį, už jo ranką ne storesnį liemenį juosia geležimi sagstytu diržu. „Šito aš niekada nenorėjau, — darbuodamasis aiškino negyvėliams. — Jūs patys nepalikote man kitos išeities.“ Lavonai nieko nesakė, tik vis labiau šalo ir sunkėjo.

Dar anksčiau sapne matė malūnininko žmoną. Jos vardą Teonas jau pamiršo, bet gerai atsiminė kūną, it pagalvė minkštas krūtis, po gimdymo likusias žymes ant pilvo ir nagus, kuriais braižė jam nugarą, kai jis ją užguldavo. Aną naktį sapne jis ir vėl gulėjo su ta moterimi, bet dabar ji turėjo dantis ne tik viršuje, bet ir ten, apačioje, ir perplėšė jam gerklę, tuo pat metu grauždama jo vyriškumą. Tikra beprotybė. Juk matė ją mirštant. Gelmaras pribaigė ją vienu kirvio smūgiu, kai ji puolė prie Teono maldaudama gailestingumo. Moterie, palik mane ramybėje. Juk jis tave užmušė, ne aš. Bet ir jis jau negyvas. Bent jau Gelmaras netrikdė Teonui miego.

Veksui grįžus su vandeniu, sapnas buvo jau išblėsęs. Teonas nuplovė nuo kūno prakaitą ir mieguistumą, paskui neskubėdamas apsirengė. Aša vertė jį laukti ilgokai, dabar turės palaukti pati. Jis išsirinko atlaso tuniką juodomis ir aukso juostomis, puikios odos švarką, nusagstytą sidabro kniedėmis… ir tik tada prisiminė, kad jo bjaurioji sesuo labiau vertina ginklus, o ne grožį. Keikdamasis nusidraskė drabužius ir apsivilko iš naujo, šį kartą juodo milo rūbais ir šarvų marškiniais. Prisimindamas tą vakarą, kai ji išsityčiojo iš jo prie tėvo stalo, dabar ant diržo pasikabino kalaviją ir durklą. Kurgi ne, mielas žinduklis. Ką gi, aš taip pat turiu peilį ir moku juo naudotis.

Galų gale užsidėjo savo karūną — siaurą, piršto storumo šaltos geležies lanką, apsodintą stambiais juodaisiais briliantais ir aukso gurvuoliais. Ji atrodė šleiva ir negraži, bet ką gi darysi. Mikenas gulėjo palaidotas, o naujasis kalvis, išskyrus vinis ir pasagas, ne kažin ką daugiau ir gebėjo. Teonas guodėsi kartodamas sau, kad tai tik princo karūna. Tapęs karalium įsitaisys kur kas dailesnę.

Už durų jo laukė Dvokas su Urzenu ir Kromu. Jie nužingsniavo visi kartu. Dabar jis visur, net ir į išvietę, vaikščiojo su sargyba. Vinterfelas troško jo mirties. Jiems grįžus nuo Gilės, tą pačią naktį Gelmaras Niūrusis nusirito nuo laiptų ir nusilaužė sprandą. Kitą dieną Agarą rado perpjauta — nuo ausies iki ausies — gerkle. Giniras Raudonnosis taip įsibaimino, kad nebegėrė vyno, miegodavo apsišarvavęs, užsidėjęs šalmą, ir iš šunidės pasiėmė auginti patį guviausią šunį, kad įspėtų, jei kas mėgintų slapta prislinkti, kol jis miega. Ir vis tiek vieną rytą pabudusi pilis išgirdo tą mažą šunėką įnirtingai lojant. Rado jį lakstantį aplink šulinį, kuriame plūduriavo prigėręs Raudonnosis.

Teonas negalėjo leisti, kad tokios žudynės nesulauktų bausmės. Farlenas kėlė ne mažiau įtarimų negu kuris kitas, tad Teonas surengė teismą, paskelbė jį esant kaltą ir nuteisė myriop. Bet ir čia neapsiėjo be keblumų. Atsiklaupęs prie trinkos, šunidės vyresnysis tarė:

— Milordas Edardas visada pats nukirsdindavo pasmerktuosius.

Teonui teko imtis kirvio, kitaip būtų atrodęs silpnakinkis. Jam prakaitavo delnai, tad užsimojus kirvakotis rankose slystelėjo, ir pirmasis smūgis pataikė Farlenui į tarpumentę. Prireikė dar trijų smūgių, kol jam pavyko perkirsti visus kaulus ir raumenis, o vėliau Teoną pykino prisimenant tuos daugelį pokalbių, kai jiedu su Farlenu sėdėdavo prie midaus taurės ir šnekėdavosi apie šunis ir medžioklę. Neturėjau kitos išeities, norėjo jis išrėkti lavonui. Geležies žmonės nemoka saugoti paslapčių, jie privalėjo mirti ir kažkas turi būti už tai nubaustas. Jis tik gailėjosi, kad nepavyko Farleno nukirsdinti švariai. Nedui Starkui visada pakakdavo vienintelio kirčio, kad žmogui galva atsiskirtų nuo kūno.

Po Farleno mirties žudymai liovėsi, bet jo vyrai vis tiek vaikščiojo niūrūs, kamuojami nerimo.

— Atvirame mūšyje jiems nebaisus joks priešas, — sakė jam Juodasis Lorenas, — bet gyventi priešų apsuptyje — visai kas kita, kai niekada nežinai, ką ruošiasi daryti kokia skalbėja, pabučiuoti ar nužudyti, ir ko tau į puodelį pila patarnaujantis berniukas — alaus ar nuodo. Pasielgtume išmintingai, jei trauktume toliau nuo šitos vietos.

— Aš — Vinterfelo princas, — tada riktelėjo Teonas. — Tai mano buveinė, niekas manęs iš čia neišvarys. Nei vyras, nei moteris!

Aša. Tai ji dėl visko kalta. Mano mieliausioji sesuo, kad ją Kiti kalaviju iškruštų. Ji trokšta jo mirties, kad galėtų nugvelbti šitą pilį sau, kaip tėvo įpėdinei. Štai kodėl leidžia jam čia kankintis, nepaisydama skubių paliepimų, kuriuos jis jai siuntė.

Rado ją sėdinčią aukštajame Starkų soste, pirštais plėšančią gaidį. Menė aidėjo nuo jos vyrų balsų, šie pasakojo savo nuotykius Teono žmonėms, taip pat susėdusiems su jais gerti. Visi šūkavo taip garsiai, kad beveik niekas nepastebėjo jo įeinant.

— O kur kiti? — paklausė jis Dvoko. Prie stalų sėdėjo ne daugiau kaip penkiasdešimt vyrų, dauguma jo paties. Vinterfelo Didžiojoje menėje būtų galėję sutilpti bent dešimt kartų daugiau.

— Čia visas jų būrys, milorde prince.

— Visas? Tai kiek žmonių ji atsivedė?

— Mano skaičiavimu, dvidešimt.

Teonas Greidžojus nužingsniavo tenai, kur išsidrėbusi sėdėjo Aša. Jo sesuo tuo metu kvatojo, klausydama vieno saviškių kalbos, bet broliui artėjant nutilo.

— Nagi, štai ir Vinterfelo princas. — Ji švystelėjo kaulą aplink stalą uostinėjančiam šuniui. Jos plačią burną po kumpa lyg vanago snapas nosimi iškreipė pašaipi šypsena. — O gal čia Kvailių princas?

— Negražu, kai mergina pavydi.

Aša nulaižė nuo pirštų riebalus. Juodų plaukų sruoga užkrito jai ant akių. Jos vyrai šūkavo reikalaudami dar duonos ir kumpio. Nors ir negausus būrelis, bet jie kėlė daug triukšmo.

— Pavydi, Teonai?

— O kaip dar šitai vadintum? Paėmiau Vinterfelą su trisdešimčia vyrų per vieną naktį. Gūdmiškiui, turint jų tūkstantį, tau prireikė viso mėnesio.

— Na, aš neprilygstu tokiam didžiam karžygiui kaip tu, broleli. — Ji vienu mauku nugėrė pusę rago alaus ir atgalia ranka nusišluostė burną. — Virš vartų mačiau tas galvas. Prisipažink, kuris su tavim kovojo įnirtingiausiai — luošys ar tas kūdikis?

Teonas jautė, kaip kraujas muša jam į veidą. Pamovęs tas galvas, jis nė kiek nesidžiaugė, kaip ir numetęs prie pilies vaikų lavonus be galvų. Senoji auklė stovėjo žiopčiodama suglebusia bedante burna be jokio garso, o Farlenas puolė ant Teono urgzdamas lyg vienas jo skalikų. Urzenui ir Kadvilui teko daužyti jį iečių kotais, kol krito be sąmonės. Kaip aš iki to nusiritau? — prisiminė, ką galvojo, stovėdamas ties musių nutūptais kūnais.

Tik meisteriui Luvinui užteko drąsos prieiti arčiau. Mažutis pilkas žmogelis akmeniniu veidu maldavo leisti pridėti berniukų galvas prie pečių, kad jie galėtų atgulti rūsiuose kartu su kitais Starkų mirusiaisiais.

— Ne, — pareiškė Teonas. — Jokių rūsių.

— Bet, milorde, kodėl? Dabar jie jums nebegali pakenkti. Jų vieta ten. Visų Starkų kaulai…

— Pasakiau — ne.

Galvų jam reikėjo ant sienos, o begalvius lavonus su visais puošniais jų apdarais sudegino dar tą pačią dieną. Paskui atsiklaupęs naršė po kaulus ir pelenus, ieškodamas susilydžiusio sidabro gabalo ir suskilinėjusio juodojo gintaro — to, kas liko iš vilko galvos segės, anksčiau priklausiusios Branui. Tuos likučius jis tebeturėjo.

— Su Branu ir Rikonu elgiausi kilniai, — tarė jis seseriai. — Patys prisišaukė savo likimą.

— Kaip ir mes visi, mažasis broliuk.

Teonui jau trūko kantrybė.

— Kaip, tavo nuomone, galiu išlaikyti Vinterfelą, jeigu tu atvedi man tik dvidešimt vyrų?

— Dešimt, — pataisė Aša. — Kiti su manimi grįš atgal. Juk nenori, kad tavo tikra ir brangi sesuo viena, be palydos, keliautų per pavojų kupiną girią? Ten, tamsoje, šlaistosi didvilkiai, — išsitiesusi ji pakilo nuo didžiulio akmeninio krėslo. — Eime, susiraskime nuošalesnę vietą, kur galėtume pakalbėti vienu du.

Ji teisi, pripažino Teonas, nors ir širsdamas, kad taip nusprendė sesuo. Jokiu būdu nereikėjo eiti į salę, jau po laiko pagalvojo jis. Turėjau pašaukti ją pas save.

Tačiau dabar jau buvo vėlu. Teonas neturėjo kitos išeities, tik vesti Ašą į Nedo Starko menę. Ten, prie užgesusio židinio pelenų, jis išpoškino:

— Dagmeras pralaimėjo mūšį prie Toreno Kertainio…

— Taip, senasis pilies valdytojas pralaužė jo skydų sieną, — ramiai atsiliepė Aša. — O ko tu tikėjaisi? Tas seras Rodrikas puikiai pažįsta šitą kraštą, o Skeltalūpis — ne, be to, daugelis šiauriečių buvo raiti. Geležies žmonėms trūksta drausmės atsilaikyti prieš puolančius šarvuotus raitelius. Dagmeras nežuvo, bent jau tuo gali pasidžiaugti. Visus likusius gyvus jis veda atgal prie Akmenuotojo kranto.

Ji žino daugiau už mane, suprato Teonas. Ir dar labiau įširdo.

— Šita pergalė suteikė drąsos Leobaldui Tolhartui išlįsti iš savo pilies ir prisidėti prie sero Rodriko. Dar turiu žinių, kad lordas Manderlis pasiuntė aukštyn upe tuziną laivų su daugybe riterių, žirgų ir apsiausties mašinų. Už Paskutinės upės telkiasi ir Amberiai. Nespės patekėti kitas mėnulis, kai prie mano vartų atsiras ištisa kariuomenė, o tu atvedi man tik dešimt vyrų?

— Neprivalėjau atvesti tau nė vieno.

— Aš tau liepiau…

— Tėvas man liepė paimti Gūdmiškį, — nukirto ji. — Jis nė vienu žodžiu neužsiminė, kad privalėsiu gelbėti mažąjį broliuką.

— Susikišk tą Gūdmiškį, tai medinė išvietė ant kalvos. Vinterfelas — viso krašto širdis, tačiau kaip aš jį išlaikysiu be įgulos?

— Galėjai apie tai pagalvoti, prieš jį paimdamas. Ak, taip, sutinku, veikei gudriai. Bet jeigu tau būtų užtekę proto nusiaubti pilį, o abu mažuosius princiukus pargabenti į Paiką įkaitais, galbūt vienu smūgiu būtum laimėjęs visą karą.

— Tau šitai patiktų, ar ne? Kad mano grobis virstų griuvėsiais ir pelenais?

— Tavo grobis virs tavo prakeikimu. Krakenai kyla iš jūros, Teonai, gal pamiršai per visus tuos metus tarp vilkų? Mūsų stiprybė — tai ilglaiviai. Manoji medinė išvietė tupi gana arti jūros, tad galiu ir atsargas papildyti, ir gauti šviežių jėgų, kada tik prireiks. O Vinterfelas nuo pakrantės nutolęs per šimtus mylių, jį supa miškai, kalvos, priešiškos sodybos ir pilys. Neapsirik, dabar per tūkstantį mylių kiekvienas žmogus — tau priešas. Tuo pasirūpinai iškeldamas tas galvas virš vartų, — Aša papurtė galvą. — Kaip galėjai šitaip beviltiškai sukvailioti? Vaikai…

— Jie metė man iššūkį! — riktelėjo Teonas jai į veidą. — Ir, beje, tai buvo kraujo kerštas — du Edardo Starko sūnūs kaip atlygis už Rodriką ir Maroną. — Žodžiai jam liejosi negalvojant, bet Teonas tučtuojau suvokė, kad tėvas jiems pritartų. — Dabar mano brolių sielos galės ramiai ilsėtis.

— Mūsų brolių, — priminė Aša kreivai šypsodamasi, akivaizdžiai nepatikėjusi jo kalbomis apie kerštą. — Gal jų sielas, broli, atsigabenai iš Paiko? Net ir ten, tiesą sakant, jos ramybės nedavė tik tėvui.

— Ką mergina gali nutuokti apie vyro troškimą keršyti? — Net jeigu tėvas ir nebus patenkintas įteiktu Vinterfelu, jis tikrai palaikys Teoną, atkeršijusį už brolius!

Aša garsiai prunkštelėjo.

— Tas seras Rodrikas gali turėti panašių vyriškų troškimų. Apie tai nepagalvojai? Teonai, esi mano kraujo, kad ir koks šiaip būtum. Vardan motinos, mus abu pagimdžiusios, grįžk su manimi į Gūdmiškį. Sudegink Vinterfelą ir pasitrauk, kol dar gali.

— Ne, — atšovė Teonas ir pasitaisė karūną. — Paėmiau šitą pilį ir ją laikysiu.

Sesuo valandėlę žiūrėjo į jį nenuleisdama akių.

— Na ir laikyk, — galų gale tarė, — iki savo dienų pabaigos. — Ji atsiduso. — Mano galva, tai tikra kvailystė, bet ką gali kukli mergina išmanyti apie tokius dalykus?

Prie durų ji atsigręžusi dar kartą pašaipiai nusišypsojo:

— Žinai, bjauresnės už šitą karūnos man dar niekada neteko regėti. Gal pats ją pasidarei?

Paliko jį nirštantį ir užsibuvo pilyje tik tiek, kiek truko pašerti ir pagirdyti arklius. Kaip ji ir sakė, pusė su ja atvykusių vyrų išjojo atgal pro tuos pačius Medžiotojų vartus, per kuriuos pabėgo Branas su Rikonu.

Teonas nuo sienos viršaus žvelgė jiems pavymui. Seseriai išnykus Vilkų girios migloje, suvokė nesuprantąs, kodėl jos nepaklausė ir neiškeliavo kartu.

— Regis, išjojo? — visai šalia pasigirdo Dvoko balsas.

Teonas negirdėjo, kaip jis prisiartino, net ir neužuodė jo. Iš visų žmonių šito matyti jis nenorėjo visų labiausiai. Jam buvo neramu, kad šitas Dvokas, nors irgi viską žino, vaikštinėja gyvas ir sveikas. Kai nudobė anuos, reikėjo jį patį nužudyti, mąstė jis, bet vis dvejojo. Kad ir keista, Dvokas mokėjo skaityti ir rašyti, be to, jam pakako gudrumo ir klastos, kad sugalvotų aprašyti tai, ką jie padarė, ir kur nors paslėpti.

— Milorde prince, prašau man atleisti už tokius žodžius, bet neteisinga, kad ji jus paliko vieną. O tų dešimties vyrų toli gražu nepakaks.

— Puikiai tai suvokiu, — atsiliepė Teonas. Ir Aša suvokė.

— Gal kartais galėčiau jums padėti, — tarė Dvokas. — Duokite man arklį ir kapšą pinigų, turėčiau rasti jums neblogų vaikinų.

— Kiek? — prisimerkė Teonas.

— Gal šimtą. Arba du šimtus. Gal ir daugiau. — Jis nusišypsojo, žybtelėdamas blausiomis akimis. — Esu gimęs čia, šiaurėje. Pažįstu daugelį žmonių, ir apie Dvoką ne vienas yra girdėjęs.

Du šimtai vyrų — dar ne kariuomenė, bet tokios stiprios pilies kaip Vinterfelas gynybai tūkstančio ir nereikia. Jeigu tik išmanys, kuriuo galu reikia smeigti ietį, jau bus neblogi kariai.

— Padaryk, ką pažadėjai, ir pamatysi, kad moku būti dėkingas. Atlygį sau galėsi pasirinkti pats.

— Žinote, milorde, nesu turėjęs moters nuo tada, kai pradėjau tarnauti lordui Ramsėjui, — tarė Dvokas. — Buvau nusižiūrėjęs tą Palą, bet girdėjau, kad ji jau panaudota, todėl…

Su Dvoku jis jau buvo nužengęs per toli ir grįžti nebegalėjo.

— Du šimtai vyrų, ir ji bus tavo. Tačiau jei pritrūks nors vieno žmogaus, galėsi toliau krušti kiaules.

Dar saulei nenusileidus, Dvokas iškeliavo nešinas maišu su Starkų sidabru ir paskutinėmis Teono viltimis. Kad ir gaila, bet šito nedorėlio tikriausiai niekada nebepamatysiu, karčiai mąstė jis. Tačiau tokios galimybės praleisti vis tiek nederėjo.

Tą naktį jis sapnavo pokylį, kurį Nedas Starkas surengė, karaliui Robertui atvykus į Vinterfelą. Menėje skambėjo muzika ir juokas, nors lauke jau siautė šalti vėjai. Iš pradžių buvo puiku, netrūko kepsnių ir vyno, Teonas pokštavo, varstė akimis tarnaites ir iš širdies linksminosi… bet po valandėlės pastebėjo, kad kambaryje sutemo. Muzika jau nebeatrodė tokia smagi, retkarčiais keistai nutrūkdavo, pasipylė nedarnūs sąskambiai, kai kurios gaidos rėžte rėžė ausį. Vynas burnoje staiga tapo rūgštus, ir pakėlęs galvą nuo taurės Teonas suprato puotaująs su negyvėliais.

Karaliui Robertui iš perdrėksto pilvo lauk ant stalo vertėsi viduriai, greta sėdėjo lordas Edardas be galvos. Žemiau, ant suolų, rikiavosi kiti lavonai. Keliant aukštyn taures, jiems nuo kaulų krito pilkšvai rudų mėsų gabalai, po akiduobes ropinėjo kirmėlės. Teonas pažinojo juos visus: Džoris Kaselis ir Storasis Tomas, Porteris ir Keinas, arklidžių vyresnysis Halenas ir kiti, iškeliavę į pietus, į Karaliaus Uostą, ir niekada nebegrįžę. Mikenas sėdėjo kartu su Čeiliu, vienas pasruvęs krauju, kitas kiaurai peršlapęs. Vieną stalą buvo užėmęs Benfredas Tolhartas ir jo Laukiniai Kiškiai. Nuošaliau tūnojo ir malūnininko žmona, ir Farlenas, net tyržmogis, Teono nušautas Vilkų girioje tą dieną, kai išgelbėjo Branui gyvybę.

Tačiau daugelio kitų veidų gyvenime jis niekada nebuvo matęs, gal tik regėjęs iškirstus akmenyje. Grakšti liūdna mergina su blyškiai melsvų rožių karūna ir balta, krauju aptaškyta suknele — tai tikriausiai Liana. Šalia stovėjo jos brolis Brandonas, čia pat jiems už nugaros — jų tėvas lordas Rikardas. Palei sienas prietemoje slankiojo tartum kažkur matyti blausūs šešėliai niūriais ištįsusiais veidais. Juos išvydęs Teonas net suvirpėjo nuo jį nusmelkusios aštrios lyg peilio dūris baimės. Tą akimirką su trenksmu atsilapojo aukštos durys, ledinio vėjo šuoras ūžtelėjo per menę, ir iš tamsos vidun žengė Robas. Greta jo degančiomis akimis sėlino Pilkasis Vėjas. Abu, ir žmogus, ir vilkas, buvo siaubingai žaizdoti, apsipylę krauju.

Teonas pašoko iš miego klykdamas. Veksas taip persigando, kad nuogas puolė lauk iš kambario. Įvirtus sargybiniams su kalavijais rankose, Teonas liepė jiems atvesti meisterį. Kai pasirodė mieguistas ir susitaršęs Luvinas, Teono rankos po kelių vyno gurkšnių jau nebedrebėjo, jam pasidarė gėda, kad sukėlė tokį triukšmą.

— Et, tai buvo tik sapnas, — sumurmėjo jis. — Visiški niekai.

— Niekai, — labai rimtai sutiko Luvinas. Jis paliko migdomojo gėrimo, bet vos jam išėjus Teonas supylė tą skystį į išvietės angą. Luvinas — meisteris, bet ir žmogus, o tas žmogus jo nemyli. Taip, jis norėtų, kad užmigčiau… užmigčiau ir niekada nebepabusčiau. Trokšta taip pat, kaip ir Aša.

Teonas liepė pašaukti Kairą, spyręs koja užtrenkė duris, užgulė ją ir krušo tą mergą su tokiu įniršiu, kokio net pats iš savęs nelaukė. Kai baigė, Kaira raudojo, jos kaklą ir krūtis nusėjo mėlynės ir dantų žymės. Nustūmęs ją nuo lovos, Teonas sviedė jai antklodę.

— Nešdinkis.

Bet ir tuomet užmigti nepajėgė.

Auštant jis apsirengė ir, išėjęs į lauką, patraukė ant išorinių sienų. Ten, viršuje, košė žvarbus rudeniškas vėjas. Teonui tuoj įraudo skruostai ir ėmė ašaroti akys. Šviesai skverbiantis pro tyliai stūksančius medžius, miškas apačioje bežiūrint iš pilko tapo žalias. Kairėje pusėje buvo matyti virš vidinės sienos iškilusių bokštų viršūnės, kurias jau auksino kylanti saulė. Pro žalią lapiją liepsnojo raudoni burtmedžio lapai. Nedo Starko medis, pagalvojo jis, ir miškas Starko, ir pilis, ir kalavijas, ir dievai Starkų. Šita vieta jų, o ne mano. Aš — Greidžojus iš Paiko, man nuo gimimo lemta savo skydą puošti krakenu ir plaukioti po sūriosios jūros platybes. Man reikėjo keliauti su Aša.

Virš vartų laukė galvos, kiekviena ant savo geležinio smaigo.

Teonas tylėdamas žvelgė į jas, o vėjas mažomis vaiduokliškomis rankelėmis tampė jo apsiausto skvernus. Malūnininko berniukai buvo panašaus amžiaus kaip Branas su Rikonu, to pat ūgio ir plaukų spalvos. Tad Dvokui nulupus nuo jų veidų odą ir panardinus į degutą, tuose beformiuose yrančių mėsų gumuluose įžiūrėti pažįstamų bruožų buvo nesunku. Žmonės — tikri kvailiai. Jei pasakytume, kad tai jaučių galvos, jie pamatytų ir ragus.

Sansa

Septoje visą rytą skambėjo giesmės, nes pilį pasiekė pirmoji žinia apie pastebėtas priešo bures. Jų garsai su arklių prunkštimu, kardų žvangėjimu, didžiųjų bronzinių vartų vyrių girgždėjimu liejosi į keistą ir baugią muziką. Septoje jie gieda melsdami Motinos gailestingumo, tačiau ant sienų meldžiamasi Karžygiui, tik tylomis. Sansa prisiminė, kaip septonė Mordeina sakydavo, esą Karžygys ir Motina — tai du to paties didžio dievo veidai. Tačiau jeigu jis tik vienas, kurios maldos bus išklausytos?

Seras Merinas Trentas prilaikė grynakraujį bėrį, kol Džofas įsitaisė balne. Ir berniukas, ir žirgas buvo aptaisyti paauksuotais grandininiais šarvais ir tamsiai raudonu emaliu padengtais antkrūtiniais, o ant galvų turėjo auksinius liūtus. Vos Džofui krustelėjus, neryški saulės šviesa ribuliuodama atsispindėdavo nuo auksinių ir raudonų šarvų. Ryškus, tviskantis ir tuščiaviduris, pagalvojo Sansa.

Kipšas rengėsi joti raudu eržilu, apsišarvavęs kur kas kukliau už karalių; su mūšiui skirta ginkluote atrodė lyg mažas vaikas, užsivilkęs tėvo drabužius, tačiau po skydu kyšantis kovos kirvis rodė, jog čia ne vaikų žaidimas. Greta jojo seras Mendonas Muras baltais, tarsi ledas šaltais šarvais. Išvydęs Sansą Tirionas atgręžė žirgą jos pusėn.

— Ledi Sansa, — šūktelėjo iš balno, — neabejoju, kad mano sesuo prašė jus būti Meigore kartu su kitomis aukštakilmėmis damomis?

— Taip, milorde, bet karalius Džofris pasiuntė manęs pakviesti, kad išlydėčiau jį. Be to, dar noriu užeiti į septą pasimelsti.

— Neklausiu, už ką, — jo burna neįprastai vyptelėjo; jei tai šypsena, keistesnės Sansa niekada nebuvo mačiusi. — Ši diena gali lemti viską. Ir jums, ir Lanisterių giminei. Dabar pagalvojęs manau, kad reikėjo jus išsiųsti su Tomenu. Bet Meigore jums turėtų būti saugu, bent jau kol…

— Sansa! — per kiemą nuaidėjo berniuko riksmas, tai Džofris ją pastebėjo. — Sansa, čionai.

Šaukia mane tarsi šunį, pagalvojo ji.

— Jūsų reikia jo malonybei, — pratarė Tirionas Lanisteris. — Po mūšio, jei tik dievai leis, dar pasikalbėsime.

Sansa nužingsniavo pro auksiniais apsiaustais pasipuošusių ietininkų eiles.

— Netrukus bus mūšis, — pamojęs jai prieiti, pareiškė Džofris. — Visi taip sako.

— Tegu dievai pasigaili mūsų visų.

— Pasigailėjimo reikės mano dėdei, bet iš manęs jo nesulauks. — Džofris išsitraukė kalaviją. Jo buožėje tviskėjo širdies pavidalo rubinas, kurį apžioję laikė liūto nasrai. Išilgai geležtės tiesėsi trys gilios įrantos. — Mano naujas kalavijas, Širdžių Ėdikas.

Sansa prisiminė, kad anksčiau jis turėjo kalaviją, vardu Liūto Dantį. Arija atėmė iš jo tą ginklą ir įmetė į upę. Tikiuosi, kad Stanis su šituo pasielgs taip pat.

— Labai dailiai nukaltas, jūsų malonybe.

— Palaimink mano ginklą bučiniu, — jis ištiesė kalaviją žemyn. — Nagi, pabučiuok jį.

Dar niekada jis neatrodė toks mažas ir kvailas berniukas, kaip dabar. Sansa prisilietė lūpomis prie metalo galvodama, kad jau geriau bučiuoti kalaviją negu patį Džofrį. Šis, regis, liko patenkintas ir smagiai, vienu mostu, sukišo kalaviją į makštį.

— Kai grįšiu, bučiuosi jį vėl, tada paragausi mano dėdės kraujo.

Nebent kuris iš tavo sargybinių jį nukautų vietoj tavęs. Su Džofriu ir jo dėde jų rengėsi joti trys: seras Merinas, seras Mendonas ir seras Osmundas Ketlblekas.

— Pats vesite riterius į mūšį? — viltingai pasiteiravo Sansa.

— Vesčiau, bet dėdė Kipšas sako, kad dėdei Staniui niekada nepavyks persikelti per upę. Tačiau vadovausiu Trims Kekšėms. Pats pasirūpinsiu išdavikais.

Džofris, apie tai pagalvojęs, nusišypsojo. Putlios rausvos lūpos jo veidą darė tartum nuolat įsižeidusį. Kadaise Sansai šitai patiko, bet dabar tiesiog pykino.

— Girdėjau, kad mano brolis Robas visada pats stoja į pačią mūšio tirštumą, — beatodairiškai pareiškė ji. — Nors, aišku, jis vyresnis už jūsų malonybę. Jau suaugęs vyras.

Tai išgirdęs Džofris susiraukė.

— Pribaigęs išdaviką dėdę, sudorosiu ir tavo brolį. Matysi, paskersiu jį Širdžių Ėdiku.

Apsukęs žirgą ir dūręs pentinais, jis nulėkė prie vartų. Pasiviję seras Merinas ir seras Osmundas jojo jam iš kairės ir dešinės, iš paskos — auksiniai apsiaustai gretomis po keturis, pačiame gale Kipšas ir seras Mendonas Muras. Sargybiniai palydėjo juos džiugiai šūkaudami. Paskutiniams išjojus, kiemas staiga nuščiuvo, tarsi apgaubtas tylos prieš audrą.

Toje ramybėje aiškiau suskambo giesmė. Sansa pasuko į septą. Paskui ją atėjo du arklininkai ir vienas budėti baigęs sargybinis. Atėjo ir daugiau žmonių.

Tokios minios ir tokios ryškios šviesos septoje Sansa dar nebuvo mačiusi. Pro aukštus krištolo langus didžiuliais vaivorykštės spalvų stulpais veržėsi saulės šviesa, pasieniais visur degė žvakės, jų mažos liepsnelės mirgėjo tarsi žvaigždės. Motinos ir Karžygio altoriai tiesiog švytėjo, bet netrūko garbintojų ir Kalviui, ir Senolei, ir Mergelei, ir Tėvui, keletas liepsnelių virpėjo net po grėsmingai svetimu Pašaliečio veidu… juk tas Stanis Barateonas yra ne kas kitas, tik Pašalietis, ateinąs jų teisti. Sansa ėjo paeiliui prie kiekvieno iš Septyneto, visiems ant altoriaus uždegdama po žvakę, paskui susirado vietą ant suolo tarp senos susiraukšlėjusios skalbėjos ir berniuko, ne vyresnio už Rikoną, vilkinčio dailia linine riterio sūnaus tunika. Senės ranka buvo kaulėta, pilna kietų nuospaudų, berniuko — mažutė ir švelni, bet buvo gera laikyti jas ir jausti kitus žmones greta. Karštame ir troškiame ore tvyrojo smilkalų ir prakaito kvapai, nuo krištolo ir žvakių mirgėjimo Sansai svaigo galva.

Tą giesmę ji mokėjo, kadaise, labai seniai, Vinterfele ją giedojo su motina. Dabar Sansa giedojo kartu su visais.

Gailestingoji Motina, globėja geroji,

Tavoji malonė teleidžia išvengt pražūties.

Į šalį nukreipki ir ginklus, ir strėles,

Mielieji mūs sūnūs lai nemato mirties.

Gailestingoji Motina, stiprybės teikėja,

Globoki mūs dukteris, veski takais ateities.

Numaldyk rūstybę ir šėlstančią audrą,

Visiems mums įkvėpki gerumo širdies.

Kitoje miesto pusėje tūkstančiai susigrūdo į Didžiąją Beiloro septą ant Visenijos kalvos, jie tikriausiai taip pat gieda, balsai gaudžia virš miesto, virš upės ir kyla į dangų. Dievai tikrai turi mus išgirsti, vylėsi Sansa.

Ji mokėjo beveik visas giesmes, o negirdėtoms pritardavo kaip išmanydama. Giedojo kartu su senais pražilusiais tarnais ir nerimaujančiomis jaunomis žmonomis, su kambarinėmis ir kareiviais, virėjais ir medžiotojais, riteriais ir sukčiais, ginklanešiais ir žindančiomis motinomis. Giedojo su esančiais pilyje ir už jos sienų, su visu miestu. Giedojo melsdama gailestingumo gyviesiems ir mirusiesiems, Branui ir Rikonui, ir Robui, seseriai Arijai ir netikram broliui Jonui Snou kažkur toli prie Sienos. Motinai ir tėvui, seneliui lordui Hosteriui ir dėdei Edmurui Tuliui, draugei Džeinei Pul, senam girtuokliui karaliui Robertui, septonei Mordeinai ir serui Dontosui, Džoriui Kaseliui ir meisteriui Luvinui, visiems narsiems riteriams ir kareiviams, kurie šiandien žus, vaikams ir žmonoms, kurios jų gedės, ir pagaliau net Kipšui Tirionui bei Skalikui. Jis nėra tikras riteris, tačiau jis vis tiek mane išgelbėjo, sakė ji Motinai. Apsaugok jį, jei gali, ir nuramink jo viduje tūnantį įniršį.

Tačiau septonui užlipus ant pakylos ir paprašius dievų saugoti ir globoti jų tikrąjį ir kilnųjį karalių, Sansa atsistojo. Tarpuose grūdosi žmonės. Jai teko skverbtis per juos, o septonas tuo metu meldė Kalvį suteikti tvirtybės Džofrio kalavijui ir skydui, Karžygį — duoti jam drąsos, Tėvą — ginti jį nuo pavojų. Tegu jo kalavijas sulūžta, o skydas subyra į šipulius, šaltai galvojo Sansa braudamasi pro duris lauk, tegu išgaruoja jo drąsa ir visa kariuomenė tegu jį palieka.

Ant sienos virš vartų vaikštinėjo keli sargybiniai, bet šiaip pilis atrodė tuščia. Sansa stabtelėjo ir įsiklausė. Tolumoje aidėjo mūšio garsai. Giesmės beveik visiškai gožė juos, tačiau atidžiai klausantis tie garsai buvo aiškiai girdėti: dusliai dejavo kovos ragai, girgždėjo ir dunksėjo akmenis svaidančios katapultos, tiško vanduo, lūžinėdamas traškėjo medis, degdama poškėjo derva, zvimbė jardo ilgumo strėlės su geležiniais antgaliais. Bet per visą šį triukšmą aidėjo mirštančių žmonių šauksmai.

Tai buvo kitokia, klaiki giesmė. Sansa užsitraukė apsiausto gobtuvą ant ausų ir nuskubėjo į Meigoro tvirtovę, pilį pilyje — karalienė žadėjo, kad ten joms bus saugu. Prie pakeliamojo tilto ji rado ledi Tandą su abiem dukterimis. Falisė vakar atvyko iš Stokvorto pilies su nedideliu kareivių būriu. Ji mėgino įkalbėti seserį žengti ant tilto, bet Lolisė laikėsi įsikibusi kambarinės ir raudojo:

— Nenoriu, nenoriu, nenoriu.

— Prasidėjo mūšis, — šaižiu balsu tarė ledi Tanda.

— Nenoriu, nenoriu.

Sansa niekaip negalėjo jų apeiti. Tad pagarbiai pasisveikino.

— Gal galėčiau kuo nors padėti?

Ledi Tanda nuraudo iš gėdos.

— Ne, miledi, labai dėkoju jums. Prašau atleisti mano dukteriai, ji pastaruoju metu nesveikuoja.

— Nenoriu! — Lolisė abiem rankomis buvo įsitvėrusi kambarinės, grakščios, dailios merginos trumpai kirptais tamsiais plaukais, kuri žvelgė taip, tarsi jos didžiausias noras būtų nustumti šeimininkę į sausą griovį tiesiai ant geležinių virbų. — Labai prašau, nenoriu.

— Viduje mums bus triskart saugiau, — švelniai kreipėsi į ją Sansa, — ten mūsų laukia ir maistas, ir gėrimai, ir net dainos.

Lolisė išsižiojusi įsispoksojo į ją. Jos blausios rudos akys visada atrodė apsiašarojusios.

— Nenoriu.

— Reikia, — griežtai nukirto Falisė, — ir gana čia tvarsytis. Šaja, padėk man.

Stvėrusios už alkūnių jos pusiau vilkte, pusiau nešte nutempė Lolisę per tiltą. Sansa su jos motina sekė iš paskos.

— Ji pastaruoju metu negaluoja, — tarė ledi Tanda.

Jeigu kūdikį galima vadinti negalavimu, pagalvojo Sansa. Visi jau seniai šnibždėjosi, kad Lolisė nėščia.

Du sargybiniai prie durų vilkėjo tamsiai raudonus Lanisterių giminės apsiaustus ir šalmus su liūtais, bet Sansa neabejojo, kad tai tik deramai apvilkti samdiniai. Dar vienas sėdėjo prie laiptų — tikras sargybinis stovėtų, o ne sėdėtų ant laiptų pakopos, alebardą atrėmęs į sieną, — bet jas išvydęs pakilo ir atidaręs duris įleido vidun.

Karalienės pokylių menė dydžiu prilygo vos dešimtadaliui pilies Didžiosios menės ir gal pusei Mažosios menės Rankos bokšte, tačiau ten vis tiek nesunkiai tilpo bent šimtas svečių, o trūkstamą erdvę su kaupu atpirko jos grožis. Už kiekvieno deglo laikiklio tviskėjo kalto sidabro veidrodis, tad deglų liepsnos švietė dvigubai ryškiau. Sienos buvo apmuštos gausiai raižytomis medžio plokštėmis, ant grindų maloniai kvepėjo patiestos nendrės. Iš galerijos palubėje sklido smagi fleitos ir smuiko muzika. Pietinė siena vėrėsi eile aukštų, viršuje užapvalintų langų, tačiau dabar juos slėpė sunkios užuolaidos. Storas aksomas nepraleido nė menkiausio šviesos spindulėlio, slopino ir giesmių, ir mūšio atgarsius. Nesvarbu, pagalvojo Sansa. Karas vis tiek su mumis.

Prie ilgų stalų sėdėjo beveik visos miesto aukštuomenės moterys, tarp jų — ir saujelė senių bei jaunų berniukų. Tos moterys — tai žmonos, dukterys, motinos ir seserys. Jų vyrai išėjo kautis su lordu Staniu. Niūrios nuojautos, atrodė, vos ne apčiuopiamai sklandė ore. Sansai, Džofrio sužadėtinei, buvo skirta garbinga vieta karalienės dešinėje. Ji jau lipo ant pakylos, kai staiga išvydo prie galinės sienos šešėlyje stovintį vyrą. Šis vilkėjo ilgus, juodus, aliejumi suvilgytus grandininius marškinius ir prieš save laikė ginklą — Ledą, didįjį jos tėvo kalaviją, aukštumu beveik jam lygų. Laikė jo smaigalį įremtą į grindis, kietais kaulėtais pirštais iš abiejų pusių suėmęs rankeną. Sansai užgniaužė kvapą. Seras Ilinas Peinas, regis, pajuto jos žvilgsnį ir atgręžė prakaulų, rauplėtą veidą.

— Ką jis čia veikia? — paklausė ji Osfrydo Ketlbleko. Šis vadovavo naujajai raudonųjų apsiaustų sargybai.

— Jos malonybė mano, — išsišiepė Osfrydas, — kad jo prireiks dar nesibaigus vakarui.

Seras Ilinas Peinas buvo karaliaus budelis. Jo prireikti galėjo tik vienu atveju. Kieno galvos ji pageidauja?

— Visiems atsistoti! Jos malonybė Sersėja iš Lanisterių giminės, karalienė regentė ir krašto globėja, — suriko karaliaus šauklys.

Sersėja vilkėjo suknelę iš baltos tarsi sniegas drobės, tuo primindama karaliaus sargybos apsiaustus. Pro ilgas iškarpytas rankoves švietė auksinio atlaso pamušalas. Ryškiai geltoni plaukai vešliomis garbanomis krito ant nuogų pečių. Grakštų jos kaklą puošė deimantų ir smaragdų vėrinys. Balta drabužio spalva teikė karalienei keistai nekaltą, vos ne mergaitišką išvaizdą, tačiau skruostai švietė raudoniu.

— Sėskitės, — pati įsitaisiusi ant pakylos, tarė karalienė, — ir būkite pasveikintos.

Osfrydas Ketlblekas pristūmė jai krėslą, Sansai padėjo pažas.

— Atrodai išbalusi, Sansa, — pasakė Sersėja, — ar tavo raudonoji gėlelė tebežydi?

— Taip.

— Koks sutapimas. Vyrai lies kraują tenai, o tu — čia.

Karalienė davė ženklą nešti pirmąjį patiekalą.

— Ko čia laukia seras Ilinas? — ištrūko Sansai.

Karalienė žvilgtelėjo į nebylųjį budelį.

— Jo prireiktų, jeigu išaiškėtų išdavystė arba jei mums kiltų pavojus. Prieš tapdamas budeliu jis buvo riteris. — Ji šaukštu mostelėjo į menės galą, į aukštas, dabar jau uždarytas ir užremtas duris. — Kai jos ims braškėti nuo kirvių smūgių, ko gero, apsidžiaugsi, kad jis kartu su mumis.

Labiau džiaugčiausi, jeigu čia būtų Skalikas, pagalvojo Sansa. Taip, jis visada kalbėjo labai šiurkščiai, bet Sansa tikėjo, kad Sandoras Kligeinas neleistų jos nuskriausti.

— Negi mūsų neapsaugotų jūsų sargybiniai?

— O kas saugos mus nuo mano sargybinių? — karalienė kreivai pažvelgė į Osfrydą. — Ištikimų samdinių rasti lygiai taip pat sunku, kaip ir nekaltybės nepraradusių kekšių. Jeigu mūšis bus pralaimėtas, mano sargybiniai net klupdami skubės nusiplėšti tuos raudonuosius apsiaustus. Griebs, kas pasitaikys po ranka, ir dės į kojas kartu su tarnais, skalbėjomis ir arklininkais, iš paskutiniųjų gelbėdami savo beverčius kailius. Ar bent nutuoki, Sansa, kas atsitinka, kai miestą siaubia priešas? Ne, nieko tu nenutuoki. Tai, ką žinai apie gyvenimą, išgirdai iš dainininkų, bet labai jau maža dainų apie plėšimus ir naikinimą.

— Tikri riteriai niekada neskriaustų moterų ir vaikų.

Sansa pati pajuto, kokie tušti šie žodžiai.

— Tikri riteriai, — karalienę tokia mintis, regis, nepaprastai pralinksmino. — Be abejo, tu teisi. Tad būk gera mergaitė, valgyk sriubą ir lauk, kol tavęs išvaduoti ateis Simeonas Žvaigždžiaakis ir princas Eimonas Drakono riteris, mieloji. Esu tikra, kad dabar jie jau ilgai netruks.

Davosas

Juodųjų Vandenų įlanka neramiai šiaušėsi bangomis, visur aplinkui baltavo putotos jų kepurės. „Juodoji Beta“ plaukė su potvynio srautu, poškėdama ir pliauškėdama bure vos tik pasisukus vėjui. „Šmėkla“ ir „Ledi Marija“ laikėsi greta ne toliau kaip per dvidešimt jardų viena nuo kitos. Jo sūnūs mokėjo plaukti rikiuote. Davosas tuo didžiavosi.

Per visą jūrą, dejuodami storais gomuriniais balsais lyg kokie šiurpūs ropliai, aidėdami nuo vieno laivo prie kito, užbaubė kovos ragai.

— Suvynioti burę! — riktelėjo Davosas. — Nuleisti nuo stiebo! Irklininkai, į vietas!

Jo sūnus Matosas pakartojo komandas. „Juodosios Betos“ denyje kilo sujudimas — laivo įgula puolė prie savo darbų, stumdydama kareivius, kurie kažkodėl visada painiodavosi po kojomis, kad ir kur stovėtų. Seras Imris buvo įsakęs į upę įplaukti vien irklais, kad burės netaptų taikiniais ant Karaliaus Uosto sienų įrengtoms strėlių ir ugnies svaidyklėms.

Tolokai pietryčiuose Davosas įžiūrėjo „Siausmą“ — auksu tvykstelėjo nuleidžiamos jo burės su karūnuotu Barateonų elniu. Nuo šito laivo denio Stanis Barateonas prieš šešiolika metų vadovavo Drakono Uolos puolimui, tačiau šįkart jis nusprendė joti su kariuomene, patikėjęs „Siausmą“ ir visą laivyną žmonos broliui serui Imriui, kuris prie Vėtrų Gūžtos persimetė į jo pusę kartu su lordu Alisteriu ir visais kitais Florentais.

Davosas pažinojo „Siausmą“ ne prasčiau negu bet kurį savo laivą. Virš denio su trimis šimtais irklininkų stūksojo dar vienas denis, skirtas vien svaidyklėms, jo priekyje ir gale buvo įtaisytos galingos katapultos, pajėgios mėtyti statinaites su degančia derva. Itin grėsmingas laivas ir dar labai greitas, nors seras Imris jį nuo pirmagalio iki paskuigalio prigrūdo šarvuotų riterių ir kareivių, gerokai prarasdamas greičio.

Vėl suskardeno ragai, iš „Siausmo“ ataidėjo komandos. Davosui dilgtelėjo nesamus pirštų galiukus.

— Irklus į vandenį! — suriko jis. — Laikyti rikiuotę!

Sudundėjo vyresniojo irklininko būgnas, ir šimtas irklų paniro į vandenį. Būgno dundesys priminė lėtą didžiulės širdies plakimą, šimto vyrų sutartinai traukiami irklai panirdavo sulig kiekvienu dūžiu.

„Šmėklai“ ir „Ledi Marijai“ taip pat išdygo mediniai sparnai. Trys galeros, irklais kabindamos vandenį, plaukė vienodu greičiu.

— Lėta eiga! — įsakė Davosas.

Lordo Velariono sidabru tviskanti „Driftmarko garbė“ jau atsidūrė savo pozicijoje šalia „Šmėklos“, sparčiai artėjo ir „Kvatoklis“, bet „Ragana“ dar tik leido irklus į vandenį, o „Jūros žirgas“ tebesikrapštė su stiebu. Davosas atsigręžė atgal. Taip, toli pietuose, kaip visada smarkiai atsilikusi, plaukė „Kardžuvė“. Tas laivas turėjo du šimtus irklų, didesnio už jo smaigą ant nosies nebuvo visame laivyne, bet Davosui rimtų abejonių kėlė jo kapitonas.

Buvo girdėti, kaip vieni kitus drąsindami susišūkauja kareiviai iš skirtingų laivų. Nuo pat Vėtrų Gūžtos iš jų nebuvo beveik jokios naudos, tad jie, būdami tikri laimėsią, troško susikibti su priešu. Šiuo atžvilgiu jie galvojo taip pat, kaip ir viso jų laivyno vadas, lordas kapitonas seras Imris Florentas.

Prieš tris dienas, laivams išmetus inkarą Kelupės žiotyse, visus kapitonus jis susikvietė į „Siausmą“ ir išdėstė savo sumanymus. Davosui ir jo sūnums teko vieta antrojoje mūšio eilėje, beveik pačiame pavojingojo dešiniojo sparno pakraštyje.

— Garbinga vieta, — pareiškė Alardas, džiaugdamasis galimybe parodyti savo drąsą.

— Pražūtinga vieta, — pasakė tėvas. Sūnūs, net ir jaunasis Merikas, žvelgė į jį su gailesčiu. Svogūnų riteris visai subobėjo, tarsi girdėjo juos sakant, širdyje jis vis dar kontrabandininkas.

Na, tai tikrai netoli nuo tiesos, ir jis neketino dėl to ginčytis. Sivortas skambėjo tarsi lordo vardas, bet sieloje jis tebebuvo Davosas iš Blusyno, grįžtantis namo į savąjį miestą ant trijų kalvų. Apie laivus, bures ir krantus jis išmanė daugiau negu bet kas kitas visose Septyniose Karalystėse, ne kartą jam teko žūtbūtinai suremti su priešu kalavijus ant šlapio denio. Tačiau tokiame mūšyje jautėsi tarsi nekalta mergelė, sutrikusi ir apnikta baimės. Kontrabandininkai nekelia vėliavų ir nepučia ragų. Vos užuodę pavojų, jie kelia bures ir greičiau už vėją sprunka šalin.

Jei pats vadovautų laivynui, elgtųsi visiškai kitaip. Užuot veržęsis galvotrūkčiais, iš pradžių pasiųstų keletą eikliausių laivų aukštyn upe į žvalgybą, pažiūrėti, kas ten laukia. Kai šitai pasiūlė serui Imriui, lordas kapitonas mandagiai jam padėkojo, bet jo žvilgsnis bylojo ką kita. Iš kur čia tas žemakilmis bailys? — klausė jo akys. Gal čia tas, riterystę pirkęs už svogūną?

Turėdamas už jaunąjį karalių keturiskart daugiau laivų, seras Imris nematė reikalo elgtis atsargiai ar griebtis apgaulingų veiksmų. Savo laivyną jis surikiavo dešimčia eilių, kiekvienoje po dvidešimt laivų. Pirmosios dvi turėjo, verždamosi upe aukštyn, pulti ir sunaikinti menką Džofrio laivyną — „berniuko žaisliukus“, kaip jį, smagiai kvatojant aukštakilmiams kapitonams, pavadino seras Imris. Iš paskos sekantys laivai rengėsi pirma išsodinti į krantą ties miesto sienomis lankininkų ir ietininkų pulkus ir tik tada stoti į mūšį upėje. Mažesni ir lėtesni užnugaryje plaukiantys laivai iš pietinio kranto kels pagrindinę Stanio kariuomenę, juos pridengs Saladoras Sanas ir jo lysiečiai; jei kartais Lanisteriai kur nors pakrantėse turėtų paslėpę daugiau laivų, jie bus pasiruošę smogti jiems į nugarą.

Tiesą sakant, seras Imris turėjo priežasčių skubėti. Kelionėje nuo Vėtrų Gūžtos laivyną gerokai pataršė vėjai. Vos išplaukus du kogus pasiglemžė Laivadūžių įlankos uolos — tikrai nekokia pradžia. Viena Myro galera paskendo Tarto sąsiauryje, o įplaukiant į Ryklę, užklupo audra ir laivyną išblaškė po visą Siaurąją jūrą. Galų gale visi, išskyrus dvylika laivų, susirinko ramesniuose vandenyse Masio kyšulio užuovėjoje, bet laiko buvo sugaišta daug.

Stanis turėjo būti pasiekęs upę jau senokai. Karališkasis kelias nuo Vėtrų Gūžtos vedė tiesiai į Karaliaus Uostą ir buvo kur kas trumpesnis negu plaukiant jūra, o jo kariuomenę sudarė beveik vien raitija — kone dvidešimt tūkstančių riterių, lengvai ginkluotų raitų karių ir laisvųjų raitelių, visas vargšo Renlio palikimas. Keliavo jie greitai, bet gilioje Juodųjų Vandenų vagoje ir prie aukštų akmeninių miesto sienų šarvuoti žirgai ir dvylikos pėdų ietys būtų nedaug pajėgę nuveikti. Pietiniame krante Stanis su savo lordais įrengė stovyklą ir tikriausiai putojo nekantraudamas ir stebėdamasis, kur dingo seras Imris su visu laivynu.

Prieš porą dienų prie Merlingo uolos jiems pasitaikė pustuzinis žvejų valčių. Pamatę karo laivus, žvejai puolė bėgti, bet buvo greitai po vieną sugaudyti.

— Mažas šaukštelis pergalės labai tinka skrandžiui prieš mūšį nuraminti, — džiugiai pareiškė seras Imris. — Vyrams kils noras sriūbtelti jos daugiau.

Tačiau Davosui labiau rūpėjo, ką sučiuptieji žino apie Karaliaus Uosto gynybą. Neūžauga skubiai rentė lyg kokią užtvarą upės žiotyse, nors žvejai nesutarė, ar tas statinys jau baigtas, ar dar ne. Pats sau Davosas pagalvojo, kad geriau jau būtų baigtas. Jeigu upė pasirodytų užtverta, serui Imriui neliktų nieko kita, tik stabtelti ir pamąstyti.

Jūra buvo pilna garsų: aidėjo riksmai, komandos, baubė kovos ragai, trimitai, dundėjo būgnai, kildami ir leisdamiesi pliauškėjo tūkstančiai irklų.

— Laikyk rikiuotę! — šūktelėjo Davosas. Vėjo gūsis timptelėjo jo padėvėtą žalią apsiaustą. Kietintos odos švarkas ir prie kojų gulintis šalmas plokščiu viršugalviu — tiek jis teturėjo šarvų. Davoso galva, sunkus plienas jūroje galėjo ir apsaugoti žmogui gyvybę, ir lygiai taip pat lengvai ją atimti. Seras Imris ir kiti aukštakilmiai kapitonai manė kitaip; vaikščiodami po savo laivus jie tviskėjo iš tolo.

„Ragana“ ir „Jūros žirgas“ jau užėmė savo vietas rikiuotėje, už jų plaukė lordo Seltigaro „Raudonosios žnyplės“. Į dešinę nuo Alardo „Ledi Marijos“ laikėsi trys galeros, Stanio atimtos iš nelaimingojo lordo Sanglaso — „Tikėjimas“, „Malda“ ir „Dievobaimingumas“. Visų jų deniuose knibždėjo lankininkų. Nevikriai krypuodama per stiprėjančias bangas, varydamasi ir irklais, ir burėmis, artėjo net ir „Kardžuvė“. Tiek irklų turintis laivas privalėtų plaukti kur kas greičiau, priekaištingai svarstė Davosas. Tai vis dėl to tarano ant jo nosies, jis per didelis, laivui stinga pusiausvyros.

Gūsingas vėjas pūtė iš pietų, bet plaukiant su irklais tai nebuvo svarbu. Jie atskries kartu su potvyniu, tačiau Lanisteriams padės upės tėkmė, o Juodieji Vandenys čia plūdo galingai ir sparčiai. Pirmąkart susidūrus pranašumą neišvengiamai turės priešas. Esame tikri kvailiai, kad puolame juos upėje, galvojo Davosas. Atviroje jūroje jų kovos rikiuotė apsuptų priešo laivyną iš abiejų sparnų, suvarytų į vidurį ir sunaikintų. Tuo tarpu upės vagoje sero Imrio laivų skaičius ir dydis reikš mažiau. Į vieną gretą surikiuoti įmanoma tik dvidešimt laivų, kitaip grės pavojus susikabinti irklais ir atsimušti vieniems į kitus.

Už karo laivų eilės, aukštai ant Eigono kalvos gelsvame danguje iškilusi dunksojo Raudonoji pilis. Kitapus upės pietinis krantas net juodavo nuo žmonių ir arklių. Išvydę artėjančius laivus, ten visi sujudo tarsi įpykusios skruzdėlės. Stanis tikriausiai neleido jiems dykinėti, liepė rišti plaustus, gaminti strėles, bet vis tiek šitaip laukti buvo sunku. Toje minioje variu blykstelėjo mažučiai trimitai, vos girdimai ataidėjo jų balsai, kuriuos tuoj pat užgožė tūkstančiai šauksmų. Davosas apkapotąja plaštaka sugniaužė maišelį, kuriame laikė pirštų kauliukus, ir tyliai pasimeldė prašydamas sėkmės.

Priešakinės eilės viduryje lingavo „Siausmas“, šalia iš abiejų pusių — „Lordas Stefonas“ ir „Jūros elnias“, kiekviename po du šimtus irklų. Vietas sparnuose užėmė šimtiniai — „Ledi Hara“, „Aukso žuvis“, „Linksmasis lordas“, „Jūros demonas“, „Garbės ragas“, „Driskė Džena“, „Trigubas trišakis“, „Šveitrusis kardas“, „Princesė Reinė“, „Šuns nosis“, „Skeptras“, „Ištikimasis“, „Raudonasis varnas“, „Karalienė Alisana“, „Katinas“, „Narsusis“ ir „Drakonų siaubas“. Ant kiekvieno paskuigalio raudonomis, geltonomis, oranžinėmis liepsnomis plaikstėsi deganti Šviesos Valdovo širdis. Paskui Davosą ir jo sūnus išsirikiavusi plaukė dar viena šimtinių greta, jiems vadovavo riteriai ir aukštakilmiai kapitonai, toliau sekė mažesnių, lėtesnių Myro laivų būrys, visi traukiantys ne daugiau kaip po aštuoniasdešimt irklų. Dar toliau — burlaiviai, karakai ir dideli lėtapėdžiai kogai, o pačiame gale — Saladoras Sanas su savo išdidžiąja „Valyriete“, didžiuliu aukštu trišimtiniu laivu, bei kitomis, dryžuotais šonais išsiskiriančiomis jo galeromis. Puošnusis Lyso didžiūnas nesidžiaugė gavęs vietą užnugaryje, tačiau buvo aišku, kad seras Imris juo nepasitiki lygiai kaip ir pats Stanis. Per daug skundų ir per daug kalbų apie auksą, kurį jam skolingi. Bet Davosui vis tiek buvo gaila. Saladoras — senas sumanus piratas, jo įgulų vyrai gimę plaukioti jūromis ir bebaimiai mūšyje. Dabar jie tik veltui gaišo laiką rikiuotės gale.

Aooooooo! Kviečiantis rago balsas nuo „Siausmo“ tiltelio per vandenį plakančius irklus nusirito bangų viršūnėmis. Seras Imris skelbė puolimą. Aooooooo, aooooooo!

„Kardžuvė“ pagaliau atsidūrė gretoje, nors tebelaikė iškėlusi burę.

— Greita eiga! — subaubė Davosas.

