Мосс Кейт

Гробниця

Кейт Мосс

ГРОБНИЦЯ

Висловлюємо щиру подяку літературному агентству «Andrew Nurnberg Associates Baltic, Latvia» за допомогу в придбанні права на публікацію цієї книжки

Переклад з англійської: «Sepulchre» by Kate Mosse, published by Orion Books, Great Britain, 2007

Перекладач Володимир Горбатько

Дизайнер обкладинки Ольга Кереметь

Моїй матінці, Барбарі Мосс, за моє перше піаніно.

І, як завжди, моєму коханому Греґу — за все в минулому, сьогоденні та майбутті.

* * *

Колись, як лячна ніч прийде,

Незлий християнин

Твій труп холодний погребе

Серед старих руїн.

Нічних небес безкрая даль,

Зірки, втомившись, сплять,

Павук плете свою вуаль,

І змії десь сичать.

А в голові твоїй лихій

Та проклятій навіки

Вертітиметься буревій

Страшних нелюдських криків —

Старих гульвіс та шахраїв,

Убивць без каяття.

І привидів та відьмаків

Лунатиме виття.[1]

Шарль Бодлер, 1857

Чужа душа — темний ліс, у якому слід ступати обережно

Клод Дебюссі, лист від 1891 року

Справжні Таро — це символізм; іншої мови вони не знають й інакших прикмет не пропонують.

«Ілюстрований довідник з Таро», 1910 Артур Едвард Вейт

ВСТУП

25 березня 1891 року, п’ятниця

Ця історія починається у великому місті мертвих. У тихих провулках, де мешкають скелети. Серед бульварів, тротуарів та закутків паризького цвинтаря Семетьєр де Монмартр — місця, заселеного надгробками й кам’яними янголами, серед яких вештаються привиди тих, кого встигли забути ще до того, як їхні тіла охололи в домовинах.

Історія розпочинається зі сторожів біля цвинтарної брами, з паризьких злидарів і старців, що прийшли поживитися з чужого горя. З набридливих жебраків і завидющих ганчірників, з майстрів, що плетуть вінки, з торговців поминальними табличками, з дівчат із паперовими квітами та з карет-катафалків із чорним верхом і затемненим склом.

Ця історія починається з пантоміми поховання. Людей на нього прийшло обмаль, хоч у маленькому платному оголошенні в газеті «Ле Фігаро» й зазначалися місце, дата й час церемонії. Зібрався ріденький натовп чорних вуалей і траурних загорток, начищених черевиків та екстравагантних парасольок, на випадок раптового березневого дощу.

Леоні стоїть коло могили зі своїми братом та матір’ю; її разюче гарне лице сховане за чорною вуаллю. З вуст священика злітають якісь банальності, якісь слова про відпущення гріхів, але вони не пробуджують жодних емоцій у холодних серцях присутніх. Негарний, із сальним обличчям, із пожмаканим білим комірцем та в грубих черевиках із загнутими носками, панотець і гадки не має про те хитроплетиво брехні й зради, що привело їх усіх до цього клаптика землі у 18-му районі Парижа на його північній околиці.

Очі Леоні сухі. Як і священик, вона не має уявлення про ті події, що привели її на цвинтар такого дощового березневого дня. Леоні вірить, що вона прийшла на похорон віддати останню шану людині, життя якої обірвалося так несподівано. Вона прийшла провести в останню путь братову коханку, котрої не бачила жодного разу в житті. Підтримати брата в його великому горі.

Леоні не зводить очей із труни, яку опускають у сиру землю, де живуть хробаки та павуки. Якби цієї миті вона швидко обернулась і несподівано для Анатоля зиркнула на нього, то вираз його обличчя вельми б її здивував. Бо в очах її любого братуся відбилося не горе, а полегкість.

І через те, що Леоні не обернулася, вона не помітила також і незнайомця в циліндрі та фраку, який ховався від дощу під кипарисом у дальньому кутку цвинтаря. Це — показний мужчина, один з тих, чий зовнішній вигляд змушує прекрасних парижанок ніяково поправляти зачіски й опускати очі долу. Його великі сильні руки, обтягнуті шкіряними рукавичками, картинно спираються на срібний набалдашник палиці. Це ті руки, що обіймуть кохану за талію, притиснуть і ніжно пеститимуть її зблідлі від хвилювання щоки.

Напружено вдивляючись, він спостерігає за церемонією. Його зіниці — як маленькі чорні дірочки в яскравій блакиті очей.

Ось на віко труни важко гупнула земля. Відлуння слів священика завмерло в похмуро застиглому повітрі.

В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь.

Він хреститься, а потім іде геть.

Амінь. Так тому й бути.

Леоні випускає з рук квітку, вирвану вранці в парку Монсо — поминальну троянду. Білою блискавкою вислизнувши з чорних рукавичок, квітка падає вниз, у яму.

Най мертві спочинуть у мирі. Пером земля їм.

Дощ ряснішає. Видно, як за важкою кованою брамою цвинтаря дахи, шпилі й куполи Парижа вкриває срібляста плащаниця з крапельок води. Вона приглушує торохтіння екіпажів на бульварі Кліші та пронизливі крики потягів, що відходять з вокзалу Сен-Лазар.

Учасники жалобної церемонії повертаються й ідуть від могили. Леоні торкає брата за лікоть. Той гладить її по руці й опускає голову. Коли вони виходять із цвинтаря, Леоні понад усе кортить, щоб на цьому й скінчилося. Щоб після кількох жахливих та гнітючих місяців гоніння й трагедії все нарешті лишилося позаду.

Щоб вони вийшли з мороку та знову зажили нормальним життям.

А за сотні миль на південь від Парижа щось оживає й починає рухатись.

Як реакція, як наслідок, як щось, пов’язане невидимою ниткою. У старезному буковому лісі, на пагорбі, що височіє над фешенебельним курортним містечком Реи-ле-Бен, подих вітру збурює купу сухого листя. Лине музика, але вона скоріше відчувається, аніж її чути.

Enfin.

Нарешті, — шепоче вітер.

Спонукане похованням безневинної дівчини на паризькому цвинтарі, у камінній гробниці щось заворушилося. І пішло, всіма покинуте й давно забуте, крізь зарослі та неприбрані алеї маєтку Домен де ля Кад. Випадковий перехожий подумав би, що то просто надвечірня гра світла, але на якусь невловиму хвильку здалося, що гіпсові статуї дихають, рухаються й зітхають.

А портрети на картах, схованих під землею та камінними брилами, де пересихає річка життя, на мить наче ожили. Скороминущі смутні постаті, спогади, тіні — не більше того. Натяк, ілюзія, надія. Рефракція світла, порух повітря за вигином камінної сходинки. Неминучий зв’язок між місцем і швидкоплинним часом.

Бо насправді ця історія починається не зі скелетів, що мешкають на цвинтарі Монмартр, а з колоди карт.

З ілюстрованої книжки диявола.

ЧАСТИНА І

ПАРИЖ

Вересень 1891 року

РОЗДІЛ 1

Париж, 16 вересня 1891 року, середа

Леоні Верньє стояла на сходах палацу Ґарньє, стискаючи сумочку з ремінцем та нетерпляче постукуючи ногою.

Де ж він є?

Сутінки занурювали Пляс дель Опера в шовково-блакитну імлу.

Відчувши, що їй уривається терпець, Леоні насупилась. Ось уже годину чекала вона брата в домовленому місці, ловлячи на собі байдужі погляди бронзових статуй, що прикрашали покрівлю оперного театру. А ще їй доводилося терпіти нахабні погляди живих людей. Леоні дивилась, як під’їжджають і від’їжджають фіакри, приватні карети з піднятим верхом, громадські екіпажі, відкриті всім стихіям, — чотириколісні та двоколки. З них виходили пасажири — цілий потік чорних шовкових циліндрів та вечірніх суконь з демонстраційних залів Мезон Леоті та Шарля Ворта. То була вишукана елегантна публіка, що прийшла на прем’єру, аби показати себе й глянути на інших.

Однак Ансітоля серед прибулих не видно.

Раз Леоні здалося, що вона таки видивилася його серед натовпу. То був якийсь високий і кремезний добродій із ходою та статурою, як у її брата. На відстані їй навіть здалося, що вона побачила зблиск його карих очей та акуратно підстрижені чорні вусики, і вже була підняла руку, щоб помахати. Та цієї миті чоловік обернувся, і Леоні побачила, що то не Анатоль.

Вона знову почала пильно вдивлятися в Авеню дель Опера. Він тягнувся діагонально аж до Луврського палацу як згадка про крихку монархію тих часів, коли знервованому королю Франції закортіло мати зручний і безпечний маршрут під’їзду до місця своїх вечірніх розваг. Вуличні ліхтарі мерехтіли в сутінках, а вікна кафе та барів кидали на тротуар прямокутники яскравого, але м’якого світла. Шипіли й бризкали газові пальники. Повітря довкола Леоні повнилося звуками присмеркового міста, і день поволі поступався місцем ночі. Entre chien et loup. Час, як то кажуть, між собакою та вовком — сутінки. Брязкання упряжі та гуркіт коліс на запруджених вулицях. Цвірінькання пташок на бульварі Капуцинів. Хрипкі вигуки яточників і конюхів та дещо більш милозвучні голоси дівчат, що продають штучні квіти на сходах оперного театру. Тоненькі викрики хлопчиків, готових за один су довести до дзеркального блиску черевики поважних і шляхетних панів.

Ще один омнібус, прямуючи до бульвару Гюсмана, проїхав між Леоні та пишним фасадом палацу Ґарньє. На його верхній площадці кондуктор компостував квитки й час від часу давав свистки. Підпилий старий солдат з медаллю за Тонкій на грудях, похитуючись, виспівував якусь військову пісню. Леоні помітила навіть клоуна з набіленим обличчям. На ньому була чорна кепка та костюм із золотистими блискітками.

Як же він міг змусити мене так довго чекати?

Церковні дзвони задзвонили на вечірню, і їхні протяжні звуки відбилися луною від бруківки. Де це? На Сен-Жерве чи якійсь іншій церкві поблизу?

Леоні злегка стенула плечима. Пригніченість у її очах змінилася на збудження. Якщо їй кортить почути оперу «Лоенґрін» мосьє Вагнера, то вона мусить наважитись і зайти всередину сама.

А чи зможе?

Зможе. Бо хоча й не мала супроводу, зате мала квиток.

А чи наважиться?

Леоні замислилася. Це була паризька прем’єра опери. І чому вона має позбавляти себе задоволення лише через те, що Анатоль спізнився?

У театрі велично сяяли розкішні люстри. Залитий світлом, він уособлював вишуканість та елегантність, тож такою можливістю справді не можна було нехтувати.

Леоні ухвалила рішення. Побігши сходами вгору, вона пройшла крізь скляні двері та приєдналася до натовпу.

Пролунав попереджувальний дзвінок. Лише за дві хвилини піднімуть завісу.

Блиснувши нижньою спідничкою та шовковими панчохами, Леоні кинулася через мармуровий обшир Ґранд-фойє, однаково приваблюючи як здивовані, так і захоплені погляди. У свої сімнадцять Леоні ось-ось мала перетворитися на пишну красуню: уже не дитина, але в ній іще часто на ледь уловиму мить прозирала та маленька дівчинка, якою вона колись була. Їй пощастило мати модний на той час тип краси й ностальгійно-прекрасний колір обличчя, що їх так цінували мосьє Моро та його друзі з братства прерафаелітів.

Одначе її краса була оманлива. Характер Леоні мала рішучий, а не слухняний, сміливий, а не скромний; вона була сучасною дівчиною з сильними пристрастями, а не сором’язливою середньовічною панночкою. І дійсно, Анатоль часто дражнив її, порівнюючи з героїнею поетичного твору Росетті «Діва-обраниця», додаючи при цьому, що Леоні схожа на неї лише зовні, але не внутрішньо. Просто як віддзеркалення. Як двійник — і все. За своєю вдачею ж Леоні була зовсім іншою. З чотирьох стихій вона була вогнем, а не водою, землею, а не повітрям.

Її білі як крейда щоки розпашілися. Густі рудувато-каштанові кучері вибилися з-під гребінця й розсипалися по оголених плечах. Разюче-прекрасні зелені очі, обрамлені довгими попелястими віями, блискали гнівом.

Він же дав слово, що не спізниться!

Однією рукою тримаючи поперед себе, як щит, сумочку, а другою — сукню, Леоні вихором помчала по мармуровій підлозі, не звертаючи жодної уваги на довгі осудливі погляди матрон і вдовиць. Проскочивши повз рожеві колони, позолочені статуї та фризи, вона кинулася до широченних парадних сходів і зацокотіла по них штучними перлинами та посрібленими намистинами, що прикрашали край її сукні. Леоні мала на собі тугий корсет, тому дихання її було уривчастим, а серце тьохкало зі швидкістю секундоміра.

Проте вона не стишувала ходи, бо побачила, що ліврейні лакеї вже почали були зачиняти двері до Великої зали. Додавши сил, Леоні рвонула вперед і вчасно опинилась у проході. «Ось», — сказала вона, тицьнувши білетерові квиток. — «А трохи згодом прийде мій брат…»

Білетер відступив і пропустив її всередину.

Після гамірливих та лунких пасажів Гранд-фойє, глядацька зала видалася напрочуд тихою та спокійною. Стишений шепіт, привітання, ввічливі розпитування про здоров’я та сімейні справи — усе це приглушували й поглинали грубі килими та численні ряди оксамитових сидінь.

Розрізнені звуки дерев’яних і мідних духових інструментів, гами, арпеджіо та фрагменти опери лунали дедалі гучніше, піднімаючись з оркестрової ями, наче завитки диму з осінніх вогнищ.

Усе ж таки я потрапила сюди!

Леоні вгамувала себе й розправила сукню. Щойно придбана в універмазі «Ля Самарітен» одягачка була цупкою, бо ще не ношена. Відкотивши довгі зелені рукавички вище ліктів так, щоб виднілася лише смужка оголеного тіла, дівчина пішла повз крісла до сцени. Їхні з братом місця були в першому ряду — найкращі в усій залі. Про це потурбувався композитор Клод Дебюссі, їхній сусід і приятель Анатоля. Леоні йшла, а праворуч та ліворуч від неї чорніли ряди шовкових циліндрів, колихалися пера дамських зачісок і розшиті блискітками опахала. То тут, то там було видно червоні й пурпурові щоки холеричних удовиць із ретельно вкладеним сивим волоссям. На кожен погляд Леоні відповідала сердечною посмішкою та легким кивком.

В атмосфері зали відчувається якась дивна напруженість.

Леоні почала вдивлятися пильніше. І що далі вона йшла, то ясніше розуміла: щось явно не так. На обличчях присутніх застигла нашорошеність, під якою вгадувалося тривожне передчуття близької біди.

Леоні відчула поколювання в потилиці, і легенький холодок пробіг по її спині. Публіка наче сторожко чогось вичікувала. Це прозирало в поглядах присутніх і недовірливому виразі кожного обличчя.

Усе це дурниці.

Раптом Леоні пригадала, як Анатоль за вечерею читав уголос газетну статтю про активні протести проти паризької презентації опери митця з Пруссії, якій Франція не так давно програла війну. Але ж це — палац Ґарнье, а не якийсь темний провулок у Кліші чи на Монмартрі!

Хіба ж може щось трапитися тут, в оперному театрі?

Заледве пробравшись уздовж ряду, обминувши частокіл із колін та спідниць, Леоні полегшено всілася на своє місце. Потім, відсапнувши, зиркнула на своїх сусідів. Ліворуч сиділа якась обвішана діамантами матрона зі своїм немолодим чоловіком, водянисті очі котрого ховалися за густими кущами насуплених брів. Він поважно сидів, поклавши рябі руки на срібний набалдашник палиці, на верхній частині якої виднівся напис-присвята. Праворуч розташувалися четверо похмурих злих бороданів середнього віку. Вони теж тримали руки на палицях, але то були прості самшитові ціпки. Порожнє місце Анатоля відокремлювало цю непривітну четвірку від Леоні, наче придорожня канава. Було в їхніх напружених обличчях і поглядах, невідривно зосереджених на сцені, щось лихе й бентежне.

Леоні помітила й те, що всі четверо були в однакових шкіряних рукавичках, у котрих цим чоловікам, вочевидь, було дуже жарко та незручно. Ось один із них повернув голову й витріщився на Леоні. Дівчина зашарілася й зосередила погляд перед собою, на пишній псевдотривимірній завісі, що спадала золотисто-пурпуровими складками з арки авансцени до дерев’яної підлоги.

А може, він не спізнився? Може, його спіткало якесь лихо?

Леоні мимоволі похитала головою, наче відмахуючись від цієї несподіваної та неприємної думки.

Потім дістала з сумочки віяло й, клацнувши, розкрила його. Хоч би як вона намагалася вигородити свого брата, скоріш за все він просто спізнився.

Що останнім часом траплялося досить часто.

Дійсно, після того похмурого похорону на цвинтарі Монмартр Анатоль став іще більш ненадійним. Леоні невдоволено насумрилася: знову цей неприємний спогад! Він невідступно переслідував її, змушуючи раз у раз переживати події того дня.

У березні в неї з’явилася надія, що все скінчилось і на минулому поставлено крапку, але поведінка брата й досі лишалась ексцентричною та незбагненною. Часто він зникав на кілька днів поспіль, а потім повертався пізно вночі й, уникаючи друзів і знайомих, з головою поринав у роботу.

Але ж він пообіцяв, що сьогодні не спізниться.

На поміст зійшов диригент, і від його появи неприємні думки Леоні розвіялися. Захоплені глядачі вибухнули шквалом оплесків, схожим на гарматний залп — несподіваний, сильний і оглушливий. Леоні теж заплескала в долоні, наче намагаючись своїми жвавістю й ентузіазмом погамувати відчуття тривоги. Проте четверо добродіїв, що сиділи поруч, навіть не поворухнулися, їхні руки так і лишилися лежати на дешевих і непоказних дерев’яних патерицях. Які ж вони неввічливі та грубі, — подумала Леоні, кинувши на них осудливий погляд. І навіщо ото їм було приходити сюди, якщо вони не збираються насолоджуватися музикою! Вона пошкодувала, що сидить поруч із ними, і з роздратуванням усвідомила своє невдоволення.

Диригент низько вклонився, а потім повернувся обличчям до сцени.

Оплески стихли. У великій залі запала тиша. Диригент постукав паличкою по дерев’яному пульту. Голубі струмені газових пальників зашипіли, заблимали й потьмяніли. У повітрі повисло очікування дива. Усі втупились очима в диригента. Оркестранти випросталися, підняли смички чи піднесли до вуст мундштуки своїх інструментів.

Маестро підняв паличку. Початкові акорди Вагнерового «Лоенґріна» заповнили величний простір палацу Гарньє, і Леоні забило дух.

А місце біля неї так і зосталося порожнім.

РОЗДІЛ 2

І майже відразу на верхніх рядах почулись улюлюкання та свист. Спочатку більшість аудиторії не звертала уваги на це заворушення та вдавала, наче нічого не відбувається. Проте шум ставав дедалі гучнішим і набридливішим. Почулися також голоси з гальорки й партеру.

Леоні ніяк не могла розібрати, що ж там вигукували ці невдоволені.

Уперто уставившись на оркестрову яму, вона спробувала ігнорувати кожне нове шипіння чи бурмотіння. Але, поки виконувалась увертюра, збурення наростало й почало підступно просотуватися в центр зали згори та з боків. Не в змозі далі мовчати, Леоні нахилилася до своєї сусідки.

— Хто ці люди? — пошепки спитала вона.

Потривожена матрона невдоволено насупилась, але таки відповіла.

— Вони називають себе abonnes, тобто абоненти, — відповіла вона, помахуючи віялом. — Чинять спротив виступам усіх нефранцузьких композиторів. Називають себе музичними патріотами. У принципі, я їм трохи співчуваю, але вважаю, що не таким шляхом треба йти.

Леоні кивнула на знак подяки й випросталась у кріслі, дещо заспокоєна невимушеним тоном жінки, хоча заворушення, навпаки, лише дужчало.

Не встигли завмерти в повітрі останні акорди увертюри, як протест почався вже по-справжньому. Коли підняли завісу й поглядам присутніх відкрився хор тевтонських лицарів десятого століття, які стояли на берегах річки Шейльди біля Антверпена, на верхньому ярусі балкона почалася метушня. Приблизно восьмеро чи дев’ятеро чоловіків зірвалися на ноги та зчинили гучну какофонію: вони свистіли, улюлюкали й повільно плескали в долоні. Хвиля невдоволення гойднула партер, прокотилась аж до верхніх рядів і розбилася бризками гучних протестів. Потім почулося глузливе скандування, яке Леоні спочатку не змогла розібрати. Однак його гучність швидко зросла, і вже можна було безпомилково розібрати слова:

Бошів[2] — геть! Бошів — геть!

Протести досягли вух співаків. Леоні побачила, як хористи та виконавці головних ролей обмінялися стривоженими поглядами, і на їхніх обличчях відбилися нерішучість і занепокоєння.

Бошів — геть! Бошів — геть!

Леоні не хотіла, щоб виступ було зірвано, проте водночас вона не могла не зізнатися собі, що така несподівана інтрига викликала в неї захват. Вона стала свідком події, про яку раніше можна було прочитати лише на шпальтах газети «Ле Фігаро».

Правда полягала в тому, що Леоні вже неабияк надокучили обмежені рамки буденного існування, обтяжлива потреба супроводжувати свою маман на занудливі вечірні посиденьки в сірих та одноманітних особняках далеких родичів і колишніх друзів її батька. Їй обридли болісно-нудотні й дріб’язкові розмови з теперішнім материним знайомим — відставним військовиком, котрий ставився до Леоні так, наче вона й досі була дівчинкою в коротенькій спідничці.

Буде що розповісти Анатолю!

Утім, настрій протестувальників почав змінюватись.

Актори, про чиї відчуття було важко здогадатися через товстий шар гриму, й далі співали. І мужньо протримались, аж поки на сцену хтось не кинув пляшку. Вона пролетіла лише за кілька сантиметрів від баса, який виконував роль короля Генріха.

На якусь мить оркестр замовк, і запала глибока й напружена тиша. Здавалось, усі глядачі як один затамували подих, спостерігаючи за пляшкою. Обертаючись наче в уповільненій зйомці, вона зеленувато блиснула в різкому світлі рампи, глухо гупнулась об брезентові декорації та покотилася в оркестрову яму.

В оперну залу враз увірвалася жорстока реальність. На сцені та поза нею зчинився гармидер. Шум посилився. Над головами ошелешеної публіки просвистіла друга пляшка й розбилася, вдарившись у сцену. Якась жінка в першому ряду заверещала й затулила обличчя, а в партері почав ширитися затхлий сморід гнилих овочів.

Бошів — геть! Бошів — геть!

Усмішка на обличчі Леоні змінилася на вираз тривоги та неспокій. По її спині побігли мурахи. Це було щось страшне й огидне, зовсім не схоже на цікаву пригоду. Дівчині стало зле.

Четверо чоловіків, що сиділи ліворуч, скочили на ноги й почали аплодувати в унісон. Спочатку повільно, потім — дедалі швидше. При цьому вони видавали твариноподібні звуки, то хрюкаючи, як свині, то мукаючи, як корови, то мекаючи, як цапи. Із жорстокими та злобливими виразами облич скандували вони антипрусський лейтмотив, підхоплений тепер у кожному куточку оперної зали.

— Бога ради, сядьте, чоловіче!

Якийсь бородатий добродій в окулярах і з землистим обличчям людини, котра все життя мала справу із сургучем, чорнильницею та документами, поплескав одного з протестувальників програмкою по спині.

— Це не те місце і не той час. Будь ласка, сядьте!

— І справді, — погодився його сусід. — Сядьте!

Протестувальник різко обернувся та своєю палицею навідліг ударив чоловіка по пальцях. Заскочений зненацька швидкістю й люттю нападу, бородань зойкнув і впустив програмку. Побачивши на його пальцях краплини крові, сусід підхопився на ноги та, спостерігали на палиці спеціально прикріплений металевий штифт, спробував вихопити її з рук нападника. Проте сильні руки грубо відштовхнули його, і він упав.

Диригент усіляко намагався втримати оркестр під контролем, але музиканти стали перелякано озиратись, і ритм почав збиватися, то надто пришвидшуючись, то занадто уповільнюючись. А за лаштунками, вочевидь, уже все вирішили. Раптом на сцену вискочили вдягнені в чорне робітники із закоченими по лікті рукавами й почали виводити співаків з-під «обстрілу».

Адміністрація спробувала опустити завісу. Погрозливо просвистівши в повітрі, гирі з брязкотом злетіли вгору. Важка матерія хитнулась і застрягла, зачепившись за декорацію.

Вигуки посилились.

Публіка покидала приватні ложі. Розгойдуючи перами, виблискуючи золотими прикрасами та шелестячи шовком, багатії квапливо посунули до виходів. Потім бажання залишити залу охопило й верхні ряди, де перебувала більшість націоналістично налаштованих протестувальників, а невдовзі воно поширилося на бельетаж і партер. Ряди позаду Леоні теж майже спорожніли; публіка покидала свої місця та скупчувалась у проходах. З усіх куточків Великої зали чулося, як різко ляскали відкидні сидіння, — то люди вставали зі своїх місць. На виходах раз по раз брязкали на поперечках мідні кільця важких оксамитових портьєр, що їх рвучко відкидали вбік невдоволені глядачі, виходячи з приміщення.

Одначе протестувальники ще не досягли своєї мети — повністю зірвати виставу. І сцена знову зазнала обстрілу. У її бік полетіли пляшки, каміння, цеглини та гнилі овочі. Оркестранти похапцем звільнили яму, прихопивши з собою дорогоцінні ноти, інструменти й футляри. Проштовхуючись крізь ряди стільців і дерев’яних підставок, вони попрямували до виходу під сценою.

Нарешті в щілині між не до кінця опущеною завісою та сценою виник директор театру й став закликати до спокою. Його обличчя вкривали рясні краплини поту, і він разу раз витирався змокрілим носовиком.

— Мадам і мосьє! Будь ласка, заспокойтеся! Благаю вас!

Директор був статечним чоловіком, однак ані його голос, ані його поведінка не навіювали поваги й бажання підкоритися. Леоні бачила, як, перелякано вирячивши очі, він безладно вимахував руками, даремно намагаючись хоч якось упорядкувати хаос, котрий розростався дедалі більше.

Надто мало, надто пізно.

Просвистів іще один «снаряд»; цього разу не пляшка й не цеглина, а дровиняка з повбиваними в неї цвяхами. І влучила директорові просто в лоб. Той заточився й позадкував, притиснувши руку до обличчя. Крізь пальці з рани бризнула кров, і він, зібгавшись, наче ганчір’яна лялька, завалився набік на сцену.

Від побаченого хоробрість остаточно полишила Леоні.

Треба негайно забиратися звідси.

Не на жарт перелякавшись, вона почала безпорадно озиратись, але враз збагнула, що потрапила в пастку: ззаду та з боків її підпирав натовп, а спереду шлях до відступу перекривали смертоносні предмети, що час від часу гепались об сцену. Леоні подумала, що можна вибратися, перескакуючи через сидіння, і вона вхопилася за спинку. Та, як з’ясувалось, оздоблена намистинами пелена її сукні зачепилася за металевий шворінь під сидінням. Дівчина нахилилась і з наростаючим розпачем почала шарпати сукню тремтливими пальцями, намагаючись висмикнути її та вивільнитися.

Аж раптом залою прокотився новий войовничий поклик:

— Геть! Геть!

Леоні глянула вгору.

Що ж тепер буде? Заклик підхопили в усіх куточках зали.

— Геть! Уперед! В атаку!

Наче хрестоносці під час облоги замку, так звані «абоненти» кинулися вперед, вимахуючи палицями та кийками. То тут, то там блискали леза ножів. Леоні всю затрусило від страху. Вона збагнула, що протестувальники збираються штурмувати сцену та що вона перебуває якраз на їхньому шляху.

А в залі маска пристойності паризького світського товариства (а радше те, що лишалося від неї) остаточно тріснула й розсипалася на друзки. Тих, хто ще не встиг покинути приміщення, охопила паніка. Адвокати й газетярі, художники й учені, банкіри й державні службовці, куртизанки й доброчесні панії — усі вони розпачливо кинулись до дверей, відчайдушно намагаючись уникнути насильства.

Sauvez qui peut! — Рятуйся, хто може! І як може.

Націоналісти-демонстранти рушили до сцени. З військовою чіткістю вимаршовували вони з усіх куточків зали, перебираючись через сидіння та перегородки. Невдовзі вони вщерть заповнили оркестрову яму й увесь простір аж до кону. Леоні знову смикнула сукню. Потім дужче. Іще дужче. Почувся тріск тканини, і вона, нарешті, вивільнилася.

— Кляті боші! Ельзас — це Франція! Лотарингія — це Франція!

Протестувальники почали зривати куліси та перекидати й трощити декорації. Намальовані дерева, річку, валуни й камені, а також міфічних вояків десятого століття сплюндрував цілком реальний озвірілий натовп століття дев’ятнадцятого. Сцену вкрили дерев’яні тріски, шматки брезенту й пилюка. Уявний світ Лоенґріна потерпів нищівну поразку.

Та невдовзі нападники наштовхнулися на спротив. Невеличкий загін, що якимось чином організувався в партері з ідеалістично налаштованих молодиків і ветеранів минулих кампаній, кинувся вслід за націоналістами на сцену. Його учасники вибили двері, що сполучали залу з тильною частиною приміщення, і, вискочивши на кін біля лаштунків, об’єднали свої зусилля з технічним персоналом, який наступав на антипрусських націоналістів між задниками та складом декорацій.

Леоні спостерігала — нажахана, але водночас і заворожена цим видовищем. Якийсь уродливий молодик, іще майже хлопчина, з довгими підкрученими вусами та в явно завеликому позиченому костюмі, кинувся на ватажка протестувальників. Ухопивши того за шию, він спробував був повалити його, але натомість сам опинився на підлозі. Отримавши кованим чоботом у живіт, хлопець заверещав від болю.

— Геть бошів! Хай живе Франція!

Жадоба крові охопила учасників бійки. Її жорстокість наростала, і Леоні бачила, як очі чоловіків запалали несамовитою люттю. Щоки розпашілися, укрившись лихоманковим рум’янцем. «Припиніть, благаю вас!» — вигукнула вона, але ніхто її не почув, а ймовірний маршрут утечі й досі лишався заблокованим.

Леоні відсахнулася: то ще одного робітника сцени скинули з підмостків. Зробивши сальто над спорожнілою оркестровою ямою, він ударився в мідну поперечину. Його скалічена рука неприродно вивернулась і обвисла. Очі так і лишилися розплющеними.

Треба тікати назад. Назад!

Але тепер здавалося, що ввесь світ потонув у крові, розтрощених кістках і покаліченій плоті. Леоні не бачила довкола себе нічого, крім спотворених ненавистю чоловічих облич. За якихось п’ять футів від того місця, де вона стояла, заклякши від страху, показався чоловік. Він повз навколінки, а за ним тягнулися розірвані жилетка й піджак. Своїми долонями він залишав на дошках сцени криваві сліди.

Над ним змахнули ножем.

Ні!

Леоні спробувала була застерегти нещасного, але від переляку втратила голос. Смертоносне знаряддя впало додолу. Увійшло в плоть. Чоловік послизнувся й важко завалився набік. Зиркнувши вгору, на нападника, він уздрів ніж і виставив руку, намагаючись захиститися. І знову лезо впало вниз. І знову ввійшло в плоть. Чоловік заволав, а ніж витягли та знову глибоко загнали йому в груди.

Чоловік засіпався, як маріонетка в ляльковому театрі на Єлисейських Полях, його руки й ноги обм’якли, і він нерухомо закляк.

Леоні з подивом виявила, що плаче. А потім її знов охопив страх. Сильніший, аніж будь-коли. «Будь ласка!» — вигукнула вона. — «Пропустіть мене!»

Леоні спробувала проштовхнутись, але вона була надто маленькою, надто легкою. Дорогу до виходу їй застувала юрма людей, а центральний прохід уже теж був заблокований барикадою зі стільців із кармазиновою оббивкою. А на розкидані під сценою нотні аркуші дощем упали іскри, що посипалися з газових пальників. Шипучі помаранчеві бризки, жовтогарячий вогонь паперу — і ось уже з нижньої частини кону повалив дим.

Пожежа! Пожежа!

Від цих вересків у залі зчинилася ще більша паніка. Усім одразу ж пригадалися події п’ятирічної давнини, коли вогняне пекло, що вибухнуло в Театрі комедії, забрало життя понад вісімдесяти людей. «Пропустіть мене, благаю!» — скрикнула Леоні.

Проте ніхто на неї не зважав. Підлогу під її ногами тепер укривав килим із кинутих програмок, капелюшків із перами, лорнетів і театральних біноклів, розтрощених черевиками. Вони були схожі на поламані кості в древній гробниці.

Леоні не бачила перед собою нічого, крім ліктів та лисин, але вперто й важко, крок за кроком, просувалася вперед. Нарешті їй таки вдалося дещо віддалитися від епіцентру бійки. Раптом вона відчула, як літня жінка біля неї спіткнулась і почала падати.

Її ж затопчуть!

Леоні хутко простягла руку й ухопила жінку за лікоть. Рука під накрохмаленою матерією виявилася тонкою, як жердина.

— Я ж тільки музику хотіла послухати! — хлипала жінка. — Хіба мені не все одно — німецька вона чи французька! Невже ж таке страхіття можливе в наш час! Хто б міг подумати, що це може трапитися знову!

Спотикаючись і похитуючись, Леоні рухалася вперед, тягнучи на собі всю вагу старої жінки. І з кожним кроком цей тягар ставав дедалі важчим, бо старенька поступово непритомніла.

— Лишилося ще трішки! Тримайтеся, будь ласка! — скрикнула Леоні, намагаючись будь-що втримати жінку на ногах.

Ми майже біля дверей. Ще трохи — і ми врятовані!

Нарешті вона побачила знайому ліврею швейцара.

— Допоможіть же мені, Бога ради! — вигукнула дівчина. — Сюди! Мерщій!

Швейцар слухняно підкорився. Не промовивши ні слова, він звільнив Леоні від її ноші, підхопив стареньку на руки й поніс до Гранд-фойє.

Ноги Леоні підгиналися від утоми й нервового виснаження, але вона силою волі примушувала себе рухатися вперед. Зосталося лише кілька кроків.

Раптом хтось схопив її за руку.

— Ні! — вигукнула Леоні. — Відпустіть!

Вона нікому не дозволить затягти себе всередину, де вирує пожежа та шаленіє натовп, а проходи завалено саморобними барикадами зі стільців! Леоні вдарила навмання, але промахнулася.

— Не торкайтеся мене! — несамовито заверещала вона. — Відпустіть!

РОЗДІЛ 3

— Леоні, це я. Леоні!

Чоловічий голос, знайомий та заспокійливий. Запах сандалової олії для волосся й турецького тютюну.

Анатоль? Звідки він тут?

Раптом сильні руки обійняли її за талію та вихопили з натовпу.

Леоні розплющила очі.

— Анатолю! — вигукнула вона, обхопивши брата руками за шию. — Де ти був? Чому ти спізнився? — І від обіймів Леоні перейшла до нападу, люто забарабанивши кулаками по грудях брата. — Я на тебе чекала, чекала, а ти так і не прийшов. Як же ти міг мене полишити, коли тут таке коїться…

— Знаю, — швидко відповів Анатоль. — Знаю: ти маєш повне право шпетити мене, але не зараз. — Її лють минула так само хутко, як і з’явилася. Раптом відчувши втому та виснаження, Леоні знесилено опустила голову на широкі груди свого кремезного брата.

— Я бачила, як…

— Знаю, моя маленька, — ніжно мовив Анатоль, пробігши рукою по скуйовдженому волоссю сестри, — але до театру вже прибули військові. Нам треба вшиватися звідси, інакше ми потрапимо між двох вогнів.

— Така ненависть на їхніх обличчях, Анатолю! Вони все поламали й розтрощили. Ти бачив? Бачив? — Леоні відчула, яку ній наростає істерика, підіймаючись від живота до грудей, а потім — до горла. — Вони буквально голими руками зруйнували…

— Пізніше розкажеш, — різко перервав її брат. — А зараз нам треба тікати звідси. Сюди! Мерщій!

Глибоко вдихнувши, Леоні миттю отямилась.

— От і молодчина, — сказав Анатоль, побачивши, як у її очах знову з’явилася рішучість. — А тепер — гайда звідси!

І високий та кремезний Анатоль проклав своїм могутнім тілом дорогу через натовп людей, що панічно тікали з оперної зали.

Проскочивши крізь оксамитові портьєри, брат і сестра опинилися посеред хаосу. Тримаючись за руки, вони побігли повз балкони, а потім униз — парадними сходами. Мармурова підлога, всипана пляшками шампанського, перекинутими цеберками з льодом і програмками, була під їхніми ногами слизькою, як ковзанка. Сковзаючи, та все ж примудряючись триматися на ногах, вони добігли до засклених дверей і вискочили надвір.

І відразу ж почули, як за ними тріснуло й розбилося скло.

— Леоні, сюди!

Якщо раніше дівчині здавалося, що сцена, свідком якої вона стала у Великій залі, була неймовірною у своїй жахливості, то виявилося, що надворі ситуація є значно гіршою. Абоненти, тобто демонстранти-націоналісти, захопили ще й сходи палацу Ґарньє. Озброєні кийками, пляшками та ножами, вони стояли рядами по три й чекали, скандуючи свої гасла. Унизу, на самій Пляс дель Опера, розташувалися шереги солдатів у коротких червоних куртках і золотистих касках. Ставши на одне коліно, вони націлили гвинтівки на демонстрантів, очікуючи команди «Вогонь!».

— Їх тут так багато! — скрикнула Леоні.

Анатоль не відповів і потяг сестру крізь юрбу коло барокового фасаду палацу Ґарньє. Добігши до рогу, він швидко звернув праворуч у вулицю Скріб — геть подалі від напрямку стрільби. Цілий квартал брата й сестру ніс із собою бурхливий людський потік. Вони міцно вхопилися за руки, щоб не загубити одне одного, а їх зіштовхувало, підкидало й вертіло, наче тріски у швидкоплинній річці.

Та все ж Леоні відчула себе в безпеці, хоч і ненадовго. Бо з нею був Анатоль.

Раптом пролунав поодинокий постріл із гвинтівки. На якусь мить людська хвиля завмерла — і покотилась далі. Леоні відчула, що туфлі-човники на її ногах розстебнулись і ось-ось поспадають, а її кісточок торкаються важкі черевики чоловіків, і час від часу вони наступають на роздертий край її сукні. Їй заледве вдавалося зберігати рівновагу й не падати. Позаду бабахнув гвинтівковий залп, і в повітрі свиснули кулі. Єдиною точкою опори в навколишньому хаосі залишалася рука Анатоля.

— Тримай міцніше! — перелякано скрикнула Леоні.

Раптом повітря розчахнув потужний вибух, і під ногами втікачів здригнулася земля. Леоні, напівобернувшись, побачила, як над оперним театром у небо піднявся брудно-сірий гриб із пилюки й диму. А потім бруківку потряс іще один вибух. Здалося, довколишнє повітря спочатку застигло, а потім наче зібгалося.

Гармати! Вони стріляють із гармат!

Та ні, то, мабуть, петарди.

Леоні верескнула й міцніше вхопила Анатоля за руку. І вони кинулися вперед — навмання, втративши відчуття часу та місця, гнані самим лише тваринним інстинктом, який не давав їм зупинитись і змушував бігти далі, аж поки ввесь цей гармидер, кров і пилюка не залишаться далеко позаду.

Леоні відчула, як накочується втома, як слабнуть її ноги, але вона все бігла, поки ставало сил. Мало-помалу натовп рідшав, і нарешті вони опинились на тихій вулиці, далеко від пострілів, вибухів та гарматних жерл. Ноги Леоні мліли від виснаження, а по розпашілому обличчю котилися краплини поту.

Зупинившись, вона знесилено сперлася рукою на стіну будинку. Її серце несамовито калатало. У вухах та скронях гупала кров — важко й гучно.

Анатоль зупинився й теж прихилився до стіни. Леоні обм’якла та повисла на ньому; каштанове волосся шовковою шаллю впало їй на спину, і вона відчула, як брат турботливо обійняв її за плечі.

Леоиі судомно ковтала нічне повітря, намагаючись відсапнути. Стягнувши з себе брудні рукавички, закаляні пилюкою та сажею паризьких вулиць, вона кинула їх на тротуар.

Анатоль пригладив своє густе чорне волосся, що розтріпалося по його високому чолу й гострих вилицях. Попри регулярні заняття фехтуванням, він теж важко дихав.

Хоч як це було дивно, але на його обличчі промайнула легка посмішка.

Деякий час вони мовчали. Єдиним звуком було їхнє важке хекання, від якого в холодне вересневе повітря здіймалися білі хмаринки пари. Нарешті Леоні оговталась.

— Чому ти спізнився? — спитала вона таким суворими тоном, наче за останню годину нічого не трапилось.