Būgnas sudundėjo greičiau, yriai paspartėjo, irklai vis pikčiau kirto vandenį, pliaukšt ūžt, pliaukšt ūžt, pliaukšt ūžt. Ant denio kareiviai beldė kalavijais į skydus, lankininkai tylėdami tempė lankus ir iš kybančių ant diržo strėlinių traukė pirmąsias strėles. Priešakinės gretos galeros užstojo vaizdą, tad Davosas žingsniavo po denį ieškodamas patogesnės vietos, iš kur galėtų matyti ką nors daugiau. Jokios užtvaros jis neįžiūrėjo. Upės žiotys atrodė atviros, lyg pasiruošusios visus juos praryti. Gal tik išskyrus…

Anais kontrabandininko laikais Davosas dažnai juokaudavo Karaliaus Uosto pakrantę pažįstąs geriau negu savo penkis pirštus, mat jam nereikia beveik visą gyvenimą paslapčiomis pro juos plaukioti. Žemi, stori, ką tik iš akmenų sukrauti bokštai, iškilę Juodųjų Vandenų žiotyse vienas prieš kitą, serui Imriui Florentui tikriausiai nereiškė nieko, bet Davosui jie buvo lyg du papildomi iš krumplių išdygę pirštai.

Dangstydamas akis nuo į vakarus jau krypstančios saulės, mėgino juos apžiūrėti atidžiau. Per maži, kad tilptų kokia įgula. Šiaurinio kranto bokštas buvo prisiglaudęs prie uolos, ant kurios viršaus grėsmingai dunksojo Raudonoji pilis. Jo dvynys pietiniame krante kilo tiesiai iš vandens. Iš pradžių pastatė, o paskui prakasė kanalą, tuoj pat susigaudė Davosas. Tokį bokštą paimti labai sunku, puolantiesiems tektų keltis vandeniu ar statyti tiltą. Apačioje tūnojo Stanio atsiųsti lankininkai, pasiryžę šaudyti, vos tik kas nors iškiš galvą virš sienų krašto, bet daugiau Stanis nieko nedarė.

Žemai, ten, kur tamsus vanduo sūkuriavo aplink to bokšto pamatus, kažkas blykstelėjo. Tai saulė atsispindėjo nuo plieno, ir Davosui Sivortui viskas pasidarė aišku. Užtvaros grandinė… tačiau upės jie mums neužtvėrė. Kodėl?

Tikriausiai būtų buvę galima įspėti ir šitą sumanymą, bet mąstyti Davosas nebeturėjo laiko. Nuo priešakinių laivų pasigirdo šūksmai, vėl nuaidėjo ragai: jų laukė priešas.

Pro švysčiojančius „Skeptro“ ir „Ištikimojo“ irklus Davosas pamatė siaurą galerų gretą, išsiskleidusią skersai upės. Saulė žybsėjo ant jų auksu dažytų šonų. Tuos laivus jis pažinojo ne prasčiau negu savąjį. Gabendamas kontrabandą visada jausdavosi ramiau, jei žinodavo, kokį laivą — greitą ar lėtą — žymi ties horizontu šmėstelėjusi burė, kas to laivo kapitonas — šlovės trokštantis jaunikaitis ar senyvas, tarnybą bebaigiantis karys.

Aooooooo! — šaukė karo ragai.

— Kovos eiga! — riktelėjo Davosas. Kairėje ir dešinėje pasigirdo tokios pat Alardo ir Deilo komandos. Būgnų ritmas tapo įnirtingas, irklai kilo ir leidosi, „Juodoji Beta“ puolė pirmyn. Grįžtelėjęs galvą į „Šmėklą“, pamatė Deilą, šis rankos mostu pasveikino jį. „Kardžuvė“ ir vėl ėmė atsilikti, siūbuodama ant bangų mažesniems laivams iš paskos. Šiaip rikiuotė buvo tiesi tarsi iš skydų suremta siena.

Iš tolo atrodžiusi tokia siaura, upė dabar buvo išsiliejusi plačiai lyg jūra, tačiau ir miestas ant kranto regėjos milžiniškas. Virš jo prieigų iškilusi Raudonoji pilis rūsčiai žvelgė nuo Eigono kalvos. Galingais bokštais, storomis raudonomis sienomis su baugiais geležimi kaustytais dantimis viršuje ji priminė nuožmų žvėrį, tupintį virš upės ir namų. Stačias, neprieinamas uolas, į kurias rėmėsi tos sienos, kur ne kur margino kerpių lopai ar susiraitę dygliuoti medžiai. Norėdami pasiekti uostą ir miestą šalia jo, laivai turėjo praplaukti palei tų uolų papėdę.

Pirmoji greta jau buvo upėje, tačiau priešo galeros traukėsi atbulos. Nori mus įvilioti giliau. Kad susigrūstume, negautume erdvės, negalėtume apsupti jų iš šonų… ir dar ta grandinė už nugaros. Žingsniuodamas po denį, Davosas vis tiesė kaklą — mėgino geriau apžiūrėti Džofrio laivyną. Matė tuos „berniuko žaisliukus“ — didingą „Dievų malonę“, seną ir lėtą „Princą Eimoną“, „Šilko damą“ ir jos seserį „Begėdę“, „Tyrų vėją“, „Karaliaus uostininką“, „Baltąjį elnią“, „Ietį“, „Jūros gėlę“. O kurgi „Liūto žvaigždė“? Kur gražioji „Ledi Liana“, karaliaus Roberto pavadinta garbei merginos, kurią jis mylėjo ir kurios neteko? Ir kur „Karaliaus Roberto kūjis“? Ši buvo didžiausia karališkojo laivyno galera, vienintelis mažojo karaliaus turimas karo laivas, pajėgus stoti į kovą su „Siausmu“. Jis tikrai turėjo tapti gynybos šerdimi.

Nuojauta Davosui kuždėjo, kad čia spąstai, tačiau niekur nebuvo matyti jokių iš užnugario artėjančių priešų, tik didžiulis Stanio Barateono laivynas, tvarkingomis gretomis nusitęsęs per jūrą iki pat horizonto. Gal pakels grandinę ir perkirs mus pusiau? Tačiau jis nesuprato, kokia būtų prasmė taip daryti. Įlankoje likę laivai vis tiek galės išlaipinti kareivius į šiaurę nuo miesto; persikėlimas užtruks ilgiau, bet bus saugesnis.

Iš pilies purptelėjo tarsi paukščių būrys, gal dvidešimt ar trisdešimt mirgančių oranžinių žiburėlių — puodų su degančia derva. Jie aukštu lanku kilo virš upės, vilkdami paskui save ugnies uodegas. Dauguma prasmego bangose, bet keli vis dėlto pataikė į pirmosios gretos galeras ir sudužę ištiško liepsnomis. Ant „Karalienės Alisanos“ denio jau lakstė vyrai, arčiausiai kranto plaukiančiame „Drakonų siaube“ iš trijų vietų rūko dūmai. Tuo metu sužybsėjo antrasis spiečius, kartu iš bokštų, kur tūnojo įsitaisę šauliai, sušnypštė strėlės. Vienas „Katino“ kareivis nusirito per denio kraštą, atsitrenkė į irklus ir paskendo. Pirmasis žuvęs šiandien, šmėstelėjo Davosui, bet tikrai ne paskutinis.

Virš Raudonosios pilies sienų plevėsavo jaunojo karaliaus vėliavos — karūnuotas, aukso apsuptas Barateonų elnias ir Lanisterių liūtas savo tamsiai raudoname lauke. Vėl atskriejo puodai su derva. Iš ugnies apimto „Narsiojo“ pasigirdo klyksmai. Irklininkai sėdėjo žemiau, nuo atlekiančių liepsnų juos saugojo denis, tačiau viršuje susitelkę kareiviai neturėjo kur slėptis. Kaip Davosas ir baiminosi, didžiausias smūgis kliuvo visam dešiniajam sparnui. Netrukus ateis mūsų eilė, nerimaudamas priminė pats sau. „Juodąją Betą“, šeštą nuo šiaurinio kranto, degantys puodai turėjo pasiekti nesunkiai. Dešiniau nuo jos plaukė tik Alardo „Ledi Marija“, nerangioji „Kardžuvė“, dabar jau taip atsilikusi, kad beveik įsiterpusi į trečiąją gretą, ir „Tikėjimas“, „Malda“ bei „Dievobaimingumas“. Šiems trims, atsidūrus pažeidžiamiausioje vietoje, dievo malonės ir gelbėjančios rankos iš tiesų reikėjo kuo daugiau.

Antrajai gretai plaukiant pro bokštus dvynius, Davosas žvilgtelėjo į juos įdėmiau. Pamatė tris grandis — dalį milžiniškos grandinės, vingiuojančios pro mažą, žmogaus galvos dydžio skylę ir dingstančios vandenyje. Abu bokštai turėjo po vienerias duris, įtaisytas bent dvidešimties pėdų aukštyje. Nuo šiaurinio bokšto viršaus šauliai laidė strėles į „Maldą“ ir „Dievobaimingumą“. Šio lankininkai atsakė tuo pačiu, vienas vyras suvaitojo strėlės pakirstas.

— Sere kapitone, — jam prie šono išdygo sūnus Matosas, — jūsų šalmas.

Suėmęs abiem rankomis, Davosas užsivožė šalmą ant galvos. Tas šalmas buvo be antveidžio, nes Davosas negalėjo pakęsti, kad kas nors kliudytų jam žvalgytis.

Tuo metu aplinkui pasipylė degančių puodų kruša. Vienas pataikė ant „Ledi Marijos“ denio, tačiau Alardo įgula greitai užplakė ugnį. Kairėje iš „Driftmarko garbės“ nuaidėjo karo ragas. Irklai su kiekvienu yriu aukštyn bloškė debesis purslų. Vos per porą pėdų nuo Matoso į denio lentas susmigo ir garsiai virpėdama liko styroti jardo ilgumo svaidyklės strėlė. Priešakyje pirmoji greta jau atsidūrė per šūvio atstumą nuo priešo. Tarp laivų būriais skraidė strėlės, šnypšdamos lyg kirsti besirengiančios gyvatės.

Pietiniame upės krante vyrai į vandenį vilko paskubom surištus plaustus, po šimtais plevėsuojančių vėliavų rikiavosi pulkai. Kur tik pažvelgsi, visur švysčiojo liepsnojančios širdys, mažučių juodų, ugnies liežuvių įkalintų elnių iš taip toli įžiūrėti nebuvo įmanoma. Verčiau keltume karūnuotąjį elnią, pagalvojo Davosas. Elnias buvo Roberto ženklas, miestas apsidžiaugtų jį išvydęs. Šita svetimšalių vėliava tik nuteiks žmones prieš mus.

Vos pažvelgęs į tą liepsnojančią širdį, jis iškart prisimindavo šešėlį, Melisandros pagimdytą urvo juodumoje po Vėtrų Gūžta. Na, į šį mūšį bent jau stojame šviesoje, su garbingais ginklais rankose, tarė sau Davosas. Raudonosios moters ir jos tamsiųjų vaikų čia nebus. Stanis išsiuntė ją namo kartu su mergvaikiu sūnėnu Edriku Stormu. Jo lordai ir kapitonai užsispyrę tvirtino, kad moteriai mūšio lauke — ne vieta. Kitaip kalbėti mėgino tik karalienės žmonės, nors irgi tik pusbalsiu. Karalius vis tiek buvo pasiryžęs nepaisyti didžiūnų, tačiau lordas Braisas Karonas pareiškė:

— Jūsų malonybe, jeigu šita kerėtoja liks su mumis, žmonės vėliau tvirtins, kad tai jos pergalė, o ne jūsų. Sakys, kad karūną gavote pasinaudojęs jos burtais.

Tai ir nusvėrė. Pats Davosas, kol vyko tie ginčai, laikė liežuvį už dantų, bet, tiesą sakant, žvelgdamas į tolstančią Melisandros nugarą nė kiek neliūdėjo. Jis nenorėjo turėti nieko bendra nei su ja, nei su jos dievu.

Dešinėje pusėje „Dievobaimingumas“ suko į krantą ruošdamas lieptą išsilaipinimui. Lankininkai šokinėjo į seklumą, kuo aukščiau virš galvų iškėlę lankus, kad nesušlaptų templės. Paskui šlepsėdami per vandenį bėgo į siaurą sausumos ruožą po stačiomis uolomis. Iš viršaus ant jų krito akmenys, strėlės, ietys, tačiau nuo sienų juos mėtyti teko labai stačiu kampu, ir žalos buvo nedaug.

„Malda“ sustojo keliolika jardų toliau, „Tikėjimas“ taip pat jau įžambiai yrėsi į sausumą, kai pakrante atšuoliavo gynėjai. Karo žirgams lekiant per seklumas, iš po jų kanopų tiško vandens stulpai. Riteriai, įsisukę tarp lankininkų lyg vilkai į vištų būrį, stūmė juos, nė nespėjusius bent įstatyti strėlių į lankus, atgal į upę prie laivų. Ietimis ir kirviais ginkluoti kariai puolė jiems padėti, ir po akimirkos visur aplinkui virė kruvina košė. Davosas iš tolo atpažino šuns galvos pavidalo šalmą — tai švaistėsi Skalikas. Plevėsuodamas baltu apsiaustu jis užjojo lieptu ant „Maldos“ denio ir kapojo visus, kas tik atsidurdavo arčiau.

Toliau už pilies, susigūžęs už miesto sienų, kalvomis kilo Karaliaus Uostas. Upės krantas ten buvo virtęs pajuodusia dykyne. Lanisteriai sudegino viską ir pasislėpė už Purvo vartų. Apanglėję nuskandintų laivų griaučiai stirksojo seklumose, kliudydami priplaukti prie ilgų akmeninių krantinių. Čia išsilaipinti nepavyks. Už Purvo vartų kyšojo trijų milžiniškų svaidyklių viršūnės. Aukštai ant Visenijos kalvos septyniuose krištoliniuose Didžiosios Beiloro septos bokštuose blyksėjo saulės spinduliai.

Davosas nespėjo pastebėti, kada prasidėjo mūšis, bet labai aiškiai išgirdo, kaip su trenksmu ir baisiu traškesiu susidūrė dvi galeros. Po trumpo mirksnio nuaidėjo dar vienas smūgis, tuoj pat ir trečias. Poškėdamas skilinėjo ir lūžo medis, vis dusliai sugausdavo katapulta ant „Siausmo“ pirmagalio. „Jūros elnias“ vieną Džofrio galerų rėžte perrėžė pusiau, bet „Šuns nosis“ liepsnojo, o „Karalienė Alisana“ buvo įstrigusi tarp „Šilko damos“ ir „Begėdės“, jos įgula, supuolusi prie bortų, atmušinėjo puolančius.

Tiesiai priekyje Lanisterių „Karaliaus uostininkas“ įsiveržė tarp „Ištikimojo“ ir „Skeptro“. Pirmasis spėjo įtraukti dešiniojo šono irklus, bet „Skeptro“ kairieji irklai, „Karaliaus uostininkui“ braukiant jam per šoną, lūžinėjo tarsi šapeliai.

— Leisk! — riktelėjo Davosas, ir lankininkai virš bangų paleido naikinantį strėlių debesį. „Karaliaus uostininko“ kapitonas susmuko ant denio, bet Davosas niekaip neprisiminė jo vardo.

Krante didžiųjų svaidyklių svirtys kilnojosi viena paskui kitą, ir aukštai į geltoną dangų nuskriejo akmenų spiečius, kiekvienas didumo sulig žmogaus galva. Jiems krintant, tiško kalnai vandens, šipuliais virto ąžuolinės denių lentos, iš gyvų žmonių likdavo tik kaulų, gyslų, mėsos tyrė. Pirmoji greta susikibo su priešu per visą upės plotį. Geležiniai pirmagalių smaigai draskė medinius laivų šonus, į priešų pusę krito abordažo kabliai, iš paskos veržėsi puolantieji, vienos prieš kitas pro besidraikančius dūmus švilpė strėlės, vienas po kito žuvo vyrai… bet Davoso kol kas visi buvo sveiki.

„Juodoji Beta“ plaukė aukštyn prieš srovę, irklininkų vyresniojo būgnas lyg perkūnija dundėjo kapitono galvoje, jam besidairant tinkamos aukos įsirėžti smaigu. Bejėgė „Karalienė Alisana“ tebebuvo suspausta dviejų Lanisterių laivų, visi trys susikabinę lynais ir kabliais.

— Tarano eiga! — suriko Davosas.

Būgno garsai susiliejo į begalinę karštligiškų dūžių seką, ir „Juodoji Beta“ nuskriejo pirmyn, nosimi skirdama čia pat putotu pienu virstantį vandenį. Alardas taip pat negaišo, „Ledi Marija“ lėkė šalia. Pirmoji greta jau buvo suirusi į paskirų dvikovų maišatį. Trys sukibę laivai lėtai sukdamiesi šmėkšojo priekyje, raudonos spalvos užlietuose jų deniuose grūdosi kirviais ir kalavijais įnirtingai besikapojantys žmonės. Dar truputį, meldė Karžygio Davosas Sivortas, pasuk jį dar šiek tiek, tegu atsigręžia į mane tiesiai šonu.

Karžygys, matyt, buvo atkreipęs į jį ausį, ir „Juodoji Beta“ su „Ledi Marija“ beveik kartu rėžėsi į „Begėdės“ šoną, prakirto ją ir ties nosimi, ir prie paskuigalio su tokia jėga, kad žmonės griuvo nuo denio į vandenį net per tris laivus, — ir nuo „Šilko damos“. Davoso dantys taip kaukštelėjo, kad jis vos nenusikando liežuvio. Išspjovė iš burnos kraują. Kitąkart žinosi, kad nereikia vėpsoti išsižiojus, kvaily. Jau keturiasdešimt metų jūroje, bet pirmą kartą teko taranuoti kitą laivą. Jo lankininkai laidė strėles be įsakymo.

— Atgal! — sukomandavo Davosas.

„Juodoji Beta“ trūktelėjo atbula, vanduo plūstelėjo į jos paliktą rėžį, ir „Begėdė“ Davoso akyse subyrėjo į gabalus, žmonės į vandenį krito dešimtimis. Gyvieji mėgino plaukti, kai kurie lavonai liko plūduriuoti; sunkius šarvus vilkintys grimzdo visi — ir besikapstantys, ir jau negyvi. Ausyse aidėjo skęstančiųjų pagalbos šauksmai.

Kažkur priekyje, kairėje, tarsi šmėstelėjo žalios spalvos blyksnis, ir „Karalienės Alisanos“ paskuigalyje iškilo degantis, šnypščiantis besiraitančių smaragdinių gyvačių lizdas. Po akimirkos nuaidėjo baimingas riksmas:

— Laukinė ugnis!

Davosas skausmingai susiraukė. Deganti derva — tai viena, o laukinė ugnis — visai kas kita. Grėsminga ir beveik nenuslopinama. Užmesk ant jos apsiaustą, ir tuoj pat degs ir apsiaustas. Pliaukštelk per žiežirbą delnu, ir plaštaka jau liepsnoja. „Nusičiurkšk ant laukinės ugnies, ir pimpalas virs pelenais“, — sakydavo seni jūreiviai. Bet seras Imris įspėjo, kad jiems gali tekti tos piktos alchemikų išmonės. Laimė, tikrų piromantų buvo likęs tik vienas kitas. Jų atsargos greitai baigsis, tikino seras Imris.

Davosas žėrė įsakymus; vienas šonas yrėsi priekin, kitas stūmėsi atgal, ir galera netrukus apsisuko. „Ledi Marija“ taip pat išsilaisvino, ir labai laiku — ugnis per „Karalienę Alisaną“ ir su ja sukibusius priešo laivus plito taip sparčiai, jog Davosas nebūtų patikėjęs, kad tai įmanoma. Žalių liepsnų gaubiami vyrai šokinėjo į vandenį klykdami nežmoniškais balsais. Nuo Karaliaus Uosto sienų mirtimi spjaudė ugniasvaidžiai, už Purvo vartų pasislėpusios didžiosios svaidyklės mėtė akmenis. Vienas, didumo sulig jaučiu, smogė į vandenį tarp „Juodosios Betos“ ir „Šmėklos“, kresteldamas abu laivus ir permerkdamas visus buvusius ant denio. Kitas, tik truputį mažesnis, pataikė į „Kvatoklį“. Velariono galera ištiško lyg iš bokšto žemėn paleistas vaikiškas žaislas, į visas puses pažerdama žmogaus rankos ilgio nuolaužų.

Pro juodus dūmus ir žalių liepsnų sūkurius Davosas pastebėjo visą būrį pasroviui slenkančių mažų laivų — keltų, baržų, irklinių valčių ir šiaip laivelių, tokių palaikių, kad teko tik stebėtis, kaip jie negrimzta į dugną. Tai, regis, liudijo visišką neviltį; šie pūzrai negalėjo nulemti mūšio, tik trukdė kitiems. Kovos gretos galutinai susimaišė. Kairiau „Lordas Stefonas“, „Driskė Džena“ ir „Šveitrusis kardas“ prasiveržė pro priešus ir jau plaukė upe aukštyn. Tačiau visas dešinysis sparnas įnirtingai kovėsi, akmenų talžomas rikiuotės vidurys išsisklaidė, vieni kapitonai, mėgindami išvengti pražūtingos krušos, apsigręžė pasroviui, kiti suko kairiau. „Siausmas“ paskuigalio katapulta mėgino apšaudyti miestą, bet šis buvo per daug toli, statinės su derva dužo jo sienų papėdėje. „Skeptrui“ liko vos keli sveiki irklai, „Ištikimasis“ po priešo tarano jau krypo ant šono. Davosas nukreipė „Juodąją Betą“ tarp jų ir slysdamas šonu smogė prabangiam, įmantriais raižiniais ir auksu puoštam karalienės Sersėjos pramogų laivui, šį kartą prikrautam ne gardumynų, o kareivių. Po susidūrimo bent tuzinas jų griuvo į upę, „Betos“ lankininkai tuos vandenyje besikapanojančius žmones susmaigstė strėlėmis.

Matosas riktelėjęs įspėjo apie pavojų, artėjantį iš kairės — viena iš Lanisterių galerų jau lėkė pasirengusi taranuoti.

— Staigiai į dešinę! — sušuko Davosas. Jo vyrai irklais atsistūmė nuo pramoginio laivo, kiti puolė sukti galerą taip, kad pirmagalis atsigręžtų į atskubantį „Baltąjį elnią“. Akimirką Davosas išsigando, kad jo laivas sukasi pernelyg lėtai ir tuojau bus nuskandintas, bet upės srovė padėjo „Juodajai Betai“ gręžtis, ir abu laivai susidūrė tik slysdami šonais, braškėdami, laužydami vienas kitam irklus. Davosui virš galvos praskriejo aštresnė už ietį medžio lūžena, jis net pritūpė.

— Pulk juos! — suriko jis.

Tuoj sušvilpė sukabinimo lynai. Davosas išsitraukė kalaviją ir pats saviškių priekyje šoko į priešo laivą.

„Baltojo elnio“ įgula pasitiko juos prie denio krašto, tačiau „Juodosios Betos“ kariai nušlavė juos nuo kelio. Davosas kaudamasis veržėsi per minią ieškodamas ano kapitono, bet jį rado jau nebegyvą. Stabtelėjo prie jo kūno, ir tuo metu kažkas iš užpakalio žiebė kirviu jam į galvą. Šalmas sulaikė smūgį, ir jo galva, užuot skilusi pusiau, tik ėmė zvimbti. Apsvaigintas Davosas dar pajėgė nusiristi į šalį. Užpuolikas staugdamas užsimojo dar kartą, bet Davosas, abiem rankom stvėręs kalaviją, suvarė smaigalį tam vyrui į pilvą.

Trūktelėjęs už rankos, vienas įgulos vyrų pastatė jį ant kojų.

— Sere kapitone, „Elnias“ — mūsų.

Davosas matė, kad taip ir yra. Dauguma priešų buvo negyvi arba merdėjo, kiti nebesipriešino ir pasidavė. Jis nusiėmė šalmą, nusišluostė nuo veido kraują ir pasuko atgal į savo laivą, atsargiai žengdamas denio lentomis, kad nepaslystų ant išdrikusių žmonių vidurių. Matosas ištiesęs ranką padėjo jam perlipti per laivo kraštą.

Tą trumpą valandėlę „Juodoji Beta“ ir „Baltasis elnias“ tapo tarsi ramybės akimi aplinkui nirštančioje audroje. Vis dar susikabinusios, žalių liepsnų pragaru virtusios „Karalienė Alisana“ ir „Šilko dama“ srovės nešamos plūduriavo kartu su „Begėdės“ liekanomis. Į jas atsitrenkė viena Myro galera ir dabar taip pat degė. „Katinas“ gelbėjo žmones iš sparčiai grimztančio „Narsiojo“. „Drakonų siaubo“ kapitonas savo laivą įvarė tarp dviejų prieplaukų ir pramušė jo dugną; įgula dabar bėgo į krantą kartu su pulti sienų skubančiais lankininkais ir kareiviais. Taranuotas „Raudonasis varnas“ lėtai krypo ant šono. „Jūros elnias“ kovėsi ir su ugnimi, ir su puolančiais priešais, tačiau virš Džofrio „Atsidavusio tarno“ jau plevėsavo liepsnojanti širdis. „Siausmas“, kuriam pirmagalį sutriuškino akmuo, susikibo su „Dievų malone“. Davosui bežiūrint, lordo Velariono „Driftmarko garbė“ įsispraudė į tarpą tarp dviejų upinių valčių ir vieną jų apvertė, o kitą padegė degančiomis strėlėmis. Pietiniame krante riteriai laipino žirgus į kogus, kelios mažesnės galeros jau yrėsi skersai upės. Joms teko plaukti atsargiai, vengiant skęstančių laivų ir srovės nešamų laukinės ugnies salelių. Upėje jau atsidūrė visas karaliaus Stanio laivynas, išskyrus Saladoro Sano lysiečius. Netrukus Juodieji Vandenys bus jų rankose. Seras Imris galės švęsti pergalę, galvojo Davosas, o Stanis perkels kariuomenę į kitą krantą, bet, dievai maloningiausieji, kokia kaina…

— Sere kapitone, — palietė jo petį Matosas.

Jis rodė į „Kardžuvę“. Irklų eilės abiejuose jos šonuose sutartinai kilo ir leidosi. Burė tebebuvo nenuleista, jai kliuvo degančios dervos, kai kurios laivavirvės liepsnojo. Davoso akyse ugnis plėtėsi, ropštėsi aukštyn per virves ir burę, laivas jau plaukė tarsi iškėlęs geltoną liepsnos karūną. Negrabus geležinis, taranuoti skirtas smaigas, panašus į laivui vardą davusią žuvį, pirmagalyje skrodė vandenį. Tiesiai prieš jį upės nešama plūduriavo viena tų Lanisterių geldų, srovė ją dar sukiojo tarsi viliodama stambiu ir lengvu taikiniu. Pro jos lentas lėtai sunkėsi žalsvas kraujas.

Šitai išvydęs Davosas apmirė.

— Ne, — tarė jis. — Ne, NEEEEEEEE!

Per mūšio gausmą ir ūžesį niekas, išskyrus Matosą, jo negirdėjo. Savaime aišku, neišgirdo ir „Kardžuvės“ kapitonas, pagaliau radęs kam įdurti tuo storu atgrasiu kardu. „Kardžuvė“ padidino greitį. Davosas sužalotąja ranka čiupo odinį maišelį su savo pirštų kauliukais.

Su kurtinančiu trenksmu ir traškesiu „Kardžuvė“ rėžėsi į sutrūnijusį laivą, šis iš karto pabiro į gabalus. Sprogo tarsi pernokęs vaisius, iš jo vidaus, iš šimtų sudaužytų indelių plūstelėjo skaisčiai žalia tyrė tarsi blizgūs, vandens paviršiuje besiplečiantys nuodai iš dvesiančio žvėries vidurių…

— Atgal! — nesavu balsu suriko jis. — Tolyn, traukiamės iš čia, atgal, atgal!

Keli smūgiai kirviu, ir „Juodąją Betą“ prie „Baltojo elnio“ laikiusios virvės nutrūko, Davosas pajuto, kaip krustelėjo denis po kojomis, „Juodajai Betai“ atsistūmus nuo užimto laivo. Jos irklai nėrė į vandenį.

Beveik tuo pat metu pasigirdo trumpas šaižus puf, lyg kas būtų smarkiai pūstelėjęs Davosui į ausį. Po trumputės akimirkos nugriaudėjo sprogimas. Denis dingo po kojomis, į veidą smogė juodas vanduo, iš karto užliejęs nosį ir burną. Davosas nebegalėjo kvėpuoti, jis skendo. Nesusigaudydamas, kurioje pusėje viršus, apimtas viską stelbiančios baimės, jis iš visų jėgų kepurnėjosi tarsi aklas ir staiga iššoko į paviršių. Išspjovęs vandenį, įkvėpęs oro, stvėrė šalia pasitaikiusią nuolaužą, kad galėtų laikytis ant vandens.

„Kardžuvės“ ir geldos nebebuvo, šalia jo srovė nešė pajuodusius lavonus ir dūstančius žmones, įsikibusius į apanglėjusias medžio skeveldras. Virš upės, iškilęs per penkiasdešimt pėdų, sūkuriuodamas šoko žalių liepsnų demonas. Jis mojo tuzinu rankų, kiekvienoje laikydamas po rimbą, ir visa, ką jos paliesdavo, čia pat užsiliepsnodavo. Degė ir „Juodoji Beta“, ir „Baltasis elnias“ su „Atsidavusiu tarnu“ abipus jos. „Tikėjimas“, „Katinas“, „Narsusis“, „Skeptras“, „Raudonasis varnas“, „Ragana“, „Ištikimasis“, „Siausmas“ — liepsnojo visi, degė ir „Karaliaus uostininkas“ bei „Dievų malonė“ — demonas negailėdamas rijo ir saviškius. Lordo Velariono tviskanti „Driftmarko garbė“ mėgino apsisukti, bet demonas žaliu pirštu tingiai brūkštelėjo per sidabru spindinčius irklus, ir jie visi plykstelėjo tarsi balanos. Akimirką atrodė, kad laivas kabina vandenį dviem ryškių deglų eilėmis.

Tuo metu Davosą pagavusi srovė puolė sukti jį ratu. Pasispyręs iš visų jėgų jis išvengė atplaukiančios laukinės ugnies dėmės. Kur sūnūs, pagalvojo Davosas, bet ieškoti jų šitoje dundančioje sumaištyje buvo neįmanoma. Juodieji Vandenys, regis, jau virė savo vagoje, ore skraidė degančios rėjos, degantys žmonės ir suniokotų laivų nuolaužos.

Mane neša tolyn į įlanką. Ten bus geriau negu čia; krantą pasiekti jis tikriausiai sugebės, plaukti mokėjo gerai. Įlankoje lauks ir Saladoro Sano galeros, seras Imris liepė joms laikytis atokiau…

Srovė vėl jį apsuko, ir Davosas išvydo, kas jo laukia žemiau.

Grandinė. Dievai, saugokit mus, jie pakėlė grandinę.

Ten, kur upė platėjo įsiliedama į Juodųjų Vandenų įlanką, tiesėsi grandinė, ištempta vos per dvi ar tris pėdas virš vandens. Į ją atsitrenkusios jau buvo koks tuzinas galerų, srovė į jas nešė kitas. Beveik visos liepsnojo, netrukus turėjo užsidegti ir likusios. Toliau įlankoje Davosas matė dryžuotus Saladoro Sano laivų šonus, bet puikiai suvokė, kad pasiekti jų jam nepavyks. Priešais jį kilo raudonai įkaitusio plieno, liepsnojančio medžio ir sūkuriuojančių žalių liežuvių siena. Juodųjų Vandenų žiotys virto pragaro nasrais.

Tirionas

Priklaupęs ant vieno kelio, sustingęs lyg akmeninis, Tirionas Lanisteris žvelgė nuo sienos danties žemyn. Už Purvo vartų, už dykvietės, kur anksčiau buvo žuvų turgus ir laivų statyklos, regis, degė net pati upė. Liepsnojo pusė Stanio laivyno, kaip ir beveik visos Džofrio pajėgos. Laukinės ugnies paliesti, didingi laivai virsdavo laidotuvių laužais, žmonės — gyvais deglais. Ore tvyrojo tiršti dūmai, į visas puses švilpė strėlės, aidėjo klyksmai.

Šiek tiek žemiau pasroviui ir aukštakilmiai kapitonai, ir paprasti kareiviai matė, kaip Juodųjų Vandenų plukdoma kaitri žalioji mirtis sūkuriuoja vis arčiau jų plaustų ir karakų. Myro galeros, mėgindamos išsisukti, ilgais baltais irklais švytravo tarsi išprotėję šimtakojai, bet visos pastangos buvo veltui. Tie šimtakojai neturėjo kur sprukti.

Apačioje, po miesto sienomis, ten, kur neseniai krito statinės su derva, raitėsi didžiuliai liepsnos liežuviai, tačiau, palyginti su laukine ugnimi, tai tebuvo žvakelės gaisro apimtame name, jų plevenančias raudonas ir oranžines vėliavas beviltiškai stelbė smaragdinė, viską savo kelyje naikinanti audra. Žemi debesys slinko nusidažę upės spalvomis, tad danguje mainėsi vis kitokie, baugiai gražūs žalumos gaisai. Siaubingas grožis. Tarsi drakonų ugnis. Tirionas pagalvojo, kad gal, skrisdamas virš savojo Ugnies Lauko, panašiai jautėsi ir Eigonas Užkariautojas.

Karštas, tarsi tiesiai iš krosnies pakuros, vėjas taršė jo tamsiai raudoną apsiaustą, svilino niekuo nepridengtą veidą, bet Tirionas žiūrėjo lyg užkerėtas. Tarsi iš tolo girdėjo ant pastolių džiūgaujant auksinius apsiaustus, bet pats jiems pritarti nedrįso. Tai buvo dar tik pusė pergalės. Tiek tikrai nepakaks.

Jo akyse alkanos liepsnos apsiautė dar vieną geldą, kiek telpa prikimštą apgaulingųjų karaliaus Eirio vaisių. Upėje aukštyn šovė smaragdinės ugnies fontanas; blyksnis buvo toks ryškus, kad Tirionui teko prisidengti akis. Trisdešimties ar keturiasdešimties pėdų aukščio liepsnų sūkuriai šnypšdami ir traškėdami raitėsi virš vandens. Kelias akimirkas jie užgožė šauksmus. Šimtai srovėje besikapanojančių žmonių skendo ar degė.

Stani, ar girdi, kaip jie klykia? Ar matai, kaip jie dega? Tai ir tavo nuopelnas, ne tik mano. Kažkur toje kunkuliuojančioje žmonių jūroje, neabejojo Tirionas, pietinėje Juodųjų Vandenų pusėje Stanis taip pat stebi, kas vyksta. Jis niekada nesiveržė į mūšį taip, kaip jo brolis Robertas. Stengėsi vadovauti iš užnugario, arčiau prie atsargoje paliktų pulkų, panašiai, kaip mėgo elgtis lordas Taivinas Lanisteris. Tikriausiai jis dabar sėdėjo ant žirgo, tviskėdamas šarvais, su karūna ant galvos. Ta karūna, pasakojo Veiris, iš raudonojo aukso, su liepsnų pavidalo danteliais.

— Mano laivai, — lūžtančiu balsu suriko Džofris nuo sienos, kur susigūžęs slėpėsi su savo sargybiniais. Jo kovinį šalmą puošė karaliui derantis aukso vainikas. — Mano „Karaliaus uostininkas“ dega. Ir „Karalienė Sersėja“, ir „Atsidavęs tarnas“. Žiūrėk, ana ir „Jūros gėlė“, — jis dūrė savo naujuoju kalaviju ten, kur žalios liepsnos laižė auksinius „Jūros gėlės“ šonus ir šliaužė jos irklais aukštyn. Kapitonas pasuko laivą prieš srovę, bet laukinės ugnies išvengti vis tiek nespėjo.

Tirionas puikiai žinojo, kad tas laivas pasmerktas. Kitos išeities nebuvo. Jeigu nebūtume išplaukę jų pasitikti, Stanis būtų įtaręs, kad čia spąstai. Strėlę ar ietį galima paleisti nusitaikius, net akmenį iš svaidyklės, tačiau laukinės ugnies nesuvaldysi. Ištrūkusi į laisvę ji nebepaklūsta paprastų žmonių valiai.

— Šito išvengti negalėjome, — tarė jis sūnėnui. — Išsaugoti mūsų laivyną, šiaip ar taip, nebuvo jokios vilties.

Su savo ūgiu Tirionas nuo sienos nieko nematė, tad liepė užkelti jį aukščiau ant danties, bet net ir iš ten per liepsnas, dūmus ir mūšio sumaištį nepajėgė įžiūrėti, kas vyksta upėje žemiau pilies, tačiau buvo tai šimtus kartų įsivaizdavęs mintyse. Brono rimbas turėjo išjudinti jaučius, vos tik pirmasis Stanio laivas praplauks pro Raudonąją pilį; grandinė buvo neįtikėtinai sunki, gervės skriemuliai sukosi labai lėtai, ūždami ir girgždėdami. Plienas vandenyje turėjo sublyksėti tik praplaukus visam grobiko laivynui. Dumblu aplipusios grandys varvėdamos po vieną turėjo kilti iš upės, kol galų gale visa milžiniška grandinė išsitemps virš vandens. Karaliaus Stanio laivynas turėjo įplaukti į Juoduosius Vandenis ir ten pasilikti amžiams.

Vis dėlto kai kuriems laivams pavyko pasprukti. Upės tėkmė kartais būna nenuspėjama, tad laukinė ugnis plito ne taip tolygiai, kaip Tirionas tikėjosi. Visa pagrindinė vaga liepsnojo, bet nemažai Myro jūreivių prasiveržė į pietinį krantą, regis, be didesnių nuostolių. Dar bent aštuoni laivai sugebėjo pasiekti pakrantę pilies sienų papėdėje. Gal tvarkingai priplaukė, gal sudužo, bet koks gi skirtumas, vyrai iš jų išlipo į sausumą. Negana to, sproginėjant toms geldoms, nemažai laivų iš pirmųjų dviejų gretų pietiniame mūšio rikiuotės sparne atsidūrė gerokai aukščiau įsišėlusio pragaro. Staniui, galima manyti, liko gal trisdešimt ar keturiasdešimt galerų — kai jie atsigaus po patirto siaubo, tiek kuo puikiausiai užteks visai kariuomenei perplukdyti.

Žinoma, tai šiek tiek užtruks; net ir narsiausiems nusvirs rankos, kai jų akyse kokį tūkstantį ar daugiau draugų praris laukinė ugnis. Halinas pasakojo, esą kartais ta medžiaga dega taip karštai, kad žmogaus kūnas tirpsta lyg taukai. Ir vis dėlto…

Į savo vyrus Tirionas didesnių vilčių nedėjo. Jeigu mūšis klostysis sunkiai, jie palūš, tikrai palūš. Džeislinas Baivoteris ne kartą apie tai įspėjo, tad vienintelis kelias laimėti — pasirūpinti, kad šitas mūšis nuo pradžios iki pabaigos nekeltų jokių abejonių.

Po apanglėjusias pakrantės prieplaukų liekanas šmirinėjo tamsios figūros. Laikas surengti dar vieną išpuolį, pagalvojo Tirionas. Ką tik vargais negalais pasiekę krantą žmonės būna labiausiai pažeidžiami. Negalima duoti priešui laiko susitelkti šiauriniame krante ir pasiruošti kovai.

Jis nusiropštė nuo sienos danties.

— Pasakyk lordui Džeislinui, kad priešai išsilaipino pakrantėje, — tarė Tirionas vienam iš pasiuntinukų, kuriuos Baivoteris paskyrė būti šalia jo. Kitam pranešė: — Perduok serui Arneldui, kad jis puikiai darbuojasi, ir paprašyk pasukti Kekšes per trisdešimt laipsnių į vakarus.

Tokiu kampu svaidyklės sieks toliau, nors upę apšaudys gal kiek menkiau.

— Motina man žadėjo, kad Kekšės bus mano, — prabilo Džofris.

Tirionas suirzo pamatęs, kad karalius vėl stovi pakėlęs šalmo antveidį. Aišku, berniukas tiesiog kepė apkaustytas tuo plienu… tačiau Tirionui mažiausiai reikėjo, kad kokia atklydusi strėlė įsmigtų sūnėnui į akį. Jis stumtelėjo antveidį, šis barkštelėjęs nusmuko žemyn.

— Tegu būna nuleistas, jūsų malonybe. Mums visiems jūsų asmuo be galo brangus.

Ir pats nenorėtum susigadinti savo gražaus veidelio.

— Kekšės laukia jūsų.

Laikas dabar atrodė kuo tinkamiausias; laivai degė, toliau svaidyti į juos padegamuosius puodus buvo beprasmiška. Apačioje, aikštėje, Džofas laikė Elnio žmones, nuogus, surištus po kelis, su ragais, pritvirtintais prie galvų. Stojusius prieš Geležinio sosto teismą, Džofris pažadėjo išsiųsti juos pas Stanį. Žmogus sveria kur kas mažiau už akmenį ar degančios dervos statinę, tad ir nulėkti gali toliau. Kai kurie iš auksinių apsiaustų kirto lažybų, ar tie išdavikai nuskries per visą Juodųjų Vandenų vagą iki kito kranto.

— Bet paskubėkite, jūsų malonybe, — pridūrė Tirionas. — Svaidyklių netrukus vėl prireiks akmenims laidyti. Anksčiau ar vėliau užgęsta net ir laukinė ugnis.

Džofris laimingas nukūrė, paskui jį nuskubėjo seras Merinas, bet serą Osmundą Tirionas spėjo nutverti už riešo.

— Kad ir kaip klostytųsi įvykiai, saugokite jį ir neišleiskite iš tenai. Aišku?

— Kaip įsakysite, — draugiškai nusišypsojo seras Osmundas.

Tirionas jau anksčiau įspėjo Trentą ir Ketlbleką, kas jų laukia, jeigu karaliui nutiktų kas nors bloga. Be to, prie laiptų Džofrio laukė tuzinas prityrusių auksinių apsiaustų. Saugau tavo netikšą pavainikį kaip įmanydamas, Sersėja, su kartėliu pagalvojo jis. Žiūrėk, kad su Alajaja elgtumeis taip pat.

Vos tik Džofui nuėjus, laiptais atbėgo uždusęs pasiuntinys.

— Milorde, greičiau! — krito jis ant vieno kelio. — Jie išsilaipino turnyrų aikštėje, ten šimtai žmonių! Prie Karaliaus vartų jau gabena taraną.

Tirionas keiktelėjo ir nukrypavo prie laiptų. Apačioje su pabalnotais arkliais laukė Podrikas Peinas. Visi trys su Podu ir seru Mendonu Muru nušuoliavo Upės gatve. Langinėmis užsidangstę namai skendėjo žalsvuose šešėliuose, gatvėse nebuvo nė gyvos dvasios. Tirionas jau anksčiau įsakė, kad jos būtų tuščios ir niekas netrukdytų gynėjams kuo greičiau pereiti nuo vienų vartų prie kitų. Vis dėlto, atsidūręs prie Karaliaus vartų, jis išgirdo griausmingus dūžius — tai reiškė, kad taranas jau čia. Didžiulių vyrių girgždesiai skambėjo tarsi priešmirtinės milžino dejonės. Aikštėje priešais vartus visur buvo pilna sužeistųjų, tačiau Tirionas pamatė ir ilgą eilę pririštų žirgų, tarp jų nemažai sveikų, ir daug samdinių bei auksinių apsiaustų — jie galėjo sudaryti gana pajėgų būrį.

— Stot į gretą! — riktelėjo jis šokdamas nuo arklio. Vartai sudrebėjo nuo dar vieno smūgio. — Kas čia vadas? Tučtuojau renkite išpuolį.

— Ne.

Palei sieną tvyrančioje prieblandoje krustelėjęs šešėlis virto aukštu vyru su tamsiai pilkais šarvais. Sandoras Kligeinas abiem rankomis nusitraukė šalmą ir šveitė žemėn. Jo plienas buvo aprūkęs ir sulankstytas, nasrus šiepianti šuns galva netekusi ausies. Pačiam Skalikui iš gilios žaizdos virš akies per pusę veido, per senus nudegimų randus, pliaupė kraujas.

— Taip, — pareiškė Tirionas.

— Teprasmenga viskas. Ir tu taip pat, — sunkiai alsuodamas atrėžė Kligeinas.

— Jau buvome išėję, — įsikišo šalia stovintis samdinys. — Triskart. Pusė mūsiškių žuvę arba sužeisti. Visur aplinkui sproginėja laukinė ugnis, arkliai klykia kaip žmonės, o žmonės baubia kaip gyvuliai…

— Tai gal manei esąs pasamdytas kautis turnyruose? Tikriausiai turėčiau paduoti tau skanaus atšaldyto pienelio ir dubenėlį aviečių? Ne? Tada lipk ant savo suknisto arklio. Skalikai, ir tu taip pat.

Kligeino veidą užliejęs kraujas blizgėjo raudoniu, tik jo akys švietė baltai. Jis išsitraukė kalaviją.

Jis bijo, priblokštas suvokė Tirionas. Skalikas persigandęs.

— Jie atitempė prie vartų taraną, — mėgino paaiškinti jis, — juk visi girdite, kaip daužo, reikia juos išblaškyti…

— Atidaryk vartus. Kai jie puls vidun, apsupk ir nužudyk. — Skalikas įsmeigė kalaviją į žemę ir susvyravęs pasirėmė ant jo. — Praradau pusę savo vyrų. Ir arklių. Daugiau į tą ugnį neisiu.

Šalia Tiriono atsirado seras Mendonas Muras, nepriekaištingai dailus su savo baltais kaip sniegas šarvais.

— Tau įsako karaliaus ranka.

— Teprasmenga ta karaliaus ranka! — Ten, kur nesiekė lipnus džiūvantis kraujas, Skaliko veidas buvo baltas lyg kreida. — Duokite kas nors gerti. — Vienas auksinių apsiaustų padavė jam puodelį. Kligeinas gurkštelėjo ir, išspjovęs skystį, sviedė puodelį šalin. — Vanduo? Krušt jūsų vandenį. Vyno duokit!

Jis nebesilaiko ant kojų, suvokė Tirionas. Žaizda, ugnis… su juo baigta, privalau skirti ką nors kitą, tačiau ką? Serą Mendoną? Jis pažvelgė į kareivius ir suprato, kad šis netiks. Kligeino baimė visus prislėgė. Jeigu nebus tinkamo vedlio, atsisakys kautis ir jie, o seras Mendonas… taip, pavojingas žmogus, kaip sakė Džeimis, bet ne toks, paskui kurį eitų kiti.

Tolumoje nuaidėjo dar vienas baisus trenksmas. Tamsėjančiame danguje virš sienų švysčiojo žalios ir oranžinės šviesos gaisai. Kažin ar vartai ilgai atlaikys?

Tai beprotybė, šmėstelėjo jam mintis, bet verčiau beprotybė negu pralaimėjimas. Pralaimėjimas — tai gėda ir mirtis.

— Labai gerai. Išpuolin vesiu aš.

Jeigu manė šitaip sugėdinsiąs Skaliką ir įkvėpsiąs jam drąsos, tai jis klydo. Kligeinas tik nusijuokė:

— Tu?

Niekas nepatikėjo — Tirionas matė tai jų veiduose.

— Taip, aš. Sere Mendonai, nešite karaliaus vėliavą. Podai, mano šalmą.

Berniukas strimgalviais nulėkė vykdyti įsakymo. Skalikas tebestovėjo pasirėmęs ant kruvino kalavijo išdaužyta geležte ir žvelgė išplėtęs savo baltas akis. Seras Mendonas padėjo Tirionui vėl užsėsti ant žirgo.

— Rikiuokitės! — sušuko Tirionas.

Jo stambaus raudo eržilo galvą ir kaklą saugojo šarvai, ant strėnų plaikstėsi tamsiai raudonas šilkas, dengiantis žiedmarškinius. Aukštas balnas tviskėjo auksu. Podrikas padavė Tirionui šalmą ir sunkų ąžuolinį skydą, kurį puošė auksinė ranka raudoname lauke, ją supo daug mažų auksinių liūtų. Jis paleido žirgą ratu apžvelgdamas savo menkas pajėgas. Į jo įsakymą atsiliepė tik saujelė, ne daugiau kaip dvidešimt. Sėdėjo ant arklių žiūrėdami tokiomis pat išplėstomis akimis kaip Skalikas. Tirionas su panieka pažvelgė į anksčiau Skaliko vestus riterius ir samdinius.

— Apie mane sako — pusvyris! — šūktelėjo jis. — Tuomet kas gi jūs tokie?

Tokie žodžiai juos gerokai sugėdino. Riteris be šalmo užšoko ant arklio ir atjojęs stojo greta kitų. Atėjo ir pora samdinių. Paskui dar daugiau. Karaliaus vartai vėl sudrebėjo. Per trumpą valandėlę Tiriono būrys padvigubėjo. Jis juos užkabino. Jeigu aš kausiuosi, jie taip pat turės stoti į kovą, kitaip bus menkesni net už neūžaugq.

— Neišgirsite manęs šaukiant Džofrio vardą, — tarė jis jiems. — Nešauksiu ir už Kasterlių Uolą. Juk tai jūsų miestas, kurį nusiaubti ketina Stanis, tai jūsų vartus jis mėgina išversti. Tad paskui mane, ir nudėkime tą kalės išperą!

Tirionas išsitraukė kirvį, apsuko eržilą ir risčia nulėkė prie šoninių vartelių. Tikėjosi, kad jie seka iš paskos, bet atsigręžti nedrįso.

Sansa

Ryški deglų šviesa mirguliavo atsispindėdama prie sienų pritvirtintuose kalto metalo laikikliuose ir visą Karalienės pokylių menę pripildydama sidabrinio švytėjimo. Tačiau toje menėje tebetvyrojo ir tamsa. Sansa jautė ją blyškiose sero Ilino Peino akyse, šiam nebyliai tarsi akmeniui stūksant prie užpakalinių durų ir neliečiant nei valgio, nei gėrimo. Girdėjo ją gerklę draskančiame lordo Džailso kosulyje ir Osnio Ketlbleko šnabždesyje, kai tas įsmuko pranešti Sersėjai naujausių žinių.

Sansa buvo bebaigianti valgyti sriubą, kai jis pirmą kartą pasirodė pro užpakalines duris. Pamatė jį kalbant su broliu Osfrydu. Paskui Osnis užlipo ant pakylos ir priklaupė šalia sosto. Nuo jo atsidavė arkliu, keturi ilgi ploni rėžiai ant skruosto apskreto sukrešėjusio kraujo pluta, plaukai buvo išsidraikę ant apykaklės, užkritę ant akių. Nors stengėsi kalbėti tyliai, jo žodžiai pasiekė Sansos ausis.

— Laivai susikibę kaunasi. Į krantą išsilaipino būrys lankininkų, bet Skalikas, jūsų malonybe, sukapojo juos į kąsnelius. Jūsų brolis kelia tą grandinę, girdėjau, kaip buvo duotas ženklas. Blusyne keli girtuokliai daužo duris ir braunasi pro langus. Lordas Baivoteris pasiuntė auksinius apsiaustus su jais susidoroti. Beiloro septa sausakimša, visi meldžiasi.

— O mano sūnus?

— Karalius nuvyko į septą gauti aukštojo septono palaiminimo. Dabar jis kartu su ranka vaikšto ant sienos ir ragina vyrus narsiai kautis, stengiasi pakelti jiems dvasią.

Sersėja mostelėjo pažui, kad įpiltų jai gėrimo — auksaspalvio, gaivaus ir sodraus skonio vyno iš Arboro. Karalienė gėrė daug, bet vynas darė ją dar gražesnę — skruostai paraudo, akys, jai žvalgantis po menę, ryškiai, karštligiškai blizgėjo. Tarsi laukinė ugnis, pamanė Sansa.

Grojo muzikantai, linksmino žonglieriai, Mėnuliukas stypčiojo aplinkui ant kojūkų iš visų šaipydamasis, o seras Dontosas, apsižergęs šluotkotį, gainiojosi paskui tarnaites. Svečiai kvatojo, tačiau be jokio džiaugsmo, tas juokas akimirksniu galėjo virsti rauda. Šių moterų kūnai čia, bet ir mintimis, ir širdimi jos dabar stovi ant sienų.

Po sriubos buvo patiekta obuolių, riešutų ir razinų salotų. Kitu metu toks gardus valgis būtų visiems teikęs daug džiaugsmo, tačiau šįvakar visi patiekalai turėjo baimės prieskonį. Valgyti nenorėjo ne tik Sansa. Lordas Džailsas beveik nevalgė, tik kosėjo. Lolisė Stokvort sėdėjo susikūprinusi, drebėdama, viena ką tik ištekėjusi mergina, kurios vyras priklausė sero Lanselio būriui, niekaip nesiliovė verkusi. Karalienė liepė meisteriui Frenkenui duoti jai miegvynio ir paguldyti į lovą.

— Ašaros, — su panieka tarstelėjo ji Sansai, kol tą merginą vedė iš salės, — moters ginklas, kaip sakydavo mano ledi motina. Vyro ginklas — kalavijas. Regis, tiek mums ir tereikia žinoti?

— Tačiau vyrai privalo būti narsūs, — atsiliepė Sansa. — Joti pirmyn, prieš kalavijus ir kirvius, kai kiekvienas mėgina tave užmušti…

— Džeimis kartą man sakė, kad išties gyvas jis jaučiasi tik mūšyje ir lovoje. — Ji paėmė taurę ir gerokai patraukė vyno. — Jau verčiau stoti prieš kalavijus, negu čia bejėgiškai sėdėti ir apsimesti, kad tau smagu šitų persigandusių vištų draugijoje.

— Jūsų malonybe, juk pati jas pakvietėte.

— Yra dalykų, kurie karalienei privalomi. Bus privalomi ir tau, jei ištekėsi už Džofrio. Tad mokykis, — Sersėja nužvelgė ant suolų sėdinčias žmonas, dukteris ir motinas. — Šiaip tos vištos nieko nereiškia, bet vienaip ar kitaip svarbūs jų gaidžiai, ir kai kurie gali mūšyje likti gyvi. Todėl man dera globoti jų moteris. Jeigu tas bjaurusis neūžauga — mano brolis — kažkaip sugebės nugalėti, jos grįš pas vyrus ir tėvus tarškėdamos, kokia buvau narsi, kaip mano drąsa jas įkvėpė ir pakėlė dvasią, kaip nė akimirkos neabejojau mūsų pergale.

— O jeigu pilis kris?

— Tau šitai patiktų, ar ne? — Sersėja kalbėjo toliau nelaukdama, kol Sansa puls neigti. — Jeigu mano pačios sargyba manęs neišduos, čia išsilaikysime šiek tiek ilgiau. Tada galbūt išeisiu ant sienos ir pasisiūlysiu pasiduoti pačiam Staniui. Tai išgelbėtų mus nuo blogiausios lemties. Tačiau jeigu Meigoro tvirtovė būtų paimta dar Staniui nepasirodžius, na, ką gi, tuomet daugumai mano viešnių teks susitaikyti su tuo, kad bus vieną kitą kartą išžagintos. Bet tokiais laikais kaip dabar pasitaiko ir kankinimų, luošinimų, žudynių.

— Juk čia moterys, — pašiurpo Sansa, — beginklės ir aukštos kilmės.

— Taip, kilmė gali jas apsaugoti, — sutiko Sersėja, — bet ne dėl to, kaip galvoji. Už kiekvieną galima gauti gerą išpirką, tačiau po ką tik išgyventos mūšio beprotybės kareiviams, regis, dažniau reikia ne pinigo, o kūniško pasitenkinimo. Vis dėlto geriau bent aukso skydas negu jokio. O gatvėse moterims bus riesta. Kaip ir mūsų tarnaitėms. Tokių, kaip ta gražutė ledi Tandos kambarinė, laukia audringa naktis, bet nemanyk, kad senos, paliegusios ar negražios bus paliktos ramybėje. Gerai įkaušus, ir pusaklė skalbėja ar pradvokusi kiaulininkė gali atrodyti tokia pat daili kaip tu, mieloji.

— Aš?

— Sansa, pasistenk necypsėti kaip kokia pelytė. Nepamiršk, kad dabar jau esi moteris. Ir susižadėjusi su mano pirmagimiu, — karalienė gurkštelėjo vyno. — Jei už vartų būtų kas nors kitas, galbūt man pavyktų jį apžavėti. Tačiau ten — Stanis Barateonas. Jau greičiau suviliočiau jo arklį, — pastebėjusi Sansos išraišką, ji nusijuokė. — Gal pribloškiau jus, miledi? — Ji pasilenkė arčiau. — Maža kvailutė. Ašaros — toli gražu ne vienintelis moters ginklas. Tarp kojų turi dar vieną ir turėtum išmokti juo naudotis. Pamatysi, kad vyrai savo kardais švaistosi nesivaržydami. Abiejų rūšių kardais.

Į salę įžengė du Ketlblekai, išgelbėdami Sansą nuo būtinumo ką nors atsakyti. Seras Osmundas ir jo broliai jau buvo tapę visos pilies numylėtiniais — visada besišypsantys, krečiantys pokštus, puikiai sutariantys ir su arklininkais ar medžiotojais, ir su riteriais ar ginklanešiais. Tiesa, liežuviai plakė, esą visų geriausiai jie sutariantys su tarnaitėmis. Neseniai seras Osmundas užėmė Sandoro Kligeino vietą šalia Džofrio, ir Sansa girdėjo skalbėjas prie šulinio kalbant, kad jis stiprus kaip Skalikas, tik jaunesnis ir miklesnis. Jeigu taip yra iš tiesų, svarstė Sansa, kodėl ji anksčiau niekada negirdėjo apie tuos Ketlblekus, kol seras Osmundas nebuvo paskirtas į karaliaus sargybą.

Priklaupęs šalia karalienės, Osnis plačiai šypsojosi.

— Tos geldos susprogo, jūsų malonybe. Visą Juodųjų Vandenų vagą siaubia laukinė ugnis. Dega bent šimtas laivų, o gal ir daugiau.

— Kaip mano sūnus?

— Jis prie Purvo vartų kartu su ranka ir karaliaus sargyba, jūsų malonybe. Prieš tai ant pastolių jis kalbėjo su lankininkais, davė patarimų, kaip geriau tvarkytis su arbaletu, gerai jiems paaiškino. Visi sutaria, kad jis puikus ir narsus berniukas.

— Būtų gerai, kad liktų puikus ir gyvas berniukas. — Sersėja atsigręžė į jo brolį Osfrydą, aukštesnį, rūstesnio veido, su juodais nulinkusiais ūsais. — Kalbėk.

Osfrydas ant ilgų juodų plaukų buvo užsidėjęs plieninį pusšalmį ir žvelgė niūriai.

— Jūsų malonybe, mano vyrukai sučiupo arklininką ir dvi tarnaites bemėginant paslapčia išsprukti pro užpakalinius vartelius su trim žirgais iš karaliaus arklidžių.