Анатоль здивовано витріщився на неї, а потім розсміявся, спочатку 'потихеньку, потім — гучніше. Він намагався заговорити, але сміх душив його, і слова виривалися з рота разом із реготом.

— Мала, невже після пережитого тобі ще не перехотілося насварити мене?

Леоні кинула на брата суворий погляд, але швидко відчула, як сіпаються куточки її рота. Спочатку вона тихо розсміялася, потім гучніше, ще гучніше, і ось уже все її тіло затрусилося від сміху, а по милих замурзаних щічках покотилися сльози.

Анатоль зняв із себе піджак і накинув його сестрі на плечі.

— Ти й справді дивовижне створіння, — мовив він. — Просто дивовижне!

Порівнявши свій скуйовджений вигляд із братовою елегантністю, Леоні пригнічено всміхнулася. Зиркнувши на свою пошматовану зелену сукню, вона побачила, що кайма відірвалась і телі — пається позаду, як хвіст, а вцілілі намистини ледь тримаються.

Незважаючи на панічну втечу вулицями Парижа, Анатоль виглядав просто бездоганно. Рукави його сорочки були білі та хрусткі, кінчики накрохмаленого комірця й досі стояли сторч, а на блакитній жилетці не було ані цяточки бруду.

Анатоль відступив назад, щоб прочитати табличку на стіні.

— Ага, вулиця Комартен, — сказав він. — От і прекрасно. Повечеряємо? Ти ж, напевне, голодна?

— Як вовчиця.

— Я знаю одне кафе неподалік. Унизу часто бувають танцюристки з кабаре «Ле Гранд Пінт» зі своїми шанувальниками, але на горішньому поверсі є пристойні затишні кабінети. Ну як, такий варіант тебе влаштує?

— Цілком.

Анатоль хитро посміхнувся.

— Тоді згода. Хоч раз затримаю тебе допізна, коли матінка вже точно ляже спати. Не можу ж я показати їй тебе в такому стані! Інакше вона мені ніколи цього не пробачить.

РОЗДІЛ 4

Супроводжувана генералом Жоржем Дюпоном, Маргарита Верньє вийшла з фіакра на розі вулиць Камбон та Сен-Оноре.

Поки її шанувальник розплачувався з візником, вона накинула на плечі хутрову загортку, вкриваючись від вечірньої прохолоди, і вдоволено посміхнулася. Це був найкращий ресторан у місті, і його знамениті вікна — як і зазвичай — затуляло вигадливе й вишукане мереживо з Бретані. Якщо Дюпон привіз її сюди, отже, дійсно шанує її та поважає.

Руч-об-руч вони ввійшли до ресторану «Вуазен». Там їх зустріла атмосфера розважливості й тихої, неквапливої бесіди. Маргарита відчула, як Жорж випнув груди та злегка підніс голову. Збагнувши, що то він помітив заздрісні погляди чоловіків, вона стиснула його руку й відчула таке саме стискання у відповідь. Це було як нагадування про те, як приємно провели вони останні дві години. Жорж обернувся й кинув на жінку ревнивий погляд. Маргарита заспокійливо всміхнулася йому, з утіхою спостерігши, як він густо почервонів від комірця й аж до кінчиків вух. Чутливий рот, широка зваблива посмішка та повні губи робили її вроду дивовижною. У цій жінці вгадувались і обіцянка, і принадна зваба.

Піднявши руку, Жорж посмикав жорсткий білий комірець і ослабив чорну краватку. Його розкішний та елегантний піджак був уміло скроєний таким чином, щоб приховати ту прикрість, що у свої шістдесят відставний генерал уже втратив фізичну форму, яку він мав у зеніті своєї військової кар’єри. У петлиці виднівся краєчок різнокольорової стрічки, що означала медаль за Седан і Мец. Замість жилетки, яка б лише підкреслювала його випукле черевце, на генералові був широкий пояс-шарф. Сивочолий, із густими кущастими вусами, Жорж тепер служив дипломатом — статечним та розважливим — і хотів, щоб усі про це знали.

Щоб потішити його марнославство, Маргарита скромно вдяглася в пурпурову муарову сукню зі сріблястою облямівкою та намистинами. Повненькі руки й широкі стегна вигідно підкреслювали її тонкий стан і привертали до нього пильну увагу. Комірець був високим, і за ним лише прозирала вузенька смужка оголеного тіла, але від цього звабливість Маргарита лише посилювалась. Її чорне волосся було елегантно скручене в шиньйон із кількома фіолетовими перами, що якнайповніше підкреслювало красу її тонкої білої шиї. А дивовижність ясних карих очей відтінювалася прекрасним кольором обличчя.

Усі знуджені матрони та манірно-бундючні дружини, що були присутні в ресторані, витріщилися на Маргариту з подивом та неприязню, тим паче, що вона була не дівчиною в розквіті молодості, а жінкою сорока п’яти років. Поєднання вроди, прекрасної фігури й відсутності обручки на руці явно ображало їхнє почуття пристойності та справедливості. Чи варто було афішувати свій любовний зв’язок у такому місці, як «Вуазен»?

Власник ресторану, такий само сивочолий і статечний, як і відвідувачі, хутко рушив привітати Жоржа, вигулькнувши з-за двох дам, що сиділи за першим столиком. То були Сцилла й Харибда, без чийого благословення до цього кулінарного закладу не входила жодна душа. Генерал Дюпон був давнім завсідником, який замовляв найкраще шампанське й давав щедрі чайові. Утім, останнім часом він чомусь нечасто заходив до «Вуазену», і власник, напевне, боявся, що втратив свого клієнта, котрий став тепер відвідувати кафе «Пілар» або кафе «Англе».

— Мосьє, як приємно бачити вас ізнову! А ми вже були подумали, що вас призначили на закордонну посаду.

Жорж страшенно знітився та явно не знав, що сказати. Який же він простодушний, — подумала Маргарита, хоча не можна було сказати, що ця його риса була їй не до вподоби. Жорж мав кращі манери й був щедріший та відвертіший за більшість тих чоловіків, яких їй довелося знати раніше.

— У цьому повністю моя провина, — відповіла вона, кинувши на хазяїна грайливий погляд з-під своїх довгих він. — Бо це я тримала його при собі.

Власник ресторану розсміявся й клацнув пальцями. Поки гардеробник брав у Маргарити плащ, а в Жоржа — палицю, чоловіки обмінялися милощами, поговоривши про погоду та ситуацію в Алжирі. Вони обговорили також свіжі чутки про антипрусську демонстрацію. Маргарита ж на мить відволіклася й дала волю своїм думкам. Озирнувшись, вона помітила знаменитий стіл-вітрину з першокласними фруктами. Звісно, полуниці вже відійшли, та й узагалі, Жорж не любив засиджуватися допізна, тож навряд чи він схоче залишитись до того часу, коли подаватимуть десерт.

І непомітно для чоловіків, які завершували свою бесіду, Маргарита розчаровано зітхнула. Попри те, що всі столи довкола них були зайняті, в атмосфері ресторану відчувалися спокій і затишний комфорт. Її син не пішов би до «Вуазену», вважаючи його надто старомодним і нудним, але їй рідко доводилося бувати в таких закладах, і тому вона, зазирнувши сюди, визнала цей ресторан просто чарівним і милим. Він був цілком сумірним із тими безпекою та спокоєм, що їх вона знайшла під покровительством генерала Дюпона.

Скінчивши розмову, господар підніс руку. До них підійшов метр і провів Жоржа та Маргариту крізь освітлене свічками приміщення до спеціального столика в ніші. Недосяжний поглядам решти відвідувачів, він розташовувався також досить далеко від обертальних дверей, які вели на кухню. Маргарита помітила, що метр аж упрів, і його верхня губа блищала від поту під коротко підстриженими вусиками. Цікаво, чим же насправді займається Жорж у міністерстві закордонних справ, що його думка та добре ставлення важать так багато? — подумала вона.

— Мосьє, мадам, може, для початку аперитив? — спитав офіціант.

Жорж поглянув через столик на Маргариту.

— Шампанського?

— Так, це було б чудово.

— Тоді пляшку «Кристалу»[3], — ледь не пошепки сказав Жорж, прихилившись до офіціанта, наче не хотів обтяжувати Маргариту знанням такої дрібної та незначущої деталі, як те, що він замовив найкраще шампанське в цьому закладі.

Щойно метр пішов, Маргарита виставила ногу й торкнулася під столом ноги Жоржа. Мить — і вона із задоволенням побачила, як той сіпнувся та збуджено завовтузився в кріслі.

— Ну, Маргарито, припини, — запротестував генерал, але його протест був явно нерішучим, і в ньому чулося вагання.

Скинувши взуття, жінка знову легенько притулила ногу до його ноги й відчула складку брюк крізь тоненьку, як павутина, панчоху.

— У їхньому льосі — найкращі червоні вина в Парижі, — хрипко сказав генерал, наче бажаючи прокашлятися. — Бургундські, бордоські — усі впорядковані за роками виробництва; спочатку вина з відомих гуралень, потім — решта в належному порядку, і так — аж до ординарних вин для простолюдинів.

Маргарита не любила червоних вин, від яких у неї страшенно боліла голова, але зараз вона була налаштована пити все, що замовить для неї Дюпон.

— Ти такий кмітливий, Жорже, — мовила вона із вдячністю в голосі. І, озирнувшись довкола, додала: — Молодець, що знайшов нам столик. Для середи тут сьогодні дуже людно.

— Просто треба знати, до кого звертатися, — відповів генерал, хоча Маргарита й помітила, що він був явно втішений її лестощами. — А ти хіба бувала тут раніше?

Вона похитала головою. Педантичний та прискіпливий Жорж мав схильність збирати докупи факти й аналізувати їх, полюбляючи хизуватися своїми знаннями. Звісно, як справжня парижанка, Маргарита знала історію ресторану «Вуазен», але воліла вдавати з себе необізнану. Під час трагічних місяців Паризької комуни цей ресторан став свідком найжорстокіших сутичок між комунарами й урядовими військами. Там, де зараз була стоянка фіакрів і двоколок, ідо відвозили відвідувачів з одного краю Парижа до іншого, двадцять років тому вивищувалися барикади: залізні ліжка, перекинуті дерев’яні вози, піддони та снарядні й патронні ящики. Маргарита, разом зі своїм чоловіком — її прекрасним, героїчним Лео, — теж билася колись на цих барикадах. То була коротка славетна мить, коли вони об’єдналися проти правлячого класу.

— Коли Луї-Наполеон зазнав ганебної поразки в битві під Седаном, — із присвистом видихнув Жорж, — пруссаки рушили маршем на Париж.

— Так, — пробурмотіла Маргарита, уже не вперше зазначивши, що генерал, напевне, вважає її молодшою, аніж вона є, бо розповідає про речі, безпосередньою очевидицею яких вона була.

— Звісно, через облогу й обстріл, що посилювався кожного дня, запаси їжі танули. Тільки в такий спосіб і можна було провчити тих комунарів. Однак через це багато хороших ресторанів припинили свою роботу. Просто не було харчів. Горобці, коти, собаки — усе, що можна було з’їсти, зникло з вулиць Парижа. Навіть тварин із зоопарку — і тих забили на м’ясо.

— Так, Жорже, — посміхнулася Маргарита, заохочуючи генерала до подальшої розповіді.

— Як ти гадаєш, що одного дня подавали у «Вуазені» в ті часи?

— Навіть уявити не можу, — відповіла вона, широко розплющивши очі й уміло вдаючи цілковиту необізнаність. — Я просто гублюся в здогадках. Тушковану змію, чи що?

— Ні, — задоволено розреготався Жорж. — Спробуй іще.

— Не знаю, що й думати. Крокодила?

— Слона, — тріумфально повідомив генерал. — Подавали страву, приготовану зі слонячого хобота. Лишень уяви собі! Прекрасно. Просто прекрасно. Який незламний дух, га?

— Так, звісно, — погодилася Маргарита й теж розсміялася, хоча її спогади про літо 1871 року були дещо іншими. То були тижні голоду та боїв, коли вона мусила дбати про свого несамовитого, ідеалістичного й запального чоловіка й водночас роздобувати їжу для свого дорогого маленького Анатоля. Грубий чорний хліб, каштани та їстівні ягоди, що їх вона цупила вночі з кущів у саду Тюїльрі.

Коли Комуна зазнала поразки, Лео втік і переховувався в друзів майже два роки. Зрештою, його теж спіймали й лише дивом не розстріляли. Цілий тиждень Маргарита оббивала пороги поліційних відділків і судів, перш аніж дізналася, що її чоловік постав перед судом і дістав термін ув’язнення. Його ім’я з’явилось у списку осіб, вивішеному на стіні муніципалітету: заслання до Нової Каледонії, французької колонії в Тихому океані.

Амністія комунарам прийшла до нього надто пізно. Лео помер на кораблі в океані, навіть не дізнавшись, що в нього народилася донька.

— Маргарито? Ти мене слухаєш? — трохи роздратовано спитав Дюпон.

Збагнувши, що мовчала надто довго, Маргарита враз змінила вираз обличчя.

— Я просто думала, що то, мабуть, було не абищо, — швидко відповіла вона. — І свідчило про непересічний талант і винахідливість кухаря «Вуазену», якщо він спромігся приготувати таку страву. Це ж просто прекрасно, що тут, у цьому місці, де творилась історія, я зараз коротаю час. — І, зробивши невеличку паузу, Маргарита додала: — Із тобою.

Утішений Жорж задоволено усміхнувся.

— Зрештою, сила волі неодмінно перемагає, — сказав він. — Завжди можна обернути програшну ситуацію собі на користь, але нинішнє покоління про це навіть не здогадується.

— Вибачте, що я втручаюсь у вашу розмову.

Дюпон увічливо підвівся, незважаючи на явне роздратування, що блиснуло в його очах. Маргарита обернулася й побачила високого пана аристократичної зовнішності з густим чорним волоссям та високим чолом.

— Я вас слухаю, мосьє, — досить непривітно мовив Жорж.

Забачивши цього чоловіка, Маргарита взялася похапцем порпатись у своїй пам’яті, хоча була певна, що ніколи раніше його не зустрічала. Будучи приблизно того ж самого віку, що й вона, він був одягнений у звичну вечірню «уніформу»: чорний піджак і чорні брюки. Але то була бездоганна одіж, що елегантно підкреслювала кремезну статуру, котру вона прикривала. То був високий і плечистий чоловік, звиклий робити все по-своєму. Видивляючись хоч якусь ознаку, за якою можна б визначити цього незнайомця, Маргарита помітила золоту каблучку з печаткою на його лівій руці, якою він тримав шовковий циліндр, білі рукавички та білий кашеміровий шарф. Видно було, що він або щойно прибув, або якраз збирався йти.

Маргарита зашарілася під його поглядом, що наче роздягав її догола, і відчула, як жар розтікається по всьому її тілу. Під туго затягнутим корсетом та між грудьми виступили краплинки поту.

— Даруйте, — звернулася вона до незнайомця, кинувши стурбований погляд на Дюпона. — Ви до мене?

— Пане, — звернувся чоловік до Жоржа вибачливим тоном, — можна поговорити з вашою дамою?

Заспокоєний Дюпон злегка кивнув головою.

— Я — приятель вашого сина, мадам Верньє, — почав чоловік, витягуючи з жилетки візитівку. — Мене звати Віктор Констант, граф Турмалінський.

Маргарита трохи повагалась, але візитівку таки взяла.

— Знаю, з мого боку було дуже нечемно втручатися, але мені терміново треба побачитися з вашим сином стосовно однієї дуже важливої справи. Я був на селі й лише сьогодні ввечері повернувся, сподіваючись застати Анатоля вдома. Однак чомусь не застав… — Незнайомець замовк і знизав плечима.

У житті Маргарити було багато чоловіків. І вона дуже добре знала, як слід поводитись і розмовляти з мужчиною, якого вперше побачила кілька хвилин тому, ба більше — як фліртувати з ним і як зачарувати його. Проте цей незнайомець… Він був якийсь особливий, непроникний. Вона не могла зазирнути йому в душу.

Вона глянула на візитівку, що її тримала в руці. Анатоль мало розповідав їй про свої справи, але Маргарита не сумнівалася, що він ніколи не згадував при ній таке гучне ім’я — ні як приятеля, ні як клієнта.

— А ви не знаєте, де мені його знайти, мадам Верньє?

Маргарита відчула приплив симпатії, яка відразу ж змінилася на холодок страху. Й обидва відчуття були їй приємними, але водночас — тривожними. Граф звузив очі, наче читаючи її думки, і злегка нахилив голову.

— Мосьє, боюся, що ні, — відповіла вона, відчайдушно намагаючись надати невимушеності своєму голосу. — Хіба що залишите свою візитівку в його конторі…

Віктор Констант злегка кивнув.

— Мабуть, я так і зроблю. А контора розташована…

— На вулиці Монторгей. Точного номера я не пам’ятаю.

Констант не зводив із жінки прискіпливого погляду.

— От і чудово, — нарешті мовив він. — Іще раз перепрошую за втручання. Я буду вам дуже вдячний, мадам Верньє, якщо ви перекажете вашому синові, що я його шукаю.

Не питаючи дозволу, він нахилився, узяв її руку, яка лежала на коліні, і підніс до своїх губ. Відчувши крізь рукавичку його подих та лоскотання вусів, Маргарита, сама того не бажаючи, аж подалася вперед, реагуючи на його дотик, і відразу ж збагнула, що цим мимовільним порухом виказала свої справжні почуття.

— На все добре, мадам Верньє! До побачення, пане генерале!

Із цими словами Констант різко вклонився й пішов. Тієї-таки миті вигулькнув офіціант і знову наповнив келихи. Дюпон вибухнув гнівом.

— Який нахабний і бундючний негідник! — прогарчав генерал, відкинувшись на спинку крісла. — Яка ганебна поведінка! Хто він такий, щоб так образливо поводитися з дамою!

— Образливо? Хіба ж він мене скривдив, Жорже?

— Цей фанфарон просто пожирав тебе очима!

— Правда? А я й не помітила. І взагалі, він видався мені нецікавим, — сказала Маргарита, не бажаючи, щоб Дюпон улаштував сцену ревнощів. — Будь ласка, не переймайся через мене.

— А ти, часом, не знаєш цього типа? — спитав Дюпон з несподіваною підозрою в голосі.

— Я ж сказала, що ні, — спокійно відповіла Маргарита.

— Але ж негідник знає, хто я такий, — наполягав генерал.

— Може, він просто впізнав тебе з газетних знімків, Жорже, — сказала вона. — Ти не береш до уваги те, що тебе знають багато людей. Забуваєш, наскільки відомою особистістю ти є.

Маргарита помітила, як під дією її обережних і вигадливих лестощів генерал дещо розслабився. Воліючи покласти край інциденту, вона взяла коштовну візитівку Константа за край і піднесла до полум’я свічки, поставлено! посеред столу. Якусь мить візитівка займалась, а потім ураз спалахнула — яскраво та сильно.

— На Бога, навіщо ти це робиш?

Маргарита підняла свої довгі вії, а потім знов опустила погляд на полум’я й дивилась на нього доти, доки воно не замерехтіло та згасло.

— Так буде краще, — сказала вона, струшуючи сірий попіл з рукавички в попільницю. — Забуто. І якщо граф справді є людиною, з якою Анатоль бажає мати справу, то для цього існує належне місце — з десятої ранку до п’ятої вечора в конторі мого сина.

Жорж схвально кивнув, і Маргарита з полегкістю завважила, що підозрілий вираз зник з його обличчя.

— А ти й справді не знаєш, чим займається твій хлопець сьогодні ввечері?

— Звісно, знаю, — відповіла вона з посмішкою, наче розповідаючи йому про розіграш, — але обачливість ніколи не завадить. Я дуже не люблю, коли розпускають плітки.

Генерал знову схвально кивнув. Маргарита хотіла, щоб він думав про неї як про жінку розважливу та надійну.

— Згоден, маєш рацію.

— Правду кажучи, Анатоль повів Леоні в оперу. Сьогодні — прем’єра найновішого твору Вагнера.

— Клята прусська пропаганда! — пробурчав Жорж. — Не треба було дозволяти цієї вистави.

— А опісля, наскільки мені відомо, він збирався повести сестру до ресторану чи кафе повечеряти.

— Не здивуюся, якщо це буде один з отих огидних богемних закладів на кшталт кафе «Де ля Пляс Бланш», ущерть забитих художниками та всілякою різношерстою публікою. — Генерал затарабанив пальцями по столу. — Забув, як зветься ще одна забігайлівка на бульварі Рошенуар… Її слід було закрити.

— «Ле Ша Нуар», — підказала Маргарита.

— Трутні та нероби, ось хто вони такі, — поважно заявив Жорж, захоплюючись новою темою. — Мазюкають якісь цятки на полотнах і називають це мистецтвом. Хіба ж то заняття для здорового дорослого чоловіка? Узяти хоча б отого бундючного нахабу, що мешкає у твоєму будинку. Теж один із них. От би зібрати їх усіх і добряче батогом відшмагати!

— Клод — композитор, а не художник, мій любий, — обережно завважила Маргарита.

— Трутні й паразити — ось хто вони такі! Завжди ниють і на все зляться. Барабанять по клавішах день і ніч. А батькові отого Дебюссі слід було б узяти лозину й добряче синочку всипати. Може, хоч трошки б розуму в голові додалося.

Маргарита заледве приховала усмішку. Оскільки Клод був однолітком Анатоля, то вона подумала, що до такого способу виховання вдаватися, мабуть, уже запізно. Утім, коли діти були ще малими, мадам Дебюссі аж надто щедро роздавала їм запотиличники й ляпаси, але належного впливу це чомусь не справило.

— Це шампанське таке добре, Жорже, — сказала Маргарита, змінюючи тему розмови. Вона простягла руку через стіл, взяла Дюпона за пальці, потім перевернула його руку долонею догори і з силою вп’яла свої нігті в її м’яку плоть. — Ти в мене такий розумний, так багато знаєш, — повільно мовила жінка, спостерігаючи, як гримаса болю на обличчі генерала змінилася на вираз блаженства. — Слухай, Жорже, замов іще пляшку й щось попоїсти, добре? Поки ми тут сиділи, я не на жарт зголодніла!

РОЗДІЛ 5

Леоні та Анатоля провели до окремого кабінету на другому поверсі бару «Ромен», вікна якого виходили на вулицю.

Повернувши Анатолю його піджак, Леоні зайшла в невеличку прилеглу вбиральню, щоб там умитись і причепуритися. Хоча її сукня й потребувала певного ремонту, яким зазвичай займалася служниця, дівчина сама впоралася з цією проблемою, приколовши відірвану облямівку, і одіж набула більш-менш пристойного вигляду.

Нахиливши люстерко до себе, Леоні глянула на своє віддзеркалення. Після панічної нічної втечі вулицями Парижа її обличчя й досі пашіло, а смарагдові очі яскраво виблискували у світлі свічок. Тепер, коли небезпека вже минула, уява Леоні почала малювати пережите яскравими барвистими фарбами — як дивовижну авантюрну пригоду. Швидко забулися спотворені ненавистю обличчя чоловіків, забувся власний переляк.

До простої вечері з телячих відбивних та смаженої картоплі Анатоль замовив два келихи мадери, а потім — червоне вино.

— Якщо не наїсися, то можна буде ще замовити грушеве суфле, — сказав Анатоль, відпускаючи гарсона.

Поки вони їли, Леоні розповіла Анатолеві все, що трапилось, — аж до того моменту, коли він її знайшов.

— Цікаві типи, ці абоненти, — сказав Анатоль. — Їхня мета — зробити так, щоб на території Франції виконували лише французьку музику. Іще 1860 року вони закидали Тангейзера[4] всіляким непотребом і зігнали його зі сцени. — Він стенув плечима. — Вважається, що насправді музика їх зовсім не цікавить.

— У чому ж тоді причина?

— Звичайнісінький шовінізм — от і все.

Відсунувши крісло від столу, Анатоль випростав свої довгі стрункі ноги й дістав із кишені жилетки портсигар. — Не думаю, що Париж іще коли-небудь наважиться на оперу Вагнера. Принаймні, не зараз.

Леоні на мить замислилась.

— А чому Клод подарував тобі два квитки на цю оперу? Хіба він — палкий прихильник мосьє Вагнера?

— Колись був, — відповів Анатоль, тицяючи цигаркою в срібну кришку портсигара, щоб ущільнити тютюн, — але зараз — уже ні. — Нахилившись, він витяг із бічної кишені коробку «Вестас» і чиркнув сірником. — Чудовий захід сонця, що його переплутали з прекрасною вранішньою зорею, — ось так Клод нещодавно схарактеризував творчість Вагнера. Хоча, даруйте, — глузливо додав Анатоль, ляснувши себе по лобі. — Я й забув. Тепер ми маємо величати його Клод-Ашиль.

Дебюссі, блискучий — хоча й суперечливий — піаніст і композитор, мешкав разом із батьками та родичами в тому самому багатоквартирному будинку на Рю де Берлін, що й родина Верньє. Навчаючись у консерваторії, він був одночасно і її кошмаром, і її найбільшою надією, хоч останнє викладачі неохоче визнавали. Однак у вузькому колі друзів його заплутане амурне життя приваблювало більше, аніж його творчість. Теперішньою фавориткою Дебюссі була двадцятичотирирічна Габріель Дюпон.

— Цього разу це серйозно, — повідомив по секрету Анатоль своїй сестрі. — Габі розуміє, що музика має бути на першому плані, і це його, звичайно ж, цілком улаштовує. А ще вона терпляче ставиться до його звички кожного вівторка щезати для відвідин салонів метра Маллярме, бо знає, що це поліпшує його настрій, який йому псує академія своїми безустанними кпинами та скаргами. Вони просто не розуміють його генія, бо вже старі й дурні.

Леоні здивовано підняла брови.

— А я гадаю, що Ашиль сам накликає на свою голову більшу частину неприємностей. Він надто швидко свариться з тими, хто міг би його підтримати. Він доволі гострий на язик і з легкістю готовий образити кого завгодно. Таке враження, що Клод навмисне намагається бути грубим, бундючним і важким у спілкуванні.

Анатоль зробив затяжку й не став заперечувати.

— Хоч ми з ним і друзі, — сказала Леоні, розбовтуючи вже третю ложку цукру в чашці з кавою, — але скажу чесно, я не можу не погодитися багато в чому з його критиками. Як на мене, його композиції є дещо розмитими й нечіткими. Вони… як це краще сказати… якісь бентежні. Звивисті та заплутані абощо… Часто я клопочу собі голову тим, що ніяк не можу впіймати лейтмотив. Таке враження, ніби слухаєш музику, занурившись у воду.

Анатоль посміхнувся.

— Ага! У тім-то й річ. Дебюссі каже, що слухач мусить «утопити» своє відчуття основної тональності. Він прагне музичними засобами висвітлити ефемерні й мінливі зв’язки між матеріальним та духовним світами, видиме й невидиме, а цього не можна досягти традиційними способами.

Леоні скорчила гримаску.

— Зазвичай такі велемудрі висловлювання не означають анічогісінько.

Анатоль проігнорував її зауваження.

— Клод уважає, що натяки, тонкі нюанси й невиразні образи є потужнішими, правдивішими та промовистішими за пряме твердження й безпосередній опис. Що цінність і сила далеких спогадів перевершують цінність і силу чіткої та свідомої думки.

Леоні іронічно посміхнулась. Їй дуже імпонувала вірність брата своєму другові, але вона ні на мить не сумнівалася, що зараз Анатоль дослівно повторював те, що не раз чув від Клода. Вона прекрасно знала, що, попри всю пристрасну апологетику творів свого друга, Анатоль охочіше слухатиме Оффенбаха й оркестр у Фолі Бержер, аніж твори Дебюссі, Дюка та будь-кого з їхніх друзів по консерваторії.

— Оскільки сьогодні ми ділимося таємницями, — додав Анатоль, — то зізнаюся, що минулого тижня я таки сходив на вулицю Де ля Шоссе Д’Антен і придбав примірник Клодових «П’яти поем» на вірші Бодлера.

Очі Леоні спалахнули роздратуванням.

— Анатолю, ти ж обіцяв матері цього не робити.

Брат знизав плечима.

— Та отож, але я не міг утриматися. Ціна була дуже помірною, до того ж фірма Беї надрукувала маленький наклад, лише сто п’ятдесят примірників. Тому я вважаю, що вигідно вклав гроші.

— Нам слід обережніше витрачати наші кошти. Маман розраховує на твою розважливість. Ми не можемо собі дозволити залазити в нові борги. — Вона помовчала, а потім додала: — Між іншим, а скільки грошей ми винні?

Їхні погляди зустрілися.

— Слухай, Леоні, припини. Тобі не слід перейматися нашими господарчими витратами.

— Але…

— Ніяких «але», — відрубав Анатоль.

Леоні набурмосилась і відвернулась.

— Ти поводишся зі мною наче з дитиною!

Брат розсміявся.

— От коли вийдеш заміж, тоді й набридатимеш своєму чоловікові безкінечними розпитуваннями про родинні фінанси, а доти тобі доведеться потерпіти… Однак даю слово, що віднині я не витрачу жодного су без твого дозволу.

— Не смійся з мене!

— І не те що су — навіть жодного сантима! — добродушно покепкував Анатоль.

Леоні ще трохи позлилась, а потім здалася.

— Дивись, ловлю на слові, — зітхнула вона. — Потім перевірю.

Анатоль урочисто перехрестився.

— Ось бачиш! Слово честі.

Якусь хвилинку вони мовчки всміхались одне одному, а потім веселий вираз зійшов з обличчя Анатоля. Він нахилився через стіл і ніжно накрив долонею маленьку руку сестри.

— Знаєш, манюню, якщо серйозно, то навіть не знаю, як виправдатися перед тобою за те, що я спізнився сьогодні на виставу й тобі довелося самій пережити ввесь цей жах. Ти мені пробачиш?

Леоні посміхнулася.

— Та я вже й забула.

— Я не заслуговую на таку шляхетність. А ти, до речі, поводилася дуже сміливо. Більшість дівчат на твоєму місці просто б розум стратили від ляку. Я пишаюся тобою. — Він відкинувся на спинку крісла й запалив цигарку. — Хоча може статися, що цей вечір іще повернеться до тебе неприємними спогадами. Зазвичай шок буває найсильнішим уже після самої події.

— Я не така вже й боягузка, — відказала Леоні з твердістю в голосі. Вона почувалася бадьорою та повною сил. Їй здавалося, що вона стала вищою, сміливішою, дужчою. І ніякого тобі пригнічення та розгубленості взагалі.

Годинник на камінній полиці відбив час.

— Але ж, Анатолю, раніше ти ніколи не спізнювався на підняття завіси.

Анатоль відсьорбнув коньяку.

— Завжди щось колись буває вперше.

Леоні підозріло примружила очі.

— А що завадило тобі прийти? Чому ти затримався?

Він неквапливо поставив пузатенький келишок на стіл і посмикав себе за навощені кінчики вусів.

Це ознака того, що він явно щось від мене приховує.

Очі Леоні звузилися ще більше, перетворившись на щілинки.

— Анатолю, я чекаю!

— У мене була домовленість зустрітися з клієнтом з іншого міста. Він мав прибути о шостій, але спізнився й затримався на довший час, аніж я розраховував.

— Таж на тобі вечірній костюм! Чи ти заїхав додому, перш аніж вирушити до палацу Гарньє?

— Я потурбувався про це заздалегідь і взяв свій вечірній костюм до контори.

Із цими словами Анатоль швидко підвівся, перетнув кімнату й смикнув за дзвоник, перериваючи розмову в самому її зародку. Не встигла Леоні поставити йому ще одне запитання, як з’явились офіціанти й заходилися прибирати зі столу, унеможливлюючи таким чином подальший діалог.

— Час відвезти тебе додому, — сказав Анатоль, узявши сестру під лікоть і допомагаючи їй підвестися з-за столу. — Спочатку я тебе проводжу до карети, а потім розрахуюся за вечерю.

За кілька хвилин вони вже стояли на тротуарі.

— Так ти зі мною не поїдеш?

Анатоль підсадив сестру всередину й защипнув клямку дверцят.

— Та, мабуть, зайду ще до «Ше Фраскаті», трохи перекинуся в карти.

Леоні відчула легенький панічний дрож.

— А що я мамі скажу?

— Поки ти приїдеш, вона вже спатиме.

— А коли ні? — заперечила дівчина, намагаючись відтягти мить від’їзду.

Анатоль поцілував її руку.

— Тоді скажеш, щоб не чекала на мене й лягала спати.

Піднісши руку вгору, він тицьнув візникові купюру й промовив:

— Рюде Берлін. — Потім відступив і ляснув долонею по бічній стінці кареті. — На добраніч, манюню. Зустрінемося за сніданком.

Ляснув батіг. Коні рвучко рушили з місця, брязнула упряж, гойднулися ліхтарі на кареті, зацокали підкови. Леоні опустила скло й висунулась у вікно. Анатоль стояв у калюжці тьмяного жовтого світла, яке кидали на тротуар шипучі газові лампи, а в повітрі танули тоненькі кільця диму від його цигарки.

Чому ж він не розповів мені про причину свого запізнення?

Вона все дивилася, не бажаючи випускати брата з очей, а карета торохтіла по вулиці Ку Мартен повз альма-матер Анатоля — ліцей «Фонтан», повз готель «Сен-Петербург», прямуючи до перехрестя з вулицею Сен-Лазар.

Перед тим як карета завернула за ріг, Леоні встигла побачити, що Анатоль щиглем викинув цигарку в стічну канаву й, обернувшись, пішов назад до бару «Ромен».

РОЗДІЛ 6

У будинку на Рю де Берлін було тихо.

Скориставшись власним ключем, Леоні ввійшла до квартири. У коридорі горіла олійна лампа, спеціально залишена для того, щоб освітлювати їй дорогу. Ключ від квартири Леоні поклала в порцелянову вазу, що стояла біля срібної таці для пошти, на якій не було ні листів, ні візитівок. Прибравши з підлокітника материну шаль, дівчина стомлено опустилась у фотель. Скинувши заляпані туфлі та шовкові панчохи, Леоні стала розминати отерплі пальці, розмірковуючи про дивну ухильність брата. Якщо в його діях не було нічого вартого осуду, то чому ж він запізнився до оперного театру?

Зиркнувши в коридор, Леоні побачила, що двері до материної кімнати зачинено, і ледь не вперше в житті вона пошкодувала про це. У компанії Маргарити вона часто почувалася пригніченою, теми материних розмов здавалися їй дріб’язковими та передбачуваними. Проте сьогодні дівчина залюбки б улаштувала нічні посиденьки з матір’ю.

Узявши лампу, вона пішла до вітальні. То була простора кімната, що займала ввесь фронтон будинку, і її вікна виходили на саму Рю де Берлін. Три великі вікна були зачинені, але ситцеві портьєри, що звисали від самісінької стелі аж до підлоги, залишили розсунутими.

Поставивши лампу на стіл, Леоні глянула вниз, на відлюдну вулицю. І раптом збагнула, що її аж до кісток пробирає холодний страх. Згадавши, що Анатоль зараз десь у місті, вона плекала надію, що з ним усе гаразд.

Нарешті думки про те, що могло з нею статися, почали поволі заповзати в її свідомість. Піднесений настрій, який підтримував дівчину впродовж усього вечора, поволі вивітрився, і ляк та непевність охопили її. Їй здалося, що кожна часточка її тіла й кожен нерв повняться спогадами проте жахіття, очевидицею якого вона стала.

Кров, ненависть і поламані кістки.

Леоні заплющила очі, але образи однаково чітко, як фотографії, закарбовані в її пам’яті, виринали один по одному в її свідомості. Сморід розбитих пляшок з екскрементами та гнилими овочами. Застиглі від жаху очі чоловіка, у груди якого встромили ножа, — коротка паралізуюча мить між життям і смертю.

На спинці фотеля висіла зелена вовняна шаль. Леоні огорнула нею плечі, прикрутила лампу й підібгавши ноги, згорнулася калачиком у своєму улюбленому кріслі.

Раптом з нижнього поверху крізь підлогу стали просотуватися звуки фортепіано. Леоні всміхнулася. Знову Клодові не спиться й він музикує. Вона зиркнула на годинник над каміном.

Дванадцята ночі з гаком.

Леоні було приємно думати, що не лише вона не спить на Рю де Берлін. У цій музиці Клода Дебюссі було щось заспокійливе та втішне. Зарившись глибше в складки шалі, дівчина впізнала виконуваний твір. То була «Діва-обраниця» — композиція, котру, як стверджував Анатоль, Дебюссі написав, маючи на думці Леоні. Утім, вона знала, що то хибне твердження. Клод-Ашиль сам колись розповідав їй, що для лібрето він використав поему Росетті, на яку того, своєю чергою, надихнув вірш мосьє Едгара По «Ворон». Проте хай там як, а цей твір запав Леоні в душу, і його неземні акорди точно збігалися з її нічним настроєм.

Раптом її свідомістю заволодів іще один спогад. Ранок того дня, коли відбувався похорон. Тоді, як і зараз, Ашиль без упину барабанив по клавішах. Сумні й веселі ноти проникали крізь підлогу, і Леоні почало здаватися, що ще трохи — і вона збожеволіє від його гри. Віяло з пальмового листка в скляній вазі для квітів. Важкий запах церковного ритуалу та смерті, що просякнув кожний куточок помешкання; аромат ладану й свічок, які палили, щоб забити всепроникний солодкавий запах тліну, що йшов від трупа, котрий лежав у закритій труні.

Ти явно переплутала те, що було, з тим, що є зараз.

Після похорону майже щоранку Анатоль став щезати з квартири ще до того, як уранішнє світло надавало навколишньому світові його звичних обрисів. І майже кожного вечора він повертався тоді, коли всі вже засинали. Якось його не було вдома цілий тиждень — і без жодних пояснень. Коли ж Леоні набралася сміливості й спи — тала, де він був, брат відповів, що їй не варто перейматися, бо то її не стосується. Вона припускала, що Анатоль проводить ночі, граючи в карти. А ще з пліток челяді їй було відомо, що його піддають велемовним анонімним прокльонам на газетних шпальтах.

Такий спосіб життя, звичайно, позначився на його зовнішності. Щоки Анатоля запали, шкіра стала тонкою та блідою. У його карих почервонілих очах оселилася втома, а губи потоншали й пошерхли. Леоні готова була піти на все, аби лише не бачити цього занепаду.

Тільки коли дерева на бульварі Малешерб стали вкриватися листочками, а на алеях парку Монсо знову зацвів рожевий та білий бузок, газетні напади на Анатоля раптово припинились. Відтоді його настрій покращився, а здоров’я зміцнилося. До Леоні змову повернувся той колишній старший брат, якого вона раніше знала й любила. І відтоді більше не було зникнень, ухилянь і напівправди.

До сьогоднішнього вечора.

Леоні раптом збагнула, що плаче. Похололими пальцями вона змахнула сльози й іще щільніше загорнулася в шаль.

Надворі вересень, а не березень.

Проте біль у серці Леоні не минав. Вона знала, що Анатоль збрехав їй. Тому вона залишилася вартувати біля вікна, заколисуючись музикою Дебюссі, що долинала знизу, та прислухаючись, чи часом не зашарудить у вхідних дверях ключ Анатоля.

РОЗДІЛ 7

17 вересня, четвер

Не розбудивши коханки, Анатоль обережно вибрався з крихітної орендованої кімнати. Намагаючись не потривожити інших мешканців пансіону, він, не взуваючи черевиків, став повільно спускатися вузькими запиленими сходами. На кожній площадці горів газовий пальник. Проліт за прольотом спускався він униз, аж поки не опинився в коридорі, що вів надвір.

Іще не зовсім розвиднілось, і Париж тільки-но починав прокидатись. Удалині було чути торохтіння коліс постачальницьких двоколок по брукованих вулицях. Вони розвозили свіжий хліб і молоко до кафе та барів, розташованих на вулиці Фобур Монмартр.

Анатоль зупинився, взувся й пішов далі. Вулиця Фейдо була безлюдною, і довкола він не чув ані звука, окрім клацання власних підборів по тротуару. Поринувши в думки, Анатоль швидко рухався до перехрестя з вулицею Сен-Марк, збираючись скоротити шлях і пройти крізь Пасаж де Панорама. Довкола не було жодної душі.

Його голову заполонили думки. Чи вдасться їм утілити свій план? Чи зможе він вибратися з Парижа непоміченим і не викликавши підозри? Попри недавні оптимістичні розмови Анатоля все одно гризли сумніви. Він знав, що від його поведінки в найближчі години й дні залежатиме їхній успіх або поразка. Леоні вже щось запідозрила, а оскільки її підтримка мала вирішальне значення для успіху задуманого, то Анатоль подумки проклинав ту низку подій, унаслідок котрих він запізнився до оперного театру, а також лиху іронію долі, яка проявилася в тому, що саме цей день абоненти вибрали для того, щоб улаштувати найкривавішу зі своїх витівок.

Анатоль глибоко вдихнув, наповнюючи легені вранішнім вересневим повітрям, просякнутим парою, димом та сажею великого міста. У солодких обіймах коханки він майже забув свою провину перед Леоні, але тепер це відчуття гострим ножем штрикнуло його в серце.

І він вирішив попри будь-що загладити свою провину.