— Pirmieji šios nakties išdavikai, — tarė karalienė, — bet bijau, kad ne paskutiniai. Tegu jais pasirūpina seras Ilinas, o galvas pamaukite ant smaigų prie arklidžių, kad kitiems būtų įspėjimas.

Jiems išėjus, Sersėja atsigręžė į Sansą.

— Štai dar viena pamoka, kurią tau dera išmokti, jeigu tikiesi sėdėti greta mano sūnaus. Tokią naktį kaip ši pasielk švelniai, ir išdavystės ims dygti aplink tave tarsi grybai po smarkaus lietaus. Vienintelis būdas išsaugoti žmonių ištikimybę — priversti juos bijoti tavęs labiau negu priešo.

— Įsidėmėsiu šitai, jūsų malonybe, — tarė Sansa, nors iki šiol visada buvo girdėjusi, kad meilė — tikresnis kelias į žmonių ištikimybę negu baimė. Jei kada tapsiu karaliene, pasistengsiu, kad jie mane mylėtų.

Po salotų ant stalų atsirado pyragų su krabais. Paskui atnešė su porais ir morkomis keptos avienos, ji buvo patiekta išskobtose duonos žiauberėse. Lolisė puolė paskubom ryti, ją tuoj supykino, ir ji apsivėmė. Kliuvo ir jos seseriai. Lordas Džailsas kosėjo, gėrė, vėl kosėjo, gėrė ir galų gale krito be sąmonės. Karalienė bjaurėdamasi žvelgė žemyn į jį, įkniubusį veidu į savo avieną, ranką įmerkusį vyno balon.

— Dievai tikriausiai pakvaišę, jei veltui eikvoja vyriškumą tokiems kaip šitas, ir aš pati trenkta, kad reikalavau jį paleisti.

Plevėsuodamas tamsiai raudonu apsiaustu, vėl pasirodė Osfrydas Ketlblekas.

— Jūsų malonybe, aikštėje renkasi žmonės. Jie prašo leisti pasislėpti pilyje. Ten garbingi miestiečiai, ne valkatos — turtingi pirkliai ir amatininkai.

— Liepk jiems grįžti į savo namus, — atsakė karalienė. — Jeigu nesiskirstys, tegu mūsų arbaletininkai vieną kitą pašauna. Jokių išpuolių. Draudžiu atidaryti vartus, nesvarbu, kokia būtų priežastis.

— Kaip įsakysite. — Jis nusilenkė ir išėjo.

Karalienės veidas buvo rūstus ir piktas.

— Kaip norėčiau pati kalaviju nukapoti jiems galvas, — jos kalba jau ėmė pintis. — Kai buvome maži, su Džeimiu buvome labai panašūs, ir mūsų neatskirdavo net lordas tėvas. Kartais juokais susikeisdavome drabužiais ir visą dieną apsimesdavome vienas kitu. Ir vis tiek, kai Džeimis gavo savo pirmąjį kalaviją, aš negavau nieko. „O man?“ — atsimenu, klausiau. Buvome tokie panašūs, ir niekaip negalėjau suprasti, kodėl su mumis taip skirtingai elgiamasi. Džeimis mokėsi kautis kalaviju, ietimi ir buože, o mane mokė šypsotis, dainuoti ir įsiteikti. Jis tapo Kasterlių Uolos įpėdiniu, o mane turėjo parduoti svetimam vyrui lyg arklį, kuriuo naujasis šeimininkas gali jodinėti kada tik sumanęs, mušti, jei tik bus ūpo, o paskui, kai ateis laikas jaunesnei kumelei, pavaryti šalin. Džeimiui likimas skyrė galią ir šlovę, o man — mėnesines ir gimdymus.

— Tačiau jūs tapote visų Septynių Karalysčių karaliene, — paprieštaravo Sansa.

— Kai į darbą paleidžiami kalavijai, karalienė — vis dėlto tik moteris. — Jos taurė ištuštėjo. Prišokęs pažas norėjo dar įpilti vyno, bet Sersėja apvertė ją ir papurtė galvą. — Gana. Privalau išsaugoti aiškią galvą.

Paskutinis patiekalas buvo ožkos pieno sūris su keptais obuoliais. Salėje pakvipo cinamonu, o tuo metu tarp jų vėl suklupo vidun įsmukęs Osnis Ketlblekas.

— Jūsų malonybe, — sumurmėjo jis, — Stanio kariuomenė išsilaipino turnyrų aikštėje, per upę jų keliasi dar daugiau. Jie puola Purvo vartus, o prie Karaliaus vartų atgabeno taraną. Kipšas išvedė būrį jų nuvyti.

— Jie turėtų labai išsigąsti, — sausai pratarė karalienė. — Bet Džofo jis, tikiuosi, nepasiėmė su savimi?

— Ne, jūsų malonybe, karalius su mano broliu — prie Kekšių, svaido į upę Elnio žmones.

— O priešai puola Purvo vartus? Nesąmonė. Perduok serui Osmundui, kad įsakau tuoj pat jį iš tenai išvesti, tai per daug pavojinga. Tegu pristato atgal į pilį.

— Kipšas sakė…

— Privalai rūpintis tuo, ką sakau aš, — Sersėjos akys susiaurėjo. — Tavo brolis padarys kaip liepiamas, arba pasirūpinsiu, kad kitam išpuoliui jis pats ir vadovautų, o su juo josi ir tu.

Nukrausčius stalus, daugelis svečių paprašė leidimo eiti į septą. Sersėja maloningai sutiko. Tarp sprunkančiųjų atsidūrė ir ledi Tanda su dukterimis. Likusioms linksminti pakvietė dainių, ir menę užliejo saldūs aukštosios arfos garsai. Jis dainavo apie Džonkvilę ir Florianą, apie princą Eimoną Drakono riterį ir jo meilę brolio karalienei, apie dešimt tūkstančių Nimerijos laivų. Tos dainos buvo labai gražios, bet nepaprastai liūdnos. Kelios moterys pravirko, Sansai taip pat ėmė drėkti akys.

— Labai gerai, brangioji, — arčiau palinko karalienė. — Bandai pasimokyti, kaip lieti ašaras. Atėjus karaliui Staniui, tau jų prireiks.

— Jūsų malonybe? — nervingai krustelėjo Sansa.

— Ak, liaukis bėrusi tas tuščias mandagybes. Reikalai ten, matyt, krypsta į beviltišką pusę, jeigu jau juos vesti prireikė neūžaugai, tad ir tu galėtum nusimesti savo kaukę. Viską žinau apie tavo mažąsias išdavystes dievų giraitėje.

— Dievų giraitėje? — Tik nežiūrėk į serą Dontosą, nežiūrėk, nežiūrėk, kartojo sau Sansa. Ji nieko nežino, niekas nežino, Dontosas man prižadėjo, mano Florianas niekada manęs neapgaus. — Nesu kalta jokiomis išdavystėmis. Į dievų giraitę einu tik melstis.

— Už Stanį. Ar už savo brolį, koks skirtumas. Ko dar galėtum prašyti savo tėvo dievų? Meldiesi už mūsų sutriuškinimą. Kaipgi šitai vadintum, jei ne išdavyste?

— Meldžiuosi už Džofrį, — baimingai tvirtino Sansa.

— Ko čia taip, gal todėl, kad jis tau labai meilus? — Karalienė paėmė saldaus slyvų vyno ąsotį iš pro šalį einančios tarnaitės ir pripylė Sansai į taurę. — Gerk, — įsakė šaltai. — Gal tada įgausi drąsos pažvelgti tiesai į akis.

Sansa pakėlė taurę prie lūpų ir truputį gurkštelėjo. Vynas buvo šleikščiai saldus, bet labai stiprus.

— Taip nieko nebus, — pareiškė Sersėja. — Sansa, gerk iki dugno. Tai tavo karalienės įsakymas.

Sansa vos nespringdama gurkė tirštą saldų vyną, kol taurė ištuštėjo ir jai apsvaigo galva.

— Dar? — paklausė Sersėja.

— Ne, labai prašau, nereikia.

Karalienė atrodė nepatenkinta.

— Kai anksčiau klausei apie serą Iliną, pamelavau tau. Ar norėtum, Sansa, išgirsti tiesą? Ar norėtum sužinoti, kodėl iš tikrųjų jis čia?

Sansa nedrįso tarti nė žodžio, bet jos atsakymo karalienei ir nereikėjo. Kilstelėjusi ranką Sersėja pamojo. Sansa nepastebėjo, kada seras Ilinas grįžo į menę, bet dabar jis be garso tarsi katinas ilgais žingsniais ėjo iš šešėlio, tvyrančio už pakylos. Rankoje laikė iš makšties ištrauktą Ledą. Ant plieno bangelių, jau keisdamas spalvą iš raudonos į rudą, džiūvo kraujas. Tėvas, prisiminė Sansa, nukirtęs žmogui galvą, visada dievų giraitėje nuvalydavo geležtę, tačiau seras Ilinas tokiu rūpestingumu nepasižymėjo.

— Pasakyk ledi Sansai, kodėl laikau tave čia, šalia mūsų, — liepė Sersėja.

Seras Ilinas prasižiojo ir kažką suburbuliavo lyg dusdamas. Jo raupų subjaurotas veidas liko visiškai bejausmis.

— Laukia čia dėl mūsų, taip jis sako, — tarė karalienė. — Tegu Stanis užima miestą, tegu pasiglemžia sostą, bet nepakęsiu, kad jis mane teistų. Neketinu leisti, kad paimtų mus gyvas.

— Mus?

— Tu išgirdai teisingai. Tad, ko gero, Sansa, tau verta dar pasimelsti ir paprašyti, kad viskas baigtųsi kitaip. Tvirtai pažadu, kad iš Lanisterių giminės žlugimo Starkai džiaugsmo nepatirs.

Ištiesusi ranką, ji palietė Sansos plaukus ir švelniai nubraukė juos nuo kaklo.

Tirionas

Antveidžio plyšys kliudė Tirionui matyti viską priešais save, bet pasukęs galvą jis išvydo tris galeras, priplaukusias prie turnyrų aikštės. Ketvirtoji, didesnė už kitas, stovėjo toliau upėje ir iš svaidyklės šaudė degančios dervos statines.

— Į pleištą! — riktelėjo Tirionas pro vartelius plūstantiems vyrams. Šie susirikiavo ieties antgalio pavidalu, pats Tirionas atsidūrė smaigalyje. Iš dešinės stojo seras Mendonas Muras, baltas jo šarvų emalis mirguliavo liepsnų atspindžiais, pro antveidį švietė bejausmės negyvos akys, ant rankos — lygus baltas karaliaus sargybos skydas. Juodą kaip anglis jo žirgą taip pat dengė balti šarvai. Iš kairės Tirionas nustebęs pamatė Podriką Peiną su kalaviju rankoje.

— Tu dar per jaunas mūšiui. Grįžk.

— Aš — jūsų ginklanešys, milorde.

Ginčytis Tirionas nebeturėjo laiko.

— Tada pirmyn! Laikykis arčiau manęs.

Glaudžia rikiuote jie šuoliavo palei aukštai iškilusias sienas. Ant sero Mendono ieties, švysčiodama raudoniu ir auksu, plaikstėsi Džofrio vėliava, vienas prieš kitą, surėmę kanopą ir leteną, joje šoko elnias ir liūtas. Paspartinę žingsnį, jie plačiu lanku apsuko bokšto papėdę. Nuo miesto sienų skriejo strėlės, vartydamiesi ir sukdamiesi virš galvų švilpė akmenys, jie krito kur papuola trankydamiesi į žemę, vandenį, plieną, žmonių kūnus. Priekyje pasirodė Karaliaus vartai ir juos apgulusi minia kareivių, kurie galynėjosi su milžinišku taranu — geležimi kaustytu juodojo ąžuolo kamienu. Aplinkui susispietę lankininkai laidė aukštyn strėles, jeigu tik ant vartų bokšto sienų pasirodydavo koks gynėjas.

— Ietis, — įsakė Tirionas ir pasileido risčia.

Žemė buvo šlapia ir slidi nuo dumblo ir kraujo. Jo eržilas užkliuvo už lavono, kanopos slystelėjo per purvą, ir akimirką Tirionui pasirodė, kad jis tuoj nusiris nuo balno ir jo puolimas baigsis net nepasiekus priešo, tačiau abu su žirgu jie atgavo pusiausvyrą ir išsilaikė negriuvę. Prie vartų žmonės jau gręžėsi atgal, paskubomis mėgindami atremti smūgį. Tirionas iškėlė kirvį ir suriko:

— Karaliaus Uostas!

Jo šūkį pagavo kiti balsai, ir jų pleištas nuskriejo akindamas plienu ir šilkais, dundėdamas kanopomis, žybčiodamas liepsnomis ant aštrių geležčių.

Seras Mendonas savo ieties smaigalį nuleido paskutinę akimirką prieš susidūrimą ir suvarė Džofrio vėliavą į krūtinę vyrui su geležimi kaustyta liemene, ietis šį net pakėlė į orą ir tik paskui nulūžo. Tirionui priešais atsirado riteris, ant kurio apsiausto lapė kišo snukį pro gėlių ratą. Florentas — šmėstelėjo pirma mintis, bet iš karto jam dingtelėjo — be šalmo. Jis smogė kirviu jam į veidą, į tą judesį sutelkdamas visą kirvio, savo rankos ir lekiančio žirgo svorį. Riteris liko be pusės galvos, o Tirionui nuo smūgio nudiegė petį. Šiaga iš manęs juoktųsi, pagalvojo jis jodamas toliau.

Į jo skydą dunkstelėjo ietis. Greta šuoliavo Podas, kirsdamas visus pasitaikančius priešus. Tirionas miglotai girdėjo džiugius šūksnius nuo sienų. Numestas taranas liko gulėti purvyne, nes jį stumdę kareiviai puolė bėgti ar atsigręžę mėgino kautis. Tirionas žirgu partrenkė vieną lankininką, kitą ietimi ginkluotą kareivį perrėžė nuo peties iki pažasties, smogė į šalmą su kardžuve ant keteros, bet kirvis nuslydo šonu. Prie tarano jo stambus raudas eržilas stojo piestu, bet juodasis žirgas sklandžiai peršoko per kliūtį ir seras Mendonas nulėkė tolyn tarsi mirtis baltu kaip sniegas šilkiniu apsiaustu. Jo kalavijas kapojo galūnes, skaldė galvas, į šipulius trupino skydus, nors tik nedaugelio per upę persikėlusių priešų skydai tebebuvo sveiki.

Tirionas suragino žirgą pirmyn per taraną. Priešai bėgo. Jis pasuko galvą iš dešinės į kairę, paskui atgal, bet Podriko Peino niekur nebuvo matyti. Į skruostą barkštelėjo strėlė, vos per colį nepataikiusi į antveidžio plyšį. Išsigandęs jis krūptelėjo taip, kad vos neišvirto iš balno. Jei susiruošiau stypsoti čia lyg stuobrys, galėčiau dar ir taikinį ant antkrūtinio nusipiešti.

Spustelėtas pentinais arklys pasileido priekin šokinėdamas per visur besivoliojančius lavonus ar aplenkdamas didesnes jų krūvas. Juodųjų Vandenų vagoje pasroviui grūdosi degančios galeros. Vandens paviršiuje vis dar plūduriavo laukinės ugnies lopai, įnirtingai svaidydami žalius liepsnų liežuvius per dvidešimt pėdų aukštyn. Žmones nuo tarano jie nuvijo, bet visur pakrantėje vyko kautynės. Tai tikriausiai sero Beilono Svono, o gal Lanselio vyrai mėgino nustumti atgal į vandenį priešus, plūstančius į krantą iš degančių laivų.

— Jojam prie Purvo vartų! — įsakė Tirionas.

— Prie Purvo vartų! — riktelėjo seras Mendonas. Ir visas būrys nulėkė toliau.

— Karaliaus Uostas! — nedarniai šaukė jo žmonės. — Pusvyris! Pusvyris!

Kas juos šitaip išmokė, nusistebėjo Tirionas. Pro šalmo plieną ir minkštą pošalmį jis girdėjo baimingus klyksmus, alkaną ugnies traškesį, trūkčiojančius ragų balsus, varinių trimitų aidą. Visur siautė liepsnos. Dievai maloningiausieji, nenuostabu, kad Skalikas persigandęs. Jį šiurpina šita ugnis…

Visą Juodųjų Vandenų srovę sudrebino trenksmas, klaikiai sutraškėjo lūžtantis medis — tai akmuo didumo sulig arkliu pataikė tiesiai į vienos galeros denio vidurį. Mūsų ar jų? Per kamuoliais virstančius dūmus nieko nebuvo matyti. Jo pleištas suiro, dabar kiekvienas kovojo pats už save. Verčiau būčiau grįžęs, galvojo jis jodamas tolyn.

Kirvis jo rankoje apsunko. Saujelė vyrų vis dar sekė iš paskos, kiti tikriausiai žuvo ar pabėgo. Eržilo galvai laikyti atsuktai į rytus reikėjo nemažų pastangų. Stambiam karo žirgui ugnis nepatiko lygiai kaip ir Sandorui Kligeinui, tik žirgą priversti buvo lengviau.

Žmonės šliaužė iš upės apdegę, kruvini, žiaukčiodami spjaudė vandenį, svyrinėjo. Dauguma merdėjo. Tirionas vedė savo būrį tarp jų, teikdamas tiems, kurie dar pajėgė stovėti, greitesnę ir ne tokią skausmingą mirtį. Karas susitraukė iki antveidžio plyšio. Ūgiu jį dvigubai lenkiantys riteriai mėgino sprukti ar stovėjo ir laukė mirties. Atrodė menki ir persmelkti baimės.

— Lanisteriai! — rėkė jis žudydamas. Ranka buvo iki alkūnės raudona, blizgėjo nuo upės sklindančioje šviesoje. Kai žirgas vėl atsistojo piestu, jis papurtė kirvį iškėlęs į žvaigždes ir išgirdo jas šaukiant: „Pusvyris! Pusvyris!“ Tirionas jautėsi apsvaigęs.

Mūšio karštinė. Niekada nemanė pats ją patirsiąs, nors Džeimis jam ne kartą apie tai pasakojo. Apie išblėstantį laiką, kuris lėtėja ir net apskritai sustoja, apie išnykstančias praeitį ir ateitį, kol pagaliau lieka tik dabarties mirksnis, apie dingstančią baimę, mintis, net kūną. „Tada nebejauti žaizdų, nuo šarvų svorio skaudančios nugaros ar į akis varvančio prakaito. Liaujiesi jautęs, galvojęs, buvęs savimi, lieka tik kova, priešas, šitas vyras, paskui kitas, dar vienas ir dar, ir dar, ir žinai, kad jie bijo, kad jie pavargę, o tu — ne, tu gyvas, visur aplinkui mirtis, bet jų kalavijai juda taip lėtai, kad nardai pro juos kvatodamas.“ Kovos karštinė. Aš pusvyris, apgirtęs nuo žudynių, ir tegu jie pamėgina mane nužudyti, jei tik sugebės!

Jie pamėgino. Jam priešais atbėgo dar vienas ietininkas. Tirionas, sukdamas apie jį ratu, nurėžė jo ieties viršūnę, paskui jo plaštaką, paskui visą ranką. Lankininkas, kažkur praradęs lanką, dūrė į jį strėle tarsi peiliu. Žirgas spyrė jam į šlaunį, ir tas vyras krito paslikas, o Tirionas šiurkščiai nusikvatojo. Jodamas pro vėliavą, įbestą į dumblą — vieną tų liepsnojančių Stanio širdžių, vienu kirvio mostu perkirto jos kotą pusiau. Tarsi iš niekur išdygęs riteris didžiuliu dvirankiu kalaviju kirto į skydą, paskui dar ir dar kartą, kol galų gale kažkas jam prie pat pažasties suvarė durklą. Tikriausiai vienas iš Tiriono vyrų. Jis nė nepastebėjo.

— Sere, pasiduodu, — toliau pakrantėje šūktelėjo kitas riteris. — Pasiduodu. Sere riteri, pasiduodu jums. Štai, štai čia mano ženklas.

Tas vyras gulėjo juodo vandens baloje ir tiesė savo šarvų pirštinę. Tirionui teko pasilenkti, kad ją pasiektų. Tą akimirką virš galvos sprogo laukinės ugnies puodas, į visas puses taškydamas žalią liepsną. Staiga blykstelėjusioje šviesoje Tirionas pamatė, kad ta bala ne juoda, o raudona. Pirštinėje tebebuvo riterio plaštaka. Jis sviedė ją atgal.

— Pasiduodu, — beviltiškai, prarasdamas paskutines jėgas, sudejavo gulintis žmogus. Tirionas atšlijo.

Kažkoks kareivis stvėrė jo žirgą už pavadžio ir smeigė durklu Tirionui į veidą. Šis numušė smaigalį šalin ir suvarė kirvį tam kareiviui į sprandą. Besistengdamas išlaisvinti ginklą, akies kraštu pamatė šmėstelint kažką balta. Grįžtelėjo tikėdamasis šalia vėl išvysti serą Mendoną Murą, bet baltasis riteris šį kartą pasirodė esąs kitas. Seras Beilonas Svonas dėvėjo tokius pačius šarvus, bet ant žirgo gūnios pešėsi juodos ir baltos jo giminės gulbės. Jis jau ne baltasis, o greičiau dėmėtasis riteris, dingtelėjo Tirionui kvaila mintis. Seras Beilonas nuo galvos iki kojų buvo apsitaškęs krauju, visas suodinas nuo dūmų. Iškėlęs buožę, mostelėjo upės link. Ginklo galva buvo apkibusi smegenų dribsniais ir kaulų nuolaužomis.

— Milorde, žiūrėkite!

Tirionas apsuko žirgą, kad galėtų pažvelgti tolyn į Juoduosius Vandenis. Tamsi srovė plūdo sparčiai, jos paviršiaus verpetuose maišėsi kraujas ir liepsnos. Danguje mainėsi raudoni, oranžiniai ir akinamai žali atšvaitai.

— Kur žiūrėti? — nesuprato Tirionas. Ir tuoj pat pamatė.

Iš sudužusios, į prieplauką atsitrenkusios galeros ropštėsi šarvuoti žmonės. Tiek daug, kaip jie čia atsirado? Prisimerkęs Tirionas pro dūmus ir ugnį nusekė akimis, iš kur jie ateina. Upėje susiplakusios į krūvą laikėsi dvidešimt galerų, gal ir daugiau, suskaičiuoti buvo sunku. Sukryžiavusios irklus, susikabinusios lynais, pasimovusios viena ant kitos smaigų, įsipainiojusios į nutrūkusių laivavirvių rezginius. Vienas didžiulis laivas plūduriavo tarp dviejų mažesnių dugnu aukštyn. Vien duženos, bet susigrūdusios taip arti viena kitos, kad galėjai peršokti nuo vieno denio ant kito ir šitaip pereiti per visą upę.

Šimtai drąsiausių Stanio Barateono karių taip ir darė. Vienas riteris — tikrai baisus kvailys — mėgino net joti, ragindamas persigandusį arklį lipti per laivų bortus ir irklus, žengti pakrypusiais, slidžiais nuo kraujo deniais, aplinkui traškant žalioms liepsnoms. Prakeikimas, padarėme jiems tiltą, sutrikęs pagalvojo Tirionas. Kai kurios tilto dalys grimzdo po vandeniu, kitos degė, visa ta sangrūda girgždėjo, siūbavo ir bet kurią akimirką galėjo suirti, bet besiropščiančių kareivių, regis, niekas negalėjo sustabdyti.

— Tikri narsuoliai, — susižavėjęs tarė jis serui Beilonui. — Eime, užmuškime juos.

Tirionas nuvedė saviškius, kartu ir sero Beilono vyrus per pakrantėje blėstančias liepsnas, suodžius ir pelenus. Jie nudundėjo ilga akmenine prieplauka. Prie jų prisidėjo ir seras Mendonas, iš jo skydo buvo likusios tik varganos nuolaužos. Ore sūkuriavo pelenai ir dūmai, priešai, išvydę juos puolant, išsigando, metėsi atgal į vandenį, griuvinėjo susidūrę su tebesiveržiančiais į krantą. Tilto pradžioje buvo pusiau paskendusi priešo galera su užrašu „Drakonų siaubas“ ant pirmagalio, ji užplaukė ant vieno iš laivų, kuriuos Tirionas nuskandino tarp prieplaukų, ir praplėšė savo dugną. Ietininkas su raudonu Seltigarų giminės krabu ant drabužių suvarė ginklo smaigalį Beilono Svono žirgui į krūtinę, ir seras Beilonas, nespėjęs nušokti žemėn, griuvo iš balno. Lėkdamas pro šalį Tirionas nurėžė tam kariui galvą, bet sustoti tuo metu jau buvo vėlu. Jo eržilas nuo prieplaukos galo šoko per suskaldytą laivo kraštą ir, iš išgąsčio žvengdamas, krito į negilų, iki kulkšnių vandenį. Tirionui iš rankos ištrūkęs kirvis sukdamasis nuskriejo į šalį, jam iš paskos nusirito ir pats Tirionas ir visu svoriu žnektelėjo ant iš kažkur atsiradusio laivo denio.

Prasidėjo beprotiška sumaištis. Jo žirgas krisdamas susilaužė koją ir klaikiai žvengė. Tirionas šiaip ne taip sugebėjo išsitraukti durklą ir vargšui gyvuliui perpjovė gerklę. Raudonu fontanu pliūptelėjo kraujas, iš karto permerkdamas Tirionui rankas ir krūtinę. Vargais negalais atsistojęs, jis nukepėstavo prie denio krašto ir vėl puolė į kovą sverdėdamas ir taškydamasis ant išsikraipiusių, vandens užlietų lentų. Jį pasitiko kažkokie vyrai. Vienus jis užmušė, kitus sužeidė, dar kiti spruko šalin, bet jų vis daugėjo. Kažkur dingo jo peilis, bet po ranka pasitaikė lūžusi ietis. Stvėrė ją ir visa gerkle keikdamas badė, kiek tik turėjo jėgų. Žmonės bėgo nuo jo, o jis vijosi, ropšdamasis nuo vieno laivo ant kito. Greta vis tebebolavo du šviesūs šešėliai — Beilonas Svonas ir Mendonas Muras su savo puikiais baltaisiais šarvais. Apsupti Velariono ietininkų, jie kovėsi surėmę nugaras, ir mūšis atrodė tarsi koks grakštus šokis.

Pats Tirionas žudė nerangiai. Vieną vyrą, kai tas atsuko jam nugarą, pribaigė dūręs jam į inkstus, kitą stvėrė už kojos ir nuvertė į vandenį. Aplink galvą, vis barkšteldamos į šarvus, švilpė strėlės. Viena įsmigo į plyšį tarp antkrūtinio ir peties plokštės, bet jis nieko nepajuto. Ant denio lyg iš dangaus nukrito nuogas žmogus, jo kūnas sprogo kaip iš bokšto numestas moliūgas. Tirionui pro šalmo antveidį tykštelėjo kraujo. Aplinkui iš viršaus pasipylė akmenys, kiaurai skrosdami denius, iš žmonių palikdami vien košę, pagaliau visas tiltas sudrebėjo, smarkiai pakrypo po kojomis ir nuvertė Tirioną ant šono.

Staiga jam į šalmą pasipylė vanduo. Tirionas jį nusiplėšė ir pamėgino šliaužti svyrančiu deniu aukštyn, kur vanduo siekė tik iki kaklo. Ore pasklido baisus girgždesys ar dejonė, tarsi prieš mirtį riaumotų koks milžiniškas žvėris. Laivas, spėjo pagalvoti Tirionas, šitas laivas tuojau atitrūks. Sudaužytos galeros byrėjo į gabalus, ir tiltas trūkinėjo. Vos tik Tirionas tai suvokė, staiga kažkas kurtinamai tarsi griaustinis triokštelėjo, denis po juo apsivertė, ir Tirionas nuslydo atgal į vandenį.

Dabar galeros denis kyšojo taip stačiai, kad jam teko iš paskutiniųjų, colis po colio, kabarotis aukštyn įsikibus į nuplyšusį lyną. Akies kraštu jis matė, kad anksčiau greta buvęs laivas lėtai sukasi srovės nešamas, o žmonės iš jo šokinėja į vandenį. Kai kurie turėjo ant drabužių liepsnojančią Stanio širdį, kiti — Džofrio elnią ir liūtą, treti — dar kitus ženklus, bet tai, regis, niekam neberūpėjo. Ir aukščiau, ir žemiau pilies siautė ugnis. Vienoje pusėje Tirionas matė verdant mūšį, virš besikaunančių žmonių jūros plaikstėsi gausybė ryškių vėliavų, rikiavosi, griuvo ir vėl rikiavosi skydų sienos, raiti riteriai veržėsi pro minią, per dulkes ir purvą, per dūmus ir kraują. Kitoje pusėje aukštai ant kalvos, spjaudydama ugnimi, dunksojo Raudonoji pilis. Tačiau iš tiesų viskas turėjo būti atvirkščiai. Akimirką Tirionui pasirodė, kad jis kraustosi iš proto, kad Stanis ir pilis susikeitė vietomis. Kaip galėjo Stanis persikelti į šiaurinį krantą? Tik po valandėlės jis susigaudė, kad sukasi kartu su deniu, ant kurio atsidūręs, todėl pilis ir mūšis susipainiojo. Pala, mūšis, koks mūšis, jei Stanis nepersikėlė, tai su kuo jis kaunasi? Tirionas nebeturėjo jėgų aiškintis, ką visa tai reiškia. Siaubingai skaudėjo petį. Pamėginęs ranka patrinti tą vietą, aptiko strėlę, tada prisiminė aną šūvį. Turiu greičiau nešdintis iš šito laivo. Pasroviui laukė vien ištisa ugnies siena, ir jeigu šitos nuolaužos atitrūks, srovė jį nuneš tiesiai į tą pragarą.

Per mūšio triukšmą jam pasirodė, kad kažkas vos girdimai šaukia jį vardu. Tirionas mėgino atsiliepti:

— Čionai! Čionai, aš čia, padėkite!

Jo balsas skambėjo taip silpnai, kad beveik negirdėjo pats savęs. Jis pamėgino dar prisitraukti aukštyn per įstrižai pasvirusį denį ir įsikabino į jo kraštą. Laivas trinktelėjo į kitą galerą ir atšoko taip smarkiai, kad Tirionas vos išsilaikė nenusiritęs į vandenį. Kur dingo visos jo jėgos? Dabar jis išgalėjo tik laikytis įsikibęs.

— Milorde! Imkite mano ranką! Milorde Tirionai!

Ant gretimo laivo denio, tiesdamas ranką virš platėjančio juodo vandens ruožo, stovėjo seras Mendonas Muras. Ant baltų jo šarvų atsispindėjo geltonos ir žalios liepsnos, nariuota šarvinė pirštinė buvo lipni nuo kraujo, bet Tirionas vis tiek siekė jos trokšdamas, kad jo paties rankos būtų ilgesnės. Tačiau pačią paskutinę akimirką, kai jų pirštai susilietė virš vandens, kažkas vis dėlto dilgtelėjo… Seras Mendonas laikė ištiesęs kairę ranką, kaip čia…

Ar dėl to jis ir atšlijo, o gal pagaliau pamatė kalaviją? Šito jis niekada nesužinos. Smaigalys pataikė vos žemiau akies, jis pajuto prisiliečiant kažką šalta ir kieta, bet viską tuoj pat užgožė nepakeliamas skausmas. Galva kryptelėjo, lyg jis būtų gavęs antausį. Tuoj pat sekė antras, dar smarkesnis antausis — tai nutvilkė šaltas vanduo. Tirionas blaškėsi mėgindamas ko nors įsitverti, jis žinojo — jei nugrims, tai į paviršių nebeiškils. Jo ranka atsitiktinai užčiuopė nulūžusio irklo galą. Suspaudė jį lyg galvą pametęs įsimylėjėlis ir pėda po pėdos ėmė sliuogti aukštyn. Jo akys buvo pilnos vandens, burna — kraujo, galvoje siaubingai tvinkčiojo. Dievai, suteikite man jėgų pasiekti denį… Aplink viskas prapuolė, tik irklas, vanduo, denis.

Galų gale jis persirito per kraštą ir liko gulėti paslikas ant nugaros neatgaudamas kvapo, visiškai išsekęs. Virš galvos, braukdami tarp žvaigždžių spalvotus ruožus, traškėjo žalių ir oranžinių liepsnų kamuoliai. Trumpą mirksnį jis spėjo pagalvoti, kaip tai gražu, bet dangų užstojo seras Mendonas — balto plieno šešėlis su tamsiomis akimis po šalmu. Nusilpęs Tirionas buvo tarsi skudurinė lėlė. Seras Mendonas prispaudė kalavijo smaigalį Tirionui prie gerklės ir abiem plaštakom tvirtai suėmė rankeną.

Bet staiga jį trūktelėjo kairėn, ir jis griuvo ant turėklų. Medis skilo, ir seras Mendonas riktelėjęs dingo, tik kažkas pūkštelėjo į vandenį. Po akimirkos laivai vėl susidaužė, ir taip smarkiai, kad denis, regis, net šoktelėjo. Kažkas suklupęs šalia žiūrėjo į jį.

— Džeimi? — sukriokė jis springdamas krauju, kurio buvo pilna burna. Kas gi kitas galėjo jį išgelbėti, jei ne brolis?

— Nejudėkite, milorde, jūs smarkiai sužeistas.

Berniuko balsas, kažkas čia ne taip, pagalvojo Tirionas. Ir labai panašus į Podo.

Sansa

Kai seras Lanselis Lanisteris pasakė karalienei, kad mūšis pralaimėtas, ji pasukiojo rankose tuščią vyno taurę ir tarė:

— Praneškite tai mano broliui, sere.

Jos balsas skambėjo abejingai, tarsi ta žinia jos visiškai nedomintų.

— Jūsų brolis tikriausiai žuvęs. — Sero Lanselio apsiaustas buvo permirkęs krauju, besisunkiančiu iš žaizdos po pažastimi. Išvydusios jį įeinant į salę, kai kurios viešnios net suspigo. — Atrodo, kad jis kovėsi ant tilto iš laivų, kai tas tiltas sutrūkinėjo. Matyt, bus prapuolęs ir seras Mendonas, be to, niekas neberanda Skaliko. Tebus dievai prakeikti, Sersėja, kodėl liepėte jiems parvesti Džofrį atgal į pilį? Auksiniai apsiaustai meta ietis ir bėga tiesiog šimtais. Pamatę karalių išeinant, jie visiškai nukabino nosį. Visa upė pilna sudaužytų laivų, visur ugnis ir lavonai, bet būtume atsilaikę, jeigu…

Jį į šalį nustūmė Osnis Ketlblekas.

— Jūsų malonybe, kova dabar vyksta abiejose upės pusėse. Gal tarpusavyje susikibo kai kurie iš Stanio lordų, visiškai neįmanoma susigaudyti, ten didžiausia sumaištis. Skalikas dingęs, niekas nežino, kur jis, o seras Beilonas atsitraukė į miestą. Jie užėmė visą pakrantę. Karaliaus vartus vėl daužo taranu, ir seras Lanselis sako tiesą, jūsų žmonės bėga nuo sienų ir žudo savo vadus. Prie Geležinių ir prie Dievų vartų susirinkusios minios mėgina veržtis lauk, visas Blusynas pasigėręs ir apimtas riaušių.

Dievai maloningiausieji, pagalvojo Sansa, štai ir prasidėjo, Džofris neteko galvos, o kartu su juo ir aš. Ji apsidairė, kur seras Ilinas, tačiau karaliaus budelio niekur nebuvo matyti. Vis dėlto jaučiu, kad jis čia. Jis kažkur netoliese, neištrūksiu iš jo nagų, nukirs jis man galvą.

Keistos ramybės apimta karalienė atsigręžė į jo brolį Osfrydą.

— Pakelkite tiltą ir užremkite visas duris. Niekas neįžengs į Meigorą ir neišeis iš jo be mano leidimo.

— O kaip tos moterys, kur išėjo melstis?

— Jos pačios nuo manęs pasitraukė. Tegu meldžiasi, tikriausiai jas apgins dievai. Kur mano sūnus?

— Pilies vartų bokšte. Jis norėjo vadovauti arbaletininkams. Ten, už vartų, stūgauja minia, pusė jos — auksiniai apsiaustai, atbėgę jam iš paskos, kai pasitraukėme nuo Purvo vartų.

— Tuoj pat atvesk jį į Meigorą.

— Ne! — Lanselis taip įširdo, kad užsimiršęs ėmė šaukti. Visi tuoj pat sužiuro į juos. — Purvo vartus privalome atkovoti. Tegu pasilieka ten, kur jis dabar, jis juk karalius…

— Jis mano sūnus, — Sersėja Lanister atsistojo. — Regis, tu, pusbroli, taip pat priklausai Lanisteriams, tai įrodyk šitai. Osfrydai, ko stovi? Gal nesupranti, ką reiškia tuoj pat?

Osfrydas Ketlblekas išskubėjo iš salės, kartu su juo ir brolis. Pro duris puolė ir daugelis viešnių. Kai kurios moterys verkė, kitos meldėsi. Buvo ir tokių, kurios liko sėdėti prie stalo ir pareikalavo dar vyno.

— Sersėja, — neatlyžo maldauti seras Lanselis, — jeigu prarasime pilį, juk pati supranti — Džofris vis tiek bus nužudytas. Tegu jis pasilieka, būsiu šalia jo, prisiekiu…

— Šalin iš kelio! — Sersėja delnu pliaukštelėjo jam tiesiai per žaizdą.

Seras Lanselis riktelėjo iš skausmo ir vos nenualpo, o karalienė neatsigręždama išėjo iš menės. Į Sansą ji nesiteikė net žvilgtelėti. Pamiršo mane. Seras Ilinas mane nužudys, o ji apie tai nė nesusimąstys.

— Ak, dievai, — aimanavo senyva moteris, — pražuvome, mūšis pralaimėtas, ji pabėgo.

Keli vaikai pravirko. Jie užuodžia baimę. Sansa apsižiūrėjo viena sėdinti ant pakylos. Ką jai dabar reikėtų daryti — pasilikti čia ar bėgti paskui karalienę ir maldauti, kad jos nežudytų?

Sansa pakilo, nors pati nesuprato, kodėl.

— Nebijokite, — garsiai tarė ji visiems. — Karalienė įsakė pakelti tiltą. Čia pati saugiausia vieta visame mieste. Storos sienos, griovys su smaigais…

— Kas ten dedasi? — tiesiai paklausė jai šiek tiek pažįstama moteris, vieno smulkaus lordo žmona. — Ką jai sakė Osnis? Karalius sužeistas? Miestas jau paimtas?

— Sakykite greičiau, — pritarė daugiau balsų. Viena moteris norėjo sužinoti apie savo tėvą, kita — apie sūnų.

Sansa iškėlė rankas prašydama tylos.

— Džofris grįžo į pilį. Jis nesužeistas. Kova tebevyksta, tik tiek ir žinau, visi narsiai kaunasi. Karalienė netrukus sugrįš. — Tai buvo melas, bet ji jautė privalanti nuraminti šitas moteris. — Mėnuliuk, prajuokink mus, — ji pastebėjo pasieniais stoviniuojančius juokdarius.

Mėnuliukas persivertė kūliu ir užšoko ant stalo. Stvėręs keturias taures, ėmė jomis žongliruoti. Viena kuri taurė vis išsprūsdavo ir kaukšteldavo jam per galvą. Menėje kai kas neramiai nusijuokė. Priėjusi prie sero Lanselio, Sansa atsiklaupė. Po karalienės smūgio jo žaizda kraujavo smarkiau.

— Beprotybė, — Lanselis duso iš susijaudinimo. — Dievai, Kipšas neklydo, tikrai neklydo…

— Padėkite jam, — paliepė Sansa dviem tarnams. Vienas tik dėbtelėjo į ją ir nubėgo su visu ąsočiu. Kiti tarnai taip pat spruko iš menės, tačiau jų sulaikyti Sansa negalėjo. Kartu su antruoju tarnu ji pakėlė riterį ir pastatė jį ant kojų.

— Nuveskite jį pas meisterį Frenkeną.

Lanselis buvo vienas iš jų, bet Sansa kažkodėl nepajėgė linkėti jam mirties. Esu silpna, neryžtinga ir kvaila — taip Džofris ir sako. Turėčiau ne gelbėti jį, o nužudyti.

Deglai po truputį jau blėso, vienas kitas ir užgeso. Niekas nesirūpino jų pakeisti. Sersėja negrįžo. Visiems spoksant į kitą juokdarį, ant pakylos užkopė seras Dontosas.

— Grįžkite į savo miegamąjį, mieloji Džonkvile, — sušnibždėjo jis. — Užsirakinkite, ten jums bus saugiau. Mūšiui pasibaigus, ateisiu jūsų.

Kas nors tikrai ateis manęs, galvojo Sansa, tačiau gal tai būsite jūs, o gal ir seras Ilinas? Staiga jai šovė beprotiška mintis maldauti Dontosą ją ginti. Juk ir jis kadaise buvo riteris, mokėjo elgtis su kalaviju ir prisiekė ginti silpnuosius. Ne. Neturi jis nei narsos, nei gebėjimų. Tik jį patį pražudyčiau.

Jai prireikė sutelkti visas jėgas, kad pajėgtų ramiai išeiti iš Karalienės menės, nors troško lėkte lėkti. Pasiekusi laiptus, jau pasileido bėgti aukštyn, kol sustojo apsvaigusi ir visiškai uždususi. Belipant į ją atsitrenkė vienas iš sargybinių. Per pakopas barškėdamos nusirito brangakmeniais apsodinta taurė ir pora sidabrinių žvakidžių, kurias jis nešėsi susukęs į tamsiai raudoną apsiaustą. Sargybinis paskubom susirinko savo grobį, į Sansą nekreipdamas dėmesio, matyt, nusprendęs, kad ji nemėgins atimti šio turto.

Miegamajame buvo tamsu nors į akį durk. Sansa užrakino duris ir apgraibomis nusigavo iki lango. Atitraukus užuolaidas, jai akimirksniu užgniaužė kvapą.

Pietų pusėje dangus švytėjo sūkuriuojančiomis ir nuolat besimainančiomis spalvomis — tai atsispindėjo didžiuliai apačioje siaučiantys gaisrai. Grėsmingos žalios bangos laižė debesų papilves, oranžinės šviesos srautai sklido tolyn tai į vieną, tai į kitą pusę. Raudoni ir geltoni paprastų liepsnų atšvaitai galynėjosi su smaragdine ar švelniai žalsva žaluma, kiekviena spalva sušvisdavo ir paskui lėtai blėsdavo, virpantys šešėliai vos užgimę po akimirkos nusklisdavo į nebūtį. Žalios aušros pražysdavo ir beregint traukdavosi spaudžiamos oranžinių sutemų. Net ir oras kvepėjo lyg būtų sudegęs, taip kartais atsiduoda puodas su sriuba, jei lieka ant ugnies per ilgai ir visas skystis nuverda. Nakties ore tarsi jonvabalių spiečiai sklandė kibirkštys.

Atsitraukusi nuo lango, Sansa žengė prie lovos, kur tikėjosi pasijusti saugesnė. Užmigsiu, sakė ji sau, o kai nubusiu, jau išauš kita diena ir dangus vėl bus žydras. Mūšis baigsis, ir kas nors pasakys, kokia mano lemtis — gyventi ar mirti.

— Ledi, — šniurkštelėjo ji tyliai pagalvojusi, ar mirusi vėl pamatys savo vilkę.

Staiga kažkas jai už nugaros sujudėjo, iš tamsos kyštelėjo ranka ir griebė ją už riešo.

Sansa jau žiojosi klykti, bet kita ranka dusindama užspaudė burną ir visą veidą. Pirštai buvo šiurkštūs, pilni nuospaudų, lipnūs nuo kraujo.

— Mažoji paukštyte, žinojau, kad ateisi, — suskambo girtas gergždžiantis balsas.

Lauke smaragdinės šviesos sūkurys šovė į žvaigždes, pripildydamas kambarį žalsvo švytėjimo. Akimirką Sansa išvydo jį, visą juodą ir žalią, ant veido sukepusiu juodu lyg derva krauju. Staiga nušvitusiame kambaryje jo akys sublizgo lyg šuns. Bet šviesa tuoj pat išblėso, ir jis virto tik gremėzdiška tamsia dėme su purvinu baltu apsiaustu.

— Jeigu rėksi — nužudysiu. Gali tuo neabejoti, — jis atitraukė ranką jai nuo burnos. Sansa jau duso. Ant stalelio prie lovos Skalikas turėjo vyno ąsotį. Dabar gerokai iš jo gurkštelėjo. — Negi nenori paklausti, mažoji paukštyte, kas laimi mūšį?

— Kas? — atsiliepė ji, iš baimės nedrįsdama jam priešgyniauti.

— Žinau tik, kas pralaimėjo, — nusikvatojo Skalikas. — Aš.

Tokio girto dar nesu jo mačiusi. Miegojo mano lovoje. Ko jam čia reikia?

— Ką jūs pralaimėjote?

— Viską, — apdegusi jo veido pusė atrodė lyg išdžiūvusio kraujo kaukė. — Prakeiktas neūžauga. Geriau būčiau jį nužudęs. Prieš daug metų.

— Sako, jis žuvęs.

— Žuvęs? Ne. Kad jį kur! Nenoriu, kad jis žūtų. — Skalikas švystelėjo tuščią ąsotį šalin. — Noriu, kad jis sudegtų. Jeigu dievai bus maloningi, jį sudegins, bet aš šito jau nepamatysiu, nes manęs čia nebebus. Man laikas eiti.

— Laikas eiti? — Sansa mėgino išsivaduoti, bet jo gniaužtai buvo tarsi plieniniai.

— Mažoji paukštytė ką išgirsta, tą ir kartoja. Taip, laikas eiti.

— Kur jūs eisite?

— Kur nors toliau nuo čia. Toliau nuo ugnies. Manau, išeisiu pro Geležinius vartus. Kur nors į šiaurę, bet kur.

— Iš pilies neištrūksite, — atsiliepė Sansa. — Karalienė uždarė Meigorą, be to, uždaryti ir miesto vartai.

— Tik ne man. Ant mano pečių — baltas apsiaustas. Ir dar turiu štai ką, — jis paplekšnojo per savo kalavijo rankeną. — Kas mane pamėgintų stabdyti, tas — jau lavonas. Nebent jis liepsnotų, — ir su kartėliu nusijuokė.

— Kodėl čia atėjote?

— Esi pažadėjusi man dainą, mažoji paukštyte. Nejaugi pamiršai?

Sansa nesuprato, ką jis turi galvoje. Negalėjo dainuoti jam čia, dabar, kai danguje blaškosi ugnies sūkuriai, o žmonės žūsta šimtais ir tūkstančiais.

— Negaliu, — tarė ji, — paleiskite. Jūs mane gąsdinate.

— Viskas tave gąsdina. Žiūrėk į mane. Žiūrėk!

Kraujo pluta slėpė baisiausius jo randus, bet baimę kėlė akys — baltos, išplėstos, grėsmingos. Apdegęs jo lūpų kamputis vis nesiliovė trūkčiojęs. Sansa užuodė jo kvapą — prakaito, rūgštaus vyno, senų vėmalų tvaiką, bet viską gožė kraujas, kraujas, kraujas.

— Galėčiau tave apsaugoti, — sugergždė Skalikas. — Jie visi bijo manęs. Niekas daugiau tavęs nenuskriaus, kitaip aš juos nužudysiu.

Jis trūktelėjo Sansą arčiau, ir akimirką ji pamanė, kad Skalikas nori ją pabučiuoti. Jis buvo pernelyg stiprus, kad Sansa galėtų jam priešintis. Ji užsimerkė laukdama, kada gi viskas pasibaigs, tačiau nieko nenutiko.

— Vis dar negali į mane žiūrėti, ar ne? — išgirdo jį sakant. Skaudžiai suktelėjęs jai ranką, apgręžė ir nustūmė ant lovos. — Dabar turiu išgirsti tą dainą. Apie Florianą ir Džonkvilę, sakei, — jo iš makšties ištrauktas durklas atsidūrė jai prie gerklės. — Dainuok, mažoji paukštyte. Dainuok, jei tau brangi tavo mažoji gyvybė.

Iš baimės Sansai perdžiūvo gerklė, žodžiai strigo burnoje, visos dainos, kurias žinojo, išgaravo iš atminties. Labai prašau, nežudykite manęs, norėjo klykti ji, nežudykite. Jautė, kaip jis, smarkiau spausdamas, pasuko durklo smaigalį, ir vėl buvo beužsimerkianti, bet staiga kažką prisiminė. Tai buvo ne daina apie Florianą bei Džonkvilę, tai buvo giesmė. Savas balsas jai pačiai pasirodė plonas, gailus ir virpantis.

Gailestingoji Motina, globėja geroji,

Tavoji malonė teleidžia išvengt pražūties.

Į šalį nukreipki ir ginklus, ir strėles,

Mielieji mūs sūnūs lai nemato mirties.

Gailestingoji Motina, stiprybės teikėja,

Globoki mūs dukteris, veski takais ateities.

Numaldyk rūstybę ir šėlstančią audrą,

Visiems mums įkvėpki gerumo širdies.

Kitas eiles ji pamiršo. Sugiedojusi paskutinius žodžius ji liko sėdėti bijodama, kad dabar jis ją nužudys, bet po valandėlės Skalikas nieko nesakydamas atitraukė ašmenis nuo jos kaklo.

Kažkokios nuojautos paskatinta Sansa kilstelėjo ranką ir pirštais paglostė jam skruostą. Kambaryje buvo per daug tamsu, ji jo nematė, bet užčiuopė lipnų kraują ir dar kažką kita, šlapia.

— Mažoji paukštyte, — vėl pakartojo jis šiurkščiu ir gergždžiančiu balsu, tarsi plienas slystų per akmenį. Tada pakilo nuo lovos. Sansa išgirdo plyštant audeklą, paskui vis tyliau nukaukšėjo tolstantys žingsniai.

Kai po geros valandėlės ji drįso išlipti iš lovos, kambaryje nieko nebebuvo. Ant grindų rado jo baltos vilnos apsiaustą, grubiai susuktą, suglamžytą, išterliotą suodžiais ir krauju. Tuo metu dangus jau patamsėjo, tik kur ne kur dar tarp žvaigždžių šoko blyškiai žali vaiduokliai. Trankydamas langines pūtė žvarbus vėjas. Sansai pasidarė šalta. Ji papurtė suplyšusį apsiaustą, išskleidė ir, apsigaubusi juo, drebėdama susiraitė ant grindų.

Ji nežinojo, kiek laiko taip išgulėjo, bet pagaliau kažkur toli mieste išgirdo skambant varpą. Jis gaudė žemu sodriu žalvario balsu ir su kiekvienu dūžiu vis tankiau. Sansa nusistebėjo, ką tai galėtų reikšti, kai prabilo antras varpas, paskui trečias, jų balsai plaukė per kalvas ir slėnius, per bokštus ir skersgatvius į tolimiausius Karaliaus Uosto užkaborius. Sansa nusimetė apsiaustą ir priėjo prie lango.

Rytuose jau brėško pirmieji vos įžiūrimi aušros spinduliai. Dabar suskambo ir Raudonosios pilies varpai, įsiliedami į vis platėjančią garsų upę, kuri plūdo nuo septynių krištolinių Didžiosios Beiloro septos bokštų. Varpai skambėjo ir mirus karaliui Robertui, prisiminė Sansa, tačiau šįsyk buvo kitaip — ne sielvartingai lėti dūžiai, o džiaugsmo kupinas dundėjimas. Dar ji išgirdo, kaip gatvėse rėkauja žmonės — jie iš tiesų džiūgavo.

Tikrų žinių ji galų gale išgirdo iš sero Dontoso. Jis įsvirduliavo pro atviras duris, apkabino savo glebiomis rankomis ir puolė suktis su ja ratu po kambarį, kažką taip nerišliai šūkaudamas, kad Sansa nesuprato nė žodžio. Jis buvo toks pat pasigėręs kaip ir Skalikas, bet jo girta laimė tiesiog liejosi per kraštus ir varė jį šokti. Kai pagaliau ją paleido, Sansa niekaip negalėjo atgauti kvapo, jai svaigo galva.

— Kas? Kas nutiko? — ji įsikibo į lovos stulpą. — Sakykite greičiau!

— Viskas baigta! Baigta! Baigta! Miestas išgelbėtas. Lordas Stanis žuvo, lordas Stanis žlugo, niekas nežino, niekam nerūpi, jo kariuomenė sumušta, pavojus praėjo. Išžudyta, išblaškyta ar, sako, sutrypta. Ak, gražiosios vėliavos! Vėliavos, Džonkvile, vėliavos! Gal turi vyno? Tokią dieną turėtume išgerti, taip, tikrai. Tai reiškia, kad esate saugi, negi nesuprantate?

— Pasakykite pagaliau, kas atsitiko? — Sansa jį papurtė.

Seras Dontosas nusikvatojo ir toliau šokinėjo nuo vienos kojos ant kitos vos ne griūdamas.

— Upei degant, jie atžygiavo per pelenus. Ten, prie upės, Stanis buvo jau įbridęs į vandenį iki kaklo, o jie smogė iš užnugario. Ak, kad vėl būčiau riteris, kad būčiau ten dalyvavęs! Sako, jo paties žmonės beveik ir nesikovė. Dalis pabėgo, bet dauguma krito ant kelių ir perėjo į kitą pusę, šaukdami lordo Renlio vardą! Kažin ką Stanis galvojo šitai išgirdęs? Man pasakojo Osnis Ketlblekas, šis išgirdo iš sero Osmundo, bet dabar jau grįžo sero Beilono vyrai, jie pasakoja tą patį, ir jie, ir auksiniai apsiaustai. Mes išgelbėti, mieloji! Jie atžygiavo Rožių keliu ir palei upę, per visas tas Stanio sudegintas žemes, sulig kiekvienu žingsniu kilo pelenų debesys, nuo jų papilkėjo visi jų šarvai, tačiau — ak! — vėliavos tikriausiai plevėsavo skaisčios, auksinė rožė ir auksinis liūtas ir visos kitos, Marbrandų medis ir Rovanų, Tarlių medžioklis ir Redvainų vynuogės, ir ledi Oukhart lapai. Visi vakariečiai, visa Haigardeno ir Kasterlių Uolos galia! Pats lordas Taivinas vedė jų dešinįjį sparną šiaurine puse, Rendilas Tarlis vadovavo centrui, kairėje Meisas Tairelis, tačiau mūšį nulėmė priešakiniai būriai. Jie pervėrė Stanį tarsi ietis — moliūgą, visi staugdami lyg po plienu pasislėpę demonai. O ar žinote, kas vedė priešakinius būrius? Ar žinote? Nagi, ar žinote?

— Robas? — šito tikėtis buvo iš tiesų per daug, bet vis dėlto…

— Tai buvo lordas Renlis! Lordas Renlis su savo žaliaisiais šarvais, su aukso ragais, ant kurių atsispindėdamos žaižaravo liepsnos! Lordas Renlis, atstatęs savo ilgąją ietį! Sako, dvikovoje jis nukovė patį serą Gajardą Morigeną ir dar tuziną garsiausių riterių. Tai buvo Renlis, Renlis, tai buvo Renlis! Ak! Vėliavos, brangioji Sansa! Ak! Kad būčiau riteris!

Daneiris

Jai pusryčiams valgant šaltos krevečių ir persimonų tyrės, Iri atnešė kvartietišką suknelę — lengvą ir dailų drabužį iš tankaus dramblio kaulo spalvos šilko, siuvinėtą smulkiais perliukais.

— Padėk ją atgal, — tarė Dani. — Uostas — netinkama vieta moteriškoms puošmenoms.

Jeigu pienžmogiai laiko ją tokia laukine, ji taip ir apsivilks. Eidama į arklides, jau vilkėjo išblukusias smėlinio šilko kelnes ir avėjo iš žolių pintus sandalus. Po įvairiomis spalvomis dažyta dotrakių liemene niekas nevaržė jos mažų krūtų, ant medalionais puošto diržo kybojo trumpas durklas. Džiki supynė jai plaukus kaip įprasta dotrakiams ir kaselės gale įrišo sidabrinį varpelį.

— Nesu laimėjusi jokių pergalių, — tam varpeliui švelniai tilindžiuojant, mėgino ji aiškinti kambarinei.

Džiki nenorėjo sutikti:

— Tu sudeginai burtininkus jų Dulkių rūmuose ir pasiuntei jų sielas į pragarą.

Tai Drogono pergalė, ne mano, jau ketino pareikšti Dani, bet prikando liežuvį. Jos plaukuose atsiradus vienam kitam varpeliui, dotrakiai ją dar labiau gerbs. Ji skimbtelėjo lipdama ant savo sidabrinės kumelės, varpelis pasigirsdavo sulig kiekvienu žingsniu, bet nei seras Džora, nei jos kraujo raiteliai apie jį neužsiminė. Saugoti jos žmones ir drakonus, kol bus išvykusi, Dani paskyrė Racharą. Džogas ir Agas turėjo joti su ja į pakrantę.

Palikę marmuro rūmus ir nuostabiais kvapais žavinčius sodus, jie patraukė per skurdesnę miesto dalį, kur kuklūs paprasti mūriniai namai stovėjo atgręžę į gatves aklinas sienas. Čia rečiau galėjai išvysti arklį ar kupranugarį, o palankinas buvo tikra retenybė, bet gatvėse knibždėjo vaikų, elgetų, perkarusių šviesiai rudų šunų. Blyškiaveidžiai vyrai stypsojo prie namų durų ir žiūrėjo jiems įkandin. Jie žino, kas aš, ir nemėgsta manęs, spėjo Dani iš jų žvilgsnių.

Seras Džora mieliau būtų ją saugiai paslėpęs už šilkinių palankino užuolaidų, tačiau Dani atsisakė. Per daug ilgai ji gulinėjo ant aksominių pagalvių, jaučių vežiojama tai šen, tai ten. Jodama ji bent jautė, kad kažkur keliauja.

Į pakrantę Dani sumanė vykti ne šiaip sau. Jai vėl reikėjo bėgti. Regis, visas jos gyvenimas — tai nuolatinis bėgimas. Prasidėjo jai pabėgus iš motinos įsčių ir niekada nesiliovė. Kiek kartų abu su Viseiriu spruko prisidengę nakties tamsa, vos žingsniu lenkdami Grobiko samdytus žudikus? Tačiau reikėjo rinktis — bėgti arba mirti. Ksaras sužinojo, kad Pijatas Prėjus telkia likusius žynius, siekdamas jai pakenkti.

Tai išgirdusi Dani tik nusijuokė.

— Argi ne tu man sakei, kad žyniai — tai tik nusenę kareiviai, tuščiai besigiriantys seniai užmirštais žygdarbiais ir kadaise turėta smagia ranka?

— Tuomet taip ir buvo, — Ksaras atrodė sunerimęs. — Bet dabar nebūčiau toks tikras. Kalbama, esą Uratono Naktinio namuose dega stiklo žvakės, kurių liepsnos niekas nematė bent šimtą metų. Geano sode sužėlė šmėklažolės, Burtų gatvėje žmonės matė vėžliukus vaiduoklius šliaužiojant su pranešimais nuo vieno belangio namo prie kito, o visos miesto žiurkės įnirtingai kramto sau uodegas. Matoso Malaravano žmona, kadaise pasityčiojusi iš vieno žynio, kad jo apsiaustas prastas ir sukapotas kandžių, dabar išsikraustė iš proto ir apskritai atsisako rengtis bet kokiais drabužiais. Net apsivilkusi ką tik išskalbtais šilkais, ji jaučiasi taip, lyg oda ropotų tūkstantis vabzdžių. O aklasis Sibasionas Akių Graužikas vėl praregėjo, bent jau taip prisiekinėja jo tarnai. Nori nenori tenka stebėtis, — atsiduso jis. — Keisti laikai prasidėjo Kvarte. O prekybai keisti laikai nepalankūs. Man liūdna taip sakyti, bet būtų geriausia, jei visiems laikams išvyktum iš Kvarto, ir kuo anksčiau, tuo geriau. — Ksaras ramindamas paglostė jai pirštus. — Tačiau vienai keliauti nebūtina. Dulkių rūmuose regėjai tamsių vaizdų, bet Ksaro sapnai šviesesni. Matau tave švytinčią iš laimės lovoje su mūsų kūdikiu prie krūtinės. Plauk su manimi aplink Nefrito jūrą, ir visa tai turėsime. Dar ne vėlu. Padovanok man sūnų, nuostabioji mano sielos daina!

Padovanok man drakoną — taip tu nori pasakyti.

— Aš netekėsiu už tavęs, Ksarai.

— Tada keliauk, — jo veidas iš karto tapo šaltas.

— Kurgi man keliauti?

— Kuo toliau nuo čia.

Ko gero, laikas išvykti iš tiesų jau buvo pribrendęs. Jos chalasaro žmonės džiaugėsi galimybe atsigauti po raudonosios dykumos kančių, tačiau dabar juos, vėl atsiganiusius ir pailsėjusius, suvaldyti būdavo vis sunkiau. Dotrakiai nepratę ilgai gyventi toje pačioje vietoje. Jie — karinga tauta, nesutverta miestams. Tikriausiai ji, susiviliojusi Kvarto patogumais ir grožybėmis, per ilgai čia užgaišo. Šitas miestas, atrodė jai, visada daugiau žada, negu gali duoti, ir viešnagė jame nebeteikė džiaugsmo, kai, sukėlę milžinišką ugnies ir dūmų debesį, sugriuvo Nemirtingųjų rūmai. Jau kitą rytą kvartiečiai prisiminė, kad drakonai gali būti pavojingi. Miesto žmonės liovėsi lenktyniavę, kieno dovana jai dosnesnė. Priešingai, Turmalino brolija atvirai paragino ją išvaryti, o Senoji prieskonių gildija reikalavo mirties bausmės. Trylika nuo tokių dalykų pavyko sulaikyti tik Ksaro pastangomis.

Tačiau kur dabar man pasukti? Seras Džora siūlė vėl traukti į rytus, toliau nuo jos priešų Septyniose Karalystėse. Jos kraujo raiteliai būtų mieliau grįžę į savo plačiąją žolės jūrą, net jeigu dėl to reikėtų vėl įveikti raudonąją dykumą. Pati Dani ne kartą mąstė, kad jie galėtų įsikurti Vais Tolore, ten jos drakonai paaugtų ir sustiprėtų. Bet jos širdį kamavo abejonės. Kažkodėl ir viena, ir kita, ir trečia atrodė klaidinga… tačiau net ir nusprendus, kur reikia keliauti, tebeslėgė klausimas — kaip ten nusigauti.

Dabar Dani jau žinojo, kad Ksaras Ksoanas Daksas jai nepadės. Nors nepaliaudamas šnekėjo, koks esąs jai atsidavęs, jis taip pat gudravo, ne itin skirdamasis nuo Pijato Prėjaus. Tą vakarą, kai Dani išgirdo pasiūlymą išvykti, ji nuolankiai paprašė suteikti jai vieną paskutinę paslaugą.

— Prašysi kariuomenės? — paklausė Ksaras. — Aukso pilnos skrynios? O gal galeros?

Dani išraudo. Ji nekentė maldauti malonės.

— Taip, laivo.

Ksaro akys sublizgo ne prasčiau už brangakmenius jo nosyje.

— Chalise, aš — pirklys. Tad gal nebekalbėkime apie dovanas ir verčiau imkimės mainų. Už vieną savųjų drakonų gausi dešimt geriausių mano laivų. Tik tark vieną malonų žodelį.

— Ne, — atsiliepė ji.

— Deja, — suaimanavo Ksaras, — ne tokį žodį norėjau išgirsti.

— Ar prašytum motinos, kad parduotų vieną iš savo vaikų?

— O kodėl ne? Ji visada gali pagimdyti dar vieną. Motinos pardavinėja savo vaikus kasdien.

— Tik ne Drakonų Motina.

— Net ir už dvidešimt laivų?

— Net ir už šimtą.

Ksaro lūpų kampučiai nulinko žemyn.

— Šimto aš neturiu. Tačiau tu turi tris drakonus. Atiduok man vieną už visa, ką esu tau padaręs gera. Tau juk dar du liks, be to, ir trisdešimt laivų.

Trisdešimties laivų pakaktų išlaipinti nedidelei kariuomenei ant Vesteroso kranto. Tačiau aš neturiu nedidelės kariuomenės.

— Ksarai, kiek iš viso tu turi laivų?

— Aštuoniasdešimt tris, jeigu neskaičiuotume mano pramoginės laivės.

— O kiti iš tavųjų Trylikos?

— Visi kartu — gal kokį tūkstantį.

— O Prieskonininkai ir Turmalino brolija?

— Jų niekingų laivynų neverta nė skaičiuoti.

— Vis dėlto, — neatlyžo Dani, — pasakyk.

— Prieskonininkai — gal tūkstantį ir du ar tris šimtus. Brolija — ne daugiau kaip aštuonis šimtus.

— O kiek laivų Ašajuje, Bravose, Vasaros salose, Ibene ir visur kitur? Kiek jų turi visi žmonės, raižantys didžiąją sūriąją jūrą? Visi kartu?

— Didžiulę daugybę, — suirzęs tarė Ksaras. — Kokią tai turi reikšmę?

— Bandau nustatyti, kiek kainuoja vienas iš trijų pasaulyje gyvenančių drakonų, — maloniai nusišypsojo Dani. — Man regis, kad teisinga būtų prašyti trečdalio visų pasaulio laivų.

Ašaros ritosi Ksaro skruostais abipus brangakmeniais aptaisytos nosies.

— Juk įspėjau tave nekelti kojos į Dulkių rūmus? Šito aš ir baiminausi. Žynių šnabždesiai išvarė tave iš proto, kaip ir Malaravano žmoną. Trečdalį visų pasaulio laivų? Fe, fe. Tik tiek galiu pasakyti — fe.

Daugiau Dani Ksoano nebematė. Žinias nuo jo, vieną už kitą šaltesnes, perduodavo rūmų valdytojas. Ji privalanti palikti jo namus. Jos pačios ir jos žmonių jis nebeketinąs maitinti. Jis reikalaująs grąžinti jo dovanas, kurias ji negarbingai priėmusi. Dani guodėsi tik tuo, kad jai pakako sveiko proto už jo netekėti.

Burtininkai šnibždėjo apie tris išdavystes… vieną dėl kraujo, vieną dėl aukso ir vieną dėl meilės. Pirmoji išdavikė, be abejo, buvo Miri Maz Dur, nužudžiusi chalą Drogą ir jų negimusį sūnų iš keršto už savo gentį. Ar galėtų Pijatas Prėjus ir Ksaras Ksoanas Daksas būti antras ir trečias? Vargu. Pijatą Prėjų veikti skatino ne auksas, o Ksaras iš tiesų jos niekada nemylėjo.

Gatvės ištuštėjo, aplinkui dabar stovėjo niūrūs akmeniniai sandėliai. Agas jojo priekyje, Džogas užpakalyje, palikę šalia jos serą Džorą Mormontą. Tyliai skimbčiojo jos varpelis, ir Dani pasijuto mintimis vėl grįžtanti į Dulkių rūmus — taip liežuvis vis taikosi paliesti tą vietą, kur ką tik buvo dantis. Trijų vaikas, taip ten kalbėjo apie ją, mirties duktė, melo žudikė, ugnies nuotaka. Ir vis po tris. Trys laužai, trys žirgai, trys išdavystės.

— Drakonas turi tris galvas, — atsiduso ji. — Ką tai galėtų reikšti, Džora?

— Jūsų malonybe, Targarienų giminės ženklas yra trigalvis drakonas, raudonas juodame lauke.

— Šitai žinau. Tačiau trigalvių drakonų nebūna.

— Tos trys galvos buvo Eigonas ir jo seserys.

— Visenija ir Reinė, — prisiminė Dani. — Aš esu kilusi iš Eigono ir Reinės per jų sūnų Einį ir anūką Džaheirį.

— Iš mėlynų lūpų sklinda vieni melai, argi jums Ksaras nesakė? Kam kvaršinate sau galvą dėl to, ką šnibždėjo tie kerėtojai? Jiems rūpėjo tik viena — išsiurbti iš jūsų gyvybę, dabar juk jau žinote.

— Galbūt, — nenoriai atsiliepė ji. — Tačiau tai, ką ten regėjau…

— Negyvėlis laivo pirmagalyje, mėlyna rožė, kruvina puota… ką visa tai reiškia, chalise? Dar sakėte, vaidintojų drakonas. Kas gi yra mimų drakonas, meldžiu pasakyti?

— Skudurinis drakonas ant karties, — paaiškino Dani. — Aktoriai naudoja juos savo vaidinimams, kad didvyriai turėtų su kuo kautis.

Seras Džora susiraukė, bet Dani negalėjo nurimti.

— Jam skirta ledo ir ugnies giesmė, kalbėjo mano brolis. Esu tikra, ten buvo jis. Ne Viseiris, o Reigaras. Jis turėjo arfą su sidabro stygomis.

Seras Džora susiraukė dar labiau, net jo antakiai susiliejo.

— Princas Reigaras grodavo tokia arfa, — sutiko jis. — Matėte jį?

Dani linktelėjo.

— Lovoje gulėjo moteris, krūtimi maitinanti kūdikį. Brolis sakė, kad tas kūdikis — tai pažadėtasis princas, ir liepė pavadinti jį Eigonu.

— Princas Eigonas buvo Reigaro įpėdinis, kurio jis susilaukė su Elija iš Dorno, — tarė seras Džora. — Bet jeigu jis buvo pažadėtasis princas, tas pažadas buvo sulaužytas drauge su jo kaukole, kai Lanisteriai trenkė jį galva į sieną.

— Atsimenu, — liūdnai tarė Dani. — Jie nužudė ir Reigaro dukterį, mažąją princesę. Ji buvo vardu Reinė, kaip Eigono sesuo. Visenijos ten nemačiau, bet jis sakė, kad drakonas turi tris galvas. Kas yra ledo ir ugnies giesmė?

— Niekada tokios giesmės negirdėjau.

— Ėjau pas burtininkus tikėdamasi išgirsti atsakymus, bet jie man paliko šimtą naujų klausimų.

Tuo metu žmonių gatvėse vėl pagausėjo.

— Kelią! — šaukė Agas, o Džogas įtariai uodė orą.

— Jau jaučiu jį, chalise, — šūktelėjo jis. — Tą nuodingąjį vandenį.

Dotrakiai nepasitikėjo jūra ir viskuo, kas juda jos paviršiumi. Su vandeniu, kurio arklys negeria, jie nenorėjo turėti nieko bendra. Įpras, nusprendė Dani. Aš įveikiau jų jūrą su chalu Drogu. Dabar jie galės įveikti manąją.

Kvartas buvo vienas didžiausių pasaulio uostų, gerai nuo bangų apsaugotose jo prieplaukose mirgėjo įvairiausios spalvos, ūžė daugiabalsis triukšmas, sklido neįprasti aromatai. Gatvėse ankštai rikiavosi vyninės ir lošimų namai, sandėliai ir pigūs viešnamiai, negirdėtų dievų šventyklos. Visur minioje šmižinėjo kišenvagiai, galvažudžiai, kerų žinovai, pinigų keitėjai. Per visą pakrantę tęsėsi vienas didelis turgus, prekyba ten nesiliovė nei dieną, nei naktį, pirkti ten kartais buvo galima už grašius, palyginti su miesto kainomis, jei tik pirkėjui nerūpėjo žinoti, kaip tos prekės čia atkeliavo. Suvytusios, į kuprą susimetusios senės pardavinėjo kvapiuosius vandenis ir ožkų pieną iš glazūruotų molinių ąsočių, kuriuos nešiojo prisirišusios ant pečių. Tarp prekystalių klajojo jūreiviai iš pusšimčio kraštų, ragavo gėrimus su prieskoniais ir skaldė juokus keistai skambančiomis kalbomis. Ore tvyrojo druskos ir kepamos žuvies, karštos dervos ir medaus, smilkalų ir sėklos kvapai.

Agas davė berniūkščiui varioką už iešmelį su meduje apkeptomis pelėmis ir jodamas jas kramsnojo. Džogas nusipirko visą saują stambių baltųjų vyšnių. Kitur jie pastebėjo parduodamus dailius bronzinius durklus, džiovintus aštuonkojus, raižytą oniksą, didelių galių stebuklingą eliksyrą, pagamintą iš nekaltos merginos pieno ir vakaro šešėlių, net drakono kiaušinius, kurie atrodė labai įtartinai ir priminė nudažytus akmenis.

Jojant pro ilgas akmenines prieplaukas, skirtas Trylikos laivams, Dani matė, kaip iš puošniojo Ksaro laivo „Skaistusis bučinys“ kraunamos dėžės su šafranu, smilkalais. Greta į „Žydrąją nuotaką“, besiruošiančią išplaukti su vakariniu potvyniu, lentiniais lieptais keliavo vyno statinės, rūgštlapių ryšuliai, ant padėklų sukrautos dryžuotos odos. Dar toliau aplink Prieskonininkų galerą „Saulėkaita“ būrėsi žmonės, ketinantys pirkti vergų. Visi puikiai žinojo, kad vergą pigiausia įsigyti tiesiai prie laivo, o ant stiebo plevėsuojančios vėliavos skelbė, kad „Saulėkaita“ ką tik atplaukė iš Astaporo Vergų įlankoje.

Nei iš Trylikos, nei iš Turmalino brolijos, nei iš Senosios prieskonių gildijos Dani pagalbos nebelaukė. Tad ji nesustodama jojo savo Sidabre kelias mylias pro jų krantines, prieplaukas ir sandėlius, tolyn į patį pasagos pavidalo uosto pakraštį, kur galėjo priplaukti laivai iš Vasaros salų, Vesteroso ir devynių laisvųjų miestų.

Ji nušoko nuo arklio šalia kovoms skirtos duobės, kurioje baziliskas į gabalus draskė stambų rudą šunį, o ratu apstoję jūreiviai juos ragino šauksmais.

— Agai, Džogai, saugosite mūsų arklius, kol aš ir seras Džora pasikalbėsime su kapitonais.

— Kaip įsakysite, chalise. Nenuleisime nuo jūsų akių.

Smagu vėl išgirsti žmones šnekant Valyrijos ir net bendrąja kalba, pagalvojo Dani, artindamasi prie pirmojo laivo. Ir jūreiviai, ir uosto darbininkai, ir pirkliai traukėsi jai iš kelio, nežinodami, ką manyti apie šitą grakščią jauną, dotrakių drabužiais vilkinčią merginą sidabriškai auksiniais plaukais, šalia kurios žingsniuoja riteris. Seras Džora, nepaisydamas kaitros, ant šarvinių marškinių vilkėjo savąjį žalios vilnos apsiaustą su juodu Mormontų lokiu, išsiuvinėtu ant krūtinės.

Tačiau nei jos dailumas, nei riterio stotas ir jėga nedarė įspūdžio žmonėms, kurių laivų jiems reikėjo.

— Prašote perplukdyti šimtą dotrakių su visais žirgais, jus, šitą riterį ir dar tris drakonus? — pasitikslino didžiulio kogo „Uolusis draugas“ kapitonas, o paskui nuėjo šalin kvatodamas.

Lysiečiui „Trimitininke“ ji pasakė esanti Daneiris Gimusi Audroje, Septynių Karalysčių karalienė, bet šis tik bukai vyptelėjo ir atšovė:

— Taigi, o aš — lordas Taivinas Lanisteris ir kas naktį privarau naktipuodį aukso.

„Šilkinės dvasios“ krovimui vadovaujantis pirklys iš Myro pareiškė, kad drakonai jūroje būtų labai pavojingi, nes netyčia kvėptelėję ugnimi galėtų padegti burių virves. „Lordo Faro pilvo“ šeimininkas dėl drakonų neprieštaravo, bet jam netiko dotrakiai.

— Na jau ne, į savo „Pilvą“ tokių bedievių laukinių nė už ką nepriimsiu.

Du vienodus tarsi dvyniai laivus „Gyvsidabris“ ir „Skalikas“ valdantys broliai, regis, susidomėjo tuo, ką pasakojo Dani, ir pakvietė juos į kajutę išgerti po taurę raudonojo vyno iš Arboro. Jie elgėsi taip pagarbiai, kad Dani jau puoselėjo šiokią tokią viltį, bet galų gale tie du broliai užsiprašė kainos, kuri Dani buvo ne pagal kišenę. Tokios tikriausiai nebūtų pajėgęs sumokėti net ir Ksaras. „Žnaibikas Petas“ ir „Stirnakojė“ buvo per maži, „Valio“ ruošėsi plaukti į Nefrito jūrą, o žiūrint į „Magistrą Manolą“ kilo abejonė, ar ilgai jis išsilaikys vandens paviršiuje.

Jiems žingsniuojant į kitą prieplauką, seras Džora uždėjo ranką jai ant juosmens.

— Jūsų malonybe, jus kažkas seka. Ne, neatsigręžkite.

Jis švelniai pasuko ją prie varinių indų pardavėjo.

— Puikus darbas, karaliene, — garsiai paskelbė jis, kilstelėdamas prieš ją didelę lėkštę. — Ar matote, kaip tviska saulėje?

Varis buvo nušveistas iki žvilgesio. Dani matė jame savo atspindį, o serui Džorai pakreipus indą dešinėn, ji galėjo pasižiūrėti, kas yra jai už nugaros.

— Matau storą tamsiaodį žmogų ir senį su lazda. Kuris iš tų dviejų?

— Abu, — atsakė seras Džora. — Jie mus seka nuo pat „Gyvsidabrio“.

Gaubtas vario paviršius nepažįstamuosius atspindėjo iškraipytus, vienas atrodė aukštas ir liesas, kitas nepaprastai kresnas ir plačiapetis.

— Puikiausias varis, garbioji ponia, — šūktelėjo pirklys. — Švyti tarsi saulė! O Drakonų Motinai kainuos tik trisdešimt garbinų.

Lėkštė buvo verta ne daugiau kaip trijų.

— Kur mano sargyba? — sunerimo Dani. — Šis žmogus ketina mane apiplėšti!

Prislopinusi balsą, ji bendrąja kalba tarė serui Džorai:

— Gal jie nelinki man nieko pikta. Nuo neatmenamų laikų vyrai spokso į moteris, gal ir čia ne kitaip.

Vario pardavėjas į jų šnabždesius nekreipė dėmesio.

— Trisdešimt? Nejaugi sakiau trisdešimt? Koks aš kvailys. Juk kaina — dvidešimt garbinų.

— Visas čia sukrautas varis nevertas dvidešimties garbinų, — pareiškė jam Dani, tyrinėdama atspindžius. Senis buvo panašus į atvykėlį iš Vesteroso, o tamsiaodis tikriausiai svėrė dvidešimt stonų. Grobikas skelbė padarysiąs lordu tą, kuris nužudys mane, o šie du atsibastę labai toli nuo namų. O gal jie — burtininkų išperos, turintys užklupti mane netikėtai?

— Dešimt, chalise, nes jūs tokia graži. Turėkite ją kaip veidrodį. Tik toks puikus varis gali deramai atspindėti jūsų grožį.

— Kaip naktipuodis gal ir tiktų. Jeigu išmestum ją, gal ir pasiimčiau, su sąlyga, kad tik nereikėtų pasilenkti. Bet dar ir mokėti? — Dani kyštelėjo lėkštę pirkliui atgal į rankas. — Tau pro nosį prišliaužė kirminų ir sugraužė protą.

— Aštuoni garbinai, — sušuko jis. — Žmonos mane apstumdys ir išvadins kvailiu, bet tavo rankose esu bejėgis kaip vaikas. Nagi, aštuoni, tai mažiau negu jis vertas.

— Kam man tas apsiblausęs varis, jeigu Ksaras Ksoanas Daksas man duoda valgyti iš auksinių lėkščių?

Gręždamasi eiti ji ištaikė akimirką ir nužvelgė nepažįstamuosius. Tamsusis buvo beveik toks platus, kaip atrodė lėkštėje, tviskančia plika galva ir lygiais eunucho skruostais. Užkištas už geltonos šilkinės, nuo prakaito dėmėtos juostos, styrojo ilgas lenktas arachas. Aukščiau tos juostos buvo nuogas, tik užsimetęs juokingai mažutę, geležimi kaustytą liemenę. Storas tarsi medžio kamienai rankas, galingą krūtinę ir didžiulį, balkšvą, palyginti su ruda kaip riešutas oda, pilvą vagojo daugybė senų randų.

Antrasis vilkėjo kelioninį nedažytos vilnos apsiaustą su atgal atmestu gobtuvu. Ilgi žili plaukai krito ant pečių, veido apačią dengė puri balta barzda. Ėjo visu svoriu remdamasis į kietmedžio lazdą aukštumo sulig juo pačiu. Tik kvailys, turėdamas piktų kėslų, spoksotų taip atvirai. Vis dėlto būtų protingiau grįžti prie Džogo ir Ago.

— Senis neturi kalavijo, — vesdama Džorą į šalį, tarė ji bendrąja kalba.

Jiems iš paskos atšokavo vario pirklys.

— Penki garbinai, už penkis bus jūsų, juk ji jums skirta.

— Kietmedžio lazda gali perskelti kaukolę ne prasčiau už bet kokią buožę, — tarė seras Džora.

— Keturi! Juk žinau, kad nori jos! — pirklys šokinėjo priešais, atkišęs lėkštę jiems į veidus ir traukdamasis atbulas.

— Jie eina iš paskos?

— Pakelk tą indą truputį aukščiau, — tarė riteris pirkliui. — Taip. Senis apsimeta apžiūrinėjantis puodžiaus dirbinius, bet rudasis nenuleidžia nuo tavęs akių.

— Du garbinai! Du! Du! — gavęs bėgti atbulas, pirklys duso neatgaudamas kvapo.

— Sumokėk jam, kol jis neužsimušė, — tarė Dani serui Džorai galvodama, ką reikės veikti su milžiniška varine lėkšte. Riteriui siekiant monetų, ji atsigręžė ketindama baigti šitą apgailėtiną žaidimą. Nedera, kad drakono kraują turguje ganytų žilas senis ir nutukęs eunuchas.

Staiga jai priešais žengė kvartietis.

— Drakonų Motina, čia jums.

Jis priklaupė ir tiesiai jai į veidą atkišo brangakmeniais aptaisytą dėžutę.

Dani paėmė ją beveik nemąstydama. Dėžutė buvo medinė, puošta raižiniais, perlamutrinis dangtelis inkrustuotas jaspiu ir karneoliu.

— Tai labai dosni dovana.

Ji atidarė dėžutę. Viduje tviskėjo žalias, iš onikso ir smaragdo išraižytas skarabėjas. Labai gražus, pagalvojo ji. Bus lengviau apmokėti kelionę. Dani kišant pirštus į dėžutę, kvartietis ištarė: „Man labai gaila“, bet ji beveik negirdėjo.

Skarabėjas sušnypštė ir išsirietė.

Dani spėjo pastebėti baisų, juodą, vos ne žmogišką veidą ir lanku iškeltą uodegą, nuo kurios lašėjo nuodai… bet tą akimirką dėžutė išlėkė jai iš rankų ir, subyrėjusi į gabalus, nuskriejo vartydamasi tolyn. Pirštus staiga nudiegė skausmas. Ji riktelėjusi suspaudė plaštaką kita ranka, vario pirklys užklykė nesavu balsu, suspiegė kažkokia moteris, staiga aplinkui kvartiečiai susistumdė ir ėmė rėkauti. Seras Džora puolė pro ją, ir Dani kluptelėjo ant vieno kelio. Ir vėl išgirdo šnypščiant. Senis iš visų jėgų dūrė lazdos galu į žemę. Agas pavarė žirgą per kiaušinių pardavėjo prekystalį ir šoko iš balno žemėn, virš galvos čiaukštelėjo Džogo rimbas. Seras Džora varine lėkšte vožė eunuchui per galvą, jūreiviai, kekšės ir prekijai rėkė ar bėgo šalin…

— Jūsų malonybe, tūkstantį kartų atsiprašau, — tarė senis priklaupęs. — Ji nebegyva. Ar nesulaužiau jums rankos?

Dani raukydamasi sugniaužė pirštus.

— Atrodo, kad ne.

— Turėjau ją numušti, — prabilo senis, bet daugiau nespėjo ištarti nė žodžio, nes ant jo užgriuvo jos kraujo raiteliai. Agas nuspyrė jo lazdą, Džogas stvėrė už pečių, pargriovė ant kelių ir prispaudė jam prie gerklės durklą.

— Chalise, matėme, kaip jis tau smogė. Ar parodyti, kokios spalvos jo kraujas?

— Paleiskite jį, — Dani atsistojo. — Pažiūrėkite, mano raiteliai, kas ant jo lazdos galo.

Tuo tarpu eunuchas partrenkė serą Džorą. Dani šoko tarp jų, nes ir arachas, ir kalavijas jau švystelėjo iš makštų.

— Nuleiskite ginklus! Liaukitės!

— Jūsų malonybe, — seras Džora tik vos vos nuleido kalavijo smaigalį, — šie žmonės jus puolė.

— Jie gynė mane, — Dani pakratė ranką, kad skausmas pirštuose greičiau atsileistų. — Čia buvo kitas, kvartietis. — Ji apsidairė, bet tas žmogus jau buvo dingęs. — Jis — iš Gailiųjų. Toje puošnioje dėžutėje, kurią jis man davė, tūnojo mantikora. Šis vyras išmušė ją man iš rankų.

Vario pirklys tebesivoliojo ant žemės. Dani priėjusi padėjo jam atsikelti.

— Ar tau įgėlė?

— Ne, geroji ponia, — atsakė tas drebėdamas, — kitaip jau būčiau negyvas. Bet ji palietė mane, ak, iškritusi iš dėžutės pataikė tiesiai man ant rankos.

Dani matė, kad jis apsidergęs, — nieko nuostabaus, kai dedasi tokie dalykai. Davė jam sidabrinį pinigą už vargus ir liepė eiti, o tada atsigręžė į senį balta barzda.

— Kas tu, kuriam esu skolinga už gyvybę?

— Nieko man nesate skolinga, jūsų malonybe. Aš vardu Arstanas, nors keliaujant čionai Belvasas praminė mane Žilabarzdžiu.

Džogas jau paleido jį, bet senis tebeklūpojo. Agas pakėlė jo lazdą, apvertė kitu galu aukštyn, patyliukais nusikeikė dotrakių kalba, ant akmens nukrapštė mantikoros liekanas ir grąžino seniui.

— O kas toks Belvasas? — paklausė Dani.

Stambusis rudaodis eunuchas išdidžiai žengė priekin kišdamas į makštį savo arachą.

— Belvasas — tai aš. Mirino kautynių duobėse mane vadina Stipruoliu Belvasu. Niekada nesu pralaimėjęs, — jis pliaukštelėjo sau per randuotą pilvą. — Kiekvienam leidžiu man kartą įkirsti, o tada jau pribaigiu. Suskaičiuokite randus ir sužinosite, kiek žmonių Stipruolis Belvasas yra nužudęs.

Skaičiuoti jo randų Dani nereikėjo, vos pažvelgus buvo matyti, kad jų daugybė.

— Kas atvedė tave čionai, Stipruoli Belvasai?

— Iš Mirino mane pardavė į Kohorą, paskui į Pentosą, tada patekau pas storulį saldžiai dvokiančiais plaukais. Štai jis ir pasiuntė Stipruolį Belvasą atgal per jūrą, o kartu ir senąjį Žilabarzdį, kad šiam tarnautų.

Storulis saldžiai dvokiančiais plaukais…

— Ilyrijus? — paklausė ji. — Jus pasiuntė magistras Ilyrijus?

— Taip, jūsų malonybe, — atsiliepė senasis Žilabarzdis. — Magistras maldauja atleisti, kad siunčia mus, užuot keliavęs pats, bet jis jau nebegali sėdėti ant žirgo kaip jaunystėje, o keliaujant jūra jam labai sutrinka virškinimas, — anksčiau šnekėjęs valyrietiškai, dabar jis prabilo bendrąja kalba. — Apgailestauju, kad jus išgąsdinome. Tiesą sakant, nebuvome tikri, tikėjomės išvysti moterį tarsi na… labiau…

— Labiau karališką? — nusijuokė Dani. Drakono su savimi ji neturėjo, o jos apdaras nė iš tolo nepanėšėjo į karalienės. — Gerai moki bendrąją kalbą, Arstanai. Esi kilęs iš Vesteroso?

— Taip. Gimiau Dorno pakraštyje, jūsų malonybe. Jaunystėje tarnavau ginklanešiu lordo Svono dvare, — ilgą lazdą jis laikė šalia savęs stačią lyg ietį, kuriai tik trūksta vėliavos. — O dabar esu Belvaso ginklanešys.

— Amžiumi, sakyčiau, lyg būtum ir per senas. — Prie Dani pro minią prasispraudė seras Džora, nepatogiai po pažastimi suspaudęs varinę lėkštę. Po susidūrimo su Belvaso galva ji buvo gerokai įlinkusi.

— Dar ne toks senas tarnauti savo valdovui, lorde Mormontai.

— Tu ir mane pažįsti?

— Kartą ar du mačiau jus kaunantis. Lanisporte, kur jūs vos neišvertėte iš balno Karalžudžio. Taip, ir dar Paike. Neprisimenate, lorde Mormontai?

— Tavo veidas atrodo pažįstamas, — suraukė kaktą seras Džora, — bet Lanisporte buvo šimtai žmonių, o Paike — tūkstančiai. Ir aš jau nebesu lordas. Meškų salą iš manęs atėmė. Dabar aš — tik riteris.

— Mano karališkosios sargybos riteris, — Dani spustelėjo jam ranką. — Mano ištikimas draugas ir išmintingas patarėjas.

Ji įdėmiai pažvelgė Arstanui į veidą. Jame švytėjo ypatingas orumas, tarsi nebyli jėga, tai Dani labai patiko.

— Kelkis, Arstanai Žilabarzdi. Būk pasveikintas, Stipruoli Belvasai. Serą Džorą jūs pažįstate. Ko Agas ir ko Džogas — tai mano kraujo broliai. Jie kartu su manimi įveikė raudonąją dykumą ir matė, kaip gimė mano drakonai.

— Arkliavaikiai, — plačiai nusišiepė Belvasas. — Kautynių duobėse Belvasas nudėjo jų ne vieną. Mirdami jie tilindžiuoja lyg varpeliai.

Ago rankoje žybtelėjo arachas.

— Dar niekada nepasitaikė užmušti storo rudaodžio. Belvasas bus pirmasis.

— Paslėpk aštrius ašmenis, mano kraujo raiteli, — sustabdė jį Dani. — Šis žmogus atvyko man tarnauti. Belvasai, mano žmonėms rodysi deramą pagarbą arba tau teks palikti mane anksčiau, negu norėtum, ir su daugiau randų, negu atkeliaujant čionai.

Švarplėta šypsena plačiame rudame milžino veide išblėso, užleisdama vietą suglumusiam ir piktam žvilgsniui. Regis, Belvasas nebuvo pratęs girdėti grasinimų ir iš vyrų, ką jau kalbėti apie triskart už jį smulkesnes merginas.

Sušvelnindama aštrius žodžius, Dani nusišypsojo jam.

— Dabar papasakokite, ko magistras Ilyrijus nori iš manęs, jeigu siunčia jus iš Pentoso į tokią tolimą kelionę.

— Jis nori drakonų, — šiurkščiai atsiliepė Belvasas, — ir tos merginos, kuri juos daro. Nori tavęs.

— Belvasas sako tiesą, jūsų malonybe, — pridūrė Arstanas. — Mums liepta surasti jus ir pargabenti atgal į Pentosą. Jūs reikalinga Septyniose Karalystėse. Robertas Grobikas mirė, kraštas plūsta krauju. Mums išplaukiant iš Pentoso, ten valdė keturi karaliai ir teisingumo negalėjai rasti nė su žiburiu.

Dani širdis pražydo džiaugsmu, bet ji pasistengė to neparodyti.

— Turiu tris drakonus, — tarė ji, — ir daugiau kaip šimtą chalasaro žmonių su visa jų manta ir arkliais.

— Tai nesvarbu, — sududeno Belvasas. — Paimsime visus. Savo sidabraplaukei karalienei storulis pasamdė tris laivus.

— Tai tiesa, jūsų malonybe, — pritarė Arstanas Žilabarzdis. — Didžiulis kogas „Saduleonas“ pririštas uosto pakraštyje, o galeros „Vasaros saulė“ ir „Džoso pokštas“ išmetusios inkarus stovi už bangolaužio.

Tris galvas turi drakonas, stebėdamasi pagalvojo Dani.

— Liepsiu savo žmonėms tuoj pat ruoštis į kelionę. Tačiau laivai, gabenantys mane namo, turi vadintis kitaip.

— Kaip pageidausite, — atsakė Arstanas. — Kokių norėtumėte jiems vardų?

— „Vagaras“, — tarė jam Daneiris. — „Meraksas“. Ir „Balerionas“. Užrašykite šituos vardus ant laivų, Arstanai, trijų pėdų aukščio aukso raidėmis. Noriu, kad kiekvienas juos pamatęs suprastų — drakonai grįžo.

Arija

Galvos buvo pamerktos į degutą, kad lėčiau pūtų. Kas rytą, eidama pasemti iš šulinio vandens Ruzui Boltonui praustis, Arija turėjo praeiti po jomis. Jos žvelgė į išorę, tad veidų ji nematė, tačiau mėgo galvoti, kad viena jų — Džofrio. Bandė įsivaizduoti, kaip jo dailus veidelis atrodytų pamirkytas į degutą. Jei būčiau varna, nutūpčiau ir išlesčiau jo kvailas storas ir putlias lūpas.

Lankytojų toms galvoms niekada nestigo. Dvėsena mintančios varnos suko ratus aplink vartų bokštą triukšmingai bardamosi, sutūpusios ant sienos viršaus pešdavosi dėl kiekvienos akies, klykdamos ir karkdamos, ir kildavo aukštyn, kai tik priartėdavo sienos viršumi vaikštantis sargybinis. Kartais į tą puotą atlėkdavo ir meisterio varnai, plačiais juodais sparnais atplasnodavo iš bokšto. Jiems pasirodžius, varnos tuoj išsisklaidydavo, bet, didiesiems paukščiams nuskridus, po akimirkos grįždavo.

Kažin ar varnai atsimena meisterį Totmurą? — svarstė Arija. Ar liūdi jo? Kai šaukia jį krankdami, ar stebisi, kad jis neatsiliepia? Tikriausiai mirusieji su jais susišneka kokia slapta kalba, kurios gyvieji negirdi.

Totmuras padėjo galvą ant budelio trinkos už tai, kad tą naktį, kai buvo paimtas Harenholas, išsiuntė paukščius į Kasterlių Uolą ir Karaliaus Uostą. Ginklininkas Lukanas — kad Lanisteriams kalė ginklus, geroji tetulė Hara — kad ledi Vent tarnams liepė jiems dirbti, pilies valdytojas — kad lordui Taivinui atidavė raktus nuo lobyno. Virėjo pasigailėjo (kai kas sakė, dėl to, kad jis išvirė kiaunės sriubą), bet gražiajai Pijai ir kitoms moterims, negailėjusioms malonių Lanisterių kareiviams, buvo sukaltos trinkos. Išrengtas, plikai nuskustomis galvomis jas paliko sėdėti viduriniajame kieme šalia lokio duobės, ir bet kuris vyras galėjo jomis naudotis kada panorėjęs.

Arijai žingsniuojant prie šulinio, trys Frėjų kareiviai tuo ir buvo užsiėmę. Arija stengėsi nežiūrėti, bet girdėjo, kaip tie vyrai juokiasi. Pilnas vandens kibiras buvo labai sunkus. Ji jau priėjo posūkį į Karaliaus Laužą, kai ją už rankos pastvėrė geroji tetulė Amabelė. Vanduo kliūstelėjo per kibiro kraštą tiesiai jai ant kojų.

— Tu tyčia taip padarei, — suspiegė ta moteris.

— Ko tau reikia? — raitėsi jos gniaužtuose Arija. Nuo tada, kai Hara neteko galvos, Amabelė vaikščiojo lyg pamišusi.

— Matai, kas ten? — Amabelė rodė per kiemą į Piją. — Kai šitas šiaurietis pralaimės, tu atsidursi ten, kur dabar sėdi ji.

— Paleisk mane! — Ji mėgino ištrūkti, bet Amabelė dar tvirčiau spaudė pirštus.

— Bus nugalėtas ir jis, Harenholas galų gale pribaigia juos visus. Lordas Taivinas jau laimėjo, dabar atžygiuos su visomis pajėgomis, ir tada ateis jo eilė bausti neištikimuosius. Ir nemanyk, kad jis nesužinos, ką esi padariusi! — nusijuokė senė. — Gal ir pati tave patvarkysiu. Hara turėjo seną šluotą, pasaugosiu ją tau. Jos rankena sulūžusi ir pilna rakščių…

Arija užsimojo kibiru. Tokio sunkaus neišlaikė rankoje, tad nepataikė Amabelei į galvą, kaip norėjo, bet ta moteris vis tiek gavo ją paleisti, nes išsiliejęs vanduo permerkė ją kiaurai.

— Nedrįsk manęs liesti, — riktelėjo Arija, — kitaip užmušiu tave. Eik šalin!

Visa varvanti, geroji tetulė Amabelė dūrė liesu pirštu į žmogų nulupta oda ant Arijos tunikos.

— Manai, esi saugi su tuo kruvinu žmogeliu ant papų? Klysti! Lanisteriai grįžta! Pamatysi, kas bus, kai jie ateis čionai.

Beveik visas vanduo išsitaškė ant žemės, ir Arijai teko grįžti atgal prie šulinio. Jeigu papasakočiau lordui Boltonui, ką ji kalbėjo, jos galva dar iki saulės laidos atsidurtų šalia Haros, galvojo Arija vėl traukdama aukštyn kibirą. Bet nieko pasakoti ji neketino.

Kartą, kai galvų dar buvo perpus mažiau, Gendris pamatė Ariją spoksant į jas.

— Grožiesi savo darbu? — paklausė jis.

Arija žinojo, kad Gendris širsta, jis mėgo Lukaną, bet taip kalbėti buvo neteisinga.

— Tai padarė Voltonas Geležinė Koja, — teisindamasi atsakė ji. — Ir Juokdariai, ir lordas Boltonas.

— O kas mus visus jiems atidavė? Tu su savo kiaunės sriuba.

Arija tvojo kumščiu jam per ranką.

— Ten buvo tik karštas viralas. Tu pats nekentei sero Eimorio.

— Šitos gaujos nekenčiu dar labiau. Seras Eimoris kovojo už savo lordą, o Mimai — tik samdiniai ir išverstakailiai. Pusė jų net nemoka bendrosios kalbos. Septonas Utas mėgsta mažus berniukus, Kiburnas užsiima juodaisiais burtais, o tavo draugas Kandžius — žmogėdra.

Blogiausia, kad ji net negalėjo ginčytis, jog jis neteisus. Smarkieji Vyrukai beveik vieni rinko atsargas Harenholui, ir lordas Boltonas pavedė jiems naikinti Lanisterius. Vargas Houtas savo vyrus padalino į keturias gaujas, kad nusiaubtų kuo daugiau kaimų. Pats vedė didžiausią būrį, kitiems vadovauti paskyrė savo patikimiausius kapitonus. Arija girdėjo Rordžą juokiantis iš to, kaip lordas Vargas ieško išdavikų. Jis tik nuvykdavo ten, kur anksčiau lankėsi su lordo Taivino vėliava, ir čiupdavo tuos, kurie jam tada padėjo. Lanisterių sidabras buvo suviliojęs daugelį, tad Mimai greta maišo su galvomis neretai parsigabendavo ir maišą pinigų.

— Mįslė! — džiugiai šūkaudavo Šegvelis. — Jeigu lordo Boltono ožys ėda žmones, kurie šėrė lordo Lanisterio ožį, tai kiek iš viso yra ožių?

— Vienas, — jo klausiama atsakė Arija.

— Nagi, šita kiaunė gudri kaip ožys! — kikeno kvailys.

Rordžas ir Kandžius buvo tokie pat bjaurūs kaip ir kiti. Lordui Boltonui sėdus valgyti kartu su įgula, Arija paprastai matydavo ir juos. Kandžius dvokė kaip sugedęs sūris, todėl Smarkieji Vyrukai liepdavo jam sėdėti pačiame stalo gale, kur jis galėjo netrukdomas sau urgzti, šnypšti ir dantimis bei pirštais draskyti mėsą. Arijai einant pro šalį, jis vis uostinėdavo, bet Rordžas baugino ją dar labiau. Sėdėdavo su Ursviku Ištikimuoju, bet dirbdama savo darbus ji nuolat jautė jo kibų, tarsi čiupinėjantį žvilgsnį.

Kartais Arija gailėdavosi neiškeliavusi su Džakenu Hagaru kitapus Siaurosios jūros. Tebeturėjo tą kvailą jo duotą pinigą, varioko dydžio geležies gabalėlį, jau aprūdijusį palei briauną. Vienoje pusėje buvo kažkas užrašyta, keisti žodžiai, kurių ji nemokėjo perskaityti. Kitoje pusėje pavaizduota vyro galva, bet veido bruožai buvo visiškai nusitrynę. Jis sakė, kad šita moneta labai vertinga, bet tikriausiai tai toks pat melas, kaip jo vardas ir net veidas. Ji taip supyko, kad numetė tą pinigiuką šalin, bet po valandos kažkodėl susigraužė ir nuėjusi vėl jį, tokį visiškai bevertį, susiieškojo.

Eidama per Apsilydžiusių Akmenų kiemą ir galynėdamasi su sunkiu kibiru, ji mąstė apie tą pinigą.

— Nen, — šūktelėjo kažkas, — padėk tą kibirą, eikš, pagelbėsi man.

Elmaras Frėjus buvo to paties amžiaus, kaip ir Arija, ir dar mažoko ūgio. Jis net įraudęs rideno statinę su smėliu per nelygius kiemo akmenis. Arija stojo jam padėti. Kartu jie nurideno statinę iki pat sienos ir atgal, tada atvertė ją stačią. Elmarui atlupus dangtį ir traukiant lauk šarvų marškinius, buvo girdėti, kaip viduje byra smėlis.

— Kaip manai, gal jau gana?

Ruzo Boltono ginklanešys privalėjo rūpintis, kad riterio šarvai visada tviskėtų.

— Reikia gerai išpurtyti smėlį. Čia dar yra rūdžių dėmių. Matai? — Ji parodė pirštu. — Geriau pavalyk dar kartą.

— Pati valyk.

Elmaras elgdavosi draugiškai, kol jam reikėdavo pagalbos, bet šiaip niekada nepamiršdavo esąs ginklanešys, o ji — tik tarnaitė. Mėgdavo girtis, kad jis — Perkėlos lordo sūnus, ne sūnėnas, mergvaikis ar anūkas, o tikragimis sūnus, ir todėl vesiąs princesę.

Brangiąja Elmaro princese Arija nesidomėjo ir nemėgo, kai jis imdavo jai nurodinėti.

— Turiu atnešti milordui vandens praustis. Jam miegamajame dabar uždėtos dėlės. Ne paprastos juodosios, o tos didžiosios, blyškios.

Elmaro akys išsiplėtė maždaug kaip du virti kiaušiniai. Dėlės jam kėlė siaubą, ypač tos didelės blyškios, primenančios drebučius, kol neprisisiurbusios kraujo.

— Ak, pamiršau, tu per liesa stumdyti tokiai sunkiai statinei.

— Ak, pamiršau, kad tu kvailas, — Arija pasiėmė kibirą. — Gal ir tau reikėtų uždėti dėlių. Sąsmaukoje jų būna didumo sulig paršiuku. — Ir nuėjo palikusi jį prie statinės.

Atėjusi į lordo miegamąjį, rado daugybę žmonių. Ten buvo ir Kiburnas, ir paniurėlis Voltonas su žiedmarškiniais ir antblauzdžiais, ir bent tuzinas Frėjų, visi broliai, įbroliai ir pusbroliai. Ruzas Boltonas nuogas gulėjo lovoje. Dėlės buvo prisisiurbusios rankų ir šlaunų vidinėje pusėje, margavo ant blyškios krūtinės — ilgi permatomi padarai, kurie siurbdami kraują virsta ryškiai rožiniais. Boltonas, kaip ir Arija, nekreipė į jas jokio dėmesio.

— Negalime leisti, kad lordas Taivinas užspeistų mus čia, Harenhole, — Arijai pilant vandenį į praustuvą, kalbėjo seras Einis Frėjus. Ne vyras, o žilas susikūprinęs milžinas pavandenijusiomis raudonomis akimis ir didžiulėmis gumbuotomis rankomis. Seras Einis atvedė į Harenholą pusantro tūkstančio kareivių, bet kartais atrodydavo, jog jis nepajėgia vadovauti net savo broliams. — Pilis tokia didelė, kad jai išlaikyti reikia ištisos kariuomenės, o jei būsime apsupti, tokios kariuomenės neišmaitinsime. Be to, nėra jokios vilties sukaupti pakankamai atsargų. Kraštas virtęs plėnimis, kaimuose siaučia vilkai, derlius sudegęs arba išgrobstytas. Ruduo jau čia pat, o maisto sandėliai tušti ir nieko nepasėta. Gyvename tuo, ką atsigabename iš apylinkių, ir jei Lanisteriai ims trukdyti, nespės nė mėnulis pasikeisti, kai mums teks pereiti prie žiurkių ir batų odos.

— Čia apgulties laukti neketinu, — Ruzas Boltonas kalbėjo taip tyliai, kad kitiems teko įtempti ausis norint išgirsti, todėl jo kambariai visada būdavo keistai nuščiuvę.

— Tai ką darysime? — panoro žinoti Džeredas Frėjus, liesas, praplikęs vyras raupuotu veidu. — Negi Edmuras Tulis taip apsvaigo nuo savo pergalės, kad nori stoti su lordu Taivinu į atvirą mūšį?

Jei stos, tai ir sumuš, pagalvojo Arija. Sumuš taip, kaip sumušė prie Raudonosios Šakos, pamatysite. Niekam neužkliūdama ji atsistojo šalia Kiburno.

— Lordas Taivinas — už daugelio mylių nuo čia, — ramiai tarė Boltonas. — Kol kas jam dar liko daug reikalų Karaliaus Uoste. Kol išsiruoš žygiuoti į Harenholą, praeis nemažai laiko.

— Jūs nepažįstate Lanisterių taip, kaip mes, milorde, — užsispyręs purtė galvą seras Einis. — Karalius Stanis taip pat manė, kad lordas Taivinas — už tūkstančio mylių, ir šitai jį sužlugdė.

Blyškusis vyras lovoje, dėlėms tebesiurbiant jo kraują, vos vos šyptelėjo.

— Aš nesu tas, kuris leidžiasi sužlugdomas.

— Net jeigu Riveranas sutelks visas pajėgas ir Jaunasis Vilkas prasiverš iš vakarų, nesugebėsime skaičiumi prilygti kariuomenei, kurią prieš mus pasiųs lordas Taivinas. Ateidamas jis bus kur kas galingesnis negu prie Žaliosios Šakos. Primenu, kad Džofrio pusėn stojo Haigardenas!

— Aš nepamiršau.

— Kartą jau buvau lordo Taivino nelaisvėje, — įsiterpė seras Hostinas, augalotas vyras keturkampiu veidu, pasak kalbų, iš visų Frėjų stipriausias. — Neturiu nė menkiausio noro dar sykį patirti Lanisterių vaišingumą.

Seras Haris Heigas, Frėjus iš motinos pusės, smarkiai linksėjo galva pritardamas:

— Jei lordui Taivinui pavyko nugalėti tokį užsigrūdinusį žmogų kaip Stanis Barateonas, tai ko prieš jį gali tikėtis mūsų karalius berniukas? — Vildamasis palaikymo jis pažvelgė į brolius bei pusbrolius, ir kai kurie pritardami kažką sumurmėjo.

— Kas nors privalo turėti drąsos tai pasakyti, — vėl prašneko lordas Hostinas. — Karas pralaimėtas. Reikia atverti karaliui Robui akis.

Ruzas Boltonas nukreipė į jį blyškų žvilgsnį.

— Kiek tik jo malonybei teko mūšio lauke susidurti su Lanisteriais, visada juos sumušdavo.

— Jis prarado šiaurę, — nenusileido Hostinas Frėjus. — Prarado Vinterfelą. Jo broliai negyvi…

Akimirką Arija liovėsi kvėpavusi. Negyvi? Branas ir Rikonas negyvi? Ką jis nori pasakyti? Ką jis čia kalba apie Vinterfelą, Džofris niekaip negalėjo Vinterfelo paimti, jokiu būdu, Robas niekada nebūtų jam leidęs. Paskui prisiminė, kad Robo Vinterfele nėra. Jis išvykęs į vakarus, Branas sužalotas, o Rikonui — tik ketveri. Ji iš visų jėgų stengėsi tvardytis, tylėti ir stovėti ramiai, taip, kaip ją mokė Sirijus Forelis, — stovėti tarsi būtum baldas. Jautė akyse besitvenkiančias ašaras, bet prisivertė jas nuryti. Tai netiesa, negali būti tiesa, tai dar vienas Lanisterių melas.

— Jeigu Stanis būtų laimėjęs, viskas galėjo pasisukti kitaip, — susimąstęs pratarė Ronelis Riversas. Jis buvo vienas lordo Valderio mergvaikių.

— Bet Stanis pralaimėjo, — atšovė seras Hostinas. — Nuo mūsų ilgesingų norų niekas nepasikeis. Karaliui Robui reikia susitaikyti su Lanisteriais. Jis turi nusiimti karūną ir atsiklaupti, kad ir kaip jam tai nepatiktų.

— O kas gi jam apie tai pasakys? — nusišypsojo Ruzas Boltonas. — Puiku šiais neramiais laikais turėti tiek daug narsių brolių. Pagalvosiu apie visa, ką sakėte.

Ta šypsena buvo ženklas visiems išeiti. Frėjai atsisveikino ir patraukė pro duris, kambaryje liko tik Kiburnas, Voltonas Geležinė Koja ir Arija. Lordas Boltonas pamojo jai, kad prieitų.

— Jau užtektinai nukraujavau. Nen, gali nuimti dėles.

— Tuojau pat, milorde.

Visada vertėjo pasistengti, kad Ruzui Boltonui nereikėtų prašyti antrąkart. Arija norėjo paklausti, ką seras Hostinas norėjo pasakyti apie Vinterfelą, tačiau nedrįso. Paklausiu Elmaro, pagalvojo ji. Elmaras man pasakys. Ji rūpestingai skabė nuo lordo kūno lėtai besiraitančias dėles, jų blyškūs kūneliai palietus atrodė drėgni ir išpampę nuo kraujo. Čia tik dėlės, priminė ji sau. Jei sugniaužčiau delną, jos ištrykštų tarp pirštų.

— Atėjo laiškas nuo jūsų ledi žmonos. — Kiburnas iš rankovės ištraukė pergamento ritinį. Nors vilkėjo meisterio apdarą, grandinės ant kaklo jis nenešiojo; žmonės šnibždėjosi, esą prarado ją už tai, kad nevengė juodosios magijos.

— Skaityk, — tarė Boltonas.

Ledi Valda iš Dvynių rašė beveik kasdien, bet visi laiškai buvo vienodi. „Mano mieliausiasis lorde, meldžiuosi už jus rytą, dieną ir vakare, — rašė ji, — ir skaičiuoju dienas, kol jūs vėl aplankysite mano guolį. Grįžkite kuo greičiau pas mane, ir padovanosiu jums daug tikragimių sūnų, kurie atstos Domeriką ir valdys po jūsų Dredfortą.“ Arija įsivaizdavo lopšyje gulintį putnų rausvą kūdikį su daugybe prisisiurbusių storų rausvų dėlių.

Ji atnešė lordui Boltonui drėgną rankšluostį, kad jis galėtų nusišluostyti savo minkštą beplaukį kūną.

— Norėsiu pasiųsti laišką, — pasakė jis buvusiam meisteriui.

— Ledi Valdai?

— Serui Helmanui Tolhartui.

Sero Helmano pasiuntinys atjojo prieš dvi dienas. Tolharto žmonės paėmė Darių pilį, kurioje Lanisterių įgula po trumpos apsiausties nutarė pasiduoti.

— Liepk jam karaliaus įsakymu belaisvius nugalabyti, o pilį sudeginti. Tada tegu susijungia su Robeto Gloverio pajėgomis ir smogia į rytus Duskendeilo kryptimi. Ten turtingos, kovų beveik nepaliestos žemės. Laikas ir jiems pasismaginti. Gloveris prarado pilį, Tolhartas — sūnų. Tegu keršija Duskendeile.

— Paruošiu laišką jums antspauduoti, milorde.

Arija nudžiugo išgirdusi, kad Darių pilis bus sudeginta. Ten ją nuvežė sugavę po peštynių su Džofriu, ten karalienė privertė tėvą užmušti Sansos vilką. Taip jai ir reikia, tegu dega. Tačiau Arija būtų norėjusi, kad Robetas Gloveris ir seras Helmanas Tolhartas sugrįžtų į Harenholą. Jie išžygiavo labai greitai, jai dar nespėjus apsispręsti, ar gali patikėti jiems savo paslaptį.

— Šiandien medžiosiu, — paskelbė Ruzas Boltonas, kai Kiburno padedamas vilkosi pamuštą švarką.

— Ar tai saugu, milorde? — paklausė Kiburnas. — Vos prieš tris dienas septono Uto žmones užpuolė vilkai. Atėjo tiesiai į stovyklą, vos per penkis jardus nuo laužo, ir papjovė du arklius.

— Kaip tik vilkus ir ketinu medžioti. Jie taip staugia, kad naktį nebegaliu sumerkti akių. — Boltonas užsisegė diržo sagtį ir pasitaisė kalaviją bei durklą. — Pasakojama, esą šiaurėje kadaise didvilkiai lakstė gaujomis po šimtą žvėrių ir daugiau, nesibaidydami nei žmonių, nei mamutų, tačiau tai buvo labai seniai ir visai kituose kraštuose. Keista matyti, kad paprasti pietų vilkai šitaip suįžūlėjo.

— Baisiais laikais gimsta baisūs dalykai, milorde.

Boltonas pravėrė lūpas parodydamas dantis, tai tikriausiai turėjo reikšti šypseną.

— Nejaugi šie laikai tokie baisūs, meisteri?

— Vasara baigėsi, o krašte — keturi karaliai.

— Vienas karalius gali būti baisus, bet keturi? — jis gūžtelėjo pečiais. — Nen, mano kailinį apsiaustą.

Ji padavė jam tą drabužį.

— Man grįžus kambariai turi būti švarūs ir tvarkingi, — paliepė jai segdamasis apsiaustą. — Ir pasirūpink ledi Valdos laišku.

— Klausau, milorde.

Daugiau nė nežvilgtelėjęs į ją, lordas su meisteriu negaišdamas išėjo iš kambario. Paėmusi laišką, Arija įmetė jį į židinį, tada žarstekliu pajudino rąstus, kad ugnis įsidegtų iš naujo. Žiūrėjo, kaip pergamentas raitosi, juoduoja ir pagaliau užsiliepsnoja. Jeigu Lanisteriai ką nors padarys Branui ir Rikonui, Robas išžudys juos visus iki vieno. Jis niekada neatsiklaups, niekada, niekada, niekada. Jis nė vieno jų nebijo. Pelenų draiskalai sklęsdami kilo aukštyn į kaminą. Arija tupėjo prie ugnies, pro deginančių ašarų miglą žiūrėdama, kaip jie sūkuriuoja. Jeigu Vinterfelo iš tiesų nebėra, tai kur dabar mano namai? Ar aš vis dar Arija, o gal tik tarnaitė Nen, ir taip bus amžinai, amžinai, amžinai?

Kitas kelias valandas ji praleido tvarkydama lordo kambarius. Iššlavė senas nendres, paskleidė šviežių ir maloniai kvepiančių, į židinį prikrovė malkų, pakeitė paklodes, supureno pūkų čiužinį, į išvietės angą supylė naktipuodžius, paskui juos iššveitė, nutempė skalbėjoms didelį glėbį nešvarių drabužių, o viršun iš virtuvės atnešė dubenį puikių rudeninių kriaušių. Baigusi tvarkyti miegamąjį, nusileido per kelis laiptelius į menę, tuščią ir erdvų kambarį, prilygstantį daugelio mažesnių pilių didžiosioms menėms. Iš žvakių buvo likę tik galiukai, tad Arija jas pakeitė. Palei langus stovėjo milžiniškas ąžuolinis stalas, ant kurio lordas rašydavo laiškus. Ji sudėjo knygas į krūveles, pakeitė žvakes, tvarkingai surikiavo plunksnas, rašalus ir antspaudų vašką.