Невмолима десниця часу гнала його додому, наче підштовхуючи в спину. Глибоко замислений, Анатоль прискорив ходу, відчуваючи захват і піднесення після недавньої ночі й несучи закарбовані в душі й тілі спогади про коханку — запах її шкіри, м’якість її волосся. Йому вже набридли безкінечна таємничість і доконечна потреба уникати прямих відповідей. Щойно вони опиняться далеко від Парижа, як відпаде необхідність інтригувати, вигадувати відвідини картярень, опіумних лігв або ж помешкань із лихою славою, зникне необхідність приховувати своє справжнє місцезнаходження.

Та обставина, що він не міг відповісти на нагінки в газетах, неабияк бентежила Анатоля. Анатоль підозрював, щодо цього доклався Констант. Заплямування його репутації шкодило як його сестрі, так і його матері. Він тільки й міг сподіватися на те, що коли таємне стане явним, він матиме досить часу, щоб обілити себе.

Коли Анатоль завернув за ріг, на нього налетів порив непривітного осіннього вітру. Щільніше загорнувшись у піджак, молодик пожалкував, що не взяв із собою шарфа. Перетинаючи вулицю Сен-Марк, Анатоль і досі був заглиблений у свої думки. Він розмірковував про прийдешнє, випустивши з уваги сьогодення, в якому він зараз жив.

Спочатку він не почув кроків позаду себе. То були дві пари ніг; пришвидшуючи ходу, вони скорочували відстань. Нарешті Анатоль насторожився та прислухався. Поглянувши на своє вечірнє вбрання, він збагнув, що являє собою легку й бажану здобич: неозброєний, самотній, та ще й із можливим виграшем у кишенях після вдало проведеної ночі в картярні.

Він пішов швидше. Кроки позаду теж прискорились.

Уже не сумніваючись, що його переслідують, Анатоль хутко рушив просто в Пасаж де Панорама, розраховуючи, що коли встигне вискочити на бульвар Монмартр, де в цей час кафе вже мають відчиняти свої двері постачальникам харчів, то там він буде в безпеці.

Кілька газових ламп іще кидали на вулицю своє холодне голубувате світло, коли він проходив повз засклені вітрини крамниць, які продавали штемпелі та подячні таблички для церкви, повз антикварний магазин, де продавався старовинний столик з облізлою позолотою й мистецькі витвори.

Чоловіки позаду нього не відставали.

Анатоль відчув гострий напад страху. Він опустив руку в кишеню, хапливо шукаючи бодай що-небудь, що можна використати як зброю для захисту, але не знайшов нічого.

Він пішов іще швидше, ледь долаючи бажання побігти. Краще не втрачати самовладання. Удавати, ніби все гаразд. Вірити, що встигне дістатися протилежного боку пасажу, де будуть свідки й де переслідувачі не матимуть змоги на нього напасти.

Та раптом позаду почулося швидке тупотіння — то переслідувачі побігли. У вітрині гравіювальника Штерна промайнула чиясь тінь, Анатоль різко крутнувся — і якраз учасно, щоб уникнути удару по голові. Кулак нападника по дотичній злегка зачепив його ліве надбрів’я, й Анатоль устиг завдати удару у відповідь. На нападникові була пласка вовняна кепка, а більшу частину обличчя затуляла чорна хустина. Діставши удар, він люто загарчав, але цієї миті хтось схопив Анатоля ззаду за руки, зробивши його беззахисним. Від першого удару, що припав у живіт, йому забило дух, а потім на його голову посипався град ударів — зліва, справа, знизу. Нападник завдавав їх з управністю боксера, і голова Анатоля теліпалася з боку в бік, а гострий біль пронизував усе його тіло.

Він відчув, як з розбитої брови стікає кров, але при цьому повсякчас крутився, і таким чином йому вдавалося пом’якшувати найжорстокіші удари. Обличчя незнайомця, котрий тримав його ззаду, теж було затулене хусткою, але він не мав на собі кашкета абощо, голену шкіру його черепа вкривали яскраво-червоні нариви й виразки. Анатоль рвучко підняв ногу та щосили хвицнув чоловіка п’ятою в коліно. Той верескнув від болю й на мить послабив хватку, чого було цілком задосить, щоб Анатоль ухопив його за комір і з розмаху гепнув об гострокутну колону в проході.

Після цього він кинувся вперед, намагаючись зім’яти другого нападника вагою свого тіла. Одначе той ухилився й завдав утікачеві скісного удару в голову. Анатоль не встояв на ногах і впав навколішки, але, падаючи, встиг махнути рукою та зацідити нападникові по ребрах, хоч удар вийшов несильним.

За мить він відчув, як два стиснуті кулаки загатили йому в шию. Від потужного удару Анатоль захитався й упав на лікті, однак, діставши ззаду копняка кованим черевиком, розпростерся на тротуарі. Підібгавши ноги до підборіддя й охопивши голову руками, він марно намагався хоч якось захиститися від побиття. Скільки ж я зможу витримати? — подумав він, коли на нього зусібіч посипались удари — по ребрах, по нирках, по руках…

— Гей, там! Що ви робите? — почувся чийсь голос.

Анатолеві здалося, що в темному кінці пасажу блиснуло світло.

— Я вас питаю!

На мить здалося, що час зупинився. Потім Анатоль відчув біля свого вуха гарячий подих одного з нападників. «Оце тобі невеличкий урок!» — злісно прошепотів незнайомець.

Потім Анатоль відчув, як зловмисник, хапливо помацавши його побите тіло, заліз рукою в кишеню жилетки й, різко смикнувши, відірвав від застібки батьківський кишеньковий годинник.

Нарешті до Анатоля повернувся голос.

— Сюди! Допоможіть!

Іще раз боляче заїхавши Анатолю по ребрах, від чого той аж зігнувся, як складаний ножик, двоє нападників кинулись у бік, протилежний тому, звідки мерехтіла лампа нічного сторожа.

— Допоможіть! — знову крикнув Анатоль.

Почулося човгання ніг і клацання металу об каміння — то старий сторож поставив лампу додолу й нагнувся, роздивляючись потерпілого.

— Мосьє, що тут сталося?

Анатоль сів — не без допомоги діда.

— Та нічого, усе гаразд, — мовив він, намагаючись відсапнути. Потім приклав пальці до ока й знову прибрав — вони були червоні від крові.

— Бачу, вас добряче відлупцювали.

— Та нічого, усе гаразд, — повторив Анатоль. — Просто невеличка рана.

— Мосьє, вас пограбували?

Анатоль відповів не відразу. Глибоко вдихнувши, він простягнув сторожеві руку, щоб той допоміг йому звестися. Проте не встиг він випрямитися, як різкий біль прострелив йому спину та ноги. Анатоль витримав паузу, поновив рівновагу й розігнувся. Потім зусібіч роздивився свої руки. Пальці були побиті й кривавили, а долоні змокріли від крові, яка налипла на них, коли він мацав розбиту брову. На кісточці теж була глибока рана, і біль від неї посилювався через те, що до скривавленої плоті прилипали брюки.

Якусь мить Анатоль постояв, відновлюючи самовладання, а потім розгладив і обтрусив одяг.

— Вони багато у вас забрали, мосьє?

Поплескавши себе по кишенях, Анатоль із подивом виявив, що його гаманець і портсигар на місці.

— Схоже, вони встигли лише відібрати мій годинник, — відповів він. Йому здалося, що його слова линуть звідкись іздалеку, бо він лише почав приходити до тями. Реальність поволі проникала в його свідомість і оволодівала нею. Це не було випадкове пограбування. Це взагалі було не пограбування, а «урок», як сказав один з нападників.

Відігнавши цю думку, Анатоль витяг купюру й устромив її між жовтими від тютюну пальцями старого.

— Я вдячний вам за допомогу, мій друже.

Сторож глянув на гроші й розплився в посмішці від приємної несподіванки.

— Ви такі щедрі, мосьє!

— Але прошу вас, нікому про це не кажіть, добре? А тепер, чи не могли б ви знайти мені екіпаж?

Старий шанобливо торкнувся краю капелюха.

— Як скажете, мосьє.

РОЗДІЛ 8

Леоні рвучко прокинулась і, спантеличена, зорієнтувалася не відразу.

Якусь мить вона не могла збагнути, звідки на ній вовняна шаль і чому вона лежить у кріслі у вітальні. Однак, поглянувши на свою порвану вечірню сукню, вона негайно все пригадала. Заворушення в палаці Гарньє. Вечеря з Анатолем. Колискові у виконанні Клода Дебюссі, які линули з нижнього поверху. Леоні глипнула на годинник марки «Севр» над каміном.

Чверть на шосту.

Похолонувши від страху й відчуваючи легке запаморочення, дівчина прослизнула до холу та пройшла коридором до дверей кімнати Анатоля. Як і двері материної спальні, вони теж були зачинені. Це трохи заспокоїло Леоні.

Її власна спальня розташовувалась у кінці коридору. Затишна й повна світла, то була найменша з приватних кімнат, хоча й комфортно мебльована в блакитних і рожевих тонах. Там були ліжко, шафа, комод, умивальник із блакитною порцеляновою мискою та глечиком, туалетний столик і стільчик із кігтеподібними ніжками й декоративною подушечкою.

Леоні скинула з себе засмальцьоване вечірнє вбрання, і воно впало на підлогу. Виступивши з нього, вона розв’язала нижні спідниці. Облямівка була сірою й відірваною в кількох місцях. Служниці доведеться чимало потрудитися, щоб полагодити її. Неслухняними пальцями Леоні розшнурувала корсет, розстебнула гачки рівно настільки, щоб викрутитися з нього, а потім кинула його на стілець. Трохи побризкавши в обличчя холоднючою водою, що лишилася від учорашнього вечора, вона накинула на себе нічну сорочку та знесилено заповзла в ліжко.

За кілька годин вона прокинулась від шуму, який зчинили слуги.

Збагнувши, що зголодніла, дівчина швидко встала, розсунула штори й розчинила віконниці. Денне світло повернуло сірий навколишній світ до життя. Леоні неабияк здивувалася, що після вчорашніх пристрастей Париж за її вікном аніскілечки не змінився. Причісуючись, вона уважно придивилась до свого відображення в дзеркалі, сподіваючись побачити на ньому сліди вчорашніх переживань. Одначе, на превелике розчарування, так нічого й не спостерегла. Їх просто не було.

Готуючись до сніданку, Леоні вдягла товстий парчевий халат зверху на білу нічну сорочку, зв’язала його стрічки навколо талії великим подвійним бантом і вийшла в коридор.

На порозі вітальні їй у ніздрі вдарив запашний аромат свіжозвареної кави; зробивши кілька кроків, дівчина зупинилася. За столом сиділи маман і Анатоль, що було досить незвично, бо найчастіше Леоні снідала на самоті.

Попри ранню годину материн туалет був бездоганний. Як і завжди, її чорне волосся було красиво закручене в шиньйон, а щоки та шия були напудрені. Мати сиділа спиною до вікна, але все одно — у безжальному світлі вранішнього сонця було добре видно найдрібніші вікові зморшки довкола її очей та рота. Леоні помітила, що на Маргариті було нове негліже — рожеве з жовтим бантом, — і зітхнула. Мабуть, іще один подарунок від отого бундючного Дюпона.

Що щедрішим він буде, то довше нам доведеться його терпіти.

Відчуваючи докір сумління за свої негарні думки, Леоні підійшла до столу й із більшим, аніж зазвичай, ентузіазмом цьомкнула матір у щоку.

— Доброго ранку, мамо, — сказала вона й повернулася, щоб привітати брата.

І спантеличено заціпеніла з широко розплющеними очима. Його ліве око напухло й запливло, одна рука була забинтована, а підборіддя являло собою суцільний синець, що переливався всіма веселковими барвами.

— Анатолю, що…

Проте той негайно перервав її.

— Я вже розповідав маман, як ми вчора опинились у самісінькому центрі отого безчинства в палаці Гарньє, — швидко мовив Анатоль, свердлячи сестру поглядом. — І як мені «пощастило» потрапити під чиюсь гарячу руку.

Леоні спантеличено уставилася на брата.

— Ця подія навіть зайняла першу шпальту «Ле Фіґаро», — сказала Маргарита, злегка постукавши по газеті пальцями з бездоганним манікюром. — Навіть страшно подумати, що могло статися! Тебе ж могли вбити, Анатолю! Слава Богу, що він там був і зміг про тебе потурбуватися, Леоні. Ось тут написано, що кілька людей загинуло.

— Не хвилюйтеся, мамо, лікар мене вже оглянув, — відказав Анатоль. — Так, вигляд дійсно страшнуватий, але насправді все не так уже й погано.

Леоні була розтулила рота, щоб щось сказати, але, спіймавши попереджувальний погляд брата, знову його закрила.

— Понад сотню заарештованих, — вела далі Маргарита. — Кілька загиблих! А вибухи?! І де — в палаці Ґарньє! Париж став нестерпним. У ньому панує беззаконня. Мені просто страшно в ньому жити.

— Нема чого боятися, маман, — нетерпляче перервала її Леоні. — Тобі важко судити, бо ти там не була. Зі мною все гаразд. А Анатоль… — Леоні зробила паузу й пришпилила брата поглядом до стільця, — Анатоль уже розповів тобі, що з ним теж усе гаразд. Ти сама себе накручуєш.

Маргарита слабо всміхнулася.

— Ти просто гадки не маєш, що таке материнські переживання.

— І не хочу мати, — стиха пробурмотіла сама до себе Леоні, беручи кусень білого хліба та щедро намащуючи його маслом і абрикосовим варенням.

За столом ненадовго запала тиша. Леоні час від часу кидала на Анатоля запитальні погляди, які він ігнорував.

Увійшла служниця з поштою на таці.

— Для мене є щось? — спитав Анатоль, роблячи жест ножем для масла.

— Для тебе — нічого, дорогенький: Нічого.

Маргарита здивовано взяла з таці грубенький кремовий конверт і уважно придивилася до поштової марки.

Леоні помітила, як материні щоки швидко зблідли.

— Вибачте, я ненадовго вийду, — сказала вона й, підвівшись, вийшла з кімнати, перш аніж діти встигли про щось запитати.

Щойно мати вийшла, як Леоні накинулася на брата.

— Що ж із тобою трапилось? — зашипіла вона. — Хутко розповідай, поки не повернулася маман.

Анатоль відставив філіжанку з кавою.

— Не хотів казати, але в мене виникли певні розбіжності з круп’є в закладі «Ше Фраскаті». Я чітко бачив, що він намагається надурити мене, але припустився помилки — поскаржився на нього директорові.

— І що?

— А те, — зітхнув Анатоль, — що мене вивели з приміщення. І не встиг я пройти й сотні ярдів, як мене наздогнали двоє бандитів.

— І їх послали за тобою з клубу?

— Гадаю, що так.

Леоні недовірливо витріщилася на брата, підозрюючи, що той щось явно недоговорює.

— А ти часом грошей їм не заборгував?

— Та трохи, але… — Він стенув плечима, і на його обличчі знову з’явилася гримаса невдоволення. — Те, що ця халепа стала наче вінцем усіх тих негараздів, які переслідували мене впродовж року, наводить на думку, що краще мені було б занишкнути на тиждень-два, — додав Анатоль. — Зникнути з Парижа, поки не вгамується вся ця метушня.

У Леоні від здивування витягнулось обличчя.

— А як же я буду без тебе? І куди ти поїдеш?

Анатоль поставив лікті на стіл і стишив голос.

— Я маю одну задумку, мала, але мені знадобиться твоя допомога.

Вона й думати не хотіла, що брат кудись поїде, навіть на кілька днів. Залишитися наодинці з матір’ю й отим занудливим Дюпоном?! Ні, тільки не це! Леоні налила собі ще чашку кави й кинула в неї три ложечки цукру.

Анатоль торкнувся її руки.

— Ти допоможеш мені?

— Звісно, допоможу, чим зможу, але…

Цієї миті у дверях показалася мати. Анатоль відсахнувся й притис до рота палець. Маргарита тримала в руці конверт і лист. Її яскраво-рожеві нігті чітко вирізнялися на тлі кремового поштового паперу.

Леоні почервоніла.

— Люба моя, не треба так переживати, — мовила мати, підходячи до столу. — Ти розчервонілася, як проста продавчиня. Це майже непристойно. Учися стримувати свої емоції.

— Даруй, мамо, — відповіла Леоні, — однак ми з Анатолем хвилюємося, бо подумали, що ти отримала якусь погану новину.

Маргарита нічого не відповіла, а лише невідривно дивилася на конверт.

— Від кого цей лист? — нарешті спитала Леоні, побачивши, що мати явно не поспішає відповідати. Схоже було, що вона на якусь мить узагалі забула про їхню присутність.

— Мамо! — озвався Анатоль. — Може, тобі щось принести? Тобі погано?

Мати підняла на нього свої великі карі очі.

— Дякую, милий, не треба. Я була дещо спантеличена — та й годі.

Леоні зітхнула.

— Від кого — цей — лист? — роздратовано повторила вона, наголошуючи кожне слово так, наче зверталася до нетямущої дитини.

Нарешті Маргарита опанувала себе.

— Це лист із маєтку Домен де ля Кад, — тихо відповіла вона. — Від твоєї тітки Ізольди. Удови мого зведеного брата Жуля.

— Що?! — скрикнула Леоні. — Мого дядька, що помер у січні?

— Треба казати «пішов у кращий світ», «упокоївся». «Помер» — звучить надто грубо, — поправила Маргарита доньку, хоча Леоні відчула, що зробила вона це аж надто щиро. — Утім, як не кажи, а сенс один: помер.

— А чому ж вона написала тобі задовго після цієї події?

— Та загалом вона кілька разів писала — принагідно, — відповіла Маргарита. — Один раз із нагоди їхнього шлюбу, а другий — щоб сповістити мене про смерть Жуля та подробиці його поховання. — Маргарита на мить замовкла. — Шкода, що я тоді хворіла й не змогла поїхати. Та й січень — не найкращий час для подорожей.

Леоні чудово знала, що мати ніколи б не поїхала до маєтку неподалік містечка Рен-ле-Бен, де вона народилась і виросла. І справа тут не в обставинах і не в порі року, а в тому, що мати та її зведений брат ворогували.

Про історію цієї ворожнечі їй досить докладно розповів Анатоль. Батько Маргарита, Гі Ляскомб, одружився рано й похапцем. Коли за шість місяців його перша дружина померла під час пологів, народивши йому сина Жуля, Ляскомб негайно віддав його на виховання гувернанткам і наставникам, а сам повернувся до Парижа. Гі оплачував навчання сина та підтримання родинного маєтку в належному стані, а коли Жуль досяг повноліття, то призначив йому пристойне річне утримання. Проте цим і обмежилась його батьківська увага.

Тільки в старості дід Ляскомб одружився вдруге, але все одно й далі провадив так само безпутне життя. Свою покірливу дружину та крихітну доньку він відправив до маєтку Домен де ля Кад і відвідував їх тільки тоді, коли мав відповідний настрій. Зі зболеного виразу, який щоразу з’являвся на обличчі Маргарита, щойно вона згадувала своє дитинство, Леоні втямила, що те дитинство навряд чи було щасливим.

Дід Ляскомб і його дружина загинули однієї ночі, коли перекинулася їхня карета. Коли ж прочитали заповіт, то виявилося, що всю свою маєтність Гі заповів Жулю, а власній дочці не залишив ані копійки. Маргарита відразу ж подалася на північ, до Парижа, де в лютому 1865 року вийшла заміж за Лео Верньє — ідеаліста й революціонера. І відтоді всілякі стосунки між нею та зведеним братом припинилися, бо Жуль був прибічником віджилого «антинародного режиму».

Леоні зітхнула.

— Чому ж вона тоді написала тобі? — наполегливо спитала вона.

Маргарита знову кинула погляд на лист, наче й досі не вірячи до кінця його змісту.

— Це запрошення для тебе, Леоні. Щоб ти з’їздила туди в гості. Тижні на чотири, не менше.

— Що?! — верескнула Леоні та спробувала вихопити листа з материних пальців. — Коли?

— Люба, будь ласка, заспокойся.

Утім, дочка її не слухала.

— А тітонька Ізольда не дала хоч якогось пояснення, чому вона надіслала таке запрошення саме зараз, га?

Анатоль запалив цигарку.

— Можливо, вона хоче компенсувати той брак родинного спілкування, винуватцем якого був її чоловік?

— Усе може бути, — відповіла Маргарита, — хоча в листі зовсім не йдеться про мотиви запрошення.

Анатоль усміхнувся.

— Такі речі зазвичай не довіряють паперу.

Леоні склала руки на грудях.