Ant popierių numesta gulėjo didelė avies oda nelygiais kraštais. Arija jau pradėjo vynioti ją į ritinį, bet jos akį patraukė ryškios spalvos: mėlyni ežerai ir upės, raudoni taškai ten, kur turi būti pilys ir miestai, žali miškai. Užuot padėjusi į šalį, Arija jį išskleidė. TRIŠAKIO ŽEMĖS — skelbė puošnus užrašas žemėlapio apačioje. Piešinys vaizdavo viską nuo Sąsmaukos iki Juodųjų Vandenų įlankos. Štai Harenholas prie didelio ežero, susigaudė ji, o kurgi Riveranas? Netrukus pamatė ir tą tašką. Ne taip jau ir toli…

Jai baigus visus darbus, diena buvo vos persiritusi į antrą pusę, tad Arija patraukė į dievų giraitę. Lordo Boltono taurininkės pareigos buvo lengvesnės negu pas Vyzę ar net Raudonakį, nors dabar jai teko rengtis pažo drabužiais ir praustis dažniau, negu ji būtų norėjusi. Medžiotojai turėjo grįžti tik po kelių valandų, tad jai liko laiko pasidarbuoti su šluotkočio „Adata“.

Arija kapojo beržų lapus, kol nulaužtasis šluotkočio galas pažaliavo ir tapo lipnus.

— Seras Gregoris, — iškvėpė ji. — Dunsenas, Poliveris, Rafas Meilutis.

Ji sukosi aplinkui, lakstė šuoliais, sustingdavo ant pirštų galų, vėl šokdavo tai vienon, tai kiton pusėn, be gailesčio taškydama į šalis kankorėžius.

— Kutulis, — šūktelėjo kartą. — Skalikas, — čia pat pridūrė. — Seras Ilinas, seras Merinas, karalienė Sersėja.

Prieš akis sudūlavo ąžuolo kamienas, ir Arija šoko priekin ketindama persmeigti jį kiaurai, drauge urgzdama:

— Džofris, Džofris, Džofris.

Jos kojos ir rankos margavo nuo saulės ir lapų šešėlių. Kai stabtelėjo atsipūsti, ant odos blizgėjo prakaito lašeliai. Nubrozdintas dešinysis kulnas buvo kruvinas, tad ji ant vienos kojos sustojo prieš širdmedį ir iškėlusi savo kalaviją atidavė pagarbą.

— Valar morgulis, — tarė ji seniesiems šiaurės dievams. Jai patiko, kaip tariami skamba šitie žodžiai.

Eidama per kiemą pirties pusėn, Arija pastebėjo į meisterio bokštą besileidžiantį varną ir tuoj pat pagalvojo, iš kur jis atskrido ir kokią atnešė žinią. Gal jis nuo Robo, gal praneša, kad apie Braną ir Rikoną viskas netiesa. Pajutusi viltį, net ėmė kandžioti lūpą. Jei turėčiau sparnus, nuskrisčiau į Vinterfelą ir pasižiūrėčiau pati. Ir jei tai būtų tiesa, tiesiog skrisčiau tolyn, link mėnulio ir spindinčių žvaigždžių, išvysčiau visa tai, apie ką savo pasakose sekdavo senoji auklė, drakonus ir jūrų pabaisas, Bravoso milžiną, ir galbūt niekada nebeparskrisčiau, nebent labai užsimanyčiau.

Medžiotojų būrys grįžo visai vakarėjant ir pargabeno devynis nudobtus vilkus. Septyni buvo suaugę, stambūs, pilkšvai rudi žvėrys, galingi ir žiaurūs, ilgais geltonais dantimis priešmirtinio įniršio pražiodytuose nasruose. Tačiau du buvo dar tik vilkiukai. Lordas Boltonas liepė iš kailių pasiūti jam antklodę.

— Jauniklių kailis dar labai švelnus, milorde, — patarė vienas vyrų, — jums išeitų puiki šiltų pirštinių pora.

Boltonas žvilgtelėjo aukštyn į vėliavas, plevėsuojančias virš vartų bokštų.

— Kaip mums nuolat mėgsta priminti Starkai, žiema ateina. Siūkite pirštines.

Išvydęs Ariją, paliepė:

— Nen, norėsiu karšto vyno su prieskoniais, miške gerokai sužvarbau. Žiūrėk, kad nebūtų ataušęs. Vakarieniauti ketinu vienas. Miežinės duonos, sviesto, šernienos.

— Tučtuojau, milorde, — toks atsakymas visada būdavo geriausias.

Jai įžengus į virtuvę, Pyragėlis kepė avižinius papločius. Kiti trys virėjai darinėjo žuvį, o berniukas parankinis virš ugnies suko ant iešmo pamautą šerną.

— Milordas pageidauja vakarienės ir karšto vyno jai užgerti, — paskelbė Arija, — ir nori, kad jis būtų iš tiesų karštas.

Vienas virėjų nusiplovė rankas, susirado puodą ir pripylė tiršto saldaus raudonojo. Pyragėliui buvo liepta, kol vynas šyla, susmulkinti prieskonių. Arija ėmėsi jam padėti.

— Pats moku, — niūriai tarė jis, — man nereikia patarimų, kaip sutaisyti karštą vyną.

Jis taip pat manęs nekenčia, o gal bijo. Ji pasitraukė į šalį nesupykusi, veikiau nuliūdusi.

Paruošę maistą, virėjai uždengė jį sidabriniu dangčiu, o ąsotį apvyniojo storu rankšluosčiu, kad ilgiau išlaikytų šilumą. Lauke jau temo. Ant sienų varnos niurnėjo aplink galvas tarsi dvariškiai apie karalių. Vienas iš sargybinių atidarė Karaliaus Laužo duris.

— Tikiuosi, kad čia ne kiaunės sriuba, — pajuokavo jis.

Ruzas Boltonas, jai įėjus, sėdėjo prie židinio ir skaitė storą, oda įrištą knygą.

— Uždek žvakių, — paliepė versdamas puslapį. — Čia jau tamsoka.

Arija padėjo maistą jam prie alkūnės ir padarė kaip liepta. Kambarys prisipildė mirgančios šviesos ir gvazdikėlių kvapo. Lordas Boltonas pirštu pervertė dar keletą puslapių, paskui užvožė knygą ir atsargiai įkišo į ugnį. Žiūrėjo, kaip ją apima liepsna, o jo blyškiose akyse mirguliavo jos atspindžiai. Sena išdžiūvusi oda ūžtelėjusi įsidegė, geltoni lapai degdami sklaistėsi, lyg juos skaitytų koks vaiduoklis.

— Šį vakarą man tavęs nebereikės, — tarė Boltonas, taip ir nepažvelgęs į ją.

Ji turėjo išeiti tyliai tarsi pelė, bet kažkas jai nedavė ramybės.

— Milorde, — paklausė ji, — ar pasiimsite mane su savimi, kai išvyksite iš Harenholo?

Jis atsigręžė į ją tokiomis akimis, tarsi nuo lėkštės būtų prabilusi šerniena.

— Nen, ar aš tau leidau klausinėti?

— Ne, milorde, — ji nuleido akis.

— Vadinasi, tu neturėjai prabilti? Ar taip?

— Taip, milorde.

Akimirką atrodė, kad tai jį pralinksmino.

— Atsakysiu tau, bet tik šį kartą. Grįždamas į šiaurę, ketinu palikti Harenholą lordui Vargui. Tu liksi čia, su juo.

— Tačiau aš ne… — buvo besakanti ji. Boltonas ją nutraukė:

— Nesu pratęs, Nen, kad tarnai mane klausinėtų. Gal turėčiau nupjauti tau liežuvį?

Ji žinojo, kad jis galėtų tai padaryti taip lengvai, kaip kitas žmogus paspiria šunį.

— Ne, milorde.

— Vadinasi, daugiau iš tavęs šito nebegirdėsiu?

— Ne, milorde.

— Tuomet eik. Šį akiplėšiškumą aš užmiršiu.

Arija išėjo, bet gulti dar nesirengė. Žengiant į kiemo tamsą, sargybinis prie durų linktelėjo jai galva ir tarė:

— Audra ateina. Užuodi, kaip oras kvepia?

Pūtė gūsingas vėjas, draskydamas liepsnų sūkurius nuo deglų, sukaišiotų ant sienos greta eilėmis prismaigstytų galvų. Pakeliui į dievų giraitę ji praėjo Raudų bokštą, kur anksčiau gyveno bijodama Vyzės. Harenholui kritus, jį sau pasiėmė Frėjai. Pro langą sklido pikti balsai, vienu metu kalbėjo ir ginčijosi daug žmonių. Lauke ant laiptelių vienišas sėdėjo Elmaras.

— Kas nutiko? — paklausė Arija, išvydusi ant jo skruostų blizgančias ašaras.

— Mano princesė, — sušniurkščiojo Elmaras. — Einis sako, kad suteršta mūsų garbė. Paukštis atskrido iš Dvynių. Mano lordas tėvas sako, kad turėsiu vesti kažkokią kitą arba tapti septonu.

Kvaila princesė, pagalvojo Arija, nėra čia ko verkti.

— Mano broliai gali būti mirę, — prisipažino ji.

Elmaras pažvelgė į ją su panieka.

— Niekam nerūpi kažkokios tarnaitės broliai.

Šitai išgirdus buvo sunku susivaldyti jam nevožus.

— Tikiuosi, kad tavo princesė mirs, — metė ji ir nukūrė, kad tas nespėtų jos sugriebti.

Dievų giraitėje ji iš slėptuvės išsitraukė savo šluotkočio kalaviją ir nusinešė prie širdmedžio. Ten atsiklaupė. Šiureno raudoni lapai. Raudonos akys žvelgė jai į širdį. Dievų akys.

— Jūs, dievai, sakykite, ką man daryti, — meldėsi Arija.

Ilgokai nebuvo nieko girdėti, tik vėjas, vanduo, lapai, šakų girgždesys. Bet paskui kažkur be galo toli, už dievų giraitės ir apkerėtų bokštų, už milžiniškų akmeninių Harenholo sienų, iš nepasiekiamo pasaulio atsklido vienišas vilko kauksmas. Šiurpas nubėgo Arijai per nugarą, ir akimirką ji pasijuto lyg apsvaigusi. Tada vos girdimai suskambo, regis, tėvo balsas.

— Kai krinta sniegas ir pučia baltieji vėjai, vienišas vilkas miršta, bet gauja išlieka gyva, — kalbėjo jis.

— Bet gaujos nebėra, — sušnibždėjo ji burtmedžiui. Branas ir Rikonas mirę, Sansa Lanisterių rankose, Jonas iškeliavęs prie Sienos. — Net ir aš — jau nebe aš, o Nen.

— Tu — Arija iš Vinterfelo, šiaurės duktė. Sakei man, kad gali būti stipri. Tavyje teka vilko kraujas.

— Vilko kraujas, — dabar Arija prisiminė. — Būsiu stipri kaip Robas. Pasakiau ir būsiu.

Ji giliai atsikvėpė, abiem rankomis paėmusi šluotkotį iškėlė ir trenkė sau į kelį. Garsiai triokštelėjęs, pagalys lūžo, ir ji nusviedė abu medgalius šalin. Aš — didvilkė, ir gana tų medinių dantų.

Tą naktį ji gulėjo savo siauroje lovoje ant kūną badančių šiaudų laukdama patekant mėnulio ir klausydamasi, kaip šnabžda ir ginčijasi gyvųjų ir mirusiųjų balsai. Dabar ji pasitikėjo tik šitais balsais. Girdėjo savo pačios alsavimą ir vilkų, dabar jau visos rujos, staugimą. Jie arčiau negu tas, kurį girdėjau dievų giraitėje, pagalvojo ji. Jie šaukiasi manęs.

Pagaliau ji išsmuko iš po antklodės, įsirangė į tuniką ir basa nutipeno laiptais žemyn. Ruzas Boltonas buvo atsargus žmogus, prie durų į Karaliaus Laužą dieną naktį budėjo sargyba, tad jai teko išlįsti pro siaurą rūsio langą. Kieme tvyrojo ramybė, didžiulė pilis skendėjo užkerėtuose sapnuose. Aukštai virš galvos Raudų bokšto sienose raudojo vėjas.

Kalvėje žaizdrai buvo užgesinti, durys užrakintos. Arija, kaip ir aną kartą, įšliaužė pro langą. Gendris miegojo kartu su kitais dviem pameistriais ant vieno čiužinio. Ji ilgokai tupėjo susirietusi ant aukšto, kol akys apsiprato su tamsa tiek, kad neabejojo — Gendris guli iš krašto. Tada užspaudė jam burną ir gnybtelėjo. Gendris atsimerkė. Tikriausiai nebuvo labai kietai įmigęs.

— Labai prašau, — sušnibždėjo ji. Nuėmusi delną jam nuo burnos, mostelėjo ranka žemyn.

Akimirką jai atrodė, kad Gendris nieko nesuprato, bet paskui jis išlindo iš po antklodės. Nuogas tyliai nužingsniavo per kambarį, užsimetė palaidą šiurkščios drobės tuniką ir nulipo paskui ją nuo aukšto žemyn. Kiti miegantys nė nekrustelėjo.

— Ko tau reikia šį kartą? — pusbalsiu piktai paklausė Gendris.

— Kalavijo.

— Juodapirštis visus ginklus saugo užrakinęs, šitai sakiau tau šimtą kartų. Ar čia Dėlių lordui?

— Man. Sudaužyk spyną kūju.

— O jie man sudaužys rankas, — burbtelėjo Gendris. — Ar padarys ką nors blogiau.

— Nesudaužys, jeigu pabėgsi kartu su manimi.

— Pabėgsi, o jie tave pagaus ir užmuš.

— Jie padarys dar blogiau. Lordas Boltonas atiduoda Harenholą Kruviniesiems Juokdariams, taip jis man sakė.

Gendris nusibraukė nuo akių juodus plaukus.

— Na ir kas?

Ji bebaimiu žvilgsniu žiūrėjo tiesiai jam į akis.

— Tas, kad Vargas Houtas, tapęs lordu, ketina visiems tarnams nupjauti kojas. Kad nepabėgtų. Taip pat ir kalviams.

— Čia tik pasakos, — paniekinamai atsiliepė Gendris.

— Ne, tai tiesa. Girdėjau, kaip Vargas Houtas šitai sakė, — sumelavo Arija. — Kiekvienam nupjaus po vieną pėdą. Kairę. Nueik į virtuvę ir pažadink Pyragėlį, jis padarys, ką tu jam liepsi. Mums reikės duonos ar avižinių papločių, ar dar ko nors. Tu gauk kalavijus, aš pasirūpinsiu arkliais. Susitiksime prie rytinės sienos vartelių, už Vaiduoklių bokšto. Ten niekas niekada nevaikšto.

— Žinau tuos vartus. Jie saugomi, kaip ir visi kiti.

— Tai kas? Juk kalavijų nepamirši?

— Aš apskritai nesakiau, kad ateisiu.

— Nesakei. Bet jei ateisi, kalavijų nepamirši?

Jis susiraukė.

— Ne, — ištarė pagaliau. — Manau, nepamiršiu.

Arija grįžo į Karaliaus Laužą tuo pačiu keliu, kaip ir išėjo, ir nusėlino įvijais laiptais klausydamasi, kaip aidi jos žingsniai. Atsidūrusi savo kambarėlyje nusirengė nuoga, tada rūpestingai apsivilko iš naujo — du sluoksnius apatinių, šiltas kojines ir pačią švariausią tuniką. Ši buvo lordo Boltono spalvų. Ant krūtinės puikavosi išsiuvinėtas jo ženklas, Dredforto žmogus nulupta oda. Ji užsirišo batus, ant liesų pečių užsimetė vilnonį apsiaustą ir suveržė po kaklu. Tyliai tarsi šešėlis vėl nusileido laiptais. Prie lordo menės durų stabtelėjo pasiklausyti, tada lėtai jas pravėrė. Viduje buvo tylu.

Avies odos žemėlapis gulėjo ant stalo greta lordo Boltono vakarienės likučių. Arija jį standžiai suvyniojo ir užsikišo už diržo. Lordas ant stalo buvo palikęs ir savo durklą, tad Arija pasiėmė ir jį, jei kartais Gendrio drąsa išgaruotų.

Jai įsmukus į tamsos gaubiamą arklidę, tyliai sužvingo vienas žirgas. Visi arklininkai miegojo. Ji koja tol judino vieną, kol tas galų gale apspangęs atsisėdo ir ištarė:

— A? Kas?

— Lordui Boltonui reikia trijų pabalnotų arklių.

Vaikinukas atsikėlė, purtydamas iš plaukų šiaudus.

— Ką, šitokiu metu? Sakai, arklių? — Jis sumirksėjo žiūrėdamas į ženklą ant jos tunikos. — Kam jam tų arklių tokioje tamsoje?

— Lordas Boltonas nepratęs, kad tarnai jį klausinėtų. — Arija susidėjo rankas ant krūtinės.

Arklininkas tebežiūrėjo į žmogų be odos. Jis žinojo, ką tai reiškia.

— Sakai, trijų?

— Vienas — du — trys. Trijų. Tinkamų medžioklei. Greitų ir patikimų.

Arija padėjo jam sutvarkyti kamanas ir balnus, kad nereikėtų žadinti kitų. Ji vylėsi, kad šitam arklininkui paskui nenutiks nieko bloga, bet nujautė, kad tikriausiai bus kitaip.

Sunkiausia buvo vesti arklius per pilį. Ji stengėsi kiek įmanoma laikytis sienos šešėlyje, kad sienų viršumi vaikštantys sargybiniai galėtų pamatyti ją nebent pažvelgę vos ne stačiai žemyn. O jei ir pamatys, kas iš to? Aš — paties milordo taurininkė. Naktis buvo rudeniškai drėgna ir šalta. Iš vakarų lekiantys debesys užstojo žvaigždes, Raudų bokštas gedulingai užkaukdavo sulig kiekvienu vėjo gūsiu. Kvepia lietumi. Arija nežinojo, ar jų pabėgimui lietus padės, ar pakenks.

Niekas jos nepastebėjo ir ji pati nieko nematė, tik pilkai baltą katę, sėlinančią dievų giraitės sienos viršumi. Ta katė stabtelėjo ir sušnypštė, žadindama prisiminimus apie Raudonąją pilį, tėvą ir Sirijų Forelį.

— Galėčiau tave pagauti, jei tik norėčiau, — tyliai pasakė ji katei, — bet man reikia eiti.

Katė vėl sušnypštė ir nubėgo.

Iš penkių didžiulių Harenholo bokštų Vaiduoklių bokštas buvo labiausiai apgriuvęs. Tamsus ir apleistas jis slėpėsi už septos griuvėsių, kur jau beveik tris šimtus metų melstis rinkdavosi tik žiurkės. Ten ji ir laukė spėliodama, ar ateis Gendris su Pyragėliu. Regis, palaukti jai teko ilgokai. Arkliai pešė žoles, dygstančias tarp suskaldytų akmenų, debesys prarijo paskutines žvaigždes. Arija išsitraukė durklą ir ėmė jį galąsti, kad rankos būtų kuo nors užimtos. Ilgais sklandžiais judesiais, kaip ją mokė Sirijus. Tas garsas teikė ramybės.

Juos ateinant Arija išgirdo kur kas anksčiau, negu pamatė. Pyragėlis sunkiai dūsavo, o kartą tamsoje kluptelėjęs ir nusibrozdinęs koją nusikeikė taip garsiai, kad galėjo pažadinti pusę Harenholo. Gendris elgėsi tyliau, bet jo nešami kalavijai einant žvangėjo.

— Aš čia, — ji atsistojo. — Tyliau, kas nors gali išgirsti.

Per išsivarčiusius akmenis vaikinai užsiropštė iki jos. Gendris po apsiaustu vilkėjo aliejumi išteptus žiedmarškinius, už nugaros turėjo pasikabinęs savąjį kalvio kūjį. Apvalus rausvas Pyragėlio veidas kyščiojo iš po gobtuvo. Jam ant dešinės rankos tabalavo maišas su duona, po kaire pažastimi jis laikė paspaudęs didelį apvalų sūrį.

— Prie tų vartelių budi sargybinis, — tyliai tarė Gendris. — Juk sakiau, kad jis ten bus.

— Laukite čia prie arklių, — pasakė Arija, — aš jo atsikratysiu. Kai pašauksiu, tučtuojau ateikite.

Gendris linktelėjo.

— Ūktelk kaip pelėda, kai mums reikės eiti, — tarė Pyragėlis.

— Aš — ne pelėda, — atšovė Arija. — Aš — vilkė. Sustaugsiu.

Palikusi juos, ji viena nėrė pro Vaiduoklių bokšto šešėlį. Ėjo greitai, kad nepasivytų jos pačios baimė, ir atrodė, kad šalia jos žingsniuoja ir Sirijus Forelis, ir Jorinas, ir Džakenas Hagaras, ir Jonas Snou. Ne, ji dar nepasiėmė Gendrio atnešto kalavijo. Šį kartą durklas tiko labiau. Buvo geras ir aštrus. Šie varteliai buvo mažiausi iš visų Harenholo vartų — siauros ir tvirtos ąžuolinės durys, apkaltos geležinėmis vinimis, įtaisytos sienos kampe po gynybiniu bokštu. Jas saugojo tik vienas žmogus, bet Arija žinojo, kad bokšte sargybinių yra daugiau, kiti netoliese vaikšto ant sienos. Kad ir kas nutiktų, ji turi veikti tyliai tarsi šešėlis. Negalima leisti jam surikti. Pabiro paskiri lietaus lašai. Vienas tekštelėjo jai į kaktą ir lėtai nuriedėjo per nosį žemyn.

Ėjo nesislapstydama, žengė prie sargybinio atvirai, tarsi ją būtų siuntęs pats lordas Boltonas. Tas smalsiai žiūrėjo į ją — kas gi per pačią nakties tamsą atveda čionai pažą? Prisiartinusi pamatė, kad jis — šiaurietis, labai aukštas ir liesas, susisupęs į apdriskusį kailinį apsiaustą. Tai buvo blogai. Ji galėjo apkvailinti kokį Frėjų ar Smarkųjį Vyruką, bet Dredforto vyrai Ruzui Boltonui tarnavo visą gyvenimą ir jį pažinojo geriau už ją. O jeigu pasakyčiau, kad esu Arija Stark, ir liepčiau pasitraukti nuo vartų… Ne, ji nedrįso. Tas sargybinis — šiaurietis, bet ne iš Vinterfelo. Jis — Boltono žmogus.

Priėjusi praskleidė plačiau apsiaustą, kad jis pamatytų žmogų nulupta oda ant jos krūtinės.

— Mane atsiuntė lordas Boltonas.

— Tokiu metu? Ko gi dabar?

Po kailiu ji matė blykčiojant plieną ir nebuvo tikra, ar jai pakaks jėgos perdurti žiedmarškinius. Jo gerklė, reikia taikyti į gerklę, bet jis per daug aukštas, niekaip nepasieksiu. Akimirką ji nežinojo, ką sakyti. Staiga vėl tapo maža, išsigandusi mergaitė, o lietaus lašai ant veido atrodė lyg ašaros.

— Jis liepė visiems sargybiniams už gerą tarnybą duoti po sidabrinį pinigą, — žodžiai, atrodė, radosi tarsi iš niekur.

— Sakai, sidabrinį? — Jis nepatikėjo, bet norėjo patikėti, galų gale sidabras yra sidabras. — Ką gi, duokš jį.

Jos ranka pasislėpė po tunika ir vėl išnėrė spausdama tarp pirštų Džakeno duotą pinigėlį. Tamsoje geležis galėjo pasirodyti kaip apsiblausęs sidabras. Ji ištiesė ranką… ir moneta išslydo pro pirštus.

Tyliai keiktelėjęs, vyras priklaupė ant vieno kelio, apgraibomis ieškodamas ant žemės pinigo, ir jo kaklas atsidūrė tiesiai prieš Ariją. Ji išsitraukė durklą ir perbraukė jam per gerklę, lygią ir švelnią tarsi vasariškas šilkas. Karštas kraujas pliūptelėjo jai ant rankų, sargybinis dar mėgino riktelėti, bet ir burna jau buvo pilna kraujo.

— Valar morgulis, — jam mirštant sušnibždėjo Arija.

Kai vyras sustingo, ji susirado monetą. Už Harenholo sienų garsiai ir pratisai sustaugė vilkas. Ji pakėlė vartų skersinį, atrėmė į sieną ir atidarė sunkias ąžuolines duris. Kai vesdami arklius atėjo Pyragėlis ir Gendris, lijo kaip iš kibiro.

— Tu nužudei jį! — aiktelėjo Pyragėlis.

— O ką, tavo nuomone, turėjau daryti?

Pirštai buvo lipnūs nuo kraujo, jos kumelė baidėsi to kvapo. Nesvarbu, galvojo Arija, šokdama į balną. Lietus juos nuplaus, ir vėl bus švarūs.

Sansa

Sosto menė atrodė tarsi brangakmenių, kailių ir ryškių drabužių jūra. Lordai ir ledi rinkosi jos pakraščiuose, stoviniavo po aukštais langais, stumdydamiesi lyg žvejų žmonos prieplaukoje.

Džofrio dvariškiai šiandien stengėsi pranokti vienas kitą. Džalabaras Kso atėjo visas apsikaišęs plunksnomis, tokiu keistu ir neįtikėtinu apdaru, kad, atrodė, tuoj pakils skristi. Krištolinė aukštojo septono karūna, kaskart jam pajudinus galvą, tvyksčiojo vaivorykštėmis. Prie tarybos stalo karalienė Sersėja žibėjo auksu atausta suknia, pro kurios iškarpas švietė raudono vyno spalvos aksomas, šalia jos bruzdėjo ir maivėsi alyviniais brokatais pasipuošęs Veiris. Mėnuliukas ir seras Dontosas apsirengė naujus margus, švarius tarsi pavasario rytas juokdarių apdarus. Gražios atrodė net ir ledi Tanda su dukterimis, vilkinčios suderintas žalsvai melsvas sukneles su voverių kailiukais, o lordas Džailsas kosėjo į skaisčiai raudoną, auksiniais nėriniais apkraštuotą šilko skepetaitę. Karalius Džofris sėdėjo tarp Geležinio sosto smaigų ir geležčių iškilęs virš visų. Buvo apsivilkęs tamsiai raudono šilko liemenę ir juodą, rubinais nusagstytą mantiją, ant galvos turėjo sunkią auksinę karūną.

Prasibrovusi pro riterių, ginklanešių ir turtingų miestelėnų minią, Sansa atsidūrė priešakinėje galerijos eilėje kaip tik tada, kai trimitų garsai paskelbė, jog atvyksta lordas Taivinas Lanisteris.

Jis atjojo raitas per visą menę ir nulipo nuo žirgo prieš Geležinį sostą. Tokių šarvų Sansa niekada nebuvo mačiusi; vien raudonas poliruotas plienas su paauksuotais raižiniais ir papuošimais. Krūtinės šonuose žėrėjo saulės pavidalo diskai, ant šalmo keteros riaumojo liūtas su rubinų akimis, o ant pečių tupinčios liūtės laikė auksu ataustą apsiaustą, tokį ilgą ir sunkų, kad jis krito ir ant žirgo strėnų. Paauksuoti buvo net arklio šarvai, juos dengė tamsiai raudono šilko gūnios su išsiuvinėtu Lanisterių liūtu.

Kasterlių Uolos lordas atrodė taip įspūdingai, kad visi išsižiojo, kai jo žirgas čia pat prie sosto dribtelėjo mėšlo krūvą. Džofriui, lipant nuo sosto apkabinti senelio ir paskelbti jo Miesto išgelbėtoju, teko atsargiai ją peržengti. Sansa net užsidengė burną slėpdama baikščią šypseną.

Džofas pabrėžtinai iškilmingai kreipėsi į senelį prašydamas valdyti kraštą, ir lordas Taivinas taip pat iškilmingai pareiškė priimąs tą atsakomybę, „kol jo malonybė sulauks pilnų metų“. Tada ginklanešiai nuėmė jam šarvus, o Džofas ant kaklo užsegė karaliaus rankos pareigas žyminčią grandinę. Lordas Taivinas atsisėdo prie tarybos stalo greta karalienės. Žirgas buvo išvestas, jo pagarbos ženklas pašalintas. Sersėja, linktelėjusi galva, liepė tęsti ceremoniją.

Kiekvieną didvyrį, žengiantį pro didžiules ąžuolines duris, griausmingai sveikino vario trimitų gausmas. Šaukliai visiems skelbė jo vardą ir atliktus žygdarbius, o kilmingi riteriai ir aukštuomenės damos audringai džiūgavo lyg galvažudžiai gaidžių peštynėse. Didžiausia pagarba buvo skirta Meisui Taireliui, Haigardeno lordui, kadaise galingam, dabar jau sustorėjusiam, bet vis dar patraukliam vyrui. Jam iš paskos įžengė jo sūnūs: seras Loras ir jo vyresnysis brolis seras Garlanas Narsusis. Visi trys buvo apsirengę vienodai — sabalo kailiukais apkraštuotu žaliu aksomu.

Karalius, suteikdamas ypatingą garbę, dar kartą nulipo nuo sosto jų pasveikinti. Kiekvienam apie kaklą jis užsegė iš minkšto geltono aukso nukaltą rožių grandinę, ant kurios kybojo aukso diskas su rubinais papuoštu Lanisterių liūtu.

— Rožės palaiko liūtą taip, kaip Haigardeno galia palaiko karalystę, — paskelbė Džofris. — Jeigu norėtumėte manęs prašyti kokios malonės, tai prašykite ir ji bus jūsų.

Štai dabar ir prasideda, pagalvojo Sansa.

— Jūsų malonybe, — tarė seras Loras, — maldauju garbės tarnauti jūsų karališkojoje sargyboje ir ginti jus nuo priešų.

Džofris pakėlė Gėlių riterį nuo grindų ir pabučiavo į skruostą.

— Taip ir bus, broli.

Lordas Tairelis nulenkė galvą.

— Nėra didesnės malonės, negu tarnauti karaliui. Jeigu pasirodyčiau esąs tinkamas būti jūsų karališkojoje taryboje, nerastumėte ištikimesnio ir teisingesnio už mane.

Džofas uždėjo ranką lordui Taireliui ant peties ir, šiam atsistojus, pabučiavo.

— Jūsų noras įvykdytas.

Seras Garlanas Tairelis, penkeriais metais vyresnis už serą Lorą, į savo jaunesnį ir labiau pagarsėjusį brolį buvo labai panašus, tik aukštesnis ir barzdotas. Platesnės krūtinės ir pečių, gana dailaus veido, bet anaiptol ne toks pribloškiantis gražuolis kaip seras Loras.

— Jūsų malonybe, — karaliui priėjus prie jo, tarė Garlanas, — turiu netekėjusią seserį, Mardžerę, ji — mūsų giminės džiaugsmas ir pasididžiavimas. Kaip žinote, ji buvo sutuokta su Renliu Barateonu, bet lordas Renlis išėjo į karą taip ir neįgyvendinęs santuokos, tad ji liko nekalta. Mardžerė girdėjo daugybę pasakojimų apie jūsų išmintį, narsą ir taurumą ir net nemačiusi įsimylėjo jus. Maldauju, liepkite jai atvykti ir imkite jos ranką, ir tegu mano ir jūsų giminės susijungia amžiams.

Karalius Džofris apsimetė didžiai nustebęs.

— Sere Garlanai, garsas apie jūsų sesers grožį sklinda per visas Septynias Karalystes, bet aš esu pasižadėjęs kitai. Karalius privalo laikytis savo žodžio.

Šiurendama sijonais, pakilo karalienė Sersėja.

— Jūsų malonybe, mažoji taryba mano, kad nebūtų nei išmintinga, nei teisinga vesti dukterį žmogaus, kuriam už išdavystę nukirsta galva, merginą, kurios brolis net šiuo metu atvirai maištauja prieš sostą. Valdove, jūsų patarėjai maldauja, kad dėl krašto gerovės Sansą Stark paliktumėte nuošalyje. Ledi Mardžerė bus jums kur kas tinkamesnė karalienė.

Lordai ir ledi menėje tarsi mokytų šunų gauja pritardami prapliupo šūkauti:

— Mardžerė! — rėkė jie. — Norime Mardžerės! Jokių karalienių išdavikių! Taireliai! Taireliai!

Džofris iškėlė ranką.

— Labai norėčiau patenkinti savo žmonių norus, motin, bet esu davęs šventą priesaiką.

Aukštasis septonas žengė žingsnį pirmyn.

— Jūsų malonybe, dievai saugo sužadėtuvių sutartį, tačiau jūsų tėvas, tebūnie palaimintas jo atminimas, karalius Robertas, sudarė šį susitarimą, kai Vinterfelo Starkai dar nebuvo atskleidę savo apgavikiškos prigimties. Kraštui padaryti jų nusikaltimai išlaisvina jus nuo bet kokių jiems duotų pažadų. Tikėjimo požiūriu tarp jūsų ir Sansos Stark teisėtos vedybų sutarties nėra.

Sosto menėje kilo džiugus sąmyšis, visur aplinkui nuaidėjo šauksmai: „Mardžerė, Mardžerė!“ Sansa palinko priekin, rankomis tvirtai įsikibusi į medinius galerijos turėklus. Žinojo, kas bus toliau, bet vis tiek bijojo, ką gali pasakyti Džofris, nuogąstavo, kad jis nepaleis jos net ir dabar, kai nuo santuokos priklauso visa jo karalystė. Sansa pasijuto tarsi vėl atsidūrusi ant Didžiosios Beiloro septos laiptų — tada laukė, kad jos princas suteiktų malonę jos tėvui, bet išgirdo tą princą šaukiant Iliną Peiną ir liepiant nukirsti tėvui galvą. Labai prašau, karštligiškai meldėsi ji, tegu jis pasako, tegu ištaria tai.

Lordas Taivinas žiūrėjo į anūką. Džofas niūriai žvilgtelėjo į jį, pamindžikavo ir padėjo serui Garlanui Taireliui atsikelti.

— Dievai be galo maloningi. Esu laisvas elgtis kaip trokšta mano širdis. Vesiu jūsų mieląją seserį, sere, ir su didžiausiu džiaugsmu.

Jis pabučiavo serą Garlaną į apžėlusį skruostą, o aplink pasipylė džiugūs šūksniai.

Sansai keistai susvaigo galva. Aš laisva. Jautė į ją smingančius žvilgsnius. Privalau nesišypsoti, priminė pati sau. Karalienė buvo ją įspėjusi — nesvarbu, ką ji jaučianti viduje, pasauliui jos veidas turi atrodyti prislėgtas.

— Neleisiu, kad mano sūnus būtų žeminamas, — pasakė Sersėja. — Gerai supratai?

— Taip. Tačiau jei netapsiu karaliene, kas manęs laukia?

— Šitai spręsime vėliau. Kol kas liksi čia, dvare, kaip mūsų globotinė.

— Aš noriu grįžti namo.

Tai išgirdusi karalienė suirzo.

— Jau turėtum žinoti, kad niekas iš mūsų negauna to, ko nori.

Bet aš juk gavau, pagalvojo Sansa. Esu laisva nuo Džofrio. Man nereikės jo nei bučiuoti, nei atiduoti jam savo mergystės, nei gimdyti jam vaikų. Tegu visa tai daro ta vargšė mergina, Mardžerė Tairel.

Džiaugsmo bangai nutilus, Haigardeno lordas jau įsitaisė prie tarybos stalo, jo sūnūs atsistojo prie kitų riterių ir lordvaikių po salės langais. Sansa stengėsi atrodyti vieniša ir nelaiminga, o į salę atlygio atsiimti buvo kviečiami kiti Juodųjų Vandenų mūšio didvyriai.

Paksteris Redvainas, Arboro lordas, atžygiavo per visą salę lydimas dvynių sūnų Horo ir Hoberio, pirmasis šlubavo dėl mūšyje gautos žaizdos. Po jų sekė lordas Matis Rovanas balta kaip sniegas liemene, ant jo krūtinės aukso siūlais buvo išsiuvinėtas medis; liesas ir praplikęs lordas Rendilas Tarlis su didžiuliu kalaviju brangakmeniais aptaisytoje makštyje už nugaros; seras Kevanas Lanisteris, jau plinkantis kresnas vyras trumpai kirpta barzdele; seras Adamas Marbrandas ant pečių krintančiais vario spalvos plaukais; galingi vakarų lordai Lidenas, Kreikholas ir Braksas.

Paskui atėjo eilė keturiems kovoje pasižymėjusiems menkesnės kilmės vyrams: į salę žengė vienaakis riteris seras Filipas Futas, dvikovoje užmušęs lordą Braisą Karoną; laisvasis raitelis Lotoras Brunas, prasimušęs pro pusšimtį Fosovėjų, paėmęs į nelaisvę serą Džoną iš žaliojo obuolio, nukovęs serą Brianą bei serą Edvidą iš raudonojo ir šitaip pelnęs sau Lotoro Obuolėdžio vardą; Vilitas, senas žilas serui Hariui Sviftui tarnaujantis karys, ištraukęs savo šeimininką iš po dvesiančio arklio ir gynęs jį nuo tuzino puolančių priešų; ginklanešys Džosminas Pekldonas su ką tik ant skruostų sužėlusiais pūkeliais, nukovęs du riterius, trečiąjį sužeidęs, nors pats vargu ar vyresnis negu keturiolikos. Vilitas atvyko neštuvuose, taip sunkiai jis buvo sužeistas.

Seras Kevanas sėdėjo šalia savo brolio lordo Taivino. Šaukliams baigus skelbti visų šių didvyrių žygius, jis pakilo.

— Jo malonybė pageidauja, kad šiems puikiems vyrams būtų atlyginta už jų narsą. Jo įsakymu seras Filipas nuo šiol bus lordas Filipas iš Futų giminės ir jam pereina visos Karonų giminės žemės, teisės ir pajamos. Lotoras Brunas bus įšventintas į riterius ir, karui pasibaigus, gaus upių krašte žemių ir pilį. Džosminui Pekldonui skiriamas kalavijas ir šarvai, karo žirgas iš karališkųjų arklidžių jo paties pasirinktas, o sulaukęs pilnų metų bus įšventintas į riterius. Pagaliau ištikimajam Vilitui dovanojama ietis sidabru kaustyta rankena, nauji žiedmarškiniai ir šalmas su antveidžiu. Be to, šio kario sūnūs bus paimti tarnauti Lanisteriams Kasterlių Uoloje, vyresnysis ginklanešiu, jaunesnysis pažu, ir turės galimybę tapti riteriais, jeigu tarnaus uoliai ir ištikimai. Visa tai patvirtina karaliaus ranka ir mažoji taryba.

Toliau buvo pagerbti karaliaus karo laivų „Tyrų vėjas“, „Princas Eimonas“ ir „Upės strėlė“ kapitonai, taip pat kai kurie jūreiviai iš „Dievų malonės“, „Ieties“, „Šilko damos“ ir „Smaigalio“. Kiek Sansa pajėgė suprasti, svarbiausias jų nuopelnas buvo tas, kad jie per mūšį upėje liko gyvi, nes šitaip pasisekė nedaugeliui. Halinas Piromantas ir alchemikų gildijos vyresnieji taip pat sulaukė karaliaus padėkos, o Halinas gavo lordo titulą, nors Sansa pastebėjo, kad prie to vardo nepridėta nei žemių, nei pilies, tad alchemikas tapo tokiu pat netikru lordu, kaip ir Veiris. Kur kas reikšmingesnis titulas buvo skirtas serui Lanseliui. Džofris dovanojo jam žemes, pilis ir teises, priklausiusias Darių giminei, nes per kovas upių žemėse žuvo paskutinis jų lordas, dar vaikas, „nepalikęs teisėto Darių kraujo įpėdinio, tik pavainikį pusbrolį“.

Seras Lanselis dovanos priimti neatvyko; pasak kalbų, dėl savo žaizdos jis galįs netekti rankos, o gal ir gyvybės. Kipšas esą taip pat vadavosi mirtimi po siaubingo kirčio į galvą.

Šaukliui riktelėjus: „Lordas Petiras Beilišas!“ — šis išėjo priekin švytėdamas rausvais ir slyvų atspalviais, strazdais siuvinėtu apsiaustu. Klaupdamasis prieš Geležinį sostą, jis šypsojosi. Atrodo toks patenkintas. Sansa negirdėjo, kad Mažasis Pirštas mūšyje būtų nuveikęs ką nors itin didvyriška, bet, regis, jo vis tiek laukė apdovanojimas.

Vėl atsistojo seras Kevanas.

— Maloningasis karalius pageidauja, kad jo ištikimas patarėjas Petiras Beilišas būtų apdovanotas už uolią tarnybą kraštui ir karūnai. Tebūnie žinoma, kad lordui Beilišui skiriama Harenholo pilis su visomis jai priklausančiomis žemėmis ir pajamomis, ten jis nuo šiol gyvens ir valdys kaip aukštasis Trišakio lordas. Petiras Beilišas, jo sūnūs ir anūkai turės šias teises ir jomis naudosis iki amžių pabaigos, ir visi Trišakio lordai privalės jam prisiekti kaip teisėtam jų valdovui. Karaliaus ranka ir mažoji taryba visiškai pritaria.

Mažasis Pirštas tebeklūpodamas pakėlė akis į karalių Džofrį.

— Nuolankiai dėkoju, jūsų malonybe. Kaip suprantu, man reikia pasirūpinti, kad atsirastų sūnų ir anūkų.

Džofris nusijuokė, jam iš paskos nusikvatojo ir visas dvaras. Aukštasis Trišakio lordas, galvojo Sansa, ir dar Harenholo valdovas. Ji nesuprato, ko čia taip džiaugtis. Tie garbingi vardai tokie pat tušti, kaip Halinui Piromantui suteiktas titulas. Harenholas prakeiktas, visi tai žino, šiuo metu Lanisteriai jo net ir nevaldo. Be to, Trišakio lordai prisiekę Riveranui, Tulių giminei ir Šiaurės karaliui; jie niekada nepripažins Mažojo Piršto savo valdovu. Nebent būtų priversti. Nebent ir mano brolis, ir dėdė, ir senelis visi būtų nuversti ir nužudyti. Šitaip pagalvojusi Sansa išsigando, tačiau pati save sugėdino. Robas juos visada sumuša. Jei reikės, sumuš ir lordą Beilišą.

Tą dieną buvo įšventinta daugiau kaip šeši šimtai naujų riterių. Per visą naktį jie budėjo Didžiojoje Beiloro septoje, rytą ėjo per visą miestą į pilį basi, taip įrodydami savo širdies nuolankumą ir nusižeminimą. Dabar jie, vilkėdami nedažytos vilnos marškinius, žengė į priekį, kad būtų karaliaus sargybos įšventinti į riterius. Ceremonija užtruko ilgai, nes tai atlikti galėjo tik trys čia esantys Baltojo kalavijo broliai. Mendonas Muras žuvo mūšyje, Skalikas dingo, Aris Oukhartas su princese Mirsela buvo Dorne, o Džeimis Lanisteris — Robo nelaisvėje, tad iš karaliaus sargybos liko tik Beilonas Svonas, Merinas Trentas ir Osmundas Ketlblekas. Kiekvienas įšventintasis atsikeldavo, užsijuosdavo diržą su kalaviju ir stodavo prie kitų po langais. Kai kurie eidami per miestą susikruvino kojas, bet vis tiek, Sansos akimis, stovėjo išdidūs, iškėlę galvas.

Kol visi naujieji riteriai gavo savo „serus“, menė jau gerokai bruzdėjo, o visų labiausiai — Džofris. Kai kurie stovintys galerijoje patyliukais išsmukdavo lauk, bet kilmingieji apačioje, negalėdami išeiti be karaliaus leidimo, neturėjo kur dingti. Džofas akivaizdžiai nebenustygo Geležiniame soste ir, matyt, būtų mielai tokį leidimą davęs, bet tai dienai skirti darbai dar toli gražu nebuvo baigti. Atėjo eilė kitai kovojusiai pusei — į menę įvedė belaisvius.

Tame būryje taip pat buvo garsių lordų ir kilmingų riterių: rūstus lordas Seltigaras, Raudonasis Krabas; seras Boniferas Gerasis; lordas Estermontas, senesnis net ir už Seltigarą; lordas Varneris, jam buvo suskaldytas kelis, bet jis atklibikščiavo per visą menę pats, nė už ką nesutikdamas, kad jam padėtų; seras Markas Mulendoras papilkėjusiu veidu, be kairės rankos iki alkūnės; nuožmios išraiškos Raudonasis Ronetas iš Grifų Kalno; seras Dermotas iš Lietaus Girios; lordas Vilemas su sūnumis Džosua ir Eliju; seras Džonas Fosovėjus; seras Timonas Aštriakardis; Auranas, Driftmarko pavainikis; lordas Stedmonas, pravarde Pinigėlis; ir šimtai kitų.

Perbėgusiems į kitą pusę mūšyje užteko tik prisiekti ištikimybę Džofriui, tačiau kovojusieji už Stanį iki galo privalėjo kalbėti. Nuo jų žodžių priklausė jų likimas. Jeigu maldavo atleisti už išdavystę ir žadėjo nuo šiol ištikimai tarnauti, Džofris maloningai priimdavo atgal karaliaus globon ir grąžindavo visas jų žemes ir teises. Tačiau liko ir saujelė nenorinčių paklusti.

— Nemanyk, berniuk, kad taip viskas ir baigėsi, — pagrasino vienas, kažkurio Florento mergvaikis. — Karalių Stanį globoja Šviesos Valdovas, dabar ir visados. Visi tavo kalavijai ir visos gudrybės tavęs neišgelbės, kai ateis jo valanda.

— Tavo valanda jau atėjo! — Džofris mostelėjo serui Ilinui Peinui, kad išvestų tą vyrą ir nukirstų jam galvą.

Tačiau nespėjo išvilkti vieno, kai kitas atšiaurus riteris su liepsnojančia širdimi ant apsiausto riktelėjo:

— Tikrasis karalius — Stanis! Geležiniame soste sėdi baidyklė, kraujomaišos pagimdytas išsigimėlis!

— Tylėt! — subliuvo seras Kevanas.

Riteris, priešingai, ėmė šaukti dar garsiau.

— Džofris — tai juodas kirminas, graužiantis karalystės širdį! Jo tėvas — tamsa, ir mirtis — jo motina! Sunaikinkite jį, kol jūsų visų neužkrėtė puviniu! Sunaikinkite juos visus, kekšę karalienę ir kirminą karalių, šlykštų neūžaugą ir šnabždantį vorą, tuos apgaule mintančius žiedus. Tik šitaip galite išsigelbėti!

Vienas iš auksinių apsiaustų partrenkė tą žmogų ant grindų, bet jis vis vien šaukė:

— Ateis visa apvalančioji ugnis! Karalius Stanis sugrįš!

Džofris pašoko.

— Aš esu karalius! Nužudykite jį! Tuoj pat nužudykite! Įsakau! — Jis įniršęs, supykęs kapojo ranka orą… ir suklykė iš skausmo pataikęs į vieną aštrių metalo dantų, kyšančių visur aplink jį iš sosto. Ryškiai raudonas rankovės šilkas patamsėjo sugerdamas kraują. — Mama! — užbliovė Džofris.

Visų akims nukrypus į karalių, ant grindų gulintis vyras kažkaip sugebėjo iš vieno auksinio apsiausto atimti ietį ir ja pasiremdamas vėl atsistoti.

— Sostas jį atstumia! — riktelėjo jis. — Joks jis karalius!

Sersėja puolė prie sosto, tačiau lordas Taivinas liko sustingęs tarsi akmeninis. Užteko jam krustelėti pirštą, ir seras Merinas Trentas, išsitraukęs kalaviją, žengė priekin. Viskas baigėsi staigiai ir žiauriai. Auksiniai apsiaustai čiupo vyrą už parankių.

— Ne karalius! — vėl išrėkė jis tuo metu, kai seras Merinas persmeigė kalaviju jam krūtinę.

Džofas krito į motinos glėbį. Tuojau atskubėję trys meisteriai išgabeno jį pro karaliui skirtas duris. Tada prakalbo visi iš karto. Auksiniams apsiaustams išvilkus negyvėlį, po jo ant akmeninių grindų liko ryški kraujo šliūžė. Lordas Beilišas glostėsi barzdą, o Veiris jam kažką šnibždėjo į ausį. Gal dabar mums leis eiti? — vylėsi Sansa. Dar laukė didokas belaisvių būrys, bet kas galėjo žinoti — jie prisieks ištikimybę ar įžeidžiamai rėkaus?

Atsistojo lordas Taivinas.

— Tęsiame, — tarė jis aiškiu, tvirtu balsu, ir visi murmesiai nutilo. — Norintieji prašyti atleidimo už išdavystes gali dabar kalbėti. Bet daugiau jokių kvailysčių nebus.

Jis žengė arčiau Geležinio sosto ir atsisėdo ant laiptelio, vos per kokias tris pėdas nuo grindų.

Už langų jau temo, kai susirinkimas pagaliau baigėsi. Lipdama nuo galerijos žemyn, Sansa iš nuovargio vos laikėsi ant kojų. Kažin ar smarkiai įsipjovė Džofris? Sako, Geležinis sostas tiems, kuriems jis neskirtas, gali būti negailestingas.

Atsidūrusi savo miegamajame ir pagaliau pasijutusi saugi, ji prispaudė prie veido pagalvę, kad nebūtų girdėti, kaip ji spiegia iš džiaugsmo. Ak, dievai maloningiausieji, jis tai padarė, jis visų akivaizdoje manęs atsisakė. Kai tarnaitė atnešė vakarienę, Sansa jos vos neišbučiavo. Ten buvo karštos duonos, šviežiai sumušto sviesto, tirštos jautienos sriubos, gaidienos su morkomis ir persikų su medumi. Net maistas atrodo skanesnis, pagalvojo ji.

Sutemus užsimetė apsiaustą ir patraukė į dievų giraitę. Pakeliamąjį tiltą saugojo baltais šarvais šviečiantis seras Osmundas Ketlblekas. Linkėdama jam gero vakaro, kaip įmanydama stengėsi kalbėti kuo liūdniau. Riteris taip šnairai į ją žvilgtelėjo, kad Sansa pamanė jo neįtikinusi.

Seras Dontosas laukė tarp lapų mirgančioje mėnesienoje.

— Kodėl jūs toks liūdnas? — linksma paklausė Sansa. — Juk buvote tenai, girdėjote. Džofas manęs atsisakė, su manimi reikalai baigti, jis…

— Ak, Džonkvile, mano vargše Džonkvile, jūs nieko nesuprantate, — Dontosas paėmė ją už rankos. — Su jumis reikalai baigti? Jie ką tik prasidėjo.

Sansai apmirė širdis.

— Ką norite pasakyti?

— Karalienė niekada jūsų nepaleis, niekada. Esate per daug vertinga įkaitė. O Džofris… mieloji, jis tebėra karalius. Jeigu užsimanys, kad atsidurtumėte jo lovoje, tai ir atsidursite, tik jūsų įsčiose jis daigins mergvaikius, o ne teisėtus sūnus.

— Ne, — priblokšta ištarė Sansa. — Jis paleido mane, jis…

Seras Dontosas seilėtomis lūpomis pakštelėjo jai į ausį.

— Būkite stipri. Prisiekiau pasirūpinti, kad parkeliautumėte namo, ir dabar galiu tai padaryti. Diena jau paskirta.

— Kada? — sukruto Sansa. — Kada keliausime?

— Džofrio vestuvių naktį. Po puotos. Viskuo jau pasirūpinta. Raudonoji pilis bus pilna svetimų žmonių. Pusė dvaro pasigers, kita pusė stengsis padėti Džofriui sugulti su jo nuotaka. Kažkuriam laikui apie jus pamirš, ta sumaištis mums labai palanki.

— Vestuvės bus ne anksčiau kaip po mėnesio. Mardžerė Tairel dabar Haigardene, tik šiandien pasiuntiniai iškeliavo jos kviesti.

— Laukėte taip ilgai, turėkite dar truputį kantrybės. Štai, žiūrėkite, turiu jums šį tą. — Seras Dontosas pasikniso kapšelyje ir ištraukė tarsi sidabru žvilgantį voratinklį, kuris pakibo tarp storų jo pirštų.

Tai buvo dailiai numegztas sidabrinis plaukų tinklelis iš tokių plonų ir trapių siūlų, kad paėmus į ranką atrodė, jog sveria ne daugiau kaip vėjo dvelktelėjimas. Ten, kur siūlai kryžiavosi, blizgėjo mažyčiai brangakmeniai, labai tamsūs, tartum siurbiantys į save mėnesienos spindulius.

— Kokie čia akmenys?

— Juodieji ametistai iš Ašajaus. Ypač reti, dienos šviesoje tikros tamsiai violetinės spalvos.

— Labai gražus, — tarė Sansa galvodama, man reikia laivo, o ne tinklelio plaukams.

— Gražesnis nei gali numanyti, mielas vaikeli. Tai, ką regi, yra burtai. Tavo rankoje — teisingumas. Tai kerštas už tavo tėvą, — Dontosas pasilenkė arčiau ir vėl ją pabučiavo. — Tai namai.

Teonas

Meisteris Luvinas įžengė į jo kambarį, prie pilies sienų pasirodžius pirmiesiems žvalgams.

— Milorde prince, — tarė jis, — privalote pasiduoti.

Teonas nuleidęs akis spoksojo į avižinius papločius, medų ir kraujinę dešrą — jam patiektus pusryčius. Po dar vienos bemiegės nakties sėdėjo sudirgęs, jį pykino vien pažiūrėjus į maistą.

— Iš mano dėdės — jokio atsakymo?

— Nėra, — atsakė meisteris, — taip pat ir iš jūsų tėvo Paike.

— Siųsk dar paukščių.

— Tai neduos naudos. Kai tie paukščiai pasieks…

— Siųsk juos! — vėstelėjęs ranka, nušlavė lėkštę su maistu į šalį, nusimetė antklodę ir pakilo iš Nedo Starko lovos nuogas ir piktas. — O gal lauki, kol nusigaluosiu? Ar taip, Luvinai? Klok tiesą.

Nedidukas pilkas žmogelis nė trupučio neišsigando.

— Mano brolija visada tarnauja.

— Taip, tik kam?

— Kraštui, — atšovė meisteris Luvinas, — ir Vinterfelui. Teonai, kadaise mokiau tave rašyti ir skaičiuoti, karo meno ir istorijos. Būčiau ir daugiau išmokęs, jei tik būtum rodęs norą. Neketinu įrodinėti degąs tau didžiule meile, tikrai ne, bet nekęsti tavęs taip pat negaliu. Net jeigu ir būtų šitaip, kol valdai Vinterfelą, esu saistomas priesaikos tau patarti. Tad dabar patariu tau pasiduoti.

Teonas pasilenkęs stvėrė nuo grindų suglamžytą apsiaustą, nupurtė nendrių šapus ir užsimetė ant pečių. Ugnies, man reikia ugnies ir švarių drabužių. Kur Veksas? Purvinas į kapą negulsiu.

— Čia išsilaikyti neturite jokios vilties, — tęsė meisteris. — Jeigu jūsų lordas tėvas būtų ketinęs atsiųsti jums pagalbos, jau būtų tai padaręs. Bet jam visų pirma rūpi Sąsmauka. Mūšis dėl Šiaurės vyks prie Keilino Griovos liekanų.

— Gal ir taip, — sutiko Teonas. — Ir kol aš laikausi Vinterfele, seras Rodrikas ir Starko lordai negali žygiuoti į pietus ir smogti mano dėdei iš užnugario. — Karo meną išmanau geriau, negu tu, seni, galvoji. — Maisto turiu pakankamai, tad jei prireiktų, apsiaustį galiu ištverti bent metus.

— Nebus jokios apsiausties. Galbūt jie vieną kitą dieną sugaiš gamindami kopėčias ir rišdami prie kablių virves. Bet, šiaip ar taip, netrukus jie lips per sienas dešimtyse vietų. Gal vidinę tvirtovę pajėgsi ginti ilgiau, bet pilis kris per valandą. Būtų kur kas geriau, jei atidarytum vartus ir paprašytum…

— Ko — pasigailėti? Žinau, kaip jie pasigailės.

— Yra išeitis.

— Aš gimęs geležies žmogum, — priminė jam Teonas. — Mano kelias aiškus. Ar jie paliko man galimybę rinktis? Ne, nesakyk nieko, tavo patarimų prisiklausiau kiek gana. Eik ir pasiųsk tuos paukščius, kaip liepiau, dar pasakyk Lorenui, kad ateitų. Taip pat ir Veksui. Tegu švariai nuvalo mano grandininius marškinius ir surenka kieme įgulą.

Akimirką jam atrodė, kad meisteris nepaklus. Tačiau Luvinas vis dėlto šaltai nusilenkė.

— Kaip įsakysi.

Jų susirinko apgailėtinai menkas būrelis; geležies žmonių buvo mažai, o kiemas didelis.

— Šiauriečiai bus čia dar iki sutemstant, — tarė jiems Teonas. — Seras Rodrikas Kaselis ir visi tie lordai, atsiliepę į jo kvietimą. Aš nuo jų nebėgsiu. Paėmiau šitą pilį ir ginsiu ją, tad būsiu Vinterfelo princas iki galo, gyvas ar miręs. Tačiau nė vienam neliepsiu mirti kartu su manimi. Jeigu pasitrauktumėte dabar, kol dar mūsų neapsiautė pagrindinės sero Rodriko pajėgos, galėtumėte ištrūkti į laisvę. — Jis išsitraukė savo ilgąjį kalaviją ir žemėje nubrėžė ilgą brūkšnį. — Kas nori pasilikti ir kautis, tegu žengia priekin.

Niekas nepratarė nė žodžio. Vyrai, apsitaisę grandininiais šarvais, kailiais, kietinta oda, stovėjo sustingę tarsi iš akmens. Keli susižvalgė. Urzenas pamindžikavo. Dikas Harlas atsikrenkštė ir nusispjovė. Lengvas vėjelis pašiaušė ilgus šviesius Endeharo plaukus.

Teonas pasijuto lyg skęstų. Ko gi aš stebiuosi? — niūriai pagalvojo jis. Jį tėvas apleido, dėdės, sesuo, net tas atgrasus padaras Dvokas. Kodėl šitie vyrai turėtų pasirodyti ištikimesni? Nebeliko žodžių, nebebuvo ką daryti. Jis galėjo tik stovėti su kalaviju rankoje prie šitų didingų pilkų sienų po slegiančiu baltu dangum ir laukti, laukti…

Pirmasis brūkšnį peržengė Veksas. Trys skubrūs žingsneliai, ir jis jau susigūžęs stovėjo greta Teono. Berniuko sugėdintas pirmyn žengė Juodasis Lorenas, visas susiraukęs.