— Безглуздо навіть припустити, що я прийму запрошення здійснити візит до тітки, з якою навіть не знайома, та ще й на такий тривалий час — цілий місяць! До того ж, — додала вона войовничим голосом, — ще мені бракувало поховати себе в провінції, де доведеться вислуховувати нудні спогади якоїсь бабці!

— Та ні, Ізольда ще зовсім молода, — сказала Маргарита. — Набагато молодша за Жуля; гадаю, їй зараз і тридцяти немає.

На мить за столом запала тиша.

— Я не збираюся приймати це запрошення, — нарешті озвалася Леоні.

Маргарита зиркнула через стіл на сина.

— А ти що порадиш, Анатолю?

— Нікуди я не поїду, — рішучіше повторила Леоні.

Анатоль осміхнувся.

— Не вередуй, сестричко. Тобі хіба не кортить провести відпочинок у горах? Та це ж те, що треба! Ти ж мені ще того тижня казала, що тобі набридло міське життя й ти хотіла б відпочити на селі!

Леоні ошелешено зиркнула на брата.

— Так, казала, але ж…

— Зміна декорацій допоможе тобі підняти настрій. До того ж погода в Парижі зараз просто нестерпна. То сильний вітер з дощем, то спека, як у Сахарі.

— Та я не заперечую, одначе…

— А ще ти казала мені, що прагнеш пригод, але коли випадає шанс, то відразу ж знічуєшся й не можеш ним скористатися.

— Проте тітонька Ізольда може виявитись особою вкрай нестерпною. Та й чим я займатимусь у селі? Там же зовсім нема чого робити. — Леоні кинула на матір викличний погляд. — Ти ж завжди розповідала про цей маєток лише недоброзичливим тоном, мамо.

— То було давно, доцю, — спокійно відповіла Маргарита. — Можливо, зараз усе змінилося.

Тоді Леоні спробувала відкараскатися від поїздки в інший спосіб.

— Але ж ця подорож забере чимало днів. Як же я поїду так далеко? Без супутника чи супутниці — ніяк!

Маргарита затримала погляд на доньці.

— Еге ж, звісно, ніяк. Утім, сталося так, що вчора ввечері генерал Дюпон запропонував мені поїхати з ним на кілька тижнів до долини річки Марни. Я б не хотіла нехтувати цим запрошенням…. — Раптом вона замовкла й повернулася до сина. — А чи не погодишся ти, Анатолю, супроводжувати Леоні на південь?

— Певен, що зможу виділити кілька днів.

— Але ж, маман… — хотіла була заперечити Леоні.

Брат не дав їй договорити.

— Загалом, я щойно сказав сестрі, що волію на кілька днів поїхати з міста. Отже, маємо нагоду поєднати ці два бажання. І всі будуть задоволені. До того ж, — Анатоль по-змовницьки зиркнув на сестру, — якщо тобі, мала, уже так кортить поїхати з Парижа й побути на самоті в незнайомому оточенні, то я певен, що тітку Ізольду вдасться умовити, щоб вона й мене запросила до себе в гості.

Нарешті Леоні дійшло, куди хилить Анатоль.

— Ага, он як! — сказала вона.

— Так ти зможеш виділити тиждень-другий, Анатолю? — наполягала мати.

— Для моєї сестрички — що завгодно, — відповів він. І посміхнувся, звертаючись до Леоні. — Якщо бажаєш прийняти запрошення, то я — до твоїх послуг.

Леоні відчула поколювання в шиї: то були перші ознаки радісного збудження. Бути в селі й ходити, куди заманеться! Дихати незабрудненим повітрям! Мати змогу читати, що хочеш, коли хочеш, і не боятися при цьому критики й докорів!

А поруч — Анатоль!

Вона зробила паузу, щоб мати не здогадалася, що вони з братом змовилися. Те, що матері байдуже до маєтку Домен де ля Кад, іще не означає, що байдужість не зміниться зацікавленістю. Леоні скоса глянула на красиве й побите обличчя Анатоля. Їй здавалося, що всі його негаразди вже в минулому. Проте вчора ввечері вона переконалася, що помилилась.

— Гаразд, згода, — відповіла Леоні, відчуваючи, як запалали її щоки. — Я згодна, якщо Анатоль супроводжуватиме мене й побуде в маєтку, поки я не звикну. — Вона повернулася до матері. — Мамо, напиши, будь ласка, тітоньці Ізольді, що ми залюбки приймаємо її запрошення.

— Я надішлю їй телеграму, щоб остаточно домовитися про дату вашого приїзду.

Анатоль задоволено вишкірився й підняв філіжанку з кавою.

— За майбутнє! — проголосив він тост.

— За майбутнє, — розсміялася сестра. — І за маєток Домен де ля Кад.

ЧАСТИНА II

ПАРИЖ

Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 9

Париж, 26 жовтня 2007 року, п'ятниця

Мередіт Мартін дивилася на своє відображення у вікні, а потяг мчав її до кінцевої станції «Євростар» у Парижі. Чорне волосся, бліде обличчя. Без рум’янцю її зовнішність дещо втрачала свою привабливість.

Вона поглянула на годинник.

Чверть на десяту. Слава Богу, чекати лишилося недовго.

У сутінках повз неї дедалі частіше пролітали сірі стіни будинків і невеличкі містечка. Пасажирів у вагоні було небагато. Двійко французьких ділових жінок у напрасованих сорочках і строгих брючних костюмах. Двоє поснулих студентів із рюкзаками. Тихе клацання комп’ютерної клавіатури, приглушені розмови по мобільних телефонах, шерхіт вечірніх газет — французьких, англійських, американських. Потойбіч проходу — четверо юристів у строкатих сорочках і бавовняних штанях із гострими, як лезо, складками. Вони явно їхали додому на вихідні й емоційно обговорювали якусь судову справу, пов’язану з шахрайством. Їхній столик був заставлений скляними пляшками та пластиковими стаканчиками. Пиво, вино, бурбон.

Очі Мередіт мимоволі знову зупинилися на лискучій рекламній брошурі готелю, що лежала на столику, хоча вона вже кілька разів перечитала її від першої до останньої сторінки.

ГОТЕЛЬ «ДОМЕН ДЕ ЛЯ КАД»

РЕН-ЛЕ-БЕН

III 90

Розташований у густому парковому лісі над мальовничим містом Рен-ле-Бен, що в прекрасному Лангедоку, готель «Домен де ля Кад» є втіленням величності й елегантності дев’ятнадцятого сторіччя, але має всі зручності й умови для відпочинку, на які розраховує вибагливий відвідувач століття двадцять першого. Готель збудовано на місці колишнього старовинного маєтку, частково зруйнованого пожежею 1897 року. З 1950 року тут улаштували готель, котрий знову відкрився для відвідувачів 2004 року після капітального ремонту. Наш готель уважається зараз одним із найкращих на південному заході Франції.

Про розцінки та послуги читайте в подробицях на звороті.

Реклама дублювалася також французькою.

І виглядала дуже спокусливо. От у понеділок вона туди й поїде. Улаштує собі невеличке свято — два-три дні п’ятизіркової розкоші після всіх цих рейсів економ-класом та ночівель у дешевих мотелях. Мередіт засунула брошуру в прозору теку, де вже лежала квитанція за бронювання, і вкинула її у свою сумочку.

Здійнявши свої красиві довгі руки, жінка відкотила комірець. Давно вже вона не почувалася такою втомленою.

Опівдні Мередіт виписалася з готелю в Лондоні, пообідала в кафе біля концертної зали «Віґмор-Голл» і пішла туди на денний концерт, який виявився відверто занудливим. Потім на станції «Ватерлоо» нашвидку з’їла бутерброд і сіла в потяг — зморена й роздратована.

Відправлення поїзда відкладалося. Коли ж він нарешті рушив із чималим запізненням, то першу частину подорожі Мередіт заціпеніло витріщалася на зелені сільські краєвиди Англії, що проносилися за вікном, замість того щоб набирати на комп’ютері свої нотатки. Потім потяг пірнув під Ла-Манш, і його проковтнув бетонний тунель. Атмосфера у вагоні стала гнітючою, але був один плюс — припинилася балаканина по мобільних телефонах. За тридцять хвилин вони вискочили на протилежному боці протоки й помчали пласкими коричнюватими рівнинами північної Франції.

Ферми, схожі на дачі, невеличкі містечка й безкінечні сільські дороги, які, здавалося, вели в нікуди. Кілька великих міст, зарослі травою старі терикони. Потім — аеропорт імені Шарля де Голля й передмістя, la banlieue, одноманітні й гнітючо-мовчазні комунальні багатоповерхівки на околицях французької столиці.

Мередіт відкинулася на спинку й розслабилась. Вона розпочала чотиритижневу дослідницьку подорож до Франції та Великої Британії, щоб продовжити працю над біографією французького композитора дев’ятнадцятого сторіччя Ашиля-Клода Дебюссі й висвітлити роль жінок у його житті та творчості. Після двох років ретельних і систематичних досліджень, які нічого не дали, Мередіт випала нагода змінити стиль життя. Півроку тому невеличке щойно засноване академічне видавництво зробило їй скромну пропозицію написати книжку. Аванс був не надто щедрим, але цілком пристойним, ураховуючи те, що Мередіт іще не встигла зажити належної репутації в царині музичної критики. Цього авансу було досить, аби справдити її мрію про поїздку до Європи. І вона твердо вирішила не просто випустити чергову компіляцію мемуарів про Дебюссі, а написати справжню книжку, біографію композитора. Удруге Мередіт поталанило, коли вона отримала додаткову роботу в приватному виші неподалік Рейлі-Дарем, що мала розпочатися з весняного семестру. Зручність полягала в тому, що поруч мешкали її названі батьки, і це давало змогу заощаджувати на пральні, телефоні та харчах.

До того ж поблизу розташовувалася її альма-матер — Північно-Каролінський університет.

Насилу розплатившись за десять років навчання на одному з його факультетів, Мередіт була по вуха в боргах, і грошей хронічно бракувало. Утім, трохи заробивши на музичних уроках, одержавши від видавництва аванс і маючи на думці пропозицію додаткової роботи, вона наважилася на рішучий крок і замовила квитки до Європи.

Машинописну копію треба здати видавцям до кінця квітня. І Мередіт уже почала працювати. Вона навіть випереджала графік. Після десяти днів в Англії вона мала тепер провести два тижні у Франції, здебільшого в Парижі, але їй треба було ще ненадовго з’їздити до одного невеличкого містечка на південному заході, яке називалося Рен-ле-Бен. Тому Мередіт і вирішила зупинитися на кілька днів у готелі «Домен де ля Кад».

Формальною причиною такої зміни маршруту була доконечна потреба перевірити деякі відомості про Ліллі, першу дружину Дебюссі, а вже потім повертатися до Парижа. Якби йшлося лише про перевірку деяких припущень стосовно першої дружини композитора, то Мередіт не стала б завдавати собі скільки клопоту. Звісно, це цікаво, але якісь непевні припущення мали другорядний характер і не надто важили для написання книжки загалом. Та жінка мала інший привід для відвідин Рен-ле-Бена — суто особистий.

Мередіт попорпалась у сумочці й видобула звідти брунатний конверт із червоним написом на ньому: НЕ ПЕРЕГИНАТИ. Звідти вона обережно витрусила кілька старих вицвілих фотографій з обтріпаними краями та скопійований аркуш із нотами для фортепіано. Укотре зиркнувши на вже знайомі обличчя, Мередіт зосередилась на музичному творі. Написаний від руки на жовтуватому папері, він являв собою нехитру ритмічну мелодію в тональності А мінор. Угорі каліграфічним старомодним стилем були виведені назва й дата — «Гробниця, 1891».

Вона вже встигла вивчити цей твір напам’ять — кожен такт, кожну шістнадцяту ноту, кожну гармонію. Цей аркуш із нотами й три світлини — ото було й усе, що Мередіт успадкувала від своєї матері. Як фамільну цінність, як талісман.

Вона добре розуміла, що ця подорож може не принести їй нічого цікавого. То ж було так давно! Спогади вже встигли поблякнути й розчинитися в часі. З іншого боку, Мередіт вирішила, що нічого не втрачає, бо гірше їй однаково не буде. Вона й так фактично нічого не знала про минуле своєї родини, тож будь-яка інформація матиме чимале значення. І заради цього не шкода й на квиток витратитись.

Мередіт відчула, що рух потяга вповільнюється. Стали множитися колії. Показалися вогні вокзалу Дю Нор. Атмосфера у вагоні знову змінилася: повернення до реального світу, нове усвідомлення мети наприкінці подорожі. Пасажири поправляють краватки, застібають піджаки.

Зібравши фото, аркуш із музикою та інші папери, Мередіт поклала все це в сумочку. Потім дістала зелену гумку й скрутила нею у хвостик своє чорне волосся, поправила чубчик і виступила в прохід між сидіннями.

Вилицювата, кароока та невисока, вона виглядала радше як старшокласниця, аніж як двадцятивосьмирічна наукова співробітниця. Удома їй доводилося брати з собою в бар посвідчення особи, інакше її відмовлялись обслуговувати. Коли Мередіт потяглася до полиці, щоб узяти куртку й дорожню сумку, між зеленою блузкою та синіми джинсами «Банана Ріпаблік» визирнув її гарненький, без зайвого жиру животик, і вона негайно відчула на собі зацікавлені погляди чотирьох молодиків, що сиділи напроти.

Мередіт одягла куртку. «На добрий час, хлопці», — посміхнулась вона й рушила до дверей.

Ступивши на платформу, Мередіт одразу ж потрапила в царство шуму. Скрізь юрмилися люди. Вони метушилися, вигукували й розмахували руками. Усі кудись поспішали. Щось гундосили над головою гучномовці. Інформація про відправлення оголошувалася під звуки, що нагадували теленькання дзвіночків. Після заколисуючої тиші вагона гармидер вокзалу просто ошелешував.

Мередіт посміхнулася, вдихаючи разом із повітрям краєвиди, запахи та неповторну атмосферу Парижа. Іще не встигнувши як слід роззирнутися, вона вже відчула себе іншою людиною.

Почепивши сумку на плече, вона рушила, орієнтуючись за табличками, через вокзал, вийшла головним проходом до стоянки таксі й стала в чергу. Якийсь тип попереду неї щось кричав у свій мобільник, експресивно вимахуючи цигаркою «Житан», затиснутою між пальцями. Синьо-білі кільця ароматного диму здіймалися, звиваючись, у нічне повітря й чітко окреслювалися на тлі балюстрад і жалюзі будівель напроти.

Сівши в таксівку, Мередіт дала водієві адресу готелю на вулиці Темпль у четвертому округові кварталу Маре, який обрала через те, що він був у центрі. Його розташування було зручним із погляду туристських принад: поруч розмістилися центр Помпіду та музей Пікассо, але жінку вагомішою мірою цікавили консерваторія й різні концертні зали, а також архіви та приватні адреси, які вона мала відвідати, щоб більше дізнатися про Дебюссі.

Поклавши велику сумку в багажник, водій захлопнув за Мередіт дверцята, сів за кермо. Таксівка різко рвонула з місця, вливаючись у божевільний транспортний потік французької столиці. Інстинктивно-обачливо притиснувши до себе сумочку, Мередіт дивилась у вікно, а повз неї миготіли бульвари, кафе, скутеристи й стовпи з ліхтарями. Їй почало здаватися, що вона особисто знала всіх муз Дебюссі, його коханок, натхненниць і дружин: Марі Васньє, Ґабі Дюпон, Терезу Роже, його першу дружину Ліллі Тексьє, його другу дружину Емму Бардак, його улюблену доньку Шушу. Їхні життя, їхні обличчя, їхні характери — ось вони, тут, перед її очима, — дати, спогади, музика. Мередіт уже придумала приблизний план біографії й задоволено констатувала, що подальший текст добре лягає на цей план. Тепер їй лишалося тільки оживити його, додати барв і вдихнути в нього атмосферу дев’ятнадцятого сторіччя.

Час від часу Мередіт здавалося, що життя Дебюссі є для неї реальнішим за її власне повсякдення. Утім, вона гнала від себе цю думку. Бо зосередженість на роботі, заглибленість у неї чимало прискорювали творчий процес. Тому для того, щоб учасно закінчити книжку, вона мала й далі плекати такий стан душі.

Таксівка скреготнула гальмами й зупинилася. «Отель Аксіаль-Бобур. Вуаля».

Мередіт розплатилася й увійшла всередину.

Готель мав досить сучасний вигляд і більше скидався на якийсь бутик-готель у Нью-Йорку, ніж на те, що вона очікувала побачити в Парижі.

Якийсь він зовсім не французький.

Будівля була споруджена в мінімалістському стилі, уся являла собою скло та прямі лінії. У вестибюлі виднілися масивні крісла з різнокольоровими покривалами «собачі зуби», характерними для середньовічної Англії. Крісла були розставлені довкола столиків із димчастого скла. На хромованих стелажах біля стін лежали мистецькі часописи, примірники журналу «Boг» та газети «Парі-Матч». Зі стелі звисали велетенські, завеликі для такого залу світильники.

Явно перестаралися з обстановкою.

У дальньому кінці маленького вестибюля був бар, коло якого стояли нечисленні чоловіки й жінки з келихами в руках, посьорбуючи коктейлі. Багато вишуканих костюмів та оголеної плоті, змащеної тональними кремами. На аспідному прилавку стояли блискучі міксери, а скляні пляшки відбивались у дзеркалі в холодних неонових променях. Чулося торохтіння льоду та дзенькання келихів.

Витягнувши з сумочки кредитну картку (несхожу на ті, що використовуються в Англії) — на випадок, якщо забракне готівки, — Мередіт підійшла до столика. Реєстратор, приязна струнка жінка в брючному костюмі, оформила її швидко та зі знанням справи. Мередіт утішилася з того, що її дещо призабуту французьку зрозуміли без проблем, бо вона вже досить тривалий час не говорила цією мовою.

Добра ознака.

Відмовившись від пропозиції допомогти з перенесенням валіз, Мередіт записала пароль для бездротового комп’ютерного доступу, піднялась у тісному ліфті на третій поверх і, пройшовши темним коридором, знайшла свій номер.

Кімната виявилася досить маленькою, але чепурненькою та стильною; усе в ній було оформлено в брунатних, кремових і білих тонах. Покоївка вже встигла ввімкнути нічний світильник над ліжком. Мередіт пробігла рукою по простирадлах. Добра білизна, приємна на дотик і м’яка. У стінній шафі — багато місця, хоча наразі їй це ні до чого. Кинувши дорожню валізку на ліжко, Мередіт витягла з меншої сумки переносний комп’ютер і поставила його для підзарядки на скляну поверхню столика.

Потім підійшла до вікна, відсунула портьєру й підняла жалюзі. Кімнату відразу ж наповнив шум транспорту. Унизу, на тротуарі, невеличкий натовп добре вдягненої молоді насолоджувався навдивовижу тихим і теплим жовтневим вечором. Мередіт висунулась у вікно. З нього було добре видно в усіх напрямках. Ген там, на протилежному розі, — універмаг; жалюзі на його вікнах спущено. Зате кафе, бари, цукерні та крамнички — усі відчинені. З них на тротуар лине музика. Повсюди сяють неонові й жовтогарячі ліхтарі, усе довкола залите світлом, скрізь рухаються силуети людей і машин. І все — у приглушених нічних тонах.

Спершись ліктями на чорну балюстраду з кованого заліза, Мередіт деякий час просто стояла й дивилася, шкодуючи, що надто зморена й не може вийти надвір і влитися в потік життя. Потім, відчувши, що трохи змерзла, вона потерла руки, що від холоду вкрилися мурашками, і прослизнула в кімнату.

Зачинивши вікно, Мередіт розпакувала речі, повісила свою нечисленну одіж у шафу й пішла в душову, яка розташовувалася за оригінальними розсувними дверима й теж була оформлена білими кахлями в агресивно-мінімалістському стилі. Швидко помившись, Мередіт загорнулася в халат, надягла товсті вовняні шкарпетки й, наливши собі склянку червоного вина з міні-бару, заходилася перевіряти електронну пошту. Їй удалося досить швидко підключитись, але нічого особливого не виявила — лише двійко і-мейлів від друзів, котрі цікавилися, як її справи, лист від матері — Мері, котра питалася, чи все гаразд, та рекламне запрошення на концерт. Мередіт зітхнула.

Від видавця — нічого. Перша частина авансу мала надійти на її рахунок наприкінці вересня, але на час її від’їзду гроші ще не були переказані. Вона вже надсилала кілька нагадувань, і їй відповіли, що справа на контролі. Утім, її фінансовий стан іще не був під загрозою, принаймні поки що. Бо вона мала кредитні картки й до того ж, у випадку крайньої потреби, завжди могла трохи позичити в матері, щоб якось перебутися. Проте Мередіт заспокоїла себе думкою, що гроші вже ось-ось мають надійти.