— Kas dar? — griežtai paklausė jis.

Išėjo Raudonasis Rolfas. Kromas. Verlagas. Timoras su broliais. Ulfas Piktasis. Haragas Avių Vagis. Keturi Harlai ir du Botliai. Paskutinis perėjo Kenetas Banginis. Iš viso septyniolika.

Urzenas liko tarp tų, kurie nekrustelėjo, dar Stigas, ir visi dešimt Ašos atvestų iš Gūdmiškio.

— Tuomet eikite, — tarė jiems Teonas. — Bėkite pas mano seserį. Ji jus visus priglobs, nė trupučio tuo neabejoju.

Stigui bent jau užteko sąžinės atrodyti susigėdusiam. Kiti nieko nesakydami išsiskirstė. Teonas atsigręžė į septyniolika pasilikusiųjų.

— Grįžkite ant sienų. Jei dievai mūsų pasigailės, prisiminsiu kiekvieną iš jūsų.

Visiems išsivaikščiojus, Juodasis Lorenas pasiliko.

— Vos prasidėjus mūšiui, pilies žmonės stos prieš mus.

— Žinau. Ką siūlai daryti?

— Nudėti juos, — atsiliepė Lorenas. — Visus iki vieno.

Teonas papurtė galvą.

— Kilpa paruošta?

— Taip. Ketini ją panaudoti?

— Žinai kokį geresnį būdą?

— O kaipgi. Pasiimsiu kirvį, atsistosiu ant to pakeliamojo tilto, ir tegu jie eina. Po vieną, po du, po tris, nesvarbu. Nė vienas nepereis per griovį, kol neišleisiu paskutinio kvapo.

Jis nori mirti, pagalvojo Teonas. Ne pergalės jis trokšta, o giesmės verto galo.

— Imsime kilpą.

— Kaip pasakysi, — su panieka akyse atsiliepė Lorenas.

Veksas padėjo apsirengti mūšiui. Po juodu švarku ir auksine mantija blizgėjo gerai sutepti žiedmarškiniai, po jais — standžios kietintos odos sluoksnis. Apsišarvavęs ir apsiginklavęs Teonas užkopė į sargybos bokštą rytinės ir pietinės sienų kampe, norėdamas pažvelgti, kaip artėja jo lemtis. Šiauriečiai skleidėsi supdami pilį. Jų mažiausiai tūkstantis, o gal ir dukart daugiau. Prieš septyniolika. Atsigabeno strėlių svaidykles ir katapultas. Karališkajame kelyje nebuvo matyti ridenamų apgulties bokštų, bet Vilkų girioje nestigo medienos, kad jų išdygtų tiek, kiek reikia.

Pro meisterio Luvino iš Myro atsigabentą vamzdį su lęšiais Teonas apžiūrėjo jų vėliavas. Kur bepažvelgsi, narsiai plevėsavo Servinų kovos kirvis, buvo matyti ir Tolhartų medžiai, ir Baltojo Uosto jūržmogiai. Rečiau pasitaikydavo Flintų ir Karstarkų ženklų. Šen bei ten net šmėkšteldavo Hornvudų briedis. Tačiau nė vieno Gloverio, jais pasirūpino Aša, nėra Boltonų iš Dredforto, iš Sienos šešėlio nepasirodė Amberiai. Nelabai jų ir reikėjo. Po valandėlės prie vartų atsirado berniukas Klėjus Servinas su taikos vėliava ant ilgo koto ir paskelbė, kad seras Rodrikas Kaselis nori derėtis su Teonu Išverstakailiu.

Išverstakailis. Tas žodis buvo kartus lyg tulžis. Taip, jis prisiminė — juk iškeliavo į Paiką vesti tėvo laivų prieš Lanisportą.

— Netrukus išeisiu, — šūktelėjo žemyn. — Vienas.

Juodasis Lorenas tam nepritarė.

— Kraują gali nuplauti tik kraujas, — pareiškė jis. — Riteriai su kitais riteriais gal tų paliaubų ir paiso, tačiau susidūrę su tais, kuriuos laiko nusikaltusiais, savo garbės taip nežiūri.

— Aš — Vinterfelo princas ir Geležies salų įpėdinis, — pasišiaušė Teonas. — Dabar eik, surask tą merginą ir padaryk, kaip sakiau.

Juodasis Lorenas nutvilkė jį žudančiu žvilgsniu.

— Taip, prince.

Ir jis prieš mane, suvokė Teonas. Pastaruoju metu jam atrodydavo, kad net ir Vinterfelo akmenys nusiteikę prieš jį. Jeigu teks žūti, mirsiu be draugų ir visų apleistas. Ką tuomet gali rinktis, jei ne gyvenimą?

Su karūna ant galvos jis nujojo prie vartų bokšto. Moteris iš šulinio sėmė vandenį, o virėjas Geidžas stovėjo virtuvės tarpduryje. Savo neapykantą jie slėpė po akmeniniais veidais ir niūriais žvilgsniais, bet Teonas ją jautė ir taip.

Nusileidus pakeliamajam tiltui, per griovį ūžtelėjo žvarbus vėjas. Jo persmelktas Teonas suvirpėjo. Tai tik šaltis, daugiau nieko, tarė sau, virpu juk, o ne drebu. Virpa net ir narsūs vyrai. Jis išjojo tiesiai tam vėjui į nasrus, po vartų grotomis per pakeliamąjį tiltą. Išnėręs kitapus sienos, tarsi jautė, kaip tuščiomis, jau be akių likusiomis akiduobėmis jį stebi tie berniukai.

Seras Rodrikas laukė turgaus aikštėje raitas ant savo obuolmušio. Šalia ant karties, kurią laikė jaunasis Klėjus Servinas, plaikstėsi Starkų didvilkis. Aikštėje žmonių daugiau nebuvo, nors ant aplinkinių namų stogų Teonas matė lankininkus, dešinėje buvo pasirengę ietininkai, kairėje — raitų riterių greta po Manderlių giminės jūržmogiu ir trišakiu. Visi jie trokšta mano mirties. Su kai kuriais iš tų vaikinų buvo gėręs, lošęs kauliukais, net vaikščiojęs pas mergas, bet pakliuvus į jų rankas tai nebūtų jo išgelbėję.

— Sere Rodrikai, — Teonas timptelėjo vadeles ir sustojo. — Liūdna, kad tenka susitikti kaip priešams.

— O mane slegia, kad turiu dar lukterti, kol galėsiu tave pakarti, — senasis riteris nusispjovė ant klampios žemės. — Teonas Išverstakailis.

— Aš — Greidžojus iš Paiko, — priminė jam Teonas. — Ant vystyklų, kuriais mane supo tėvas, buvo krakenas, o ne didvilkis.

— Tu dešimt metų buvai Starkų globotinis.

— O aš sakau — įkaitas ir belaisvis.

— Tada, matyt, lordui Edardui vertėjo laikyti tave prikaustytą grandine prie požemio sienos. Bet jis tave augino kartu su savo sūnumis, tais mielais berniukais, kuriuos nužudei, o aš niekada nenusiplausiu gėdos, kad mokiau tave karo meno. O, kad taip būčiau suvaręs tau kalaviją į pilvą, užuot rodęs, kaip jį reikia laikyti.

— Išėjau derėtis, o ne klausytis įžeidinėjimų. Klok, seni, ką ketini sakyti. Ko iš manęs nori?

— Dviejų dalykų, — tarė senasis riteris. — Vinterfelo ir tavo galvos. Liepk savo žmonėms atidaryti vartus ir sudėti ginklus. Kurie vaikų nežudė, galės keliauti kur panorėję, tačiau tu lauksi karaliaus Robo teismo. Tegu pasigaili tavęs dievai, kai jis grįš.

— Robas daugiau niekada neišvys Vinterfelo, — pažadėjo Teonas. — Jis nusilauš sprandą prie Keilino Griovos, kaip tai nutinka visoms pietiečių kariuomenėms jau dešimt tūkstančių metų. Dabar, sere, šiaurė mūsų.

— Turite tris pilis, — atšovė seras Rodrikas, — ir vieną ketinu atsiimti, Išverstakaili.

Teonas nepaisė jo žodžių.

— Dabar išklausyk mano sąlygas. Iki vakaro turite pasitraukti ir išsiskirstyti. Tiems, kurie prisieks ištikimybę Beilonui Greidžojui, kaip jų karaliui, ir man, kaip Vinterfelo princui, bus patvirtintos jų teisės ir turimos žemės, jiems nenutiks nieko bloga. Kas mus paniekins, bus sunaikintas.

Jaunasis Servinas netikėjo savo ausimis.

— Greidžojau, gal išprotėjai?

Seras Rodrikas papurtė galvą.

— Ne, vaikine, jis paprasčiausiai tuščiagarbis. Bijau, kad Teonas visada labai jau gerai apie save galvojo, — jis dūrė pirštu į Teoną. — Nemanyk, jog man reikia laukti, kol Robas prasimuš per Sąsmauką, kad sudoročiau tokį kaip tu. Čia su manimi beveik du tūkstančiai vyrų… o tu, jei tiesa tai, ką girdėjau, turi ne daugiau kaip penkiasdešimt.

Tiesą sakant, septyniolika. Teonas prisivertė šyptelėti.

— Turiu šį tą geriau, — ir iškėlė virš galvos kumštį — ženklą, kurio turėjo laukti Lorenas.

Vinterfelo sienos dunksojo jam už nugaros, bet seras Rodrikas regėjo jas tiesiai prieš save ir, be abejo, turėjo viską aiškiai matyti. Teonas stebėjo jo veidą. Smakras po tomis standžiomis žandenomis virptelėjo, ir jis suprato, kad senis jau pamatė. Nenustebo, liūdnai pagalvojo jis, bet tikrai išsigando.

— Taip elgiasi tik bailiai, — tarė seras Rodrikas. — Šitaip pasinaudoti vaiku… tai šlykštu.

— Ak, žinoma, — atsiliepė Teonas. — Tokio patiekalo esu ragavęs, gal pamiršai? Buvau dešimties metų, kai mane paėmė iš tėvo namų, kad jis daugiau nebekeltų maištų.

— Tai ne tas pats!

— Nesiginčiju, kilpa man ant kaklo buvo ne iš kanapinės virvės, — Teono veidas liko abejingas, — tačiau aš ją vis tiek jaučiau. Ir ji trynė, sere Rodrikai. Trynė iki kraujo.

Iki šiol niekada nebuvo šito aiškiai supratęs, bet žodžiams byrant iš burnos jautė, kokie jie teisingi.

— Tau niekas nedarė nieko bloga.

— Ir tavo Betei nenutiks nieko bloga, jeigu tik tu…

Seras Rodrikas neleido jam baigti:

— Gyvatė, — pareiškė riteris, iš įtūžio įraudęs po tomis baltomis žandenomis, — suteikiau tau, Išverstakaili, galimybę išgelbėti savo žmones ir mirti išsaugojus bent menką garbės trupinėlį. Turėjau susivokti, kad iš vaikų žudiko šito tikėtis neįmanoma, — jo ranka nuslydo ant kalavijo rankenos. — Turėčiau tave čia pat sukapoti, kad pagaliau baigtųsi šitie tavo melai ir apgavystės. Prisiekiu dievais, taip ir turėčiau padaryti.

Kretančio senio Teonas nebijojo, bet atokiau stebintys lankininkai ir riterių greta buvo visiškai kas kita. Jei sušvytruotų ištraukti kalavijai, grįžti gyvam į pilį vargu ar pavyktų.

— Sulaužyk priesaiką, nužudyk mane, ir tavo akyse mažoji Betė pasismaugs ant virvės galo.

Sero Rodriko krumpliai pabalo, bet po akimirkos jis nuėmė ranką nuo kalavijo rankenos.

— Na, iš tiesų, per daug ilgai užsibuvau šiame pasaulyje.

— Sunku nesutikti, sere. Priimate mano sąlygas?

— Mane saisto pareiga ledi Keitlinai ir Starkų giminei.

— O kaip jūsų paties giminė? Betė — paskutinė jūsų kraujo atžala.

Senasis riteris atsitiesė.

— Vietoj dukters siūlau save. Paleisk ją ir imk įkaitu mane. Vinterfelo pilies valdytojas, be abejo, yra vertesnis už vaiką.

— Tik ne man. — Drąsus pasiūlymas, seni, bet aš dar ne toks kvailas. — Ir ne lordui Manderliui ar Leobaldui Tolhartui, galėčiau lažintis. — Tavo varganas senas kailis jiems vertas tiek pat, kiek ir bet kurio kito žmogaus. — Ne, aš pasiliksiu mergaitę… ir žiūrėsiu, kad ji būtų saugi, kol vykdysi tai, ką įsakiau. Jos gyvybė — tavo rankose.

— Dievai maloningiausi, Teonai, kaip tu gali šitaip elgtis? Juk žinai, kad privalau pulti, esu prisiekęs…

— Jeigu ši kariuomenė tebestovės prie mano vartų saulei leidžiantis, Betė bus pakarta, — tarė Teonas. — Dar vienas įkaitas paskui ją į kapą žengs švintant, kitas — saulei leidžiantis. Kol jūs čia stovėsite, kiekviena aušra ir kiekvienos sutemos reikš mirtį. Įkaitų man netrūksta.

Atsakymo jis nelaukė. Apsukęs Šypsnį, nujojo į pilį. Iš pradžių lėtai, bet mintis apie tuos lankininkus privertė pasileisti risčia. Mažos galvutės nuo smaigų žiūrėjo, kaip jis artėja, dervuoti, be odos veidukai su kiekvienu žingsniu vis augo, o tarp jų stovėjo nedidukė Betė Kasel su kilpa ant kaklo ir verkė. Teonas spustelėjo kulnais Šypsnį ir jau lėkė šuoliais. Šypsnio kanopos sudundėjo ant pakeliamojo tilto tarsi karo būgnai.

Kieme Teonas šoko iš balno ir atidavė vadeles Veksui.

— Šitai gali juos sustabdyti, — tarė jis Juodajam Lorenui. — Paaiškės saulei leidžiantis. Iki tol vesk mergaitę vidun ir kur nors saugiai paslėpk.

Po odos, plieno ir vilnos sluoksniais jis visas buvo permirkęs prakaitu.

— Noriu taurės vyno. O statinė būtų dar geriau.

Nedo Starko miegamajame jau kūrenosi ugnis. Teonas atsisėdo prie židinio ir prisipylė taurę sodraus raudonojo iš pilies rūsių, tokio pat rūgščiai aitraus, kaip ir jo nuotaika. Jie puls, niūriai mąstė jis, spoksodamas į liepsnas. Seras Rodrikas myli dukterį, bet jis vis dėlto pilies valdytojas ir visų pirma riteris. Jeigu su kilpa ant kaklo ten būtų stovėjęs Teonas, o kariuomenei prie sienų vadovavęs lordas Beilonas, tai karo ragai jau būtų paskelbę puolimą, tuo jis nė kiek neabejojo. Jam derėjo dėkoti dievams, kad seras Rodrikas — ne geležies žmogus. Žaliųjų žemių žmonės minkštesni, nors jis nebuvo tikras, ar to minkštumo pakaks.

Jeigu ne, jei senis vis tiek įsakys pulti pilį, Vinterfelas kris. Tuo atžvilgiu Teonas neturėjo jokių vilčių. Septyniolika jo vyrų gali nudėti tris, keturis, penkis kartus daugiau priešų, bet galų gale žus ir patys.

Jis sėdėjo įsmeigęs žvilgsnį į liepsnų liežuvius pro taurės kraštą ir mąstė, kaip viskas neteisinga.

— Kartu su Robu Starku koviausi Kuždesių girioje, — sumurmėjo. Tą naktį buvo baisu, bet ne taip, kaip dabar. Joti į mūšį, kai aplinkui draugai — tai viena, žūti visų niekinamam ir vienišam — visai kas kita. Pasigailėkite, liūdnai galvojo jis.

Vynas lauktos paguodos nesuteikė, tad Teonas liepė Veksui atnešti lanką ir patraukė į senąjį vidinį kiemą. Ten stovėjo vieną po kitos leisdamas strėles į lankininkų taikinius, kol įskaudo pečiai ir iki kraujo nusitrynė pirštų oda, stabteldavo tik ištraukti strėlių, tada vėl pradėdavo šaudyti iš naujo. Šituo lanku išgelbėjau gyvybę Branui, priminė pats sau. Kad taip galėčiau išgelbėti ir savąją. Moterys ateidavo prie šulinio, bet stengėsi negaišuoti; vos žvilgtelėjus Teonui į veidą, kojos pačios nešdavo šalin.

Jam už nugaros stiebėsi apgriautas bokštas dantyta tarsi karūna viršūne, kurią kadaise suniokojo gaisras ir nuo ugnies susmuko viršutiniai aukštai. Saulei slenkant, kartu vis ilgėdamas slinko ir bokšto šešėlis, tarsi juoda ranka, besitiesianti į Teoną Greidžojų. Saulei pasiekus sieną, ta ranka jį galų gale apgobė. Jei pakarsiu tą mergaitę, šiauriečiai iš karto puls, galvojo leisdamas strėlę. Jei nepakarsiu, jie supras, kad tik tuščiai grasinau. Įstatė į lanką kitą strėlę. Jokios išeities, tiesiog jokios.

— Jei turėtum bent šimtą tokių lankininkų, koks esi pats, gal ir pajėgtum išlaikyti pilį, — tyliai suskambo balsas.

Atsigręžęs pamatė meisterį Luviną.

— Eik šalin, — suirzo Teonas. — Tavo patarimų man jau gana.

— O gyvenimo? Ar jo irgi gana, milorde prince?

Teonas kilstelėjo lanką.

— Dar žodis, ir šita strėle persmeigsiu tau širdį.

— Nepersmeigsi.

Teonas įtempė lanką pritraukdamas sau prie skruosto pilkas žąsies plunksnas.

— Gal norėtum eiti lažybų?

— Aš — tavo paskutinė viltis, Teonai.

Neturiu jokių vilčių, pagalvojo jis. Vis dėlto per colį nuleido lanką ir tarė:

— Niekur nebėgsiu.

— Bėgti nesiūlau. Vilkis juodai.

— Nakties sargyba? — Teonas lėtai atleido lanko templę ir nukreipė strėlę į žemę.

— Seras Rodrikas visą gyvenimą tarnauja Starkų giminei, o Starkai visada buvo Sargybos draugai. Jis sutiks. Atidaryk vartus, sudėk ginklus, priimk jo sąlygas, ir jis privalės leisti tau vilktis juodai.

Nakties sargybos brolis. Vadinasi, nebus karūnos, sūnų, žmonos… bet bus gyvenimas, ir dar išsaugojus garbę. Sargybą pasirinko paties Nedo Starko brolis, taip pat ir Jonas Snou.

Juodų drabužių turiu gausybę, pakaks tik krakenus nudraskyti. Net ir žirgas mano juodas. Sargyboje galėčiau iškilti aukštai — iki žvalgų vado, gal net ir lordo vado. Tegu Aša turi tas prakeiktas salas, jos tokios pat nykios kaip ir ji. Jeigu tarnaučiau Rytų sargyboje, galėčiau turėti savo laivą, be to, už Sienos galima puikiai pamedžioti. O dėl moterų… kuri tyržmogių moteris nenorės savo guolyje turėti princo? Jo veidu lėtai nuslinko šypsena. Juodo kailio nebeišversi. Būsiu ne prastesnis už bet kurį kitą…

— Prince Teonai! — staiga suskardėjęs riksmas išblaškė jo svajones. Per kiemą lėkė Kromas. — Šiauriečiai…

Staiga jį užplūdo šleikštus siaubas.

— Prasidėjo puolimas?

Meisteris Luvinas stvėrė jį už rankos.

— Laiko dar yra. Kelk taikos vėliavą ir…

— Jie kaunasi, — įsiterpė Kromas. — Atvyko dar daugiau žmonių, iš pradžių jie tarsi prisidėjo prie kitų. Bet dabar užpuolė juos.

— Ten Aša?

Nejaugi ji vis dėlto atvyko jo gelbėti?

Bet Kromas tik pakratė galvą.

— Ne. Sakau gi, šitie yra šiauriečiai. Su kruvinu žmogum ant vėliavos.

Nuluptas Dredforto žmogus. Iki nelaisvės, prisiminė Teonas, Dvokas priklausė Boltono Mergvaikiui. Buvo sunku patikėti, kad toks atgrasus padaras sugebėtų įtikinti Boltonus sulaužyti ištikimybę ir pakeisti aukštesnįjį lordą, bet kitokio paaiškinimo Teonas nerado.

— Turiu pamatyti pats, — tarė jis.

Meisteris Luvinas nusekė iš paskos. Jiems užkopus ant sienos, už vartų, turgaus aikštėje jau buvo pilna negyvėlių ir dvesiančių arklių. Mūšis vyko be jokios tvarkos, tik jo sūkuryje kilo ir krito vėliavos, švytravo ginklai. Šaltame rudeniškame ore skardėjo riksmai ir dejonės. Seras Rodrikas, regis, skaičiumi pranoko puolančiuosius, bet Dredforto žmonės turėjo smarkesnį vadą ir priešus užklupo nepasirengusius. Teonas žiūrėjo, kaip jie puola, atsitraukia ir vėl smogia, į kruvinus skutus draskydami gausesnes pajėgas, vis mėginančias susitelkti tarp namų. Jis girdėjo, kaip griausmingai į ąžuolinius skydus kerta geležiniai kirviai, o kažkur šalia siaubo apimtas trimituoja suluošintas žirgas. Netoliese liepsnojo smuklė.

Šalia jo išdygęs Juodasis Lorenas valandėlę stovėjo tylėdamas. Saulė jau ritosi į vakarus palei pat žemę, švytinčiu raudoniu dažydama namus ir laukus. Pratisas, trūkčiojantis, skausmo kupinas riksmas nuaidėjo virš sienų, už degančių namų subaubė kovos ragas. Teonui bežiūrint, sužeistas vyras iš paskutiniųjų jėgų nuklibikščiavo per aikštę, jos purve palikdamas kruviną dryžį; jis stengėsi pasiekti turgaus viduryje kyšantį šulinį, bet mirė taip iki jo ir nenusigavęs. Vilkėjo odinę striukę ir kūgišką pusšalmį, bet neturėjo jokio ženklo, kuris parodytų, kieno pusėje jis kovėsi.

Melsvose sutemose kartu su vakaro žvaigždėmis pasirodė ir varnos.

— Dotrakiai tiki, kad žvaigždės — tai žuvusių narsuolių vėlės, — tarė Teonas. Kadaise, labai seniai, šitai jam pasakojo meisteris Luvinas.

— Dotrakiai?

— Arkliaganiai už Siaurosios jūros.

— Ak, tie, — Juodasis Lorenas susiraukė pro barzdą. — Laukiniai tiki visokiausiomis kvailystėmis.

Tirštėjant tamsai ir plintant dūmams buvo vis sunkiau susigaudyti, kas vyksta apačioje, bet plieno žvangesys ilgainiui aprimo, vietoj karingų šūksmų ir ragų pasigirdo gailios raudos ir aimanos. Galų gale iš kamuoliais virstančių dūmų pasirodė raitelių būrys. Jo priešakyje jojo riteris tamsiais šarvais. Grėsmingai blykčiojo apvalus tamsiai raudonas šalmas, ant pečių plevėsavo blyškiai rausvas apsiaustas. Prieš pagrindinius vartus jis įtempė vadeles, ir vienas jo vyrų šūktelėjo esantiems pilyje atidaryti vartus.

— Kas jūs — priešai ar draugai? — sududeno Juodasis Lorenas apačion.

— Nejaugi priešai neštų tokias puikias dovanas? — Raudonasis Šalmas mostelėjo ranka, ir prie vartų dunkstelėjo trys lavonai. Virš jų atsirado deglas, kad gynėjai ant sienų pamatytų negyvųjų veidus.

— Senasis pilies valdytojas, — tarė Juodasis Lorenas.

— Su Leobaldu Tolhartu ir Klėjum Servinu.

Mažajam lordui strėlė pataikė į akį, o serui Rodrikui kairė ranka buvo nukirsta iki alkūnės. Meisteris Luvinas tik aiktelėjo paklaikęs, nusigręžė nuo sienos ir suklupęs apsivėmė.

— Didžioji kiaulė Manderlis labai bijojo, todėl nedrįso išlįsti iš Baltojo Uosto, kitaip būtume atgabenę ir jį, — riktelėjo Raudonasis Šalmas.

Aš išgelbėtas, pagalvojo Teonas. Tačiau kodėl viduje jis jautėsi toks tuščias? Tai buvo pergalė, nuostabiausia pergalė, tikras išvadavimas, kurio jis meldė. Teonas žvilgtelėjo į meisterį Luviną. Tik pamanyk, dar žingsnis ir būčiau pasidavęs, apsivilkęs juodai…

— Atverkite vartus mūsų draugams.

Ko gero, šiąnakt Teonas galės miegoti nebijodamas sapnuoti.

Dredforto žmonės nujojo per griovį pro vidinius vartu. Teonas su Juoduoju Lorenu ir meisteriu Luvinu nusileido į kiemą jų pasitikti. Vienas kitas būryje turėjo ietis su blyškiai rausvomis gairelėmis, dauguma buvo ginkluoti kovos kirviais, kalavijais, skydais, kurie neretai jau buvo virtę vos ne šipuliais.

— Kiek vyrų praradote? — paklausė Teonas Raudonojo Šalmo, šiam nušokus nuo arklio.

— Dvi ar tris dešimtis.

Deglo šviesa atsispindėjo nuo apskaldyto jo antveidžio emalio. Šalmas ir apykaklė buvo nukalti kaip žmogaus veidas ir pečiai — be odos, kruvini, burna išsižiojusi, be garso šaukianti iš baimės.

— Seras Rodrikas turėjo žmonių penkiskart daugiau.

— Taigi, bet jis manė, kad mes — jo draugai. Dažna klaida. Kai tas senas kvailys ištiesė man ranką, užuot paspaudęs nurėžiau ją iki alkūnės. Tada parodžiau jam savo veidą, — tas vyras abiem rankomis suėmė šalmą ir, nusitraukęs nuo galvos, pakabino ant sulenktos rankos.

— Dvokas, — tarė sunerimęs Teonas. Iš kur tarnas gavo tokius puikius šarvus?

Tasai nusijuokė.

— Anas nelaimėlis negyvas, — jis žengė arčiau. — Viskas dėl mergos. Jeigu nebūtų sprukusi taip toli, jo arklys nebūtų susižeidęs kojos, ir būtume galėję pabėgti. Nuo kalno keteros pamatęs raitelius, atidaviau jam savo žirgą. Tuo metu jau buvau ją patvarkęs, o jis mėgdavo imtis šito reikalo, kol jos dar būdavo šiltos. Teko jį nuo tos mergos nutraukti, įgrūdau į rankas savo drabužius — veršio odos batus, aksominį švarką, sidabru aptaisytą diržą, net ir sabalo kailių apsiaustą. Jok į Dredfortą, pasakiau, surink pagalbos kiek tik gali. Imk mano arklį, jis greitesnis, štai tėvo dovanotas žiedas, užsimauk jį, kad jie žinotų, jog tikrai esi mano siųstas. Jis žinojo, kad geriau nieko neklausinėti. Kai gavo į nugarą strėlę, buvau jau išsitepliojęs tos mergos išmatomis ir įlindęs į jo skarmalus. Aišku, mane vis tiek galėjo pakarti, bet kitos išeities nemačiau, — jis atgalia ranka patrynė lūpas. — O dabar, mielasis prince, man buvo žadėta moteris, jeigu atvesiu du šimtus vyrų. Ką gi, atvedžiau triskart daugiau, ir ne šiaip kokių žalių jaunikaičių ar valstiečių, o paties savo tėvo įgulą.

Teonas buvo davęs žodį. Dabar išsisukinėti nederėjo. Atiduok jam tą mergą, išsiaiškinsi su juo vėliau.

— Haragai, — tarė jis, — nueik į šunidę ir atvesk Palą mūsų…

— Ramsėjui, — ant putlių jo lūpų atsirado šypsena, bet blyškios akys nesijuokė. — Snou, sakydavo mano žmona, kai dar nebuvo nusigraužusi pirštų, bet aš sakau — Boltonas, — jo šypsena iš karto sugižo. — Vadinasi, už mano pastangas ketini man pasiūlyti mergą iš šunidės, taip šitai turėčiau suprasti?

Jo balsas Teonui kažkuo labai nepatiko, kaip ir įžūlūs žvilgsniai, kuriais jį varstė Dredforto vyrai.

— Ji tau buvo pažadėta.

— Ji dvokia šunimis. Tiesą sakant, bjaurių kvapų man jau gana. Manau, kad vietoj jos imsiu taviškę. Kaip ten ją šauki? Kaira?

— Gal išprotėjai? — piktai atšovė Teonas. — Tuoj įsakysiu tave…

Mergvaikis žiebė jam atgalia ranka visa plaštakos plokštuma, skruostikaulis šiurpiai trekštelėjo po plieniniais pirštinės nareliais. Pasaulis prasmego raudonoje skausmo jūroje.

Kažkada vėliau Teonas atsipeikėjo ant žemės. Persivertė ant pilvo ir nurijo pilną burną kraujo. Uždarykite vartus! — mėgino šaukti jis, bet jau buvo vėlu. Dredforto žmonės užkapojo Raudonąjį Rolfą ir Kenedą, jų plūdo vis daugiau, tikra šarvų ir aštrių kalavijų upė. Ausyse ūžė, o aplink šėlo siaubas. Juodasis Lorenas išsitraukė kalaviją, bet prieš jį jau stojo keturiese. Ulfas, bėgdamas į Didžiąją menę, krito persmeigtas arbaleto strėlės. Meisteris Luvinas puolė prie jo, bet raitas riteris jam į tarpumentį suvarė ietį, o paskui, apsukęs žirgą, dar sutrypė. Kitas virš galvos įsuko deglą ir paleido ant šiaudais dengto arklidės stogo.

— Ištraukite Frėjus, — liepsnoms šokus aukštyn, rėkė Mergvaikis, — visus kitus sudeginkite. Sudeginkite ją, viską sudeginkite.

Paskutinį Teonas išvydo Šypsnį, ištrūkusį iš arklidės, degančiais karčiais, žvengiantį nesavu balsu, stojantį piestu…

Tirionas

Jis sapnavo suskeldėjusias akmenines lubas, kraujo, išmatų, apdegusios mėsos smarvę. Oras buvo pilnas aitrių dūmų. Visur aplinkui dejavo ir inkštė žmonės, retkarčiais patalpą perskrosdavo skausmo kupinas klyksmas. Pamėginęs krustelėti suprato, kad pridergė ant savo čiužinio. Nuo dūmų ašarojo akys. Gal verkiu? Tėvas šito neturėjo matyti. Jis — Lanisteris iš Kasterlių Uolos. Liūtas, privalau būti liūtas, gyventi kaip liūtas ir mirti taip pat. Tačiau skaudėjo taip nežmoniškai. Neturėdamas jėgų net sudejuoti, liko gulėti savo paties išmatose ir užsimerkė. Netoliese kažkas dusliai ir vienodai keikė dievus. Klausydamas to burnojimo, jis svarstė, ar jau miršta. Po valandėlės patalpa nublanko.

Jis pasijuto esąs už miesto, bežingsniuojąs per bespalvį pasaulį. Pilkame danguje, išskleidę plačius juodus sparnus, sklandė krankliai, o jam einant pro šalį, tūžmingais debesimis aukštyn nuo savo puotos stalų kilo maitėdos varnos. Po juodus puvėsius šliaužiojo balti kirminai. Tai vienur, tai kitur šmėžavo pilki vilkai ir tokios pat pilkos tyliosios seserys; ir vieni, ir kiti darbavosi dorodami kritusiųjų kūnus, atskirdami mėsas nuo kaulų. Visa turnyrų aikštė buvo užversta lavonais. Saulė tarsi įkaitęs baltas pinigas tvieskė į pilką upę, veržlia srove plūstančią aplink apanglėjusius paskandintų laivų griaučius. Iš laužų, kuriuose degė lavonai, kilo juodų dūmų ir iki baltumo įkaitusių pelenų stulpai. Tai mano darbas, galvojo Tirionas Lanisteris. Jie mirė man įsakius.

Iš pradžių tas pasaulis atrodė begarsis, bet netrukus jo ausis pasiekė mirusiųjų balsai, tylūs ir klaikūs. Jie verkė ir dejavo, meldė palengvinti jiems skausmą, šaukėsi pagalbos ir savo motinų. Tirionas motinos niekada nepažino. Norėjo Šajos, bet čia jos nematė. Ėjo vienas tarp pilkų šešėlių mėgindamas prisiminti…

Tyliosios seserys nuiminėjo negyvėliams šarvus, vilko drabužius. Ryškios žuvusiųjų apsiaustų spalvos išbluko, liko tik balti ir pilki atspalviai, o kraujas buvo juodas ir sudžiūvęs it pluta. Tirionas žiūrėjo, kaip nuogus kūnus kelia už rankų ir kojų ir siūbuodami neša ant laužo pas jų draugus. Geležis ir drabužiai lėkė į baltą medinį vežimą, traukiamą dviejų aukštų juodų arklių.

Tiek žuvusiųjų, tokia daugybė. Jų lavonai gulėjo suglebę, bejausmiais ar sustingusiais, kartais jau išburkusiais nuo puvimo veidais, nebeatpažįstami, net nepanašūs į žmones. Apdarus, kuriuos nuo jų vilko tyliosios seserys, puošė juodos širdys, pilki liūtai, negyvos gėlės ir blyškūs pamėkliški elniai. Šarvai buvo aplankstyti, sukapoti, grandininiai marškiniai išdraskyti, suraižyti, perplėšti. Kodėl aš juos visus nužudžiau? Anksčiau jis tarsi žinojo, bet dabar kažkaip buvo pamiršęs.

Norėjo klausti vienos iš tyliųjų seserų, tačiau pabandęs prabilti suprato neturįs burnos. Dantis dengė lygi, be jokių plyšių oda. Atradus tokį dalyką, jį nukrėtė šiurpas. Kaipgi reikės gyventi be burnos? Jis puolė bėgti. Miestas buvo čia pat. Ten, toliau nuo visų šitų negyvėlių, bus saugu. Jam nedera būti su negyvėliais. Jis neturi burnos, bet tebėra gyvas žmogus. Ne, liūtas, tikras liūtas, ir gyvas. Tačiau pasiekus miesto sienas, vartai buvo užverti.

Kai vėl pramerkė akis, buvo tamsu. Iš pradžių jis nieko nematė, tačiau po valandėlės išryškėjo miglotos lovos apybrėžos. Užuolaidos buvo užtrauktos, bet jis įžiūrėjo raižytus lovos stulpus ir virš galvos kybantį išlinkusį aksominį baldakimą. Po savimi jautė maloniai minkštą plunksnų čiužinį, galva rėmėsi į žąsies pūkų pagalvę. Čia mano lova, aš savo lovoje, savo miegamajame.

Už užuolaidų, po didžiausia kailių ir antklodžių krūva buvo šilta. Jį pylė prakaitas. Karštinė, pagalvojo lyg apsvaigęs. Jautėsi labai silpnas, sukaupęs jėgas pabandė kilstelėti ranką, bet visą kūną iš karto nusmelkė skausmas. Daugiau nebesistengė. Galva atrodė milžiniška, didumo sulig lova, per daug sunki, kad galėtų ją pakelti. Kūno tarsi apskritai nejautė. Kaip aš čia atsiradau? Pamėgino prisiminti. Mūšis šmėsčiojo paskirais tarpais. Kautynės palei upę, riteris, siūlantis savo pirštinę, tiltas iš laivų…

Seras Mendonas. Išvydo jo negyvas tuščias akis, ištiestą ranką, ant balto šarvų emalio atsispindinčią žalią ugnį. Šalta banga užliejo baimė; jis pajuto, kaip po antklodėmis atsipalaidavo jo pūslė. Būtų riktelėjęs, jei būtų turėjęs burną. Ne, ten buvo sapnas, pamanė jis jausdamas galvoje dundantį būgną. Padėkite, ei, kas nors, padėkite. Džeimi, Šaja, Motina, kas nors… Tiša…

Niekas neišgirdo. Neatėjo. Vienas tamsoje jis vėl nugrimzdo į šlapimu pradvokusį miegą. Sapnavo, kad prie jo lovos stovi sesuo, o greta — susiraukęs jų lordas tėvas. Tai turėjo būti sapnas, nes lordas Taivinas juk už tūkstančio mylių kariavo su Robu Starku. Pasirodydavo, paskui dingdavo ir kiti. Veiris žvelgė žemyn į jį ir dūsavo, o Mažasis Pirštas kažką šmaikštavo. Prakeiktas niekšas, išdavikas, tūždamas pagalvojo Tirionas, pasiuntėme tave prie Karčiojo tilto, o tu taip ir negrįžai. Kartais girdėdavo juos kalbant tarpusavyje, bet žodžių nesuprato. Jų balsai ūžė ausyse tarsi širšės po storu veltiniu.

Jis norėjo paklausti, ar mūšis laimėtas. Tikriausiai taip, kitaip būčiau tik galva ant smaigo. Jeigu esu gyvas, vadinasi, laimėjome. Nežinojo, kas jam teikia daugiau džiaugsmo, pergalė ar tai, kad sugebėjo padaryti tokią išvadą. Protas po truputį ėmė grįžti, tegu ir labai lėtai. Tai gerai. Protas — tai visa, ką jis turi.

Kai pabudo kitą kartą, užuolaidos buvo atitrauktos, virš jo su žvake stovėjo Podrikas Peinas. Pamatęs Tirioną atsimerkiant, jis pabėgo. Ne, neišeik, padėk man, padėk, mėgino šaukti Tirionas, bet pasigirdo tik dusli dejonė. Neturiu burnos. Pakėlė ranką prie veido, nors liesti galėjo tik apgraibom ir nuo bet kokio judesio smaigstė skausmai. Ten, kur turėjo būti oda, lūpos, dantys, pirštai apčiuopė tik sukietėjusį audeklą. Jo veido apatinė dalis buvo standžiai sutvarstyta, tarsi su tvirto tinko kauke, turinčia skyles kvėpuoti ir maitintis.

Netrukus vėl pasirodė Podas. Šį kartą su juo atėjo nepažįstamas vyras, meisteris su grandine ir deramu apdaru.

— Milorde, privalote gulėti ramiai, — murmėjo tas žmogus. — Jūs sunkiai sužeistas. Galite sau labai pakenkti. Gal norėtumėt gerti?

Tirionas pajėgė nerangiai linktelėti. Į maitinti skirtą angą meisteris įstatė lenktą varinį piltuvėlį, ir į gerklę ėmė lėtai lašėti skystis. Tirionas rijo beveik nejausdamas skonio. Kai suprato, kad tai aguonų pienas, buvo jau vėlu. Meisteriui ištraukus piltuvėlį, jis jau vėl grimzdo į miegą.

Šį kartą sapnavo esąs puotoje, pergalės pokylyje, kažkokioje didingoje menėje. Sėdėjo garbingoje vietoje, ant pakylos, žmonės kėlė taures ir šlovino jį kaip didvyrį. Buvo čia ir Mariljonas, dainininkas, keliavęs su juo per Mėnulio kalnus. Jis skambino medine arfa ir dainavo apie narsius Kipšo žygius. Pritardamas šypsojosi net ir jo tėvas. Nutilus dainai, iš savo vietos pakilo Džeimis, liepė Tirionui klauptis ir savo auksiniu kardu palietė pirma vieną, paskui kitą petį, tad jis atsistojo tapęs riteriu. Čia pat laukė Šaja, pasiruošusi jį apkabinti. Stvarstė už rankų juokdamasi ir erzindama, šaukdama Lanisterių milžinu.

Jis pabudo tamsoje, šaltame tuščiame kambaryje. Užuolaidos vėl buvo užtrauktos. Kažkas atrodė kitaip, tarsi perstatyta, nors pats negalėjo suprasti, kas čia ne taip. Vėl buvo vienas. Nustūmęs antklodes, pamėgino atsisėsti, bet pervėrė toks skausmas, kad liko gulėti vos atgaudamas kvapą. Labiausiai kankino ne veidas. Visa dešinė kūno pusė buvo viena kančia, vos kilstelėjus ranką, krūtinę tarsi persmeigdavo durklo dūris. Kas man nutiko? Net ir mūšis atrodė vykęs lyg sapne, kai mėgino apie jį galvoti. Mane sužeidė sunkiau, negu maniau. Seras Mendonas…

Prisiminus jam pasidarė baisu, bet Tirionas prisivertė išlaikyti tą vaizdą, sukiojo jį mintyse, stengėsi įsižiūrėti. Taip ir yra, jis bandė mane nužudyti. Būtų perkirtęs pusiau, jei Podas ne… Podas, kur Podas?

Sukandęs dantis čiupo lovos užuolaidą ir trūktelėjo. Audeklas atitrūko nuo baldakimo viršuje ir krito žemyn, dalis ant nendrių, dalis ant jo paties. Net nuo tokio menko veiksmo iš karto apsvaigo galva. Kambarys ėmė suktis aplinkui, vien plikos sienos, tamsūs šešėliai ir vienintelis siauras langas. Jis pamatė savo turėtą skrynią, netvarkingai į krūvą sumestus drabužius, aplankstytus šarvus. Tai ne mano miegamasis, suvokė jis. Net ir ne Rankos bokštas. Kažkas jį pernešė. Piktai riktelėjęs, jis tik dusliai sudejavo. Jie perkėlė mane čia, kad numirčiau, pagalvojo liaudamasis kovoti ir vėl užsimerkęs. Kambarys buvo drėgnas ir šaltas, o jis pats degė.

Susapnavo malonesnę vietą, jaukų mažą namelį ant saulėlydžio nutviekstos jūros kranto. Sienos buvo pakrypusios ir suskilinėjusios, grindys — tik suplūkta žemė, bet ten jam visada buvo šilta, net jeigu jie pamiršdavo ugnį ir ši užgesdavo. Ji mane dėl to vis erzindavo, prisiminė jis. Man neateidavo į galvą pakurstyti ugniakurą, tai visada būdavo tarnų darbas. „Mes neturime tarnų“, — primindavo ji, o aš atsakydavau: „Tu turi mane, aš tavo tarnas“, — ji atšaudavo: „Tingus tarnas. Milorde, ką Kasterlių Uoloje daro tingiems tarnams?“ — tada jis sakydavo: „Bučiuoja juos.“ Tai išgirdusi ji visada kikendavo. „Ne, ne. Galvą guldau, juos muša“, — nenorėdavo sutikti ji, tačiau jis tvirtindavo: „Tikrai bučiuoja, štai taip. — Ir čia pat parodydavo. — Iš pradžių bučiuoja jiems pirštus, po vieną, paskui riešus, taip, ir alkūnės vidinę pusę. Tada bučiuoja jų juokingas ausis, visi mūsų tarnai ten juokingomis ausimis. Nesijuok! Paskui pereina prie skruostų ir nosyčių su juokingais gūbreliais, taip, štai tokiais, aha, šitaip, bučiuoja jų mielas kaktas, plaukus ir lūpas, jų… mmmm… burnas… taip…“

Jie bučiuodavosi valandų valandas, ištisas dienas nieko kita neveikdavo, tik tvarsydavosi lovoje klausydami bangų mūšos ir glamonėdami vienas kitą. Jos kūnas buvo jam tarsi stebuklas, o ji, regis, taip pat mėgavosi Tirionu. Kartais jam dainuodavo. Mergelė mano mylima graži kaip vasarėlė, švelnius jos plaukus puošia saulutės spindulėliai. „Myliu tave, Tirionai, — šnibždėdavo prieš jiems užmiegant vakare. — Myliu tavo lūpas. Myliu tavo balsą ir žodžius, kuriuos man sakai, ir pirštus, mane švelniai liečiančius. Myliu tavo veidą.“

„Mano veidą?“

„Taip. Taip. Myliu tavo rankas ir kaip tu mane lieti. Ir tavo gaidžiuką, myliu tavo gaidžiuką, man patinka, kai jis manyje.“

„Jis tave taip pat myli, mano ledi.“

„Man patinka tarti tavo vardą. Tirionas Lanisteris. Gražiai dera su mano. Ne, ne Lanisteris, kita dalis. Tirionas ir Tiša. Tiša ir Tirionas. Tirionas. Mano lordas Tirionas…“

Melas, pagalvojo jis, vien apsimetinėjimas, viskas dėl aukso, ji buvo kekšė, Džeimio kekšė, Džeimio dovana, melų ledi. Jos veidas tarsi nublanko, ištirpo už ašarų šydo, tačiau, net ir jai dingus, jis tebegirdėjo tolimą, silpną jos balso aidą, šaukiantį jį vardu.

— …milorde, ar girdite mane? Milorde? Tirionai? Milorde? Milorde?

Pro aguonų pieno ūkanas jis įžiūrėjo švelnų rausvą veidą, palinkusį virš jo. Vėl gulėjo drėgname kambaryje su nudraskytomis lovos užuolaidomis ir veidas buvo ne tas, ne jos, per daug apvalus, su rudu barzdos puslankiu.

— Ar norite gerti, milorde? Turiu jums pieno, to gerojo pienelio. Ne, nesipriešinkite, nebandykite judėti, jums reikia ilsėtis.

Vienoje drėgnoje rausvoje rankoje jis laikė varinį piltuvėlį, kitoje — plokščią buteliuką.

Jam palinkus arčiau, Tiriono pirštai slystelėjo po jo grandine iš daugelio metalų, pastvėrė ją ir trūktelėjo. Buteliukas išsprūdo meisteriui iš rankų, aguonų pienas išsitaškė ant lovos. Tirionas suko grandinę, kol pajuto, kaip grandys įsirėžia į storą to žmogaus kaklą.

— Ga-na, — krioktelėjo jis taip kimiai, kad nebuvo tikras, ar apskritai ką nors pasakė. Tačiau, matyt, žodis suskambėjo, nes meisteris atsakydamas išstenėjo:

— Paleiskite, prašau, milorde… to pieno reikia nuo skausmo… grandinę, ne, prašau paleisti, ne…

Tirionui atgniaužiant pirštus, rausvasis veidas jau gerokai patamsėjo. Meisteris atsilošė, burna gaudydamas orą. Giliai įsispaudusios baltos duobutės ant paraudusios gerklės aiškiai rodė, kur ją buvo suveržusi grandinė. Baltai švietė ir jo akys. Tirionas pakėlė ranką prie veido ir brūkštelėjo per sukietėjusią kaukę lyg plėšdamas. Dar kartą. Ir dar kartą.

— Jūs… jūs norite nuimti tvarsčius, taip? — pagaliau pratarė meisteris. — Bet aš ne… tai būtų… būtų itin neišmintinga, milorde. Jūs dar nepagijęs, karalienė bus…

Išgirdęs minint seserį Tirionas net suurzgė. Tai gal tu vienas iš jų? Dūrė į meisterį pirštu, tada sugniaužė plaštaką į kumštį. Spaudė pirštus kietai, tarsi traiškydamas, tarsi žadėdamas, kas bus, jeigu šitas kvailys nedarys, kaip jam įsakyta.

Laimei, jis suprato.

— Aš… aš padarysiu kaip milordas liepia, būtinai padarysiu, bet… tai neišmintinga, jūsų žaizdos…

— Da-ryk.

Šį kartą skambėjo aiškiau.

Nusilenkęs meisteris išėjo iš kambario, bet po valandėlės grįžo, nešinas ilgu peiliu su plonais pjūkliškais ašmenimis, vandens dubeniu, glėbiu minkšto audeklo atraižų ir keliais buteliukais. Tuo metu Tirionas šiaip ne taip pasislinko per kelis colius atgal, tad dabar pusiau sėdėjo atsirėmęs į pagalvę. Liepęs visiškai nejudėti, meisteris įkišo peilio galiuką jam po kauke, prie pat kaklo. Sudrebėtų jam dabar ranka, ir Sersėja nuo manęs išsivaduotų, pagalvojo jis. Jautė, kaip tas pjūklelis dreskia sustandėjusią drobę vos per colį nuo jo gerklės.

Laimei, šis minkštas rausvas žmogus nebuvo iš Sersėjos drąsiausiųjų. Po akimirkos Tirionas ant skruosto pajuto gaivaus oro dvelktelėjimą. Žinoma, skaudėjo, bet jis pasistengė nekreipti dėmesio. Meisteris nuėmė tvarsčius su pridžiūvusiais vaistų likučiais.

— Sėdėkite ramiai, dabar privalau išplauti žaizdą.

Jo rankos lietė švelniai, šiltas vanduo ramino. Žaizda, mąstė Tirionas, prisimindamas netikėtą ryškiai sidabrišką žybsnį, atrodo, švystelėjusį po pat akimi.

— Dabar šiek tiek skaudės, — įspėjo meisteris, merkdamas audeklo skiautę į vyną, kvepiantį trintomis žolelėmis. Iš tiesų suskaudo, ir toli gražu ne šiek tiek. Skausmas ugniniu brūkšniu įstrižai perrėžė visą veidą ir degantį žarsteklį sugrūdo giliai į nosį. Tirionas suleido nagus į patalus, užgniaužė alsavimą, bet sugebėjo ištverti neklykęs. Meisteris šalia jo kudakavo lyg višta perekšlė.

— Būtų buvę geriau palikti kaukę, kol žaizda užsitrauks, milorde. Bet, šiaip ar taip, ji atrodo švari, gerai, labai gerai. Kai radome jus ten, apačioje, tame rūsyje tarp negyvėlių ir mirštančiųjų, jūsų žaizdos buvo užsiteršusios. Vienas šonkaulis sulaužytas, tikriausiai ir dabar jaučiate, gal nuo smūgio buože ar kur nors parkritus, sunku pasakyti. Į ranką buvo pataikiusi strėlė, prie pat peties. Ten jau mačiau apmirusių audinių ir ilgokai bijojau, kad galite netekti visos rankos, tačiau plovėme žaizdą verdančiu vynu, dėjome kirminų, ir dabar, atrodo, ji gyja švariai…

— Vardas, — sušvokštė jam Tirionas. — Vardas.

Meisteris sumirksėjo.

— Na, jūs juk Tirionas Lanisteris, milorde. Karalienės brolis. Ar pamenate mūšį? Kartais po sužeidimų į galvą…

— Tavo vardas, — jo gerklė gergždė, o liežuvis buvo pamiršęs, kaip tarti žodžius.

— Aš — meisteris Balabaras.

— Balabaras, — pakartojo Tirionas. — Atnešk. Veidrodį.

— Milorde, — sunerimo meisteris, — aš nepatarčiau… tai galbūt, ak, neišmintinga, tiesą sakant… jūsų žaizda…

— Nešk, — tik tiek tepasakė Tirionas. Burna atrodė sustingusi, visur aplink skaudėjo, lyg kas kumščiu būtų perskėlęs jam lūpą. — Ir gerti. Vyno. Jokių aguonų.

Išraudęs meisteris pašoko ir išskubėjo. Grįžo su ąsočiu blyškiai gintarinio vyno ir mažučiu sidabriniu veidrodžiu puošniais aukso rėmeliais. Prisėdęs ant lovos krašto, jis įpylė pusę puodelio ir pakėlė prie ištinusių Tiriono lūpų. Vėsi srovelė maloniai nutekėjo žemyn, nors skonio jis beveik ir nejuto.

— Dar, — tarė puodeliui ištuštėjus. Meisteris Balabaras vėl įpylė. Po antrojo puodelio Tirionas Lanisteris pasijuto ganėtinai stiprus pažvelgti sau į veidą.

Atsukęs veidrodį, nebežinojo, juoktis jam ar verkti. Kirtis buvo ilgas ir kreivas, prasidedantis vos per plauką po kaire akimi ir pasibaigiantis ties dešiniuoju žandikauliu. Nebeliko trijų ketvirčių nosies ir nemažo gabalo lūpos. Kažkas buvo susiuvęs žaizdos kraštus iš žarnų suvytais siūlais, tie nelygūs dygsniai tebebuvo matyti ant raudono, šviežiai užsitraukusio, dar tik pusiau sugijusio rando.

— Gražu, — sugergždė jis mesdamas veidrodį šalin.

Dabar jis prisiminė. Tiltą iš laivų, serą Mendoną Murą, ranką, prie veido artėjantį kalavijo smaigalį. Jei nebūčiau atšlijęs, tas kirtis man būtų nunešęs pusę galvos. Džeimis visada sakydavo, kad iš visos karaliaus sargybos pats pavojingiausias yra seras Mendonas, nes jo negyvose tuščiose akyse niekada nematyti nė menkiausios užuominos, ką jis ketina daryti. Neturėjau pasikliauti nė vienu iš jų. Žinojo, kad seras Merinas ir seras Borosas, paskui ir seras Osmundas — jos sesers žmonės, bet vis dėlto leido sau patikėti, kad kiti dar turi išsaugoję garbės likučius. Sersėja tikriausiai sumokėjo jam, kad aš iš mūšio nebegrįžčiau. Dėl ko gi daugiau? Niekada nebuvau serui Mendonui kaip nors pakenkęs, bent jau kiek pats žinau. Tirionas savo storais trumpais pirštais palietė gyvmėsę ant rando. Dar viena mielosios sesutės dovanėlė.

Meisteris mindžikavo greta lovos lyg pasiruošusi skristi žąsis.

— Milorde, na, suprantate, čia tikriausiai liks randas…

— Tikriausiai? — prunkštelėjus iš juoko jo veidą tučtuojau iškreipė skausmas. Taip, tikrai, randas bus. Ir nosis vargu ar ataugs artimiausioje ateityje. Regis, žiūrėti jam į veidą bus dar menkesnis malonumas.

— Štai ir pamoka — nežaisk su kirviu, — jis šyptelėjo, varganai tempdamas lūpas. — Kur mes? Kas čia, kokia patalpa? — kalbant varstė skausmas, bet Tirionas pernelyg ilgai išbuvo tylėdamas.

— Ak, jūs esate Meigoro tvirtovėje, milorde. Šis kambarys — virš karalienės Pokylių menės. Jos malonybė pageidavo, kad būtumėt arčiau ir ji galėtų pati jus prižiūrėti.

Tikrai pageidavo, galvą guldau.

— Grąžinkite atgal, — liepė Tirionas. — Į mano lovą. Į mano paties kambarius.

Kur aplink mane bus mano žmonės, taip pat ir mano meisteris, jei tik rasiu tą, kuriuo galiu pasitikėti.

— Jūsų paties… milorde, tai neįmanoma. Jūsų buvusiuose kambariuose apsigyveno karaliaus ranka.

— Aš esu karaliaus ranka. — Jį jau vargino daug pastangų reikalaujantis kalbėjimas ir glumino tai, ką girdėjo.

Meisteris Balabaras atrodė sutrikęs.

— Ne, milorde, aš… jūs buvote sužeistas, visiškai prie mirties. Šias pareigas dabar perėmė jūsų lordas tėvas. Lordas Taivinas, jis…

— Čia?

— Nuo to vakaro, kai vyko mūšis. Lordas Taivinas visus mus išgelbėjo. Prasčiokai kalba, esą ten kovėsi karaliaus Renlio šmėkla, bet išmintingesni žmonės žino, kaip buvo iš tiesų. Ten buvo jūsų tėvas ir lordas Tairelis su Gėlių riteriu ir lordu Mažuoju Pirštu. Jie atžygiavo per plėnis ir grobikui Staniui smogė iš užnugario. Tai buvo didi pergalė, o dabar lordas Taivinas įsikraustė į Rankos bokštą ir padeda jo malonybei atkurti krašte tvarką, šlovė dievams.

— Šlovė dievams, — beprasmiškai pakartojo Tirionas. Mieliausias tėtušis, tas prakeiktas Mažasis Pirštas ir dar Renlio šmėkla? — Pašauk… — O ką pašaukti? Rausvajam Balabarui jis negalėjo liepti atvesti Šajos. Ką jis galėjo pasikviesti, kuo galėjo pasikliauti? Veiriu? Bronu? Seru Džeislinu? — … mano ginklanešį, — užbaigė pagaliau. — Podą. Peiną.

Ten, ant tilto iš laivų, buvo Podas, tas vaikinas išgelbėjo man gyvybę.

— Tą berniuką? Tokį keistą?

— Tokį keistą. Podriką Peiną. Tu eik. Atsiųsk jį.

— Kaip įsakysite, milorde, — meisteris Balabaras linktelėjo galva ir išskubėjo lauk. Tirionas jautė, kaip belaukiant senka jėgos. Mėgino suvokti, kiek laiko jis čia miegojo. Sersėja norėtų, kad užmigčiau amžinai, bet toks paslaugus aš nebūsiu.

Podrikas Peinas įžengė į miegamąjį tyliai tarsi pelytė.

— Milorde? — jis ant pirštų galų prislinko prie lovos. Kaip vaikinas, mūšyje toks drąsus, ligonio kambaryje gali būti toks išsigandęs? — nusistebėjo Tirionas. — Norėjau būti šalia jūsų, bet meisteris liepė išeiti.

— Pats liepk jam išeiti. Klausyk. Man sunku kalbėti. Noriu miegvynio. Ne aguonų pieno, o miegvynio. Eik pas Frenkeną. Frenkeną, ne Balabarą. Kai gamins, stovėk šalia. Tada atnešk.

Podas metė žvilgsnį į Tiriono veidą ir tuoj pat nusisuko. Na, negalėčiau jo dėl to kaltinti.

— Man reikia, — vėl tarė Tirionas, — mano sargybos. Brono. Kur Bronas?

— Jis pakeltas į riterius.

Skausmas nusmelkdavo net susiraukus.

— Surask jį. Atvesk.

— Kaip įsakysite, milorde. Broną.

Tirionas čiupo vaikiną už riešo.

— Seras Mendonas?

Berniukas susigūžė.

— Aš vi-visai nenorėjau jo u-u-už…

— Negyvas? Tikrai žinai? Negyvas?

Podas mindžikavo susigėdęs.

— Nuskendo.

— Gerai. Niekam nesakyk. Apie jį. Apie mane. Apie visa tai. Nieko.

Ginklanešiui išėjus, Tirioną paliko ir paskutinės jėgos. Jis atsilošė ir užsimerkė. Gal vėl pavyks susapnuoti Tišą. Kažin kaip jai dabar patiktų mano veidas, su kartėliu pagalvojo jis.

Jonas

Korinui Pusrankiui liepus parinkti šakų laužui, Jonas suprato, kad galas jau arti.