Вимкнувши комп’ютер, вона допила залишок вина, почистила зуби та вклалася в ліжко, прихопивши з собою книжку.

Вона протрималась лише п’ять хвилин.

Звуки Парижа поступово завмерли, і Мередіт заснула, так і не вимкнувши світла, а на подушці біля неї лежав потріпаний томик оповідань Едгара Алана По.

РОЗДІЛ 10

27 жовтня, субота

Коли наступного ранку Мередіт прокинулась, до кімнати вже линув потік яскравого світла.

Зіскочивши з ліжка, вона нашвидку зачесалася, перехопила ззаду хвостиком своє чорне волосся, а потім натягла на себе джинси, зелений светр і куртку. Перевіривши, чи все взяла в сумку — гаманець, мапу, комп’ютер, сонцезахисні окуляри й фотоапарат, — Мередіт гайнула до вестибюля, перескакуючи відразу через дві сходинки й передчуваючи попереду приємний день.

Стояла чудова осіння погода — сонячна, яскрава та свіжа. Мередіт вирушила до кафе через дорогу, щоб поснідати. Під уранішнє сонце були виставлені на тротуар кілька рядів круглих столиків із псевдомармуровими жорсткими поверхнями. Усередині ж кафе було оздоблене лакованими панелями з брунатної деревини. На всю його довжину розтягнувся бляшаний прилавок, а два вже немолоді офіціанти в чорно-білому вбранні неймовірно швидко рухалися між столиками в ущерть наповненому людьми кафе.

Мередіт дістався останній незайнятий столик надворі, якраз біля компанії чотирьох молодиків у жилетках і вузьких шкіряних штанях. Усі вони палили й пили то каву еспрессо, то мінеральну воду зі склянок. Праворуч двійко тендітних бездоганно вдягнених жінок посьорбували каву з молоком із малесеньких білих філіжанок. Мередіт замовила легкий сніданок — petit dejeuner complet — сік, французьку булочку з маслом та желе, тістечка й каву з молоком. Потім витягла записник, копію знаменитих гемінґвеївських блокнотів із молескіну. Вона вже використала два з шести, що входили до спеціального комплекту нотатників від фірми «Барнс енд Ноубл», придбаних нею напередодні подорожі. Мередіт записувала все, — хоч яким би дріб’язковим та неістотним воно виглядало. А згодом ті нотатки, які видавалися значущими, вона заносила до свого портативного комп’ютера.

Мередіт запланувала присвятити день відвідинам тих маловідомих приватних місць, що в житті Дебюссі відіграли роль не менш важливу, аніж знамениті палаци та концертні зали. Може, зробити кілька фото, і взагалі — подивитися, що з того вийде? Якщо виявиться, що її задумка є марнуванням часу, то вона вигадає щось інше, але наразі їй здавалося, що це — найкращий спосіб здійснювати дослідження.

Дебюссі народився 22 серпня 1862 року в замку Сен-Жермен-ан-Лей, що в передмісті Парижа. Проте він був парижанином до нутра кісток і більшість своїх п’ятдесяти п’яти років провів у столиці — спочатку в будинку на Рю де Берлін, де минуло його дитинство та молодість, а потім — у будинку номер 80 на Авеню дю Буа, де він помер 25 березня 1918 року, через чотири дні після того, як німці почали обстрілювати Париж із далекобійних гармат.

Можливо, після повернення до Парижа за тиждень останньою зупинкою свого маршруту вона зробить цвинтар Семетьєр де Пассі, на якому поховано композитора. Мередіт глибоко зітхнула. У Парижі, місті Дебюссі, вона почувалась як удома. Вона трохи посиділа мовчки й нерухомо, насолоджуючись довколишнім краєвидом і почуттям присутності в гущі подій. Потім дістала мапу й розстелила її на столику. Велика мапа була широкою, як скатертина, і її кути загнулись і звисли через край столу.

Заткнувши за вуха пасмо волосся, ідо вибилося з-під зеленої гумки, Мередіт почала вивчати мапу. Першою адресою в її списку був будинок на Рю де Берлін, у якому Дебюссі прожив зі своєю родиною від початку 1860-х років до двадцяти дев’яти років. Він розташовувався на відстані кварталу від квартири поета-символіста Стефана Маллярме, де Клод Дебюссі відвідував знамениті вівторкові вечірні салони. Як і багато інших вулиць із німецькими назвами, після Першої світової війни цю вулицю перейменували на Рю де Льєж.

Мередіт провела пальцем лінію до Рю де Лондр, де Дебюссі орендував мебльовану квартиру зі своєю коханкою Габі Дюпон у січні 1892 року. Потім була квартира в будинку номер 17 на крихітній вуличці Гюстава Доре, потім — квартира неподалік за рогом, на вулиці Кардіне, де вони мешкали з Габі аж поки вона не пішла від нього в перший новорічний день 1899 року. Дебюссі залишився в тій самій квартирі й наступні п’ять років прожив у ній зі своєю першою дружиною Ліллі. А потім зруйнувались і їхні стосунки.

У сенсі відстаней та планування поїздок Париж виявився досить зручним містом. До всього можна дістатися пішки, крім того, сприятливою була та обставина, що все своє життя Дебюссі провів у відносно невеликому, схожому на зірку, гострокутнику вулиць довкола Європейської площі на межі 8-го та 9-го округів неподалік вокзалу Сен-Лазар.

Позначивши ці позиції на карті чорним маркером, Мередіт уважно вивчила накреслену схему й вирішила почати з найдальшої точки, щоб перегодом пішки повертатися до готелю, заходячи по черзі в ті місця, що її цікавили.

Вона зібралася, заледве склавши мапу й засунувши її в сумочку. Потім допила каву, струсила жирні крихти тістечка зі светра й один по одному облизала пальці, долаючи спокусу замовити добавку. Незважаючи на свою струнку й тендітну статуру, Мередіт любила попоїсти. Особливо тістечка, хліб, печиво — усе те, у чому люди нині воліють себе обмежувати, щоб не набрати зайвої ваги. Залишивши на столі десятиєврову купюру, вона додала до неї жменю монет — на чай — і пішла.

Щоб дістатися площі Конкорд, їй знадобилося трохи менше ніж п’ятнадцять хвилин. Звідти вона повернула на північ і пройшла повз Пале де ля Мадден — дивовижну церкву, збудовану в стилі римського храму, а відтак подалася по бульвару Малешебр. За п’ять хвилин Мередіт звернула ліворуч на авеню Веласкеса й рушила в напрямку парку Монсо. Після оглушливого транспортного потоку на головній магістралі імпозантна від людна вулиця видалась незвично тихою. Уздовж тротуару росли платани. Їхня плямиста кора нагадувала сухеньку вузлувату руку старої людини. На багатьох стовбурах виднілися графіті. Мередіт глянула на білі будівлі посольства, які байдуже вивищувалися над парком, наче презирливо-зверхньо зиркаючи на нього. Зупинившись, вона зробила кілька знімків — на той випадок, якщо забуде розташування.

Напис на вході до парку Монсо оголошував години його роботи влітку та взимку. Мередіт увійшла крізь чорну ковану браму до зеленого обширу — і відразу легко собі уявила, як широкими алеями парку прогулюються Ліллі або Габі чи навіть сам Дебюссі рука в руку зі своєю донькою. Довгі літні сукні своїми краями здіймають легеньку куряву; а ген там, по периметру зеленої галявини, на одній з металевих лавиць сидять панянки в крислатих капелюшках. Статечно шпацирують відставні генерали у військових одностроях, а кароокі діти якогось дипломата ганяють дерев’яні коліщата під пильним наглядом гувернанток. Їй здалося, що за деревами вона побачила колони павільйону в стилі грецького храму. Трохи далі — льодосховище у формі кам’яної піраміди, закрите від публіки високим парканом, а поруч — мармурові статуї муз. Маленькі поні, запряжені цугом, катають верескливих веселих дітлахів по гравійних алеях парку.

Мередіт зробила багато фотографій. Якщо не брати до уваги одяг і мобільні телефони, здавалося, що парк Монсо виглядав так само, як і на тих світлинах сторічної давнини, що їх їй доводилося бачити. Усе було таким яскравим, таким чітким!

Із задоволенням поблукавши десь півгодини по парку, жінка нарешті вийшла з нього й опинилася біля станції метро з північного боку. Знак «Лінія Монсо № 2» над входом до станції, виконаний у стилі арт-нуво, виглядав так, наче він висів там іще з часів Дебюссі. Зробивши кілька фотографій, Мередіт перетнула заюрмлене перехрестя та ввійшла до сімнадцятого округу. Після елегантного парку в стилі фін де сьєкль[5] цей район виглядав одноманітним і сірим. Крамниці здавалися дешевими, споруди — нецікавими.

Легко знайшовши вулицю Кардіне, Мередіт так само легко відшукала багатоквартирний будинок, у якому понад сто років тому мешкали Ліллі та Дебюссі, — і вона відчула певне розчарування. Ззовні цей будинок був непоказним, непримітним, і взагалі — ніяким. Він не мав стилю та характеру. Але Дебюссі з особливою теплотою говорив про скромну квартирку, пригадуючи акварелі на її стінах та картини, написані олійними фарбами.

На якусь мить їй закортіло натиснути кнопку дзвінка та спробувати вмовити кого-небудь із мешканців впустити її всередину, щоб подивитися. Зрештою, саме в цьому будинку Дебюссі написав твір, що перевернув його життя — свою єдину оперу «Пеллеас і Мелізанда». Саме тут застрелилась Ліллі за кілька днів до п’ятої річниці їхнього подружнього життя, дізнавшись, що Дебюссі назавжди покидає її заради Емми Бардак, синові котрої він давав уроки гри на фортепіано. Ліллі вижила, але хірургам так і не вдалося витягти кулю. На думку Мередіт, те, що їй довелося решту життя прожити з таким чисто предметним спогадом про свого колишнього чоловіка, певним чином стало найпікантнішою — хоча й найжахливішою — подробицею цієї історії.

Вона вже була піднесла руку до сріблястого переговорного пристрою, але стрималась. Мередіт вірила, що кожне місце має свій особливий дух. Вона серйозно ставилася до ідеї, що за деяких обставин у будинку може лишатися щось на кшталт відлуння минулого. Проте тут, у цьому величезному місті, спливло чимало часу. Навіть якщо цегла та будівельний розчин лишилися тими самими, за сотню років бурхливого людського життя тут перебувало надто багато різних духів. Забагато кроків, занадто привидів.

І Мередіт утратила цікавість до вулиці Кардіне. Витягнувши мапу, вона згорнула її в акуратний чотирикутник і рушила на пошуки площі Клода Дебюссі. Коли ж вона знайшла її, то, відверто кажучи, її спіткало ще більше розчарування. Шестиповерхові споруди були якісь грубі, неоковирні. На розі — комісійний магазин. А довкола — ані душі. Ця місцина мала на собі ознаку занепаду. Пригадавши елегантні статуї письменників, художників та архітекторів, установлені в парку Монсо, Мередіт розсердилася на Париж за те, що він так убого й скупо вшанував одного з найвідоміших своїх синів.

Мередіт вирушила назад, до пожвавленого бульвару Батіньйоль. У всій літературі про Париж 1890-х років — Париж Дебюссі — про нього згадувалося як про досить небезпечне місце, що лежить подалі від величних бульварів і проспектів. Тут були райони quartier perdus, яких слід уникати.

Вона попрямувала далі — і вийшла на Рю де Лондр, де Габі й Дебюссі орендували в січні 1892 року свою першу квартиру, їй кортіло відчути щось особливе, якусь ностальгічну атмосферу, якийсь настрій, притаманний тільки цьому місцю, але в неї нічого не вийшло. Мередіт ішла, подумки відзначаючи номери, і, нарешті, зупинилася там, де мав стояти будинок Дебюссі. Відступивши крок назад, вона видобула блокнот, щоб звірити правильність номера, — і невдоволено насупилась.

День сьогодні явно нещасливий.

Схоже, що в якийсь момент минулого сторіччя вокзал Сен-Лазар просто поглинув цей будинок. Вокзал постійно розростався, проковтуючи шматки навколишніх вулиць. І ніщо довкола не пов’язувало минувшину із сьогоденням. Навіть фотографувати тут було нічого. Цілковитий брак усілякої присутності. Нуль.

Озирнувшись, Мередіт побачила на протилежному боці вулиці маленький ресторанчик «Ле Пті Шаблісьєн». Їй хотілося їсти. А ще більше їй кортіло випити склянку вина.

Вона перетнула вулицю. Меню було написане крейдою на чорній дошці, що стояла на тротуарі. Великі вікна були сором’язливо завішені мереживними фіранками, так що всередині нічого не було видно. Мередіт натиснула на старомодну дверну ручку — і тієї ж миті пронизливо задеренчав дзвоник. Вона ввійшла всередину, і її зустрів на порозі немолодий офіціант у білому лляному фартуху на талії.

— Бажаєте попоїсти?

Мередіт ствердно кивнула, і її провели до одномісного столика в кутку. Паперова скатертина, брязкітливі срібні ножі та виделки, пляшка води на столі. Вона замовила страву дня — plat du jour — і келих «Фіту».

М’ясо, філе, було чудове — рожеве в центрі та приправлене гострим перцевим соусом. Камамбер був належним чином витриманий. Поглинаючи їжу, Мередіт роздивлялася чорно-білі світлини на стінах. Знімки кварталу, зроблені в давно минулі дні; ресторанний персонал, що гордо завмер коло входу: офіціанти з чорними вусами та хрусткими білими комірцями, а в центрі — патрон зі своєю статечною дружиною, убрані в накрохмалені святкові шати. Фото старого трамвая на Рю д’Амстердам, поруч — сучасний знімок знаменитої годинникової вежі на фронтоні вокзалу Сен-Лазар.

А найкращим фото було те, яке вона впізнала. Мередіт усміхнулася. Над дверима кухні, біля студійного портрета жінки з молодиком і дівчинкою з кучмою кучерявого волосся висіла копія однієї з найвідоміших світлин Дебюссі. Цей знімок зробили на віллі Медичі в Римі 1885 року, коли йому було лише двадцять три. Насупившись, Дебюссі дивився своїм неповторним похмурим поглядом. Це фото неможливо було сплутати з жодним іншим: коротке кучеряве волосся над чолом і чорні вусики, що ледь почали пробиватися. Мередіт планувала використати цю фотокартку на зворотному боці суперобкладинки своєї майбутньої книжки.

— Він мешкав саме на цій вулиці, — сказала вона офіціантові, вводячи свій PIN-код, і махнула рукою, показуючи на фотографію. — Клод Дебюссі. Он там його фото.

Офіціант байдуже знизав плечима й промовчав, але відразу ж пожвавішав і почав усміхатися, забачивши щедрі чайові.

РОЗДІЛ 11

Решта дня минула згідно з планом.

Мередіт старанно обійшла інші адреси, зазначені в списку, встигла побувати всюди, де мешкав Дебюссі, а о шостій повернулася до готелю. Вимившись під душем, вона перевдяглась у білі джинси та блідо-синій светр. Потім Мередіт завантажила знімки з цифрового фотоапарата у свій переносний комп’ютер, перевірила пошту — грошей і досі не було, — повечеряла в кафе напроти, а вечір завершила зеленим коктейлем, що виглядав підозріло, але смакував навдивовижу добре.

Повернувшись до номера, Мередіт відчула доконечність почути знайомий голос і зателефонувала додому.

— Привіт, мамо, Це я.

— Мередіт?

У материнському голосі лунала турбота, і на очах у Мередіт виступили сльози. Раптом вона відчула себе дуже далеко від домівки й незвичайно самотньою.

— Як твої справи? — спитала вона.

Вони трохи побазікали. Мередіт розповіла матері про все, що зробила з часу їхньої останньої розмови, і про ті місця в Парижі, що їх устигла відвідати після приїзду. І під час розмови її не полишала думка, що, поки вони теревенять, накопичується рахунок за телефон.

На тому кінці лінії настала пауза.

— А як твій інший проект? — нарешті спитала Мері.

— Поки що за нього не бралася. Надто багато роботи тут, у Парижі. Коли після вихідних подамся до Рен-ле-Бена, от тоді за нього й візьмуся.

— Та нічого, нічого, не переймайся, то я просто так спитала, — швидко промовила Мері, мимоволі показавши, наскільки зацикленою вона була на цій думці. Вона завжди підтримувала бажання Мередіт дізнатися про своє минуле. Водночас Мередіт бачила, що Мері боїться того, що може з’ясуватись унаслідок цих пошуків. Вона теж боялась. А що, коли та тяжка хвороба, котра все життя переслідувала її кревну матір, є спадковою? Що, коли вона й у неї почне проявлятися?

— А я й не переймаюся, — відповіла Мередіт поспішно й одразу ж відчула себе винуватою. — У мене все гаразд. Тут так цікаво! Я потім розповім тобі, як мої справи. Обіцяю.

Вони ще трохи поговорили, а потім попрощалися.

— Я тебе люблю, бувай.

— І я тебе люблю, — долетіла відповідь, здолавши відстань у кілька тисяч миль.

У неділю вранці Мередіт пішла до паризької опери в палаці Гарньє.

З 1989 року в Парижі з’явився новий бетонний оперний театр у Бастилії, і палац Гарньє використовувався тепер головним чином для балетних вистав. Проте в епоху Дебюссі ця розкішна барокова споруда являла собою місце, де можна було й себе показати, і на людей подивитися. Саме тут сталося сумнозвісне антивагнерівське заворушення 1891 року, і саме на тлі цього театру відбувалися події роману Гастона Леру «Привид опери».

Мередіт дійшла до театру пішки за п’ятнадцять хвилин. Спочатку вона пробиралася крізь натовпи туристів, що прямували до Лувру, а потім пішла по Авеню дель Опера аж до самого театру. Його будівля була витвором дев’ятнадцятого сторіччя, але транспортний потік цілковито належав століттю двадцять першому. То було щось зовсім божевільне: авта, скутери, вантажівки, автобуси й мотоцикли, які намагалися наскочити на неї з усіх мислимих напрямків. Узявши власне життя у свої руки, Мередіт, петляючи туди-сюди, подалася через цей неймовірний транспортний потік і таки змогла дістатись острівця безпеки, на якому вивищувався палац Гарньє. Їй аж дух забило від захвату: неймовірної краси фасад, величні балюстради, рожеві мармурові колони, позолочені статуї, оздоблений прикрасами біло-золотистий дах і мідно-зелений купол, що тьмяно виблискував у променях жовтневого сонця. Мередіт спробувала уявити собі болотисту місцевість, на якій був споруджений цей театр. Замість вантажівок і легковиків, що нетерпляче клаксонили, вона спробувала уявити карети, жінок у довгих і широких сукнях та чоловіків у циліндрах. І не змогла. Голоси минулого не могли пробитися крізь гамір і метушню.

Дізнавшись, що, попри вихідний день, театр був відчинений завдяки благодійному концерту, що мав відбутися трохи пізніше, Мередіт полегшено зітхнула та зраділа. Щойно вона ввійшла всередину, як тиша історичних сходів і балконів огорнула її своїми обіймами. Велике фойє було точнісінько таким, яким вона звикла бачити його на фотографіях: мармуровий обшир, що простерся перед нею, наче неф величного собору. А далі, під куполом, виднілися парадні сходи.

Озираючись довкола, Мередіт рушила вперед, сумніваючись, чи можна входити всередину. Підошви її кросівок попискували на мармуровій підлозі. Двері до глядацької зали були прочинені, і вона прослизнула всередину. Їй кортіло на власні очі побачити знамениту шеститонну люстру та розписану Шагалом стелю.

Перед сценою вправлявся музичний квартет. Мередіт потихеньку, намагаючись не привертати уваги, сіла в задньому ряду. На якусь мить вона відчула поруч із собою привид свого колишнього «я» — музикантки, якою вона так і не стала. Він теж потихеньку прослизнув до зали й сів поруч із нею. Це відчуття було таким сильним, що їй аж запраглось озирнутись і поглянути на сусіднє сидіння.

Слухаючи, як з оркестрової ями линуть, повторюючись, уривки мелодій, Мередіт пригадала, що багато разів робила те саме. Чекала за кулісами зі смичком та скрипкою в руках. Оте гостре передчуття чогось незвичайного, що нуртувало в грудях, — наполовину адреналін, наполовину страх перед публікою. Останнє — найтонше — настроювання струн і смичка, дощик із порошку каніфолі, що падає на чорний поліестер її довгої концертної сукні.

Першу скрипку мати купила Мередіт, коли їй було вісім, одразу ж після того, як вона в них оселилась назавжди і припинила відвідувати свою справжню матір по вихідних. Футляр зі скрипкою чекав її на ліжку в спальні — бажаний подарунок для дівчинки, ошелешеної й обрадуваної тим, що життя подало їй рятівну руку. Для дитини, котра вже встигла чимало натерпітись у своєму житті.