Bus gera vėl pajusti šilumą, tegu ir neilgam, kalbėjo jis sau, kapodamas plikas šakas nuo sauso medžio. Vaiduoklis, atsitūpęs ant užpakalinių kojų, stebėjo jį, kaip visada nebylus. Ar jis kauks manęs, kai būsiu miręs, kaip Brano vilkas kaukė, jam nukritus? — svarstė Jonas. O ar kauks Gauruočius kažkur toli Vinterfele, ir Pilkasis Vėjas, ir Naimirija, kad ir kur jie dabar?

Jonui durklu skeliant iš titnago kibirkštis, už vieno kalno kilo mėnulis, už kito leidosi saulė. Pagaliau iš laužo ėmė rūkti dūmelis. Kai pirma liepsnelė suvirpėjo virš medžio žievės drožlių ir spyglių krūvos, Korinas atsistojo ir priėjo prie laužo.

— Drovi kaip mergelė pirmąją naktį po vestuvių, — švelniai pratarė aukštaūgis žvalgas, — ir beveik tokia pat daili. Žmonės kartais pamiršta, kokia graži gali būti ugnis.

Iš tokio vyro vargu ar galėjai tikėtis kalbų apie mergeles ir vestuvių naktis. Kiek Jonas buvo girdėjęs, Korinas Sargyboje praleido visą gyvenimą. Ar jam kada nors teko mylėti merginą, ar buvo vedęs? Klausti nederėjo. Todėl jis tik pakurstė ugnį. Kai įsidegusi liepsna jau linksmai traškėjo, nusitraukė sukietėjusias pirštines, atkišo pasišildyti rankas ir atsiduso galvodamas, ar bučinys būtų irgi toks malonus. Šiluma sklido per pirštus tarsi tirpstantis sviestas.

Pusrankis įsitaisė ant žemės ir sėdėjo prie ugnies sukryžiavęs kojas, ant jo kampuoto veido mirguliavo liepsnų atšvaitai. Iš penkių žvalgų, kurie traukėsi nuo Aidžiosios perėjos atgal į melsvai pilkus Speigilčių tyrus, liko tik jiedu.

Iš pradžių Jonas vylėsi, kad Ginklanešys Dalbridžas sugebės tyržmogiams užtverti kelią. Tačiau kažkur toli pasigirdus ragui, visi jie suprato, kad ginklanešys žuvo. Vėliau jie prietemoje pastebėjo erelį, išskėtusį plačius melsvai pilkus sparnus ir sklandantį danguje. Akmenžaltis čiupo lanką, bet tas paukštis nutolo jam nespėjus nė įtempti templės. Ebenas nusispjovė ir piktai keiktelėjo vilkolakius bei persivertėlius.

Kitą dieną jie matė erelį dar du kartus ir girdėjo užpakalyje nuo kalnų ataidint medžioklės ragą. Kaskart jis aidėjo tartum vis garsiau ir truputį arčiau. Sutemus Pusrankis liepė Ebenui imti ginklanešio arklį kartu su savuoju ir joti kiek įkabina į rytus pas Mormontą, atgal tuo pačiu keliu, kuriuo jie atėjo. Kiti turėjo atitraukti persekiotojų dėmesį.

— Siųsk Joną, — pasiūlė Ebenas. — Jis joja nė kiek ne lėčiau negu aš.

— Jonui skirtas kitoks vaidmuo.

— Jis dar beveik berniukas.

— Ne, — tarė Korinas, — jis Nakties sargybos vyras.

Patekėjus mėnuliui, Ebenas atsisveikino. Akmenžaltis šiek tiek nujojo kartu su juo, tada grįžo atgal, kad susipainiotų pėdsakai, ir jie trise patraukė į pietus.

Paskui visos dienos ir naktys susiliejo ir nebesiskyrė viena nuo kitos. Jie miegojo nelipdami iš balno, stabteldami tik pašerti ir pagirdyti arklių, tada tuoj pat jodavo toliau. Keliavo per atšiaurias uolas, niūrius pušynus, seno sniego sąnašas, apledėjusias keteras, brido sekliomis bevardėmis upėmis. Kartais Korinas ar Akmenžaltis grįždavo lanku atgal, stengdamiesi sumėtyti pėdas, bet tai buvo bevaisės pastangos. Juos nuolat stebėjo budri akis. Kasdien auštant ir temstant tarp kalnų viršūnių jie matydavo sklandant erelį, mažulytį juodą taškelį neaprėpiamame danguje.

Jie kopė neaukšta ketera tarp dviejų snieguotų viršukalnių, kai staiga iš savo guolio ne toliau kaip už dešimties jardų ant jų urgzdama šoko šešėlių katė. Ji buvo išbadėjusi, liesa, tačiau Akmenžalčio kumelė jos pasibaidė, stojo piestu ir nulėkė. Akmenžaltis puolė iš paskos, bet nespėjo, kumelė suklupo ant stataus šlaito ir nusilaužė koją.

Vaiduoklis tą dieną paėdė iki soties, o Korinas liepė žvalgams jų įprastas avižas sumaišyti su arklio krauju, tai turėjo suteikti daugiau ištvermės. Nuo tos šlykštaus skonio košės Jonas vos nepaspringo, bet prisivertė ją nuryti. Visi jie atsipjovė po tuziną žalios gyslotos mėsos rėžių, kad galėtų kramtyti jodami, visa kita paliko šešėlių katėms.

Apie jojimą dviese ant vieno arklio negalėjo būti nė kalbos. Akmenžaltis pasisiūlė likti ir pulti juos, kai pasirodys, iš pasalų. Ko gero, ne vieną būtų nusinešęs su savimi į pragarą. Korinas nesutiko.

— Jei kas iš Nakties sargybos ir gali įveikti Speigilčius vienas, pėsčiomis, tai tik tu, broli. Tu sugebi eiti per kalnus tiesiai ten, kur arkliui reikia sukti aplinkui. Keliauk į Kumštį. Papasakok Mormontui, ką ir kaip regėjo Jonas. Pranešk, kad bunda senosios galios, kad jam teks susidurti su milžinais ir vilkolakiais, o gal ir dar kuo baisesniu. Pasakyk, kad medžiai vėl turi akis.

Jam tikrai nepavyks, galvojo Jonas žiūrėdamas, kaip Akmenžaltis dingsta už sniegu užklotos keteros, menkutis juodas vabalėlis banguojančioje baltoje platybėje.

Paskui kiekviena naktis atrodė vis šaltesnė už anksčiau buvusią ir vis gūdesnė. Vaiduoklis ne visada keliaudavo kartu su jais, bet niekada per daug nenutoldavo. Net ir nematydamas šalia, Jonas jautė jo artumą. Tai jį džiugino. Pusrankis nebuvo pats smagiausias kelionės draugas. Ilga žila Korino kasa lėtai siūbavo sulig žirgo žingsniais. Neretai jie ištisas valandas jodavo netardami nė žodžio, girdėdami tik pasagų kaukšėjimą į akmenis ir raudantį vėją, kuris ten, aukštybėse, niekada nesiliaudavo pūtęs. Užmigęs nesapnuodavo nei vilkų, nei brolių, nei ko nors kito. Net ir sapnai čia neištveria, sakė jis sau.

— Ar tavo kalavijas aštrus, Jonai Snou? — pro mirgančias liepsnas paklausė Korinas Pusrankis.

— Mano kalavijas — Valyrijos plieno. Jį man davė Senasis Lokys.

— Atsimeni priesaikos žodžius?

— Taip.

Tokių žodžių niekaip negalėjai užmiršti. Kartą ištarti, jie likdavo nebeatšaukiami. Ir amžinai pakeisdavo žmogaus gyvenimą.

— Pakartok juos dar sykį drauge su manimi, Jonai Snou.

— Jei tik pageidaujate.

Po tekančiu mėnuliu sutartinai suskambo jų balsai; Vaiduoklis tupėjo klausydamas, o liudytojais tapo patys kalnai.

— Naktis temsta, ir prasideda mano sargyba. Ji nesibaigs iki pat mano mirties. Neturėsiu nei žmonos, nei žemių, nei vaikų. Nedėvėsiu karūnos ir nepelnysiu šlovės. Gyvensiu ir mirsiu ten, kur tarnauju. Esu kalavijas tamsoje. Stebėtojas ant sienos. Aš — šaltyje liepsnojanti ugnis, aušrą atnešanti šviesa, miegančiuosius budinantis ragas, žmonių šalį saugantis skydas. Nakties sargybai atiduodu savo gyvybę ir garbę šiąnakt ir per visas kitas naktis.

Jiems baigus, nebuvo girdėti nė menkiausio garso, tik vangiai traškėjo ugnis ir tolumoje dūsavo vėjas. Jonas ištiesė ir vėl sugniaužė apdegusius pirštus, mintyse tebesiklausydamas ką tik ištartų žodžių ir melsdamas, kad jo tėvo dievai suteiktų jam jėgų mirti narsiai, kai išmuš jo valanda. Dabar jau neteks ilgai laukti. Jų arkliai vos bepaėjo. Jonas spėjo, kad Korino žirgas vargu ar ištvers dar vieną dieną.

Laužas jau vos ruseno, skleisdamas vis mažiau šilumos.

— Ugnis netrukus užges, — tarė Korinas, — tačiau jei kada nors Siena griūtų, ugnis užgestų visur.

Jonas neturėjo ko pridurti. Tik linktelėjo.

— Galbūt dar galime nuo jų pabėgti, — vėl prabilo žvalgas. — O gal ir ne.

— Aš nebijau mirti.

Tai buvo tik pusiau melas.

— Ko gero, nebus taip lengva, Jonai.

Jis nesuprato.

— Ką turite galvoje?

— Jeigu mus sučiups, privalai pasiduoti.

— Pasiduoti? — Jonas sumirksėjo negalėdamas patikėti. Tyržmogiai neima į nelaisvę tų, kuriuos vadina varnomis. Žudo juos, išskyrus tik… — Jie gyvus palieka tik sulaužiusius priesaiką. Tuos, kurie dedasi prie jų, kaip Mensas Plėšikas.

— Ir tave.

— Ne, — jis papurtė galvą. — Niekada. Aš taip nepadarysiu.

— Padarysi. Įsakau tau.

— Įsakote? Bet…

— Mūsų garbė nėra vertesnė už gyvybę, jeigu svarbu krašto saugumas. Ar tu esi Nakties sargybos žmogus?

— Taip, bet…

— Jokių bet, Jonai Snou. Taip arba ne.

Jonas išsitiesė.

— Taip, esu.

— Tada klausyk. Jeigu mus sučiups, tu pereisi pas juos, kaip anąkart ragino tavo sugauta tyržmogių mergina. Jie gali pareikalauti, kad į skutus sukapotum juodąjį apsiaustą, kad prisiektum savo tėvo kapu, kad prakeiktum savo brolius ir lordą vadą. Nesvarbu, ko jie prašys, privalai sutikti. Daryk, kaip jie tau lieps… tačiau širdyje visada atmink, kas esi iš tiesų. Jok su jais, valgyk su jais, kovok jų gretose tol, kol reikės. Ir stebėk.

— Ką stebėti?

— Ir pats norėčiau šitai žinoti, — atsiliepė Korinas. — Tavo vilkas rado jų kasinėtas duobes Balsvosios upės slėnyje. Ko jie ieškojo tokiose atšiauriose ir tolimose vietose? Ar rado? Štai ką turi sužinoti prieš grįždamas pas lordą Mormontą ir savo brolius. Tokią tad skiriu tau pareigą, Jonai Snou.

— Padarysiu kaip liepiate, — nenoriai ištarė Jonas, — bet… jūs juk jiems papasakosite, ar ne? Bent jau Senajam Lokiui? Pasakysite, kad aš niekada nesulaužiau savo priesaikos.

Korinas Pusrankis žvelgė į jį iš kitos laužo pusės, jo akys skendo šešėliuose.

— Būtinai, kai kitą kartą jį pamatysiu. Prisiekiu, — jis mostelėjo ranka į ugnį. — Įdėk malkų. Noriu, kad degtų ryškiai ir karštai.

Jonas prikapojo daugiau šakų, kiekvieną prieš mesdamas į ugnį dar perlaužė pusiau. Medis buvo jau seniai išdžiūvęs, tačiau liepsnoje, regis, atgijo, kiekvienoje šakelėje pabudindamas ugningas šokėjas, kurių švytintys apdarai mirgėjo geltonais, raudonais, oranžiniais sūkuriais.

— Gana, — šiurkščiai tarė Korinas. — Dabar jojame.

— Dabar? — vos per žingsnį nuo laužo tvyrojo tamsa, naktis stingdė šalčiu. — Kur jojame?

— Atgal. — Korinas dar kartą užšoko ant savo pavargusio arklio. — Tikiuosi, ugnis nuvilios juos tolyn. Keliaujame, broli.

Jonas vėl užsitraukė pirštines ir užsimetė gobtuvą. Atrodė, kad net ir arkliai nenori trauktis nuo ugnies. Saulė buvo jau seniai nusileidusi, ir tik šaltas sidabrinis pusmėnulis švietė jiems kelią per klastų ir pavojų pilną žemę. Jonas nežinojo, ką sumanęs Korinas, bet gal tai galės juos išgelbėti. Jonas labai vylėsi, kad taip ir nutiks. Net ir dėl kilnaus tikslo nenoriu dėtis priesaikos laužytoju.

Jie žengė atsargiai, jojo taip tyliai, kaip tik gali judėti raiteliai. Keliavo ankstesniais savo pėdsakais, kol pasiekė siauro tarpeklio žiotis, iš kurių veržėsi šaltas kaip ledas upeliukas. Tą vietą Jonas gerai atsiminė. Čia jie dar saulei nenusileidus girdė arklius.

— Vanduo tuojau sušals, — sukdamas į šoną tarstelėjo Korinas, — jei ne, galėtume joti jo vaga. Tačiau jei pralaušime ledą, jie tikrai pastebės. Laikykis arčiau uolų. Už pusmylio yra vingis, jis mus paslėps.

Korinas dingo tarpeklyje. Jonas paskutinį kartą ilgesingai pažvelgė į jų tolimą laužą ir nujojo iš paskos.

Juo toliau jie žengė, juo arčiau iš abiejų pusių spaudė uolos. Palei mėnulio nušviestą upelio kaspiną jie keliavo iki pat jo ištakų. Akmenuoti krantai žėlė ledokšnių barzdomis, bet po plona kieta pluta Jonas tebegirdėjo tekančio vandens čiurlenimą.

Gerokai paėjus kelią užstojo didžiulė akmenų krūva — tai subyrėjo nuo stačios kalno sienos atitrūkęs milžiniškas uolos luitas. Tačiau miklūs nedideli arkliukai vis dėlto sugebėjo ją perlipti. Toliau sienos staigiai susispaudė, ir upelis įsirėmė į aukštą krioklį. Aplinkui tvyrojo tirštas rūkas, tarsi šalia būtų alsavęs didžiulis šaltas žvėris. Krintantis vanduo mėnesienoje žėrėjo sidabru. Jonas suglumęs apsidairė. Iš čia nėra kelio. Jiedu su Korinu galbūt pajėgtų užkopti uolomis, bet arkliai liktų apačioje. Jis nemanė, kad jie ilgai ištvertų pėsti.

— Dabar greitai, — paliepė Pusrankis. Stambus vyras ant mažo arkliuko nujojo per slidžius apledėjusius akmenis tiesiai į vandens sieną ir pranyko joje. Atgal jis negrįžo, tad Jonas spustelėjo kulnais arklio šonus ir nusekė iš paskos. Arklys kaip įmanydamas stengėsi išsisukti. Krintantis vanduo smogė jiems tarsi lediniais kumščiais, nuo staigaus šalčio Jonui užėmė kvapą.

Po akimirkos jis išnėrė kitoje pusėje. Permirkęs iki paskutinio siūlo, drebantis, bet kitoje pusėje.

Pro plyšį uoloje vos pajėgė prasisprausti žmogus ir arklys, bet toliau sienos atsitraukė, po kojomis atsirado minkšto smėlio. Jonas jautė, kaip ant barzdos ledėja vandens lašeliai. Vaiduoklis pralėkė krioklį įnirtingai įsibėgėjęs, nusipurtė vandenį nuo kailio, įtariai pauostė tamsą, paskui pakėlė koją prie vienos akmens sienos. Korinas jau stovėjo ant žemės. Nušoko nuo arklio ir Jonas.

— Žinojote, kad čia tokia vieta?

— Kai buvau maždaug tokio amžiaus kaip tu, girdėjau vieną brolį pasakojant, kaip jis pro šituos krioklius vijosi šešėlių katę.

Jis nubalnojo arklį, numovė žąslus ir kamanas, perbraukė delnu per jo susivėlusius karčius.

— Čia yra takas po kalnu, pro pačią jo širdį. Išaušus, jeigu jie mūsų iki tol nesuras, trauksime toliau. Pirmas budžiu aš, broli.

Korinas atsisėdo ant smėlio, nugara atsirėmė į uolą ir pavirto neryškiu juodu šešėliu niūrioje urvo tamsoje. Pro krintančio vandens šniokštimą Jonas išgirdo plieną tyliai brūkštelint per odą. Tai galėjo reikšti tik viena — Pusrankis išsitraukė savo kalaviją.

Jonas nusivilko šlapią apsiaustą, tačiau daugiau nesirengė, oras buvo per daug šaltas ir drėgnas. Vaiduoklis išsitiesė greta, lyžtelėjo jo pirštinę ir susirangė miegoti. Jonas jautėsi jam dėkingas už šilumą. Prisiminė paliktą laužą ir pagalvojo, ar jis teberusena, o gal jau užgesęs. Jei kada nors Siena griūtų, ugnis užgestų visur. Pro krintančio vandens užuolaidą šviečianti mėnesiena ant smėlio tiesė tviskantį blyškų ruožą, tačiau ilgainiui ir tas nublanko išnykdamas tamsoje.

Miegas vis dėlto jį įveikė, kartu grįžo ir baisūs sapnai. Jonas regėjo degančias pilis ir iš kapų kylančius sutrikdytus negyvėlius. Kai Korinas jį pažadino, dar buvo tamsu. Pusrankis užmigo, o Jonas liko sėdėti nugara atsirėmęs į olos sieną, klausydamas vandens ošimo ir laukdamas aušros.

Dienai brėkštant, abu sukramtė po pusiau sušalusią juostelę arklienos, vėl pasibalnojo arklius, ant pečių užsimetė juoduosius apsiaustus. Budėdamas Korinas surišo pustuzinį deglų, samanas mirkydamas aliejuje, kurio turėjo maiše prie balno. Dabar uždegė pirmąjį ir žengė pirmas, laikydamas prieš save blausią liepsną ir šviesdamas kelią. Jonas ėjo iš paskos vesdamas arklius. Akmenuotas takas vingiavo ir sukiojosi, iš pradžių žemyn, paskui aukštyn, vėl žemyn, tik kur kas stačiau. Vietomis taip susiaurėdavo, kad arklius būdavo sunku įtikinti, jog prasisprausti įmanoma. Kai išlįsime, būsime nuo jų atitrūkę, sakė eidamas sau Jonas. Pro kietas uolas net ir erelis nieko nemato. Būsime nuo jų atitrūkę, tada kuo greičiau josime prie Kumščio ir papasakosime Senajam Lokiui visa, ką žinome.

Tačiau, po daugelio valandų vėl išlindus į šviesą, erelis jų jau laukė, atsitūpęs ant sauso medžio šakos per šimtą pėdų aukščiau olos. Vaiduoklis šuoliais jį nusivijo, bet paukštis suplasnojo sparnais ir pakilo į orą.

Žvelgdamas jam įkandin, Korinas kiečiau sučiaupė lūpas.

— Gintis kuo puikiausiai tiks ir šita vieta, — pareiškė jis. — Olos anga saugo mus iš viršaus, jie negali atsidurti mums už nugaros neperėję po kalnu. Ar tavo kalavijas aštrus, Jonai Snou?

— Taip.

— Dabar pašersime arklius. Jie mums narsiai tarnavo, vargšai gyvuliai.

Jonas atidavė savajam paskutines avižas ir paglostė jo gauruotus karčius, o Vaiduoklis tuo metu neramiai šniukštinėjo tarp akmenų. Jonas tvirčiau užsitraukė pirštines ir pamankštino apdegusius pirštus. Esu žmonių šalį saugantis skydas.

Per kalnus nuaidėjo medžioklės ragas, po akimirkos Jonas išgirdo lojant skalikus.

— Netrukus jie bus čia, — tarė Korinas. — Laikyk savo vilką arčiau prie savęs.

— Vaiduokli, pas mane, — šūktelėjo Jonas. Didvilkis nenoriai grįžo pabrukęs uodegą.

Tyržmogiai lalėdami pasirodė ant keteros maždaug už pusmylio. Jų skalikai bėgo priekyje, pikti, akivaizdžiai daug vilkiško kraujo turintys, rusvai pilkšvi žvėrys. Vaiduoklis iššiepė dantis ir pasišiaušė.

— Ramiai, — sumurmėjo Jonas. — Tupėk.

Virš galvos sušiureno sparnai. Ant uolos kyšulio nutūpė ir pergalingai suklykė erelis.

Persekiotojai artinosi atsargiai, tikriausiai baimindamiesi strėlių. Jonas suskaičiavo jų keturiolika su aštuoniais šunimis. Jų dideli skydai buvo iš odos, užtemptos ant pintų vytelių skritulio, su nupieštomis kaukolėmis. Gal pusė slėpė veidus po negrabiais šalmais iš medžio ir kietintos odos. Iš kraštų jojo lankininkai, paruošę mažus medinius ir raginius lankus, bet strėlių dar neleido. Kiti, regis, buvo ginkluoti ietimis ir vėzdais. Vienas turėjo nuskelto akmens kirvį. Šarvų dėvėjo tik paskirus gabalus, nuimtus nuo žuvusių žvalgų ar pavogtus plėšikaujant. Tyržmogiai nekasė ir nelydė geležies, į šiaurę nuo Sienos kalvių buvo tik vienas kitas, o veikiančių žaizdrų — dar mažiau.

Korinas išsitraukė kalaviją. Kiekvienas pasakodamas apie jo žygius paminėdavo, kaip jis, praradęs pusę dešinės plaštakos, išmoko kautis kaire ranka; kalbėta, esą dabar jis kalaviją valdo geriau negu anksčiau. Jonas atsistojo petys į petį su aukštuoju žvalgu ir ištraukė Ilganagį iš makšties. Oras buvo šaltas, tačiau akis graužė prakaitas.

Likus iki olos angos dešimčiai jardų, persekiotojai stabtelėjo. Priekin žengė tik jų vadas, raitas ant gyvulio, kuris gebėjimu ropštis nelygiu šlaitu atrodė panašesnis į ožką, o ne į arklį. Raiteliui artinantis, Jonas išgirdo barškėjimą — abu, ir žmogus, ir arklys, buvo šarvuoti kaulais. Karvių ir avių, ožkų ir taurų, briedžių, didžiuliais plaukuotųjų mamutų… taip pat ir žmonių.

— Barškalas, — šaltai mandagiu balsu tarė Korinas.

— Varnoms aš Kaulų Lordas.

Raitelio šalmas buvo padarytas iš prakirstos milžino kaukolės, jo rankovių kietinta oda visa apsiūta lokių nagais.

Korinas prunkštelėjo.

— Nematau čia jokio lordo. Tik vištų kaulais apsidangsčiusį šunį, kuris jodamas barška.

Tyržmogis net sušnypštė iš pykčio, o jo arklys pasibaidęs atsistojo piestu. Jis tikrai barškėjo, Jonas dabar aiškiai išgirdo — kaulai tarpusavyje buvo netvirtai suraišioti, todėl jam judant kaukšėjo vienas į kitą.

— Pusranki, netrukus barškinsiu ir tavo kaulus. Nuvirinsiu tavo mėsą ir iš šonkaulių pasidarysiu šarvus. Tavo dantys man tiks lošti vietoj kauliukų, o iš tavo kaukolės srėbsiu avižinę košę.

— Jei tau reikia mano kaulų, ateik ir pasiimk.

Šito daryti Barškalas, regis, nesiveržė. Jo žmonių buvo daugiau, bet ankštame plote tarp uolų, kur stovėjo juodieji broliai, tai nieko nereiškė. Norėdami ištraukti juos iš olos, tyržmogiai turėjo pulti tik dviese. Bet prie Barškalo arklio prisigretino kitas, ant jo sėdėjo viena iš kariaujančių moterų — ietininkė.

— Varnos, mūsų dešimt ir dar keturi prieš jus du, ir aštuoni šunys prieš jūsų vilką, — riktelėjo ji. — Galit kautis, galit bėgti, jūs — mūsų rankose.

— Parodyk jiems, — įsakė Barškalas.

Moteris kyštelėjo ranką į kraujo dėmių išmargintą maišą ir ištraukė laimikį. Ebeno galva buvo plika kaip kiaušinis, tad ji siūbavo ją laikydama už ausies.

— Jis mirė garbingai, — tarė ta moteris.

— Bet mirė, — pridūrė Barškalas, — mirsite ir jūs.

Čiupęs kirvį, iškėlė aukštai virš galvos. Abiejose jo pusėse grėsmingai blykstelėjo gero plieno ašmenys — savo ginklus Ebenas visada prižiūrėjo labai rūpestingai. Kiti tyržmogiai jau grūdosi arčiau, visa gerkle laidydami patyčias. Keli taikiniu pasirinko Joną.

— Berniuk, ar čia tavo vilkas? — šūktelėjo liesas jaunikaitis, sukdamas virš galvos spragilą su pririštais akmenimis. — Dar saulei nenusileidus, bus man iš jo apsiaustas.

Priešingame gretos gale kita ginklamergė, praskleidusi apspurusius kailius, atkišo Jonui sunkią baltą krūtį.

— Gal vaikelis mamos pasiilgo? Eikš, berniuk, gausi pažįsti.

Be paliovos lodami jiems pritarė ir šunys.

— Jie erzina mus, nori, kad pultume karštakošiškai, — Korinas įdėmiai pažvelgė Jonui į akis. — Nepamiršk, kas tau įsakyta.

— Manau, kad reikia išbaidyti tas varnas, — perrėkdamas triukšmą, užbaubė Barškalas. — Nupešt jas!

— Ne! — tas žodis išsprūdo Jonui, lankininkams dar nespėjus atleisti templių. Jis žengė du žingsnius į priekį. — Mes pasiduodame!

— Įspėjo mane, kad mergvaikiai — bailaus kraujo, — už nugaros pasigirdo šaltas Korino balsas. — Pasirodo, taip ir yra. Bėk pas savo naujuosius šeimininkus, baily.

Išraudęs Jonas nusileido šlaitu tenai, kur raitas laukė Barškalas. Tyržmogis pažvelgė į jį pro savo šalmo akiduobes ir tarė:

— Laisviesiems žmonėms bailių nereikia.

— Jis ne bailys, — vienas iš lankininkų nusitraukė dygsniuotą avikailio šalmą ir papurtė raudonų pasišiaušusių plaukų kupetą. — Tai Vinterfelo pavainikis, kuris mane paleido. Tegu gyvena.

Išvydęs Igritę, Jonas neteko amo.

— Geriau tegu miršta, — tvirtino Kaulų Lordas. — Juoda varna — suktas paukštis. Nepasitikiu aš juo.

Virš jų ant uolos erelis suplasnojo sparnais, orą perskrodė įtūžio kupinas jo riksmas.

— Tas paukštis tavęs nekenčia, Jonai Snou, — tarė Igritė. — Ir nieko nuostabaus. Anksčiau, prieš tau jį nužudant, jis buvo žmogus.

— Aš nežinojau, — nuoširdžiai prisipažino Jonas, mėgindamas prisiminti veidą to žmogaus, kurį nužudė perėjoje. — Sakei, kad Mensas mane priims.

— Ir priims, — patvirtino Igritė.

— Menso čia nėra, — atšovė Barškalas. — Ragvila, paleisk jam žarnas.

Stambioji ietininkė prisimerkusi tarė:

— Jei varna nori dėtis prie laisvųjų žmonių, tegu parodo, ką moka, ir įrodo, kad nemeluoja.

— Padarysiu, ką liepsite, — tai pasakyti buvo sunku, bet Jonas prisivertė ištarti tuos žodžius.

Barškalas nusikvatojo, jo kauliniai šarvai sutarškėjo.

— Tai užmušk Pusrankį, mergvaiki.

— Tarsi jis pajėgtų, — atsiliepė Korinas. — Atsigręžk, Snou, ir mirk.

Po akimirkos Korino kalavijas jau lėkė jam į veidą, bet Ilganagis kažkaip spėjo iššokti jam priešais. Smūgio jėga vos neišmušė ginklo Jonui iš rankos, jis pats susverdėjęs gavo kelis žingsnius atsitraukti. Privalai nepalūžti, kad ir ką tau palieptų. Jis stvėrė kalaviją abiem rankomis ir spėjo smogti pats, bet didysis žvalgas atmušė lengvai ir su panieka. Plevėsuodami juodais apsiaustais, jie puolė vienas kitą ir gynėsi — jaunystės veržlumas prieš laukinę Korino kirčių kaire ranka jėgą. Pusrankio kalavijas, regis, spėdavo vienu metu atsirasti visur, kapodamas iš vienos pusės ir čia pat iš kitos, varinėdamas jį kur panorėjęs, neleisdamas atgauti pusiausvyros. Jonas jau jautė, kaip ima stingti rankos.

Net ir tuomet, kai Vaiduoklio dantys negailestingai susmigo žvalgui į blauzdą, Korinas kažkaip išsilaikė ant kojų. Tačiau tą akimirką jis kryptelėjo ir atsidengė. Jonas sukdamasis užsimojo ir kirto. Žvalgas loštelėjo atgal, atrodė, kad ašmenys jo taip ir nepasiekė. Bet netrukus ties aukštojo vyro gerkle atsirado raudonų ašarų gija, ryški tarsi rubinų vėrinys, paskui plūstelėjo kraujas, ir Korinas Pusrankis krito ant žemės.

Nuo Vaiduoklio snukio lašėjo kraujas, bet Jono kalavijo smaigalys buvo kruvinas vos per pusę colio. Čiupęs Vaiduoklį, atitraukė jį šalin ir suklupo viena ranka apkabinęs Pusrankį per pečius. Korino akyse šviesa jau geso.

— …aštrus, — tepratarė kilsteldamas sužalotąją ranką. Paskui ta ranka krito žemyn, ir jo nebeliko.

Jis žinojo, bukai galvojo Jonas. Žinojo, ko jie paprašys. Tada pagalvojo apie Semvelį Tarlį, apie Greną ir Paniurėlį Edą, apie Juodojoje pilyje likusius Pipą ir Rupūžių. Negi jis dabar prarado juos visus, kaip jau prarado Braną ir Rikoną, ir Robą? Kas jis dabar?

— Pakelkite jį, — šiurkščios rankos trūktelėjusios pastatė jį ant kojų. Jonas nesipriešino. — Turi vardą?

Už jį atsakė Igritė:

— Jo vardas — Jonas Snou. Jis — Edardo Starko kraujo, iš Vinterfelo.

— Kas būtų galėjęs pamanyti? — nusijuokė Ragvila. — Koriną Pusrankį paklojo kažkokio lordo netyčiukas.

— Paleiskite jam žarnas, — varė savo Barškalas, vis dar raitas. Erelis atskrido ir klykdamas nutūpė ant jo kaulinio šalmo viršugalvio.

— Jis pasidavė, — priminė visiems Igritė.

— Taigi, ir nudėjo savo brolį, — pridūrė nedidukas kresnas vyras rūdžių suėstu geležiniu pusšalmiu.

Tarškėdamas kaulais, Barškalas prijojo arčiau.

— Tą darbą už jį padarė vilkas. Nešvariai atlikta. Pusrankį nudėti turėjau aš.

— Mes visi matėme, kaip tu veržeisi tai padaryti, — nusišaipė Ragvila.

— Jis persivertėlis, — nenurimo Kaulų Lordas, — ir varna. Man jis nepatinka.

— Gal ir persivertėlis, — tarė Igritė, — bet mūsų tai nebaugina.

Kiti prapliupo šūkauti pritardami. Barškalo žvilgsnis pageltusios kaukolės akiduobėse buvo kupinas pykčio, bet jis nenoromis pasidavė. Iš tiesų laisvi žmonės, pagalvojo Jonas.

Sukrovę laužą iš spyglių, krūmokšnių, nulūžusių šakų, Koriną Pusrankį sudegino ten, kur jis žuvo. Dalis malkų dar buvo žalios, ugnis degė vangiai, rūkdama dūmų kamuoliais į akinančiai ryškią dangaus mėlynę. Paskui Barškalas pareikalavo atiduoti jam kai kuriuos apanglėjusius kaulus, kiti metė burtus, kam atiteks žvalgo daiktai. Igritė laimėjo apsiaustą.

— Grįšime per Aidžiąją perėją? — paklausė jos Jonas. Jis nebuvo tikras, ar galės vėl žengti į tas aukštybes, ar jo arklys ištvers dar vieną tokį žygį.

— Ne, — atsakė Igritė. — Ten jau nieko nebėra, — ji pažvelgė į jį liūdnomis akimis. — Dabar Mensas jau tolokai nužygiavo Balsvosios upės slėniu. Traukia prie tavo Sienos.

Branas

Pelenai krito lyg švelnus pilkas sniegas.

Jis nutipeno per sausus spyglius ir parudavusius lapus į miško pakraštį, kur pušys augo ne taip tankiai. Už plačių laukų matė didžiules žmonių uolų krūvas, aplink jas sūkuriais siautė liepsnos. Iš ten pūtė karštas, kraujo ir degančios mėsos kvapų pritvinkęs vėjas. Kvapai buvo tokie stiprūs, kad jam ėmė tekėti seilės.

Vienas kvapas juos viliojo pirmyn, bet kiti gąsdino ir stūmė atgal. Jis pauostė sklandančius dūmus. Žmonės, daug žmonių, daug arklių ir ugnis, ugnis, ugnis. Už šitą pavojingesnio kvapo nebuvo, jam neprilygo net kietas šaltas geležies kvapas, kuriuo atsidavė žmonių nagai ir kailis. Dūmai ir pelenai temdė akis, danguje atsirado didžiulė sparnuota gyvatė, staugianti liepsnų upėmis. Jis iššiepė nasrus, bet gyvatė jau buvo išnykusi. Už uolų iki dangaus kylančios liepsnos rijo žvaigždes.

Ugnis traškėjo per visą naktį, kartą pasigirdo baisus ūžesys ir trenksmas, nuo kurio po kojomis šoktelėjo žemė. Šunys lojo ir inkštė, persigandę žvengė arkliai. Nakties tamsą sudrebino staugsmas, žmonių gaujos staugimas, baimės klyksmai, laukiniai riksmai, juokas ir aimanos. Joks žvėris nekelia tokio triukšmo, kaip žmogus. Jis pastatė ausis ir klausė, o brolis urzgė išgirdęs kiekvieną garsą. Jie sėlino po medžiais, o degėsiais atsiduodantis vėjas dangumi nešė kibirkštis ir pelenus. Ilgainiui liepsnos nuslopo, o žmonės dingo. Tą rytą saulė tekėjo pilka ir padūmavusi.

Tik tuomet jis išlindo iš miško ir lėtai, atsargiai nusliūkino per lauką. Brolis bėgo kartu, jį traukė kraujo ir mirties kvapai. Jie be garso risnojo pro urvus, žmonių pastatytus iš medžio, žolės ir žemės. Daugybė jų buvo sudegę, kiti sugriuvę, kai kurie stovėjo tokie pat, kaip ir anksčiau. Tačiau niekur jie nei matė, nei užuodė gyvų žmonių. Negyvėlius tirštai aptūpusios varnos kildavo aukštyn karkdamos, vos tik jie su broliu prisiartindavo. Laukiniai šunys traukėsi jiems iš kelio.

Didžiulių pilkų uolų papėdėje triukšmingai stipo arklys su sulaužyta koja, jis vis mėgindavo stotis ir klaikiai žvengdavo vėl griūdamas. Brolis apibėgo aplink jį kelis kartus, tada perkando jam gerklę. Arklys tik pasispardė ir užvertė akis. Jis pribėgo artyn, bet brolis mėgino grybštelėti dantimis, tad teko šerti jam letena ir įkąsti į koją. Jie pešėsi tarp žolių, purvynų ir krintančių pelenų, kol brolis pasiduodamas apsivertė ant nugaros ir paspraudė uodegą. Dar kartą krimstelėjo jam į atgręžtą gerklę, tada paėdė, leido ėsti ir broliui, paskui nulaižė nuo juodo jo kailio kraują.

Tuo metu jį jau traukė tamsioji vieta, šnabždesių namas, kur visi žmonės akli. Jautė jos besiglaudžiančius šaltus pirštus. Jos akmeninis kvapas nesiliovė kutenęs nosį. Jis mėgino priešintis. Tamsa jam nepatiko. Jis — vilkas, medžiotojas, sėlinantis žudikas, jo vieta — miško tankmėje šalia brolių ir seserų, kur visi jie laksto laisvėje po žvaigždėtu dangum. Atsitūpė ant užpakalinių kojų, pakėlė galvą ir užkaukė. Neisiu, šaukė jis. Aš — vilkas, neisiu. Tačiau tamsa vis tiek tirštėjo, kol pagaliau užklojo akis, užkimšo nosį ir ausis, tad jis nebegalėjo nei matyti ar uosti, nei klausytis ar bėgti, pilkosios uolos išnyko, dingo ir negyvas arklys, ir brolis, viskas buvo juoda ir sustingę, juoda ir šalta, juoda ir negyva, juoda ir…

— Branai, — šnibždėjo tylus balsas, — Branai, sugrįžk. Sugrįžk dabar, Branai. Branai…

Jis užmerkė trečiąją akį, pramerkė kitas dvi, senąsias. Tamsoje visi žmonės akli. Tačiau jį kažkas laikė. Jautė apglėbusias rankas, prisiglaudusio kūno šilumą. Girdėjo, kaip Hodoras tyliai pats sau dainuoja — „Hodoras, Hodoras, Hodoras“.

— Branai? — tai buvo Miros balsas. — Blaškeisi, baisiai triukšmavai. Ką tu regėjai?

— Vinterfelą, — liežuvis burnoje atrodė keistas ir storas. Kada nors grįžęs nebemokėsiu kalbėti. — Ten buvo Vinterfelas. Jis visas degė. Kvepėjo arkliais, plienu, krauju. Mira, jie visus išžudė.

Pajuto ant veido jos ranką, braukiančią atgal plaukus.

— Tu permirkęs prakaitu, — tarė ji. — Nori gerti?

— Taip, gerti, — sutiko jis. Mira jam prie lūpų priglaudė vandenmaišį, Branas puolė ryti taip skubėdamas, kad vanduo liejosi pro lūpų kamputį. Grįžęs visada būdavo nusilpęs ir ištroškęs. Ir alkanas. Prisiminė stimpantį arklį, kraujo skonį burnoje, degančios mėsos kvapą ryto ore. — Ilgai?

— Tris dienas, — atsakė Džodženas. Priėjo negirdimai, o gal visą laiką buvo greta. Šitame juodame aklame pasaulyje Branas nieko negalėjo suprasti. — Nuogąstavome dėl tavęs.

— Buvau su Vasara, — tarė Branas.

— Per daug ilgai. Išseksi nuo alkio. Mira lašindavo tau į gerklę vandens, tepdavome liežuvį medumi, bet šito nepakanka.

— Aš valgiau, — atsiliepė Branas. — Sumedžiojome briedį, teko vaikyti medžių katę, kuri norėjo jį pavogti.

Ta katė buvo gelsvai ruda, perpus mažesnė už didvilkius, bet nuožmi. Atsiminė, kaip ji kvepėjo muskusu, kaip urzgė tupėdama ant ąžuolo šakos.

— Vilkas valgė, — nesutiko Džodženas, — ne tu. Būk atsargus, Branai. Neužmiršk, kas esi iš tiesų.

Jis labai gerai atsiminė, kas jis — berniukas Branas, sužalotasis Branas. Geriau žvėriukas Branas. Argi keista, kad jam mieliau sapnuoti vilkiškus, Vasaros sapnus? Čia, šaltoje, drėgnoje kapo tamsoje, galų gale atsivėrė jo trečioji akis. Dabar jis galėjo kada panorėjęs pasiekti Vasarą, o kartą net palietė Vaiduoklį ir kalbėjo su Jonu. Nors gal tik susapnavo juos. Jis niekaip nesuprato, kodėl Džodženas dabar visada stengiasi traukti jį atgal. Pasiremdamas rankomis Branas rangėsi, kol atsisėdo.

— Turiu papasakoti Ošai, ką mačiau. Ji čia? Kur ji nuėjo?

Tyržmogių moteris atsiliepė pati.

— Niekur, milorde. Man jau gana tų klaidžiojimų tamsoje.

Jis išgirdo kulną brūkštelint į akmenį, pakreipė galvą į tą garsą, bet nieko nepamatė. Pamanė galįs ją užuosti, bet nelabai susigaudė. Visi jie dvokė vienodai, o jis nebeturėjo Vasaros nosies, kad galėtų atskirti vieną nuo kito.

— Aną naktį apšlapinau karaliui koją, — pasakė Oša. — O gal jau ir rytas buvo, kas dabar pasakys? Anksčiau miegojau, bet dabar jau ne.

Visi jie daug miegodavo, ne tik Branas. Daugiau nebuvo ką veikti. Miegoti, valgyti, vėl miegoti, kartais šiek tiek pasikalbėti… bet ne per ilgai ir tik pašnibždomis, dėl visa ko. Ošai būtų kur kas labiau patikę, jeigu jie niekada nekalbėtų, bet nebuvo įmanoma nutildyti Rikono ar užčiaupti Hodoro, kad be galo pats sau nemurmėtų: „Hodoras, Hodoras, Hodoras“.

— Oša, — tarė Branas, — mačiau Vinterfelą degant.

Kažkur kairėje buvo girdėti, kaip tyliai šnarpščia Rikonas.

— Tai sapnas, — atsakė Oša.

— Vilkiškas sapnas, — nesutiko Branas. — Ir užuodžiau. Ugnies ar kraujo kvapo su niekuo nesupainiosi.

— Kieno kraujo?

— Žmonių, arklių, šunų, visų. Turime eiti ir pasižiūrėti.

— Na, šitą liesą kailį turiu tik vieną, — atsiliepė Oša. — Jei tas aštuonkojis princas mane sučiuptų, tai jau mikliai rimbu jį nuluptų.

Miros ranka tamsoje užčiuopė Brano pirštus ir spustelėjo.

— Jeigu tau baisu, aš eisiu.

Branas išgirdo, kaip kažkas čiupinėja odą, paskui į titnagą džerkštelėjo plienas. Dar kartą. Žybtelėjo kibirkštis, suruseno žarija. Oša švelniai pūstelėjo. Pabudo ilga blyški liepsna, besistiebianti aukštyn tarsi mergaitė ant pirštų galų. Virš jos sklandė Ošos veidas. Ji palietė liepsną deglo galu. Branas gavo užsimerkti, kai derva įsidegė pripildydama pasaulį oranžinio švytėjimo. Šviesa pabudino Rikoną, jis žiovaudamas atsisėdo.

Šešėliams judant, akimirką atrodė, tarsi keliasi ir negyvėliai. Liana ir Brandonas, jų tėvas lordas Rikardas Starkas, jo paties tėvas Edvilas, lordas Vilamas ir jo brolis Artosas Nepermaldaujamasis, lordas Donoras ir lordas Beronas, lordas Rodvelis, vienakis lordas Džonelis, lordas Bartas ir lordas Brandonas, lordas Kreganas, kovęsis su Drakono riteriu. Jie sėdėjo savo akmeniniuose sostuose su akmeniniais vilkais prie kojų. Čia jie atkeliaudavo, kai šiluma išsisklaidydavo iš jų kūno. Tai buvo tamsioji mirusių menė, kur gyvieji bijojo įkelti koją.

O prie angos, vedančios į tuščią, lordo Edardo Starko laukiantį kapą, po jo didingu granitiniu pavidalu, aplink nedidelę dėžę su duona, vandeniu ir džiovinta mėsa gūžėsi šeši bėgliai.

— Ne kažin kas liko, — sumurmėjo Oša, mirksinčiomis akimis apžvelgdama atsargas. — Vis tiek netrukus reikės lipti viršun vogti maisto, kitaip teks valgyti Hodorą.

— Hodoras, — šypsodamasis jai atsiliepė Hodoras.

— Ten dabar diena ar naktis? — pasidomėjo Oša. — Visai susipainiojau.

— Diena, — atsakė jai Branas, — bet labai tamsu nuo visų tų dūmų.

— Milordas tikrai žino?

Nekrusteldamas savo sulaužyto kūno, jis vis dėlto siekė toli — ir akimirkai jo regėjimas susidvejino. Štai stovi Oša su deglu rankoje, Mira ir Džodženas, ir Hodoras, dviguba aukštų granito kolonų eilė, už jų seniai mirę lordai, tolstantys į tamsą… tačiau ir Vinterfelas, gaubiamas pilkų dūmų, didžiuliai ąžuoliniai, geležimi kaustyti vartai apanglėję ir sukrypę, pakeliamasis tiltas nukritęs, jo grandinės sutraukytos, lentos išlaužytos. Griovyje plaukioja lavonai — varnų nutūptos salelės.

— Tikrai, — pareiškė jis.

Oša valandėlę kažką gromuliavo mintyse.

— Tada pamėginsiu žvilgtelėti. Jūs visi turite eiti paskui mane neatsilikdami. Mira, surask Brano krepšį.

— Eisime namo? — džiugiai sukruto Rikonas. — Noriu savo arkliuko. Ir dar obuolių pyrago, ir sviesto, ir medaus, ir Gauriaus. Eisime pas Gauruočių?

— Taip, — pažadėjo Branas, — tik turi eiti tyliai.

Mira pritvirtino Brano krepšį Hodorui ant nugaros ir padėjo įkelti Braną, prakišdama į skyles jo bevertes kojas. Branas pajuto pilve keistą virptelėjimą. Žinojo, kas laukia viršuje, bet vis tiek buvo baugu. Visiems susiruošus, paskutinį kartą atsigręžė į tėvą, ir jam pasirodė, kad lordas Edardas žvelgia liūdnai, tarsi nenorėdamas, kad jie išeitų. Mums reikia eiti, pagalvojo jis. Jau laikas.

Oša vienoje rankoje nešėsi ilgą ąžuolinę ietį, kitoje deglą. Jai už nugaros kybojo nuogas kalavijas, vienas paskutiniųjų su Mikeno ženklu. Nukalė jį lordo Edardo kapui, kad jo vėlė ilsėtųsi ramiai. Tačiau Mikenui žuvus, geležies žmonėms saugant ginklinę, gerą plieną palikti buvo gaila, net jeigu tai galėjo atrodyti kaip kapo apiplėšimas. Mira pasiėmė lordo Rikardo kalaviją, bet skundėsi, kad jis per sunkus. Brandonas turėjo ginklą, skirtą jo bendravardžiui, dėdei, kurio niekada nepažinojo. Suprato, kad mūšyje iš jo nebus daug naudos, bet vis tiek buvo smagu laikyti tą kalaviją rankoje.

Tačiau čia buvo tik žaidimas, ir Branui tai buvo aišku.

Jų žingsniai aidėjo nesuskaitomose kriptose. Už nugaros šešėliai prarijo tėvą, bet priešakyje tie šešėliai traukėsi atskleisdami kitas statulas — čia ilsėjosi jau nebe lordai, o senieji Šiaurės karaliai. Ant kaktų jie turėjo akmenines karūnas. Torenas Starkas, Klūpantis Karalius. Edvinas, Pavasario Karalius. Teonas Starkas, Alkanasis Vilkas. Brandonas Degintojas ir Brandonas Laivadirbys. Džora ir Jonosas, Brandonas Blogasis, Voltonas Mėnulio Karalius, Ederionas Jaunikis, Eironas, Bendžinas Saldusis ir Bendžinas Kartusis, karalius Edrikas Sniegabarzdis. Jų veidai buvo rūstūs ir valingi, kai kurie tų karalių padarė baisių dalykų, bet visi iki vieno buvo Starkai, ir Branas žinojo visų jų istorijas. Kriptos jo niekada negąsdino; tai buvo jo namų dalis, jo paties dalis, jis visada žinojo, kad vieną dieną ir pats čia atguls.

Tačiau dabar jis tarsi suabejojo. Jeigu užlipsiu viršun, ar dar kada nors nusileisiu žemyn? Kur keliausiu numiręs?

— Palaukite, — tarė Oša, jiems pasiekus įvijus akmeninius laiptus, vedančius aukštyn į kiemą arba žemyn į dar gilesnius rūsius, kur savo sostuose tebesėdėjo dar senesni karaliai. Ji padavė deglą Mirai. — Viršun užlipsiu apgraibom.

Valandėlę buvo girdėti jos žingsniai, bet jie po truputį tilo, ir galų gale stojo tyla.

— Hodoras, — neramiai pratarė Hodoras.

Branas buvo sau šimtus kartų sakęs, kaip nekenčia to slapstymosi tamsoje, kaip nori vėl matyti saulę, jodinėti savo žirgu per vėją ir lietų. Tačiau dabar, kai ta akimirka atėjo, jis bijojo. Tamsoje jautėsi saugus: jeigu negali įžiūrėti net savo rankos prieš akis, nesunku patikėti, kad tavęs nesuras ir priešai. Drąsos teikė ir akmeniniai lordai. Net ir nematydamas jų žinojo, kad jie ten sėdi.

Regis, praėjo daug laiko, kol jie vėl kažką išgirdo. Branas jau buvo ėmęs baimintis, kad Ošai kas nors nutiko. Brolis nuolat neramiai muistėsi.

— Noriu namo! — pareiškė jis garsiai.

Hodoras linktelėjo galva ir pasakė:

— Hodoras.

Tada jie vėl išgirdo žingsnius, jie vis garsėjo, ir po kelių akimirkų šviesoje išniro Oša. Atrodė niūriai nusiteikusi.

— Kažkas užgriuvę ant durų. Negaliu jų pajudinti.

— Hodoras gali pajudinti bet ką, — tarė Branas.

Oša vertindama nužvelgė vaikiną.

— Gal ir gali. Ką gi, eime.

Laiptai buvo siauri, lipti teko po vieną. Pirma ėjo Oša, paskui ją Hodoras, ant nugaros nešdamas Braną, susigūžusį kuo žemiau, kad nestukteltų galva į lubas. Toliau su deglu žengė Mira, už rankos vesdama Rikoną. Jie sukosi laiptų vijomis vis aukštyn, aukštyn. Branui atrodė, kad jau užuodžia dūmus, bet gal tai buvo tik nuo deglo.

Įėjimą į kriptas saugojo geležmedžio durys. Senos, sunkios ir įdėtos įžambiai žemės atžvilgiu. Prie jų prieiti buvo galima tik po vieną. Jas pasiekusi Oša dar kartą pamėgino atidaryti, bet Branas matė, kad durys nė trupučio nejuda.

— Tegu bando Hodoras.

Iš pradžių teko ištraukti iš krepšio Braną, kad jo nesuspaustų. Pritūpusi šalia ant laiptelio, Mira viena ranka jį ramindama apkabino per pečius. Tuo metu Oša su Hodoru susikeitė vietomis.

— Atidaryk duris, Hodorai, — paliepė Branas.

Abu delnus įrėmęs į duris, milžinas arklininkas ėmė stumti net kriokdamas.

— Hodoras? — jis trenkė kumščiu į medį, bet durys nė nevirptelėjo. — Hodoras.

— Pamėgink nugara, — paragino Branas. — Ir kojomis.

Apsigręžęs Hodoras įsirėmė į duris nugara ir vėl pastūmė. Dar kartą. Ir dar kartą.

— Hodoras!

Vieną pėdą užkėlė ant aukštesnio laiptelio, tad po įžambiomis durimis dabar stovėjo susirietęs ir mėgino stotis. Šį kartą medis sudejavo ir girgžtelėjo.

— Hodoras!

Ir kita koja atsistojęs aukščiau, Hodoras plačiai išskėtė kojas, įsirėmė ir pradėjo tiestis. Jo veidas įraudo, Branas matė ant kaklo iššokusias gyslas, Hodorui įsiręžus po durų svoriu.

— Hodoras, Hodoras, Hodoras, HODORAS!

Viršuje kažkas dusliai subildėjo. Paskui durys staiga pasidavė virsteldamos aukštyn, ir Branui tiesiai į veidą tvykstelėjo, akimirką apakindamas, dienos šviesos pluoštas. Dar šiek tiek pastangų, čiūžtelėjo į šoną slenkantys akmenys, ir kelias liko laisvas. Oša pirma iškišo ietį, tada išsiropštė pati, jai iš paskos Mirai pro kojas prasispraudė Rikonas. Hodoras plačiai atlapojo duris ir išlipo laukan. Ridams teko užnešti Braną per kelis paskutinius laiptelius.

Dangus buvo blausiai pilkas, visur aplinkui sūkuriavo dūmai. Jie stovėjo Pirmosios tvirtovės arba, tiksliau tariant, to, kas iš jos liko, šešėlyje. Viena pastato pusė nuo viršaus iki apačios atplyšo ir nugriuvo. Visą kiemą užvertė akmenys ir sudužusių pabaisų liekanos. Jos virto kaip tik ten, kur kritau aš, išvydęs jas pagalvojo Branas. Kai kurios pabaisos subyrėjo į tokius smulkius trupinius, kad jis nusistebėjo apskritai likęs gyvas. Netoliese kelios varnos lesė kūną, kurį sutraiškė nuvirtęs akmuo, bet lavonas gulėjo veidu žemyn, ir Branas negalėjo atpažinti, kas ten toks.

Pirmoji tvirtovė jau daug šimtmečių stovėjo nenaudojama, tačiau dabar iš tiesų virto niekam nebetinkamais griuvėsiais. Viduje išdegė grindys ir sijos. Ten, kur nuvirto siena, galėjai pažvelgti tiesiai į kambarius, net ir į išvietę. Tačiau bokštas už jos vis dar laikėsi tvirtai, apdegęs ne daugiau negu anksčiau. Džodženas Ridas nuo dūmų užsikosėjo.

— Einam namo! — pareikalavo Rikonas. — Noriu namo!

Hodoras sukosi ratu trypdamas kojomis.

— Hodoras, — gailiu balsu inkštė jis.

Jie stovėjo susiglaudę mažu būreliu, iš visų pusių supami mirties ir griuvėsių.

— Sukėlėme tiek triukšmo, kad būtų nubudęs net ir drakonas, — tarė Oša, — bet niekas nepasirodė. Pilis sudeginta ir nebegyva, kaip Branas ir sapnavo, bet mums verčiau… — Staiga ji nutilo, išgirdusi už nugaros triukšmą, ir žaibiškai atsisuko su parengta smūgiui ietimi.

Du tamsūs, grakštūs šešėliai išnėrė pro apgriuvusį bokštą ir lėtai tapeno per nuolaužas artyn.

— Gaurius! — džiaugsmingai suklykė Rikonas, ir juodas didvilkis pasileido šuoliais. Vasara priėjo lėčiau, pasitrynė galva Branui į ranką ir lyžtelėjo veidą.

— Verčiau eitume, — tarė Džodženas. — Aplinkui tiek daug mirties, ji netrukus atvilios ir kitus vilkus, ne tik Vasarą ir Gauruočių, ir ne visi jie bus keturkojai.

— Tai jau taip, ilgai netruks, — pritarė Oša, — tačiau mums reikia maisto, tikriausiai jo kažkiek dar liko. Laikykitės visi kartu. Mira, nenuleisk skydo ir saugok užnugarį.

Praslinko vos ne pusdienis, kol jie lėtai apėjo pilį. Didžiulės granito sienos tebestovėjo tai vienur, tai kitur aprūkusios nuo ugnies, bet smarkiau nenukentėjusios. Didžiosios menės durys buvo apanglėjusios ir dar smilko, viduje įgriuvo gegnės ir visas stogas nuvirto žemyn ant grindų. Geltoni ir žali stiklo sodų langeliai virto šukėmis, medžiai, gėlės, vaisiai buvo išlaužyti ir pasmerkti nudžiūti. Iš medinių, šiaudais dengtų arklidžių liko vien pelenai, žarijos ir negyvi arkliai. Branas prisiminė Šokėją ir vos nepravirko. Bibliotekos bokšto papėdėje telkšojo negilus garuojantis ežerėlis, pro plyšį sienoje lauk plūdo karštas vanduo. Tiltas tarp Varpo bokšto ir varnų pastogės gulėjo nuvirtęs į kiemą apačioje, meisterio Luvino bokštelio nebebuvo. Siauruose Didžiosios pilies rūsio languose tebešvytėjo blausiai raudona pašvaistė, ugnis vis dar liepsnojo ir viename iš sandėlių.

Oša vaikščiodama vis negarsiai šūkteldavo pro kamuoliais virstančius dūmus, bet niekas neatsiliepė. Vienas šuo draskė lavoną, tačiau užuodęs didvilkius spruko šalin, kiti gulėjo nugalabyti šunidėje. Meisterio varnai oriai domėjosi kai kuriais negyvėliais, kitus dorojo varnos iš apgriuvusio bokšto. Branas atpažino Spuoguotąjį Timą, nors jis buvo gavęs kirviu tiesiai į veidą. Šalia pelenais virtusių Motinos septos griaučių sėdėjo vienas apanglėjęs lavonas, pritraukęs sulenktas rankas, plaštakas sugniaužęs į kietus juodus kumščius, lyg pasirengęs trenkti kiekvienam, kuris drįstų prisiartinti.

— Jeigu dievai bus maloningi, — dusliai ir piktai pratarė Oša, — tuos, kurie visa tai padarė, nusineš Kiti.

— Tai Teono darbas, — niūriai pasakė Branas.

— Ne. Žiūrėk, — ji ietimi mostelėjo kiton kiemo pusėn. — Ten vienas jo geležies žmonių. Ir ten. O čia Greidžojaus žirgas, matai? Tas juodas, prismaigstytas strėlių. — Ji susiraukusi vaikštinėjo tarp numirėlių. — Štai Juodasis Lorenas.

Jis buvo taip smarkiai sukapotas, kad barzda atrodė rudai raudona.

— Ne vieną pasiėmė su savimi, ko gero. — Oša koja apvertė vieną iš greta gulinčių lavonų. Štai ženklas. Mažas žmogelis, visas raudonas.

— Dredforto nuluptas žmogus, — tarė Branas.

Vasara sustaugė ir kažkur nulėkė.

— Į dievų giraitę! — Mira Rid nubėgo vilkui įkandin nepaleisdama iš rankų skydo ir varlinės ieties. Kiti atsekė iš paskos, braudamiesi pro dūmus ir sukritusius akmenis. Po medžiais oras buvo gaivesnis. Giraitės pakraštyje kelios pušys apsvilo, bet gilumoje drėgna žemė ir žalia lapija liepsnai nepasidavė.

— Gyvas miškas turi galios, — tarė Džodženas Ridas, tarsi skaitydamas Brano mintis, — jo galia ne menkesnė negu ugnies.

Juodo tvenkinio pakrantėje, širdmedžio paunksmėje, parkritęs veidu į dumblą gulėjo meisteris Luvinas. Vingiuota kraujo šliūžė ant šlapių lapų rodė, kur jo šliaužta. Prie jo stovėjo Vasara, ir Branas iš pradžių pamanė, kad meisteris negyvas, tačiau Mirai palietus jo gerklę, jis sudejavo.

— Hodoras? — liūdnai tarė Hodoras. — Hodoras?

Jie atsargiai paguldė Luviną ant nugaros. Jis buvo pilkų akių, pilkų plaukų ir vilkėjo pilkus drabužius, bet šie dabar atrodė gerokai tamsesni ten, kur sumirko krauju.

— Branas, — tarė tyliai, pamatęs jį sėdint aukštai ant Hodoro pečių. — Ir Rikonas, — jis nusišypsojo. — Dievai tikrai maloningi. Taip ir žinojau…

— Žinojote? — netvirtai atsiliepė Branas.

— Tai dėl kojų, aš pastebėjau… drabužiai tiko, bet jo kojų raumenys… vargšas berniukas… — Jis užsikosėjo, iš burnos pasirodė kraujas. — Dingote… miške… tačiau vis dėlto, kaip jums pavyko?

— Mes nėjome į mišką, — tarė Branas. — Na, tik iki pamiškės, paskui savo pėdsakais grįžome atgal. Pasiunčiau vilkus tolyn, kad atrodytų kaip mūsų eitas kelias, o patys pasislėpėme tėvo kape.

— Kriptose, — Luvinas tyliai nusijuokė, ant lūpų atsirado kruvina puta. Pamėginęs krustelėti, meisteris šaižiai aiktelėjo iš skausmo.

Branui akis užliejo ašaros. Jeigu žmogus sužeistas, jį veda pas meisterį. Tačiau ką daryti, jeigu sužeistas tavo meisteris?

— Turime padaryti jam neštuvus, — tarė Oša.

— Nereikia, — supeikė ją Luvinas. — Moterie, aš mirštu.

— Tu negali, — piktai išrėžė Rikonas. — Ne, jokiu būdu negali.

Gauruočius šalia jo iššiepė nasrus ir suurzgė.

Meisteris nusišypsojo.

— Neprieštarauk, vaikeli, aš už tave gerokai vyresnis. Galiu… mirti kaip noriu.

— Hodorai, nuleisk mane, — liepė Branas. Hodoras atsiklaupė greta meisterio.

— Klausyk, — tarė Luvinas Ošai, — abu princai… Robo įpėdiniai. Ne… ne kartu… ar girdi?

Tyržmogių moteris stovėjo pasirėmusi ant ieties.

— Taip. Atskirai saugiau. Tačiau kur juos vesti? Galvojau, gal pas tuos Servinus…

Meisteris Luvinas papurtė galvą, nors buvo matyti, kokių pastangų tai jam kainuoja.

— Servinų berniukas žuvęs. Seras Rodrikas, Leobaldas Tolhartas, ledi Hornvud… visi nužudyti. Gūdmiškis krito, ir Keilino Griova, netrukus Toreno Kertainis. Akmenuotajame krante — geležiniai žmonės. O rytuose Boltono Mergvaikis.

— Tai kur tada? — paklausė Oša.

— Į Baltąjį Uostą… pas Amberius… nežinau… visur karas… kaimynas prieš kaimyną, o žiema artėja… kokia beprotybė, juodžiausia beprotybė… — meisteris Luvinas ištiesė ranką ir sugriebė Braną už dilbio. Suspaudė tarsi iš paskutiniųjų jėgų. — Dabar turi būti tvirtas. Labai tvirtas.

— Aš būsiu tvirtas, — pažadėjo Branas, nors pats vos laikėsi. Nužudytas ir seras Rodrikas, ir meisteris Luvinas, visi, visi…

— Labai gerai, — tarė meisteris. — Geras berniukas. Savo… savo tėvo sūnus, Branai. Dabar eikite.

Oša pakėlė akis į burtmedį, į blyškiame kamiene išraižytą raudoną veidą.

— Ir palikti tave dievams?

— Maldauju… — meisteris sunkiai nurijo seiles, — … gerti… vandens ir… dar vienos malonės. Jei tik galėtumėt…

— Taip, — ji atsigręžė į Mirą. — Vesk berniukus su savimi.

Džodženas su Mira paėmę už rankų ir nusivedė Rikoną. Hodoras nusekė iš paskos. Jiems braunantis tarp medžių, žemai palinkusios šakos čaižė Branui veidą, o lapai šluostė ašaras. Oša po kelių akimirkų pasivijo juos jau kieme. Apie meisterį Luviną nepratarė nė žodžio.

— Hodoras privalo likti su Branu, jis bus jo kojos, — dalykiškai paaiškino ji. — Rikonas keliaus su manimi.

— Mes eisime su Branu, — nusprendė Džodženas Ridas.

— Na, taip ir galvojau, — sutiko Oša. — Manau, trauksiu pro Rytinius vartus ir toliau po truputį Karališkuoju keliu.

— Mums labiau tiks Medžiotojų vartai, — atsiliepė Mira.

— Hodoras, — pritarė Hodoras.

Tačiau iš pradžių jie užsuko į virtuvę. Oša rado kelis kepalus apdegusios, bet dar tinkamos valgyti duonos ir net šaltą keptą vištą, ją perplėšė pusiau. Mira ištraukė medaus puodynę ir didelį maišą obuolių. Išėję laukan, jie atsisveikino. Rikonas raudojo ir laikėsi įsikibęs Hodorui į koją, kol Oša jam bakstelėjo ieties kotu. Rikonas tuoj aprimo ir nužingsniavo su ja. Gauruočius tykino jiems iš paskos. Branas žiūrėjo jiems pavymui, kol abu dingo už sugriuvusio bokšto, o paskutinė šmėstelėjo didvilkio uodega.

Geležinės Medžiotojų vartų grotos nuo karščio taip išsiklaipė, kad nekilo daugiau kaip per pėdą. Teko po jų smaigais spraustis po vieną.

— Keliausime pas jūsų lordą tėvą? — einant per pakeliamąjį tiltą tarp sienų, pasiteiravo Branas. — Į Pilkųjų Vandenų sargybą?

Mira atsakymo žvilgtelėjo į brolį.

— Mūsų kelias veda į šiaurę, — paskelbė Džodženas.

Priėjus Vilkų girios pakraštį, Branas sėdėdamas krepšyje atsigręžė, norėdamas paskutinį kartą pažvelgti į pilį, kuri buvo visas jo gyvenimas. Į pilką dangų vis dar kilo dūmų garbanos, tačiau ne daugiau, negu rūktų iš Vinterfelo kaminų šaltą rudens popietę. Ties kai kuriomis šaudymo angomis juodavo suodžių dėmės, išorinė siena tai vienur, tai kitur buvo įtrūkusi ar likusi be kokio danties viršuje, bet iš tolo tai atrodė menkniekiai. Už jos, kaip ir per daugelį šimtmečių, tebekyšojo pastatai ir bokštai, ir niekaip nebūtum pagalvojęs, kad pilis nusiaubta ir sudeginta. Akmuo tvirtas, tarė sau Branas, medžių šaknys siekia giliai, o požemiuose Žiemos karaliai tebesėdi savo sostuose. Kol jie lieka ten, lieka ir Vinterfelas. Jis nemiręs, tik sužalotas. Kaip aš, pagalvojo jis. Juk ir aš nemiręs.

Priedas

Karaliai ir jų dvarai

Geležinio sosto karalius

DŽOFRIS BARATEONAS, Pirmasis šiuo vardu, trylikametis berniukas, karaliaus Roberto I Barateono ir karalienės Sersėjos iš Lanisterių giminės vyriausias sūnus,

— jo motina, karalienė SERSĖJA, karalienė regentė ir krašto globėja,

— jo sesuo, princesė MIRSELA, devynerių metų mergaitė,

— jo brolis, princas TOMENAS, aštuonerių berniukas, Geležinio sosto įpėdinis,

jo dėdės iš tėvo pusės:

— STANIS BARATEONAS, Drakono Uolos lordas, pasivadinęs karalium Staniu Pirmuoju,

— RENLIS BARATEONAS, Vėtrų Gūžtos lordas, pasivadinęs karalium Renliu Pirmuoju,

jo dėdės iš motinos pusės:

— seras DŽEIMIS LANISTERIS, Karalžudys, karaliaus sargybos lordas vadas, Riverano belaisvis,

— TIRIONAS LANISTERIS, einantis karaliaus rankos pareigas,

— Tiriono ginklanešys PODRIKAS PEINAS,

Tiriono sargybiniai ir ištikimybę prisiekę kariai:

— BRONAS, samdinys, juodų plaukų ir širdies,

— ŠIAGA, Dolfo sūnus, iš Akmeninių Varnų,

— TIMETAS, Timeto sūnus, iš Apdegėlių,

— ČELA, Čeiko duktė, iš Juodaausių,

— KRONAS, Kaloro sūnus, iš Mėnulio Brolių,

— Tiriono sugulovė ŠAJA, iš kekšių, sekančių paskui kariuomenę, aštuoniolikos metų,

karaliaus mažoji taryba:

— didysis meisteris PAISELIS,

— lordas PETIRAS BEILIŠAS, vadinamas Mažuoju Pirštu, iždininkas,

— lordas JANAS SLINTAS, Karaliaus Uosto miesto sargybos („auksinių apsiaustų“) vadas,

— VEIRIS, eunuchas, vadinamas Voru, šnipinėtojų vadovas,

karaliaus sargyba:

— seras DŽEIMIS LANISTERIS, vadinamas Karalžudžiu, lordas vadas, Riverano belaisvis,

— SANDORAS KLIGEINAS, vadinamas Skaliku,

— seras BOROSAS BLAUNTAS,

— seras MERINAS TRENTAS,

— seras ARIS OUKHARTAS,

— seras PRESTONAS GRYNFILDAS,

— seras MENDONAS MURAS,

dvaras ir dvariškiai:

— seras ILINAS PEINAS, karaliaus budelis,

— VILARAS, Lanisterių giminės sargybos („raudonųjų apsiaustų“) Karaliaus Uoste kapitonas,

— seras LANSELIS LANISTERIS, buvęs karaliaus Roberto ginklanešys, įšventintas į riterius,

— TIREKAS LANISTERIS, buves karaliaus Roberto ginklanešys,

— seras ARONAS SANTAGARAS, vyriausiasis ginklininkas,

— seras BEILONAS SVONAS, antrasis lordo Džuliano Svono iš Stounhelmo sūnus,

— ledi ERMESANDA HEIFORD, žindomas kūdikis,

— seras DONTOSAS HOLARDAS, vadinamas Raudonuoju, girtuoklis,

— DŽALABARAS KSO, iš Vasaros salų ištremtas princas,

— MĖNULIUKAS, juokdarys ir kvailutis,

— ledi TANDA STOKVORT,

— FALISĖ, jos vyresnioji duktė,

— LOLISĖ, jos jaunesnioji duktė, trisdešimt trejų metų mergina,

— lordas DŽAILSAS ROSBIS,

— seras HORAS REDVAINAS ir jo dvynys seras HOBERIS REDVAINAS, Arboro lordo sūnūs,

Karaliaus Uosto žmonės:

— miesto sargyba („auksiniai apsiaustai“):

— JANAS SLINTAS, Harenholo lordas, lordas vadas,

— MOROSAS, jo vyriausias sūnus ir įpėdinis,

— ALARAS DIMAS, Slinto karininkas,

— seras DŽEISLINAS BAIVOTERIS, vadinamas Geležinrankiu, Upės vartų kapitonas,

— HALINAS PIROMANTAS, alchemikų gildijos išminčius,

— ČATAJA, brangaus viešnamio šeimininkė,

— ALAJAJA, DENSĖ, MARĖJA, jos merginos,

— TOBAS MOTAS, ginklų meistras,

— SALOREONAS, ginklų meistras,

— GELEŽINPILVIS, kalvis,

— LOTARAS BRUNAS, laisvasis raitelis,

— seras OSMUNDAS KETLBLEKAS, prastos reputacijos pakelės riteris,

— OSFRYDAS ir OSNIS KETLBLEKAI, jo broliai,

— SIMONAS SIDABRABALSIS, dainininkas.

Karaliaus Džofrio vėliava — karūnuotas Barateonų elnias, juodas aukso lauke, ir Lanisterių liūtas, auksinis tamsiai raudoname lauke.

Karalius siaurojoje jūroje

STANIS BARATEONAS, Pirmasis šiuo vardu, vyresnysis iš karaliaus Roberto brolių, buvęs Drakono Uolos lordas, lordo Stefono Barateono ir ledi Kasanos iš Estermontų giminės antrasis sūnus.

— jo žmona ledi SELISA iš Florentų giminės,

— ŠAIRINĖ, dešimtmetė mergaitė, jų vienintelis vaikas,

jo dėdė ir pusbrolis:

— seras LOMAS ESTERMONTAS, dėdė,

— jo sūnus seras ENDRIUS ESTERMONTAS, pusbrolis,

jo dvaras ir dvariškiai:

— meisteris KRESENAS, gydytojas ir mokytojas, jau labai senas,

— meisteris PILOSAS, jo jaunas įpėdinis,

— septonas BARAS,

— seras AKSELIS FLORENTAS, Drakono Uolos pilies valdytojas ir karalienės Selisos dėdė,

— MARGAVEIDIS, kvaištelėjęs juokdarys,

— ledi MELISANDRA iš Ašajaus, vadinama Raudonąja, Rhloro Ugniaširdžio žynė,

— seras DAVOSAS SIVORTAS, vadinamas Svogūnų riteriu, kartais Trumparankiu, buvęs kontrabandininkas, „Juodosios Betos“ kapitonas,

— jo žmona MARIJA, dailidės duktė,

septyni jų sūnūs:

— DEILAS, „Šmėklos“ kapitonas,

— ALARDAS, „Ledi Marijos“ kapitonas,

— MATOSAS, padėjėjas „Juodojoje Betoje“

— MERIKAS, „Siausmo“ vyresnysis irklininkas,

— DEVANAS, karaliaus Stanio ginklanešys,

— STANIS, devynmetis berniukas,

— STEFONAS, šešerių metų berniukas,

jam pavaldūs lordai ir prisiekę kariai:

— ARDRIANAS SELTIGARAS, Nago salos lordas, senis,

— MONFORDAS VELARIONAS, Potvynių lordas ir Driftmarko šeimininkas,

— DURAMAS BAR EMONAS, Aštriojo kyšulio lordas, keturiolikos metų berniukas,

— GANSERIS SANGLASAS, Svitporto Sąsiaurio lordas.

— seras HABARDAS RAMBTONAS,

— SALADORAS SANAS iš laisvojo miesto Lyso, pasivadinęs Siaurosios jūros princu,

— MOROŠAS MYRIETIS, samdytas jūrų kapitonas.

Stanis savo ženklu pasirinko liepsnojančią Šviesos Valdovo širdį: raudona širdis, apsupta oranžinių liepsnų ryškiai geltoname lauke. Širdyje pavaizduotas juodas karūnuotas Barateonų giminės elnias.

Karalius haigardene

RENLIS BARATEONAS, Pirmasis šiuo vardu, jauniausias karaliaus Roberto brolis, buvęs Vėtrų Gūžtos lordas, lordo Stefono Barateono ir ledi Kasanos iš Estermontų giminės trečiasis sūnus,

— jo jaunoji nuotaka, ledi MARDŽERĖ iš Tairelių giminės, penkiolikos metų mergina,

jo dėdė ir pusbrolis:

— seras ELDONAS ESTERMONTAS, dėdė,

— sero Eldono sūnus seras EIMONAS ESTERMONTAS, pusbrolis,

— sero Eimono sūnus seras EILINAS ESTERMONTAS,

jam pavaldūs lordai:

— MEISAS TAIRELIS, Haigardeno lordas ir karaliaus ranka,

— RENDILAS TARLIS, Rago Kalvos lordas,

— MATIS ROVANAS, Goldengrouvo lordas,

— BRAISAS KARONAS, Pakraščių lordas,

— ŠAIRA EROL, Heistakholo ledi,

— ARVINA OUKHART, Senojo Ąžuolo ledi,

— ALISTERIS FLORENTAS, Braitvoterio pilies lordas,

— lordas SELVINAS IŠ TARTO, vadinamas Vakariu,

— LEITONAS HAITAUERIS, Senmiesčio Balsas, Uosto lordas,

— lordas STEFONAS VARNERIS,

jo vaivorykštės sargyba:

— seras LORAS TAIRELIS, Gėlių riteris, lordas vadas,

— lordas BRAISAS KARONAS, Oranžinis,

— seras GAJARDAS MORIGENAS, Žaliasis,

— seras PARMENAS KREINAS, Violetinis,

— seras ROBARAS ROISAS, Raudonasis,

— seras EMONAS KAJUS, Geltonasis,

— BRIENĖ IŠ TARTO, Mėlynoji, dar vadinama Briene Gražuole, lordo Selvino Vakario duktė,

jo riteriai ir prisiekę kariai:

— seras KORTNĖJUS PENROUZAS, Vėtrų Gūžtos pilies valdytojas,

— sero Kortnėjaus globotinis EDRIKAS STORMAS, karaliaus Roberto ir ledi Delenos iš Florentų giminės pavainikis sūnus,

— seras DONELIS SVONAS, Stounhelmo įpėdinis,

— seras DŽONAS FOSOVĖJUS iš žaliojo obuolio Fosovėjų,

— seras BRIANAS FOSOVĖJUS, seras TANTONAS FOSOVĖJUS ir seras EDVIDAS FOSOVĖJUS iš raudonojo obuolio Fosovėjų,

— seras KOLENAS iš Žaliųjų Tvenkinių,

— seras MARKAS MALENDORAS,

— RONETAS RAUDONASIS, riteris iš Grifų Kalno,

jo pilėnas

— meisteris ŽURNAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas.

Karaliaus Renlio ženklas — karūnuotas Vėtrų Gūžtos Barateonų elnias, juodas auksiniame lauke, tokį patį ženklą turėjo jo brolis karalius Robertas.

Šiaurės karalius

ROBAS STARKAS, Vinterfelo lordas ir Šiaurės karalius, lordo Edardo Starko ir ledi Ketlinos iš Tulių giminės vyriausias sūnus, penkiolikametis berniukas,

— jo didvilkis Pilkasis Vėjas,

— jo motina ledi KETLINA iš Tulių giminės,

jo broliai ir seserys:

— princesė SANSA, dvylikos metų mergaitė,

— Sansos didvilkė Ledi, užmušta Darių pilyje,

— princesė ARIJA, dešimtmetė mergaitė,

— Arijos didvilkė Naimirija, išvaryta prieš metus,

— princas BRANDONAS, vadinamas Branu, Vinterfelo ir Šiaurės įpėdinis, aštuonmetis berniukas,

— Brano didvilkis Vasara,

— princas RIKONAS, ketverių metų berniukas,

— Rikono didvilkis Gauruočius,

— jo netikras brolis JONAS SNOU, penkiolikametis pavainikis, Nakties sargybos karys,

— Jono didvilkis Vaiduoklis,

jo dėdės ir tetos:

— [BRANDONAS STARKAS], vyresnysis lordo Edardo brolis, nužudytas karaliaus Eirio II Targarieno įsakymu,

— BENDŽINAS STARKAS, jaunesnysis lordo Edardo brolis, Nakties sargybos karys, dingęs už Sienos,

— LISA ARIN, ledi Ketlinos jaunesnioji sesuo, lordo Jono Arino našlė, Lizdo ledi,

— seras EDMURAS TULIS, ledi Ketlinos jaunesnysis brolis, Riverano įpėdinis,

— seras BRINDENAS TULIS, vadinamas Juodąja Žuvim, ledi Ketlinos dėdė,

jo prisiekę kariai ir kovos draugai:

— TEONAS GREIDŽOJUS, lordo Edardo globotinis, Paiko ir Geležies salų įpėdinis,

— HALIS MOLENAS, Vinterfelo sargybos kapitonas,

— DŽEKSAS, KVENTAS, ŠADAS, Moleno vadovaujami sargybiniai,

— seras VENDELIS MANDERLIS, Baltojo Uosto lordo antrasis sūnus,

— PATRIKAS MOLISTERIS, Sigardo įpėdinis,

— DEISĖ MORMONT, vyriausioji ledi Megės duktė ir Meškų salos įpėdinė,

— DŽONAS AMBERIS, vadinamas Mažuoju Džonu,

— ROBINAS FLINTAS, seras PERVINAS FRĖJUS, LUKAS BLEKVUDAS,

— jo ginklanešys OLIVERIS FRĖJUS, aštuoniolikmetis,

Riverano pilies žmonės:

— meisteris VIMANAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— seras DESMONDAS GRELIS, vyriausiasis ginklininkas,

— seras ROBINAS RIGERIS, sargybos kapitonas,

— UTERIDAS VEINAS, Riverano valdytojas,

— RIMUNDAS EILIUOTOJAS, dainininkas,

Vinterfelo pilies žmonės:

— meisteris LUVINAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— seras RODRIKAS KASELIS, vyriausiasis ginklininkas,

— BETĖ, jo mažametė duktė,

— VALDERIS FRĖJUS, vadinamas Valderiu Didžiuoju, ledi Ketlinos globotinis, aštuonerių metų,

— VALDERIS FRĖJUS, vadinamas Valderiu Mažuoju, ledi Ketlinos globotinis, taip pat aštuonerių,

— septonas ČEILIS, pilies septos ir bibliotekos tvarkytojas,

— DŽOSETAS, arklidės viršininkas,

— BENDĖ ir ŠAIRA, jo dukterys dvynės,

— FARLENAS, šunidės viršininkas,

— PALA, jo duktė,

— senoji AUKLĖ, pasakininkė, kadaise žindyvė, dabar jau labai sena,

— HODORAS, jos proanūkis, menko proto arklidės darbininkas,

— GEIDŽAS, virėjas,

— ROPĖ, indų plovėja,

— OŠA, tyržmogių moteris, paimta į nelaisvę Vilkų girioje, virtuvės pagalbininkė,

— MIKENAS, kalvis ir ginklininkas,

— ŠIENGALVIS, SKITRIKAS, SPUOGUOTASIS TIMAS, ALAPILVIS, sargybiniai,

— KALONAS, TOMAS, sargybinių vaikai,

jam pavaldūs lordai ir vadai (su Robu Riverane):

— DŽONAS AMBERIS, vadinamas Didžiuoju Džonu,

— RIKARDAS KARSTARKAS, Karholdo lordas,

— GALBARTAS GLOVERIS iš Gūdmiškio,

— MEGĖ MORMONT, Meškų salos ledi,

— seras STEVRONAS FRĖJUS, lordo Valderio Frėjaus vyriausias sūnus ir Dvynių įpėdinis,

— sero Stevrono vyriausias sūnus seras RAIMANAS FRĖJUS,

— sero Raimano Frėjaus sūnus, VALDERIS FRĖJUS JUODASIS,

— MARTINAS RIVERSAS, lordo Valderio Frėjaus mergvaikis,

jam pavaldūs lordai ir vadai (su Ruzo Boltono kariuomene Dvyniuose):

— RUZAS BOLTONAS, Dredforto lordas, vadovaujantis didesniajai šiauriečių kariuomenės daliai,

— ROBETAS GLOVERIS iš Gūdmiškio,

— VALDERIS FRĖJUS, Perkėlos lordas,

— seras HELMANAS TOLHARTAS iš Toreno Kertainio,

— seras EINIS FRĖJUS,

lordo Taivino Lanisterio belaisviai:

— lordas MEDŽERIS SERVINAS,

— HARIONAS KARSTARKAS, vienintelis gyvas likęs lordo Rikardo sūnus,

— seras VILIS MANDERLIS, Baltojo Uosto įpėdinis,

— seras DŽEREDAS FRĖJUS, seras Hostinas Frėjus, seras DENVELIS FRĖJUS ir jų netikras mergvaikis brolis RONELIS RIVERSAS,

žygyje ar jų pačių pilyse:

— LIMANAS DARIS, aštuonmetis berniukas,

— ŠELA VENT, Harenholo ledi, Taivino Lanisterio išvaryta iš pilies,

— DŽEISONAS MOLISTERIS, Sigardo lordas,

— JONAS BRAKENAS, Stounhedžo lordas,

— TITAS BLEKVUDAS, Raventrio lordas,

— lordas KARILAS VENSAS,

— seras MARKAS PAIPERIS,

— seras HALMONAS PEIDŽAS,

jam pavaldūs lordai ir pilių valdytojai šiaurėje:

— VIMANAS MANDERLIS, Baltojo Uosto lordas,

— HOULANDAS RIDAS iš Pilkųjų Vandenų sargybos, pelkių gyventojas,

— Houlando duktė MIRA, penkiolikametė mergina,

— Houlando sūnus, DŽODŽENAS, trylikametis berniukas,

— ledi DONELA HORNVUD, našlė ir gedinti motina,

— KLĖJUS SERVINAS, lordo Medžerio įpėdinis, keturiolikos metų,

— LEOBALDAS TOLHARTAS, sero Helmano jaunesnysis brolis, Toreno Kertainio pilies valdytojas,

— Leobaldo žmona BERENA iš Hornvudų giminės,

— Leobaldo sūnus BRANDONAS, keturiolikametis,

— Leobaldo sūnus BERENAS, dešimties metų,

— sero Helmano sūnus BENFREDAS, Toreno Kertainio įpėdinis,

— sero Helmano duktė EDARA, devynerių metų,

— ledi SIBELĖ, Robeto Gloverio žmona, jam nesant valdanti Gūdmiškį,

— Robeto sūnus GEVINAS, trejų metų, Gūdmiškio įpėdinis,

— Robeto duktė ERENA, vienerių metų kūdikis,

— LARENSAS SNOU, lordo Hornvudo mergvaikis, dvylikos metų, Galbarto Gloverio globotinis,

— MORSAS VARNAĖDIS ir HOTERIS KEKŠIŲ SIAUBAS iš Amberių giminės, Didžiojo Džono dėdės,

— ledi LAJESA FLINT, Robino motina,

— ONDRU LOKAS, Senpilio lordas, labai senas.

Šiaurės karaliaus ženklas lieka toks pat kaip per tūkstančius metų — pilkas Vinterfelo Starkų didvilkis, bėgantis per baltą kaip sniegas lauką.

Karalienė kitapus jūros

DANEIRIS TARGARIEN, vadinama Daneiris Audros Dukra, Nedegančiąja, Drakonų Motina, dotrakių chalise, Pirmoji šiuo vardu, vienintelė likusi gyva iš karaliaus Eirio II Targarieno ir jo sesers bei žmonos karalienės Reilos vaikų, keturiolikos metų našlė,

— jos ką tik išsiritę drakonai Drogonas, Viserionas, Reigalas,

jos broliai:

— [REIGARAS], Drakono Uolos princas ir Geležinio sosto įpėdinis, karaliaus Roberto nukautas prie Trišakio,

—[ REINĖ], Reigaro ir Elijos iš Dorno duktė, nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą,

— [EIGONAS], Reigaro ir Elijos iš Dorno sūnus, nužudytas siaubiant Karaliaus Uostą,

— [VISEIRIS], pasivadinęs karalium Viseiriu, Trečiasis šiuo vardu, vadinamas karalium elgeta, nužudytas Vais Dotrakyje chalo Drogo įsakymu,

— jos vyras [DROGAS], dotrakių chalas, miręs nuo žaizdų,

— [REIGAS], negyvas gimęs Daneiris ir chalo Drogo sūnus, įsčiose nužudytas magės Miri Maz Dur,

jos karališkoji sargyba:

— seras DŽORA MORMONTAS, ištremtas riteris, anksčiau Meškų salos lordas,

— DŽOGAS, ko ir kraujo raitelis, rimbas,

— AGAS, ko ir kraujo raitelis, lankas,

— RACHARAS, ko ir kraujo raitelis, arachas,

jos tarnaitės:

— IRI, dotrakių mergina,

— DŽIKI, dotrakių mergina,

— DORĖJA, vergė iš Lyso, buvusi kekšė,

rėmėjai ir kenkėjai:

— KSARAS KSOANAS DAKSAS, Kvarto pirklys didžiūnas,

— PIJATAS PRĖJUS, Kvarto burtininkas,

— KVEITĖ, kauke prisidengusi šešėlių kerėtoja iš Ašajaus,

— ILYRIJUS MOPATIS, magistras iš laisvojo Pentoso miesto, sutaręs dėl Daneiris ir chalo Drogo vedybų bei dėjęs pastangas grąžinti Viseirį į Geležinį sostą.

Targarienų ženklas toks pat, kaip Eigono Užkariautojo, kuris užkariavo šešias karalystes, pradėjo dinastiją ir iš nugalėtų priešų kalavijų sulydė Geležinį sostą, — trigalvis drakonas, raudonas juodame lauke.

Kitos giminės, didelės ir mažos

Arinai

Arinų giminė, prasidėjus karui, nepalaikė nė vieno iš besivaržančiųjų dėl sosto ir savo pajėgas skyrė tik apsaugoti Lizdui ir Arino Slėniui. Arinų ženklas — sakalas ir mėnulis, baltas mėlyname dangaus fone. Arinų šūkis — „Aukštai kaip garbė“.

ROBERTAS ARINAS, Lizdo lordas, Slėnio gynėjas, Rytų sergėtojas, liguistas aštuonmetis berniukas,

— jo motina ledi LISA iš Tulių giminės, trečioji karaliaus rankos lordo Jono Arino žmona ir našlė, Ketlinos Stark sesuo,

jo pilies žmonės:

— meisteris KOULMANAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— seras MARVINAS BELMORAS, sargybos kapitonas,

— lordas NESTORAS ROISAS, aukštasis Slėnio valdytojas,

— lordo Nestoro sūnus seras ALBARAS,

— MIJA STOUN, jo pilyje tarnaujanti mergina, pavainikė karaliaus Roberto duktė,

— MORDAS, žiaurus kalėjimo prižiūrėtojas,

— MARILJONAS, jaunas dainininkas,

jam pavaldūs lordai, jaunikiai ir dvariškiai:

— lordas JONAS ROISAS, vadinamas Bronziniu Jonu,

— lordo Jono vyriausias sūnus seras ANDARAS,

— lordo Jono antrasis sūnus seras ROBARAS, Raudonasis iš karaliaus Renlio vaivorykštės sargybos,

— lordo Jono jauniausias sūnus seras [VEIMARAS], iš Nakties sargybos, dingęs už Sienos be žinios,

— lordas NESTORAS ROISAS, lordo Jono pusbrolis, aukštasis Slėnio valdytojas,

— lordo Nestoro sūnus ir įpėdinis seras ALBARAS,

— lordo Nestoro duktė MIRANDA,

— seras LINAS KORBRĖJUS, ledi Lisos rankos prašytojas,

— MIČELIS REDFORTAS, jo ginklanešys,

— ledi ANIJA VEINVUD,

— ledi Anijos vyriausias sūnus ir įpėdinis seras MORTONAS, ledi Lisos rankos prašytojas,

— ledi Anijos antrasis sūnus seras DONELIS, Vartų riteris,

— EONAS HANTERIS, Longbouholo lordas, senyvas vyras ir ledi Lisos rankos prašytojas.

Florentai

Braitvoterio pilies Florentai yra prisiekę ištikimybę Haigardenui ir kartu su Taireliais stojo už karalių Renlį. Tačiau buvo viena koja ir kitoje stovykloje, nes Stanio karalienė — iš Florentų, o jos dėdė — Drakono Uolos pilies valdytojas. Florentų ženklas — gėlių vainiku apsupta lapės galva.

ALISTERIS FLORENTAS, Braitvoterio lordas,

— jo žmona ledi MELARA iš Kreinų giminės,

jų vaikai:

— ALEKINAS, Braitvoterio įpėdinis,

— MELESA, ištekėjusi už lordo Rendilo Tarlio,

— RIJA, ištekėjusi už lordo Leitono Haitauerio,

jo broliai ir seserys:

— seras AKSELIS, Drakono Uolos pilies valdytojas,

— seras [RIAMAS], mirė nukritęs nuo žirgo,

— sero Riamo duktė karalienė SELISA, ištekėjusi už karaliaus Stanio,

— sero Riamo vyriausias sūnus ir įpėdinis seras IMRIS,

— sero Riamo antrasis sūnus seras ERENAS,

— seras KOLINAS,

— Kolino duktė DELENA, ištekėjusi už sero Hosmano Norkroso,

— Delenos sūnus EDRIKAS STORMAS, karaliaus Roberto pavainikis,

— Delenos sūnus ALISTERIS NORKROSAS,

— Delenos sūnus RENLIS NORKROSAS,

— Kolino sūnus meisteris OMERIS, tarnaujantis Senajame Ąžuole,

— Kolino sūnus MERELIS, ginklanešys Arbore,

— jo sesuo RILENA, ištekėjusi už sero Raičerdo Kreino.

Frėjai

Galinga, gausi ir turtinga Frėjų giminė prisiekusi ištikimybę Tuliams, jų kariuomenė pavaldi Riveranui, tačiau savo pareigas jie vykdo ne visada uoliai. Robertui Barateonui stojus į mūšį su Reigaru Targarienu prie Trišakio, Frėjai atžygiavo tik kovai pasibaigus, ir nuo tada lordas Hosteris Tulis lordą Valderį visada vadino „vėluojančiu lordu Frėjum“. Lordas Frėjus įsipareigojo paremti Šiaurės karalių tik Robui Starkui sutikus po karo vesti vieną jo dukterų ar anūkių. Lordas Valderis sulaukė devyniasdešimt pirmos vardo dienos, bet vedė aštuntąją žmoną, septyniasdešimčia metų už jį jaunesnę. Apie jį sakoma, esą tai vienintelis lordas Septyniose Karalystėse, pajėgus iš savo kelnių paleisti ištisą kariuomenę.

VALDERIS FRĖJUS, Perkėlos lordas,

— jo pirmoji žmona ledi [PERA] iš Roisų giminės,

— seras STEVRONAS, Dvynių įpėdinis,

— jo žmona KORENA SVON, mirė nuo nepagydomos ligos,

— Stevrono vyriausias sūnus seras RAIMANAS,

— Raimano sūnus EDVINAS, vedęs Džanisę Hanter,

— Edvino duktė VALDA, aštuonmetė mergaitė,

— Raimano sūnus VALDERIS, vadinamas Valderiu Juoduoju,

— Raimano sūnus PETIRAS, vadinamas Petiru Spuogu,

— jo žmona MILENDA KARON,

— Petiro duktė PERA, penkerių metų mergaitė,

— antroji sero Stevrono žmona DŽEINĖ LIDEN, mirė nukritusi nuo žirgo,

— Stevrono sūnus EIGONAS, silpnaprotis, vadinamas Skambalėliu,

— Stevrono duktė MEIGELĖ, mirė gimdydama,

— jos vyras seras DAFINAS VANSAS,

— Meigelės duktė MARIANA, netekėjusi,

— Meigelės sūnus VALDERIS VANSAS, ginklanešys,

— Meigelės sūnus PATRIKAS VANSAS,

— trečioji sero Stevrono žmona MARSELA VEINVUD, mirė gimdydama,

— Stevrono sūnus VOLTONAS, vedęs Deaną Harding,

— Voltono sūnus STEFONAS, vadinamas Saldžiuoju,

— Voltono duktė VALDA, vadinama Gražiąja Valda,

— Voltono sūnus BRIANAS, ginklanešys,

— seras EMONAS, vedęs Dženą iš Lanisterių giminės,

— Emono sūnus seras KLEOSAS, vedęs Džeinę Dari.

— Kleoso sūnus TAIVINAS, vienuolikametis ginklanešys,

— Kleoso sūnus VILEMAS, pažas Ašmarke,

— Emono sūnus seras LIONELIS, vedęs Melesą Kreikhol,

— Emono sūnus TIONAS, ginklanešys, patekęs į Riverano nelaisvę,

— Emono sūnus VALDERIS, vadinamas Valderiu Raudonuoju, pažas Kasterlių Uoloje,

— seras EINIS, vedęs Tianą Vild, kuri mirė gimdydama,

— Einio sūnus, EIGONAS KRAUJAGIMIS, nusikaltėlis,

— Einio sūnus REIGARAS, vedęs Džeinę Bisberi,

— Reigaro sūnus ROBERTAS, trylikametis berniukas,

— Reigaro duktė VALDA, dešimtmetė mergaitė, vadinama Valda Baltąja,

— Reigaro sūnus DŽONOSAS, aštuonmetis berniukas,

— PERIANA, ištekėjusi už sero Leslino Heigo,

— Perianos sūnus seras HARIS HEIGAS,

— Hario sūnus VALDERIS HEIGAS, ketverių metų berniukas,

— Perianos sūnus seras DONELIS HEIGAS,

— Perianos sūnus ALINAS HEIGAS, ginklanešys,

— antroji Valderio Frėjaus ledi [KIRENA] iš Svonų giminės,

— seras DŽEREDAS, jų vyriausias sūnus, vedęs Alisą Frej,

— Džeredo sūnus seras TITAS, vedęs Zu Blantri,

— Tito duktė ZIJA, keturiolikametė mergaitė,

— Tito sūnus ZAKERIS, dvylikos metų berniukas, išsiųstas mokytis į septą Senmiestyje,

— Džeredo duktė KAIRA, ištekėjusi už sero Garso Gudbruko,

— Kairos sūnus VALDERIS GUDBRUKAS, devynmetis,

— Kairos duktė DŽEINĖ GUDBRUK, šešerių,

— septonas LUSEONAS, tarnaujantis Didžiojoje Beiloro septoje Karaliaus Uoste,

— trečioji Valderio Frėjaus žmona ledi [AMARĖJA] iš Kreikholų giminės,

— seras HOSTINAS, jų vyriausias sūnus, vedęs Beleną Havik,

— Hostino sūnus seras ARVUDAS, vedęs Rielą Rois,

— Arvudo duktė RIELA, penkiametė mergaitė,

— Arvudo sūnūs dvyniai, ANDRO ir ALINAS, trejų metų,

— ledi LITENA, ištekėjusi už lordo Lusijo Vipreno,

— Litenos duktė ELIANA, ištekėjusi už sero Džono Vildo,

— Elianos sūnus RIKARDAS VILDAS, ketverių,

— Litenos sūnus seras DAMONAS VIPRENAS,

— SIMONDAS, vedęs Betariją iš Bravoso,

— Simondo sūnus ALESANDRAS, dainininkas,

— Simondo duktė ALIKSA, septyniolikmetė mergina,

— Simondo sūnus BRADAMARAS, dešimtmetis berniukas, augantis Bravose kaip Oro Tendirio, to miesto pirklio, globotinis,

— seras DENVELIS, vedęs Vinafrėją Vent,

— daug persileidimų ir gimusių negyvų kūdikių,

— MERETAS, vedęs Mariją Dari,

— Mereto duktė AMERĖJA, vadinama Ami, ištekėjusi už sero Peito iš Mėlynosios Šakos, šešiolikametė našlė,

— Mereto duktė VALDA, vadinama Valda Storąja, penkiolikametė mergina,

— Mereto duktė MARISA, trylikos metų mergaitė,

— Mereto sūnus VALDERIS, vadinamas Valderiu Mažuoju, aštuonerių metų, auginamas Vinterfele kaip ledi Ketlinos Stark globotinis,

— seras [DŽEREMIS], nuskendo, vedęs Karolėją Veinvud,

— Džeremio sūnus SANDORAS, dvylikos metų berniukas, sero Donelio Veinvudo ginklanešys,

— Džeremio duktė SINTĖJA, devynerių, ledi Anijos Veinvud globotinė,

— seras RAIMUNDAS, vedęs Beonę Bisberi,

— Raimundo sūnus ROBERTAS, šešiolikos, išsiųstas mokytis į Senmiesčio Citadelę,

— Raimundo sūnus MALVINAS, penkiolikos, alchemiko padėjėjas Lyse,

— Raimundo dukterys dvynės SERA ir SARA, keturiolikos metų merginos,

— Raimundo duktė SERSĖJA, šešerių, vadinama Bitele,

— ketvirtoji Valderio Frėjaus žmona ledi [ALISA] iš Blekvudų giminės,

— LOTARAS, jų vyriausias sūnus, vadinamas Lotaru Šlubuoju, vedęs Leonelą Leford,

— Lotaro duktė TISANA, septynerių,

— Lotaro duktė VALDA, ketverių,

— Lotaro duktė EMBERLĖJA, dvejų,

— seras DŽEMOSAS, vedęs Salėją Peidž,

— Džemoso sūnus VALDERIS, vadinamas Valderiu Didžiuoju, aštuonerių, auginamas Vinterfele kaip ledi Ketlinos Stark globotinis,

— Džemoso sūnūs dvyniai DIKONAS ir MATIS, penkerių,

— seras VALENAS, vedęs Silvą Peidž,

— Valeno sūnus HOSTERIS, dvylikos metų berniukas, sero Damono Peidžo ginklanešys,

— Valeno duktė MERIANA, vadinama Meri, vienuolikos metų,

— ledi MORIJA, ištekėjusi už sero Flemento Brakso,

— Morijos sūnus ROBERTAS BRAKSAS, devynerių, auginamas Kasterlių Uoloje kaip pažas,

— Morijos sūnus VALDERIS BRAKSAS, šešerių,

— Morijos sūnus DŽONAS BRAKSAS, trejų,

— TITA, vadinama Mergele Tita, dvidešimt devynerių metų mergina,

— penktoji Valderio Frėjaus žmona ledi [SARIJA] iš Ventų giminės,

— palikuonių neturėjo,

— šeštoji Valderio Frėjaus žmona ledi [BETANI] iš Rosbių giminės,

— seras PERVINAS, jų vyriausias sūnus,

— seras BENFRIS, vedęs Džianą Frėj, pusseserę,

— Benfrio duktė DELA, vadinama Dela Kurčiąja, trejų metų,

— Benfrio sūnus OSMUNDAS, dvejų,

— meisteris VILAMENAS, tarnaujantis Longbouhole,

— OLIVERIS, Robo Starko ginklanešys,

— ROSLINA, šešiolikos metų mergina,

— septintoji Valderio Frėjaus žmona ledi [ANARA] iš Faringų giminės,

— ARVINA, keturiolikos metų,

— VENDELIS, jų vyriausias sūnus, trylikos metų, auklėjamas Sigarde kaip pažas,

— KOLMARAS, vienuolikos, pažadėtas Tikėjimui,

— VALTIRAS, vadinamas Tiru, dešimtmetis,

— ELMARAS, susižadėjęs su Arija Stark, devynerių berniukas,

— ŠIRĖJA, šešerių mergaitė,

— aštuntoji Valderio Frėjaus žmona ledi DŽOJESA iš Erenfordų giminės,

— kol kas jokių palikuonių,

— lordo Valderio mergvaikiai nuo įvairių moterų:

— VALDERIS RIVERSAS, vadinamas Valderiu Mergvaikiu,

— Valderio Mergvaikio sūnus seras EIMONAS RIVERSAS,

— Valderio Mergvaikio duktė VALDA RIVERS,

— meisteris MELVIS, tarnaujantis Rosbyje,

— DŽEINĖ RIVERS, MARTINAS RIVERSAS, RIGERIS RIVERSAS, RONELIS RIVERSAS, MELARA RIVERS, kiti.

Greidžojai

Beilonas Greidžojus, Geležies salų lordas, anksčiau vadovavo sukilimui prieš Geležinį sostą, bet jį užgniaužė karalius Robertas ir lordas Edardas Starkas. Nors jo sūnus Teonas išaugo Vinterfele kartu su Robu Starku ir buvo vienas artimiausių jo draugų, lordas Beilonas neprisidėjo prie šiauriečių, jiems išžygiavus į pietus, į upių žemes.

Greidžojų ženklas — auksinis krakenas juodame lauke. Jų šūkis — „Mes nesėjame“.

BEILONAS GREIDŽOJUS, Geležies salų lordas, Druskos ir uolų karalius, Jūros vėjo sūnus, Paiko lordas Kirtėjas, „Didžiojo Krakeno“ kapitonas,

— jo žmona ledi ELEINIS iš Harlo giminės,

jų vaikai:

— [RODRIKAS], kritęs prie Sigardo per Greidžojų sukilimą,

— [MARONAS], žuvęs Paike per Greidžojų sukilimą,

— AŠA, „Juodojo vėjo“ kapitonė,

— TEONAS, lordo Edardo Starko globotinis Vinterfele,

jo broliai:

— EURONAS, vadinamas Varnakiu, „Tylos“ kapitonas, nusikaltėlis, piratas ir plėšikas,

— VIKTARIONAS, Geležinio laivyno lordas kapitonas, „Geležinės pergalės“ vadas,

— EIRONAS, vadinamas Šlapiagalviu, Nuskendusio Dievo žynys,

jo pilies žmonės Paike:

— DAGMERAS, vadinamas Skeltalūpiu, vyriausiasis ginklininkas, „Bangų rijiko“ kapitonas,

— meisteris VENDAMIRAS, gydytojas ir patarėjas,

— HELIJA, pilies tvarkytoja,

— SIGRINAS, laivadirbys iš Lordporto,

jam pavaldūs lordai:

— lordas BOTLIS iš Lordporto,

— lordas VINČAS iš Geležinės Kalvos,

— lordas HARLAS iš Harlo,

— STOUNHAUZAS iš Senojo Viko,

— DRAMAS iš Senojo Viko,

— GUDBROLIS iš Senojo Viko,

— GUDBROLIS iš Didžiojo Viko,

— lordas MERLINAS iš Didžiojo Viko,

— SPARAS iš Didžiojo Viko,

— lordas BLEKTAIDAS iš Blektaido,

— lordas SOLTKLIFAS iš Soltklifo,

— lordas SUNDERLIS iš Soltklifo.

Lanisteriai

Lanisteriai iš Kasterlių Uolos — pagrindiniai karaliaus Džofrio rėmėjai. Jų ženklas — auksinis liūtas tamsiai raudoname lauke. Lanisterių šūkis — „Taip staugia liūtas!“

TAIVINAS LANISTERIS, Kasterlių Uolos lordas, Vakarų sergėtojas, Lanisporto skydas ir karaliaus ranka, Lanisterių kariuomenės Harenhole vadas,

— jo žmona ledi [DŽOANA], pusseserė, mirė gimdydama,

jų vaikai:

— seras DŽEIMIS, vadinamas Karalžudžiu, Rytų sergėtojas ir karaliaus sargybos lordas vadas, karalienės Sersėjos brolis dvynys,

— karalienė SERSĖJA, karaliaus Roberto našlė, Džeimio sesuo dvynė, karalienė regentė ir Krašto globėja,

— TIRIONAS, vadinamas Kipšu, neūžauga,

jo broliai ir seserys:

— seras KEVANAS, vyriausias brolis,

— sero Kevano žmona DORNA iš Sviftų giminės,

— ledi Dornos tėvas seras HARIS SVIFTAS,

jų vaikai:

— seras LANSELIS, buvęs karaliaus Roberto ginklanešys, po jo mirties įšventintas į riterius,

— VILEMAS, Martino dvynys, ginklanešys, patekęs į nelaisvę Kuždesių girioje,

— MARTINAS, Vilemo dvynys, ginklanešys,

— DŽANĖJA, dvejų metų mergaitė,

— DŽENA, jo sesuo, ištekėjusi už sero Emono Frėjaus,

— Dženos sūnus seras Kleosas Frėjus, patekęs į nelaisvę Kuždesių girioje,

— Dženos sūnus Tionas Frėjus, ginklanešys, patekęs į nelaisvę Kuždesių girioje,

— seras [TAIGETAS], antrasis brolis, miręs nuo raupų,

— Taigeto našlė DARLESA iš Marbrandų giminės,

— Taigeto sūnus TIREKAS, karaliaus ginklanešys,

— GERIONAS, jauniausias brolis, dingęs jūroje,

— Geriono mergvaikė duktė DŽOJA, vienuolikos metų,

— jo pusbrolis seras STAFORDAS LANISTERIS, mirusios ledi Džoanos brolis,

— sero Stafordo dukterys SERENA ir MIRIELĖ,

— sero Stafordo sūnus seras DAIVENAS,

jam pavaldūs lordai, kapitonai ir vadai:

— seras ADAMAS MARBRANDAS, Ašmarko įpėdinis, lordo Taivino žvalgų ir priešakinių būrių vadas,

— seras GREGORIS KLIGEINAS, Jojantis Kalnas,

— POLIVERIS, ČIZVIKAS, RAFAS MEILUTIS, DUNSENAS ir KUTULIS, jo būrio kariai,

— lordas LEO LEFORDAS,

— seras EIMORIS LORČAS, atsargų rinkimo būrio kapitonas,

— LEVIS LIDENAS, Giliojo Urvo lordas,

— GEVINAS VESTERLINGAS, Krago lordas, patekęs į nelaisvę Kuždesių girioje ir laikomas Sigarde,

— seras ROBERTAS BRAKSAS ir jo brolis seras FLEMENTAS BRAKSAS,

— seras FORLĖJUS PRESTERIS iš Auksinio Danties,

— VARGAS HOUTAS iš laisvojo Kohoro miesto, samdinių būrio, vadinamo Smarkiaisiais Vyrukais, vadas,

— meisteris KREILENAS, jo patarėjas.

Marteliai

Dornas buvo paskutinė iš Septynių Karalysčių, prisiekusi ištikimybę Geležiniam sostui. Dorno žmonės nuo kitų karalysčių skirtingi ir kilme, ir papročiais, ir istorija. Prasidėjus karui dėl sosto, Dorno princas tylėjo ir nestojo nė į vieną pusę.

Martelių vėliava — raudona saulė, persmeigta auksine ietimi. Jų šūkis — „Nenusileisti, nesilenkti, nepalūžti“.

DORANAS NIMERAS MARTELIS, Saulės Ieties lordas, Dorno princas,

— jo žmona MELARIJA iš laisvojo Norvoso miesto,

jų vaikai:

— princesė ARIANA, vyriausioji duktė, Saulės Ieties įpėdinė,

— princas KVENTINAS, vyriausias sūnus,

— princas TRISTANAS, jauniausias sūnus,

jo broliai ir seserys:

— sesuo princesė [ELIJA], ištekėjusi už princo Reigaro Targarieno, nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą,

— Elijos duktė princesė [REINĖ], maža mergaitė, nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą,

— Elijos sūnus princas [EIGONAS], kūdikis, nužudytas siaubiant Karaliaus Uostą,

— jo brolis princas OBERINAS, Raudonoji Gyvatė,

jo pilies žmonės:

— AREO HOTA, samdinys iš Norvoso, sargybos kapitonas,

— meisteris KALEOTAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

jam pavaldūs lordai:

— EDRIKAS DEINAS, Žvaigždėkryčio lordas.

Svarbiausios giminės, prisiekusios Auksinei Iečiai — Džordeinai, Santagarai, Elirionai, Tolandai, Ironvudai, Fauleriai ir Deinai.

Taireliai

Haigardeno lordas Tairelis paskelbė remiąs karalių Renlį po šio vedybų su jo dukterimi Mardžere ir atvedė daugumos savo lordų pajėgas į jo kariuomenę. Tairelių ženklas — auksinė rožė žaliame kaip žolė lauke. Jų šūkis — „Jėgos auga“.

MEISAS TAIRELIS, Haigardeno lordas, Pietų sergėtojas, Pakraščių gynėjas, aukštasis Žemupio maršalas ir karaliaus ranka,

— jo žmona ledi EILIRI iš Senmiesčio Haitauerių giminės,

jų vaikai:

— VILAS, vyriausias sūnus, Haigardeno įpėdinis,

— seras GARLANAS, vadinamas Narsiuoju, antrasis sūnus,

— seras LORAS, Gėlių riteris, jauniausias sūnus, vaivorykštės sargybos lordas vadas,

— MARDŽERĖ, jų duktė, penkiolikametė mergina, neseniai ištekėjusi už Renlio Barateono,

— jo našlė motina ledi OLENA iš Redvainų giminės, vadinama Erškėčių karaliene,

jo seserys:

— MINA, ištekėjusi už Paksterio Redvaino, Arboro lordo,

— jos sūnus seras HORAS REDVINAS, Hoberio dvynys, pašaipiai vadinamas Poru,

— jos sūnus seras HOBERIS REDVAINAS, Horo dvynys, pašaipiai vadinamas Pokeriu,

— jos duktė DESMERA REDVAIN, šešiolikametė mergina,

— JANA, ištekėjusi už sero Džono Fosovėjaus,

jo dėdės:

— GARTAS, vadinamas Stambiuoju, Haigardeno lordas valdytojas,

— Garto mergvaikiai sūnūs GARSAS ir GARETAS Flauersai,

— seras MORINAS, Senmiesčio miesto sargybos lordas vadas,

— meisteris GORMONAS, Citadelės mokslininkas,

jo pilies žmonės:

— meisteris LOMIS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— IGONAS VIRVELIS, sargybos kapitonas,

— seras VORTIMERAS KREINAS, vyriausiasis ginklininkas,

— SVIESTMUŠYS, storulis kvailys ir juokdarys.

Nakties sargyba

Nakties sargyba saugo kraštą, joje tarnaujantys yra prisiekę nedalyvauti vidaus kovose ir grumtynėse dėl sosto. Kaip nuo seno įprasta, sukilimų laikais jie reiškia pagarbą visiems karaliams ir nepaklūsta nė vienam.

Juodoji pilis

DŽEORAS MORMONTAS, Nakties sargybos lordas vadas, vadinamas Senuoju Lokiu,

— jo ginklanešys ir padėjėjas JONAS SNOU, Vinterfelo mergvaikis, vadinamas Lordu Snou,

— Vaiduoklis, baltakailis Jono didvilkis,

— meisteris EIMONAS (Targarienas), patarėjas ir gydytojas,

— SEMVELIS TARLIS ir KLAIDAS, jo padėjėjai,

— BENDŽINAS STARKAS, pirmasis žvalgas, be žinios dingęs už Sienos,

— TORINAS SMOLVUDAS, vyresnysis žvalgas,

— DŽARMANAS BAKVELAS, vyresnysis žvalgas,

— seras OTINAS VITERSAS, seras ALADEILAS VINČAS, GRENAS, PIPAS, MATARAS, ELRONAS, LARKAS, vadinamas Seseriniu, žvalgai,

— OTELAS JARVIKAS, pirmasis statytojas,

— HALDERIS, ALBETAS, statytojai,

— BOUVENAS MARŠAS, lordas valdytojas,

— ČETAS, tarnas ir šunų prižiūrėtojas,

— EDISONAS TOLETAS, vadinamas Paniurėliu Edu, ginklanešys,

— septonas SELADARAS, pamaldus girtuoklis,

— seras ENDRIUS TARTAS, vyriausiasis ginklininkas,

— DONALAS NOJUS, kalvis ir ginklų meistras, vienarankis,

— HOBAS TRIPIRŠTIS, virėjas,

— DŽERENAS, RASTIS, KUGENAS, naujokai, dar nebaigę mokymo,

— KONVIS, GERENAS, „klajojančios varnos“, naujokų rinkėjai, ieškantys Sienai našlaičių ir nusikaltėlių,

— JORINAS, „klajojančių varnų“ vyresnysis,

— PREIDAS, KAPOKLIS, VOTAS, REISENAS, KAILAS, prie Sienos traukiantys naujokai,

— KOSAS, DŽERENAS, DOBERIS, KURCAS, KANDŽIUS, RORDŽAS, DŽAKENAS HAGARAS, nusikaltėliai, vežami prie Sienos,

— LOMIS ŽALIARANKIS, GENDRIS, TARBERIS, PYRAGĖLIS, ARIS, prie Sienos vykstantys našlaičiai.

Rytų sargyba prie jūros

KOTERIS PAIKAS, Rytų sargybos vadas,

— seras ALISERIS TORNAS, vyriausiasis ginklininkas,

— DAREONAS, tarnas ir dainininkas.

Šešėlių bokštas

Seras DENIS MOLISTERIS, Šešėlių bokšto vadas,

— KORINAS, vadinamas Pusrankiu, vyresnysis žvalgas,

— DALBRIDŽAS, pagyvenęs ginklanešys ir vyresnysis žvalgas,

— EBENAS, AKMENŽALTIS, žvalgai.

Padėka

Kipšas paprastai pakiša koją smulkmenose.

Šiuo metu mano angelai, kurie pradeda nuo jo apsisaugoti, — Walter Jon Williams, Sage Walker, Melinda Snodgrass ir Carl Keim. Ačiū jiems.

Ačiū ir mano kantriesiems redaktoriams ir leidėjams: Anne Groell, Nita Taublib, Joy Chamberlain, Jane Johnson ir Malcolm Edwards.

Ir galiausiai dėkoju savo patarėjai ir vairininkei Parris už nuostabią kavą — ji man buvo lyg degalai kuriant Septynių Karalysčių pasaulį.

Content

George R. R. Martin
Karalių kova

Prologas

Arija

Sansa

Tirionas

Branas

Arija

Jonas

Ketlina

Tirionas

Arija

Davosas

Teonas

Daneiris

Jonas

Arija

Tirionas

Branas

Tirionas

Sansa

Arija

Tirionas

Branas

Ketlina

Jonas

Teonas

Tirionas

Arija

Daneiris

Branas

Tirionas

Arija

Ketlina

Sansa

Ketlina

Jonas

Branas

Tirionas

Teonas

Arija

Ketlina

Daneiris

Tirionas

Davosas

Jonas

Tirionas

Ketlina

Branas

Arija

Daneiris

Tirionas

Teonas

Jonas

Sansa

Jonas

Tirionas

Ketlina

Teonas

Sansa

Davosas

Tirionas

Sansa

Tirionas

Sansa

Daneiris

Arija

Sansa

Teonas

Tirionas

Jonas

Branas

Priedas

Karaliai ir jų dvarai

Geležinio sosto karalius

Karalius siaurojoje jūroje

Karalius haigardene

Šiaurės karalius

Karalienė kitapus jūros

Kitos giminės, didelės ir mažos

Arinai

Florentai

Frėjai

Greidžojai

Lanisteriai

Marteliai

Taireliai

Nakties sargyba

Juodoji pilis

Rytų sargyba prie jūros

Padėka