І вона обома руками вхопилася за шанс, який їй випав. Музика стала для неї засобом утечі від жахливого минулого. У дівчинки проявилися здібності: вона все хапала на льоту й невтомно та багато працювала. У дев’ять років вона вже грала в концерті шкільних оркестрів, улаштованому в студії «Мілуокі Беллі Компані» мистецького центру «Вокерс-Пойнт». Згодом вона взялася також і за фортепіано, і невдовзі в її житті запанувала музика.

Мрія стати професійною музиканткою не полишала Мередіт протягом шкільних років — від початкових класів і аж до останнього року в середній школі. Учителі заохочували її подати документи до консерваторії та переконували, що вона має хороший шанс пройти. Мері теж заохочувала її.

Проте в останній момент Мередіт передумала. Чомусь сама себе переконала, що їй бракує здібностей. Що не має музичного хисту. І натомість подала документи до університету Північної Кароліни на факультет англійської мови — і вступила. Загорнувши свою скрипку в червоний шовк, вона поклала її у футляр, оббитий усередині блакитним оксамитом, і заховала. Потім ослабила струни на дорогоцінних смичках і замкнула їх у спеціальний скринці. Туди ж вона поклала й коробок із каніфоллю. Віднісши все це до комірчини, дівчина замкнула її та подалася з Мілуокі до університету.

В університеті Мередіт навчалася добре й закінчила його на відмінно. Вряди-годи вона грала на фортепіано під час канікул і давала уроки дітям і друзям Білла та Мері, але цим усе й обмежувалося. Скрипка лишалась у комірчині.

І ніколи відтоді вона не думала, що обрала не той шлях у житті.

Одначе впродовж останніх двох років, з’ясувавши деякі смутні подробиці про походження своєї родини, вона почала сумніватись у правильності власного рішення. І тепер, коли двадцятивосьмирічна Мередіт сиділа в глядацькій залі паризького оперного театру, жаль за тим, що не відбулося, міцною рукою схопив її за горло.

Музика урвалася.

В оркестровій ямі хтось розсміявся.

Сьогодення вихором повернулося до її свідомості. Мередіт підвелася, зітхнула, змахнула з чола пасмо волосся, повернулась і тихо вийшла. Вона заглянула до опери, щоб знайти там дух Дебюссі. Та знайшла лише власних привидів.

А надворі вже припікало сонце.

Намагаючись скинути з себе меланхолійний настрій, Мередіт обійшла будівлю театру й рушила вулицею Скріб із наміром скоротити шлях до бульвару Ґюсмана, щоб звідти дістатися паризької консерваторії у восьмому окрузі.

На тротуарі було людно. Здавалось, усі парижани висипали на вулиці, щоб поніжитися в золотих променях бабиного літа, і Мередіт часто доводилося пробиратися крізь натовпи перехожих. Повсюдно панувала святкова атмосфера. Ось на розі співає вуличний музикант; студенти роздають листівки-оголошення про недорогі обіди та розпродаж дизайнерського одягу; жонглер підкидає високо вгору діаболо[6] на дротині, натягнутій між двома палицями, і ловить його з невимушеною легкістю; он якийсь молодик продає з валізки годинники та намиста…

Раптом задзвонив її стільниковий телефон. Мередіт зупинилась і попорпалася в сумочці. Від несподіванки жінка, що котила позаду візок, наштовхнулася на неї та перепросила:

— Excusez-moi, Madame.

Мередіт махнула рукою, сама вибачаючись.

— Та ні, усе гаразд, я сама винна — замислилась.

Поки вона шукала телефон, він замовк. Відступивши вбік, Мередіт стала переглядати список пропущених дзвінків. То був французький номер, який їй десь уже траплявся. Вона вже хотіла була натиснути кнопку «передзвонити», як хтось тицьнув їй у руку рекламну брошурку.

— Це ваше зображення, еге ж?

Мередіт здивовано сіпнула головою та підвела очі.

— Що ви сказали? Даруйте, я не почула.

Поруч стояла приваблива дівчина й дивилась на неї. На дівчині була жилетка й камуфляжні брюки, її біляве волосся було заплетене в косу, а голову прикрашала бандана. Своїм виглядом вона нагадувала одного з нью-ейджівських мандрівників та хіпі, яких було так багато на вулицях Парижа.

Дівчина посміхнулась.

— Я сказала, що пані схожа на вас, — відповіла вона, цього разу англійською. І постукала пальцем по брошурці, що її Мередіт тримала в руці. — Ось погляньте на цю картинку.

Мередіт глипнула на брошуру. То була реклама ворожіння на картах Таро, по руці та пророкування майбутнього. Майже всю першу сторінку займало зображення жінки з короною на голові. У правиці вона тримала меч, а в лівій руці — ваги. По краю її довгої сукні розташувалась низка музичних нот.

— А може, це ви? Дуже схоже, — додала дівчина.

Угорі нечіткого зображення Мередіт розібрала номер «одинадцять» римськими цифрами. А внизу напис — «Справедливість». Вона придивилась уважніше. І справді, жінка на картинці чимось скидалася на неї.

— Не бачу подібності, — відповіла Мередіт і відразу ж почервоніла від усвідомлення того, що сказала неправду. — Утім, я завтра їду з Парижа, тому…

— Однаково лишіть це собі, — сказала дівчина з наполегливістю в голосі. — Ми працюємо сім днів на тиждень і розташовуємось якраз за рогом, зовсім недалеко. П’ять хвилин пішки.

— Дякую, але це не те, чим я могла б зацікавитись, — відповіла Мередіт.

— Моя матінка — дуже гарна ворожка.

— Матінка?

— Вона ворожить на картах Таро, — посміхнулася дівчина. — Тлумачить їх. Приходьте, добре?

Мередіт була розкрила рота, щоб відповісти, та відразу ж його закрила. Який сенс сперечатись і щось доводити? Легше просто взяти брошурку, а потім викинути її в сміттєвий кошик. І, натужно всміхнувшись, вона поклала рекламку у внутрішню кишеню своєї джинсової куртки.

— Знайте, що на світі не буває нічого випадкового, — сказала дівчина. — Усе трапляється не просто так.

Мередіт кивнула й, не бажаючи продовжувати розмову, яка стала набувати характеру монологу, пішла, так і тримаючи в руці мобільний телефон. На розі вона зупинилась. Дівчина стояла на тому самому місці й не зводила з неї очей.

— Ви так на неї схожі! — вигукнула вона. — Лише п’ять хвилин пішки. Вам варто було б зайти, серйозно кажу.

РОЗДІЛ 12

Мередіт зовсім забула про брошуру, яку засунула в кишеню куртки. Згадавши про дзвінок, вона набрала номер, але то виявився лишень агент французької туристичної фірми, котрий хотів, аби вона підтвердила своє бронювання готельного номера. Потім Мередіт зателефонувала до авіакомпанії та спитала про точний час рейсу наступного дня.

Коли о шостій вона добулась до готелю, то почувалася дуже змореною, а її ноги пекло від цілоденного ходіння пішки по паризьких вулицях. Записавши знімки на жорсткий диск комп’ютера, Мередіт почала продивлятись нотатки, зроблені за останні три дні. Потім о дев’ятій вискочила в кафе купити бутерброд — і знову заходилася працювати. Об одинадцятій роботу було завершено. Усі нотатки аж до останніх було проглянуто й оброблено.

Згодом Мередіт стомлено заповзла в ліжко, увімкнула телевізор і понишпорила по каналах, шукаючи знайомий тембр голосів ведучих Сі-ен-ен. Утім, знайшла лише нудний французький детектив на FR3, «Коломбо» на TF1 та порнографію, замасковану під мистецьку програму, на Антенн-2. Утративши надію знайти щось цікаве, вона вимкнула телевізор, трохи почитала, а потім вимкнула світло.

Мередіт лежала в приємному напівмороку кімнати, склавши руки за головою та сховавши стомлені ноги під ковдру в хрусткому білому простирадлі. Утупившись у стелю, вона подумки полинула в той вихідний день, коли Мері розповіла їй те, що знала про її кревну родину, хоча відомості ці були вкрай скупими.

Готель «Пфістер», Мілуокі, грудень 2000 року. Вони їздили до цього готелю на кожне велике родинне свято — дні народження, річниці шлюбу, особливі випадки. Інколи вони їздили туди просто повечеряти, але того разу Мері поселила їх там на цілий уїк-енд. То було щось на кшталт запізнілої святкової екскурсії на честь народин Мередіт та Дня Подяки. А ще Мері хотіла заздалегідь скупитися напередодні Різдва.

Скромна елегантна обстановка та кольори в стилі фін де сьекль, позолочені карнизи, колони, балюстради з кованого заліза, вишукані сітчасті гардини на засклених дверях. Мередіт спустилася вниз у вестибюль і стала чекати на Білла та Мері. Умостившись у кутку на пухкенькій софі, вона замовила свій перший законний келих вина в барі. То було «Сонома Каттер Шардонне» по сім з половиною доларів, але воно було варте такої ціни. Маслянисте й жовтувате, вино й досі зберігало присмак діжки.

Яка дурня! І чому, мені пригадався саме цей епізод?

А за вікном падав сніг. З невпинною наполегливістю сніжинки злітали з похмурого неба й укривали навколишній світ габою білої тиші. У кутку бару сиділа якась бабця в червоному пальті та вовняному капелюшку, насунутому низько на лоба. «Говори зі мною! Кажу тобі, говори зі мною!» — крикнула бабця барменові. Як жінка з Еліотового «Пустища». Відвідувачі бару, що цмулили пиво «Міллер Дженьюїн Драфт», «Шпрехер Ембер» та «Рівервест Штайн», удали, що не помічають схибленої старої.

Мередіт щойно порвала зі своїм приятелем і тому охоче поїхала зі студентського містечка на уїк-енд до готелю. Її другом був викладач математики, що приїхав у відрядження до університету Північної Кароліни. У них почався роман: ось вони випадково зустрілись у барі; ось вона грає йому на фортепіано, а він сидить на стільчику та слухає; ось він ніжно обійняв її в напівтемряві між бібліотечних стелажів пізно ввечері…

Від самого початку стало ясно, що нічого серйозного між ними не буде, бо надто вже різними людьми вони виявились, тому Мередіт не втрачала розуму. Проте кохатися з ним було пречудово, і їхні стосунки — поки вони тривали — давали задоволення їм обом.

Навіть попри це їй було приємно повернутись додому.

Того холодного сніжного вечора вони говорили допізна. Мередіт ставила Мері всі ті запитання про свою матір та її передчасну смерть, що завжди її цікавили, але відповідь на які вона раніше боялася почути. Про обставини її вдочеріння, про самогубство її матері, про ті болісні спогади, що їх вона носила у своєму тілі, наче друзки розбитого скла.

Загальні деталі Мередіт знала й раніше. Її кревна матір, Жанета, завагітніла під час одного з пікніків, коли навчалась у старшій школі. Спочатку вона про це навіть не здогадувалась, а коли здогадалася, то вживати якихось заходів було вже запізно. Перші кілька років матір Жанети, Луїза, намагалася їй допомагати, але вона рано померла через рак, і тому Мередіт залишилася без надійного виховного та захисного впливу. Як наслідок, ситуація швидко погіршилася. Коли ж стало зовсім кепсько, утрутилась Мері — далека родичка Жанети. Зрештою, стало ясно, що для її ж власної безпеки Мередіт краще зовсім не повертатися додому. Коли ж два роки потому Жанета наклала на себе руки, виникла потреба оформити їхні стосунки офіційно. Тому Мері та її чоловік Білл удочерили Мередіт. Хоча вона й зберегла своє справжнє прізвище й досі називала Мері лише на ім’я — як вона зазвичай і робила, — Мередіт нарешті змогла безперешкодно вважати її своєю матір’ю.

Саме в готелі «Пфістер» Мері й віддала Мередіт старі фотографії та аркуш із твором для фортепіано. На одній світлині був зображений якийсь молодик у військовій формі, що стояв на сільській площі. Чорне кучеряве волосся, прямий погляд сірих очей'. Його імені на фото не було, зате на звороті стояла дата, 1914 рік, ім’я фотографа та назва містечка — Рен-ле-Бен. На другій була маленька дівчинка в старомодному вбранні. На фото не значилось ані її імені, ані дати, ані місця, де його було зроблено. Третя фотографія являла собою зображення жінки за фортепіано. Мередіт знала ту жінку — то була її бабуся, Луїза Мартін. Судячи з одягу, знімок зробили або наприкінці тридцятих, або на початку сорокових років минулого століття. Мері пояснила, що Луїза була досить відомою концертною піаніст — кою. А той твір на аркуші являв собою її візитну картку, і вона часто грала його на біс.

Коли Мередіт уперше побачила цю фотографію, то відразу ж подумала, що, якби Луїза прожила довше, то вона, можливо, продовжила б свої заняття й не відмовилась би від музичної кар’єри. Але хтозна. Дівчина не пам’ятала, щоб її справжня матір, Жанета, коли-небудь грала на піаніно чи співала. Зате добре пам’ятала, що мати плакала, кричала на неї, а потім узяла й сама собі смерть заподіяла.

Раніше Мередіт уважала, що музика ввійшла в її життя, коли їй було вісім років. Одначе тепер, коли з’ясувалося, що вона була з нею завжди, причаївшись десь у закутках її свідомості, усе постало в зовсім іншому світлі. Того сніжного вечора 2000 року світ Мередіт радикально змінився. Фотографії та аркуш із нотами стали наче линвою, що сполучала її з минулим, на пошуки якого вона одного дня обов’язково мала вирушити.

І ось тепер, через сім років, вона нарешті розпочала ці пошуки. Завтра вона особисто поїде до Рен-ле-Бена, до міста, яке скільки разів поставало в її уяві. І Мередіт сподівалася, що там на неї неодмінно чекатиме якесь відкриття.

Вона зиркнула на свій мобільний телефон і посміхнулась. 00:33.

Не завтра, а вже сьогодні.

Коли Мередіт прокинулася вранці, від її учорашнього збентеження і слід загув. Вона прагнула якомога скоріше вибратися з міста. Хоч би що її чекало в Рен-ле-Бені, але кілька днів відпочинку в горах було саме тим, чого вона потребувала.

Її літак мав вирушати на Тулузу під вечір. У Парижі Мередіт уже зробила все, що планувала, а починати щось нове раніше від належного часу їй не хотілося. Тому вона не поспішала вставати й деякий час читала в ліжку, а потім зібралась і пішла перекусити до вже знайомого кафе, після чого вирішила пройтися по деяких туристичних місцях.

Намагаючись уникати гамірливих гуртів туристів і студентів із рюкзаками на маршруті, що називався «Код да Вінчі», вона пройшла, петляючи, між знайомими тінистими колонадами на Рю дю Ріволі. Потім рушила була до Луврської піраміди, але довжина черги відвідувачів відкликала її.

Надибавши в саду Тюїльрі зелену металеву лаву, Мередіт умостилася на неї перепочити, шкодуючи, що не вдяглася легше. День видався спекотним і вологим; така погода для кінця жовтня була зовсім немислимою. Їй подобався Париж, але сьогодні міське повітря було насичене шкідливими викидами, вихлопними газами автомобілів і сигаретним димом, що линув із кафе, розташованих на відкритому повітрі. Їй закортіло покататися по річці на кораблику «Бато Муш». Потім жінка подумала, чи не сходити їй до легендарної книгарні «Шекспір і Ко» на правому боці Сени, яка для кожного американського туриста була ледь не святинею. Проте Мередіт забракло духу. Річ у тім, що їй справді кортіло побачити ці принадні для туристів місця, але самих туристів їй бачити не хотілося.

Багато з тих туристичних пам’яток, у яких вона воліла б побувати, були наразі зачинені для відвідування, отже, знову згадавши про Дебюссі, Мередіт вирішила повернутися до будинку на колишній Рю де Берлін, де минули дитинство та молодість композитора. Тож, знявши куртку й пов’язавши нею талію, вона рушила в дорогу, уже не користуючись мапою. Добре орієнтуючись у лабіринті вулиць, Мередіт ішла швидко, цього разу вибравши інший маршрут. За п’ять хвилин вона зупинилась і, прикривши очі рукою, поглянула на емальовану табличку з назвою вулиці.

І здивовано підняла брови. Сама того не бажаючи, вона опинилась на вулиці Шосе Д’Антен. Мередіт поглянула спочатку в один, а потім — в інший бік вулиці. В епоху Дебюссі на початку Шосе Д’Антен, неподалік Пляс де ля Трініте, розташовувалося сумнозвісне кабаре «Гранд-Пінт». Трохи далі стояв знаменитий «Отель-Дьє», збудований у сімнадцятому столітті. А в кінці вулиці, недалеко від того місця, де вона зараз стояла, була відома крамниця езотеричної літератури, власником якої був Едмон Беї. Там у славетну епоху на рубежі століть зустрічалися поети й дослідники окультизму, щоб усебічно обговорити нові ідеї й обмінятися думками про містицизм та альтернативні світи. У тій книгарні колючому молодому Дебюссі ніколи б не довелося виправдовуватись і детально пояснювати свою думку, бо там його зрозуміли б із півслова.

Мередіт витягла мапу та звірила назви вулиць і номери будинків.

Одначе ентузіазм її враз випарувався. Річ у тім, що вона стояла саме там, де розраховувала, та от тільки дивитися було ні на що. Вона зіштовхнулася з тією самою проблемою, котра переслідувала її впродовж усього тижня. Нові споруди витіснили старі, нові вулиці розширились і подовжились, і невпинний плин часу безжально поглинув старі адреси.

Будинок номер два на вулиці Шосе Д’Антен тепер являв собою сучасну будівлю зі скла й бетону — безформну й позбавлену смаку. Книгарня зникла. І навіть пам’ятної дошки на стіні не висіло.

Та раптом Мередіт помітила в стіні двері, майже невидимі з вулиці. На них був різнокольоровий напис — «Чаклунство. Ворожіння на картах Таро».

А внизу маленькими літерами дописано: «Ворожка розмовляє французькою та англійською».

Її рука рвонулася до кишені джинсової куртки. Мередіт намацала складений навпіл паперовий квадратик у тому місці, куди вчора запхала його, відразу ж по тому забувши про нього та про дівчину, котра дала їй цю рекламку. Мередіт витягла її й уставилася на зображення. Воно було погано скопійоване та нечітке, але схожість видавалася незаперечною.

Вона дуже схожа на мене.

Мередіт кинула погляд на двері з написом. Вони були прочинені. Наче хтось потихеньку прослизнув, коли вона не дивилась, і відсунув клямку. Підступивши ближче, жінка зазирнула всередину. Там був невеличкий передпокій із пурпуровими стінами, прикрашений сріблястими зірками, місяцями й зодіакальними знаками. Під стелею висіли кришталеві або ж скляні конструкції — Мередіт точно не могла сказати — і віддзеркалювали світло.

Жінка подумки вишпетила себе за виказану цікавість. Астрологія, магічні кристали, провішування майбутнього — усе це вона не сприймала всерйоз. Вона навіть не цікавилася своїми гороскопами в газетах, зате Мері з побожністю робила це щоранку за філіжанкою кави. То був для неї неначе ритуал.

Проте Мередіт цього просто не розуміла. Сама думка про те, що майбутнє якимось чином присутнє в сьогоденні й детально розписане, здавалася їй абсолютно божевільною. Це було надто фаталістично, надто схоже на відмову від відповідальності за власне життя.

Невдоволена своєю поведінкою, вона відступила від дверей. Чому вона й досі тут стирчить? Треба йти далі. Викинути з голови цю брошурку.

Це просто дурня якась. Звичайнісінькі забобони.

Однак водночас щось заважало їй просто піти геть. Звісно, Мередіт було цікаво, але то цікавість радше суто абстрактна, а не емоційна. Чому дама на брошурці так схожа на неї? Чому так сталося, що вона випадково натрапила на ці двері? їй закортіло дізнатися.

Мередіт знову потихеньку рушила вперед. Із передпокою нагору вели вузькі сходи, навперемін пофарбовані червоним та зеленим. Нагорі ж виднілися ще одні двері. Крізь завісу з жовтих дерев’яних намистин було помітно, що вони небесно-блакитного кольору.

Так багато барв!

Десь вона вже читала, що певні люди сприймають музику у своїй свідомості в кольоровому зображенні. Як же називається це явище? Симестезія? Чи синестезія?

Усередині було прохолодно. Від торохкітливого старого вентилятора над дверима линув слабенький потік повітря. У млявому жовтуватому світлі танцювали дрібненькі часточки пилу. Зрештою, якщо їй так кортить потрапити в атмосферу епохи на зламі століть, то де цю атмосферу ще шукати, як не тут, де вона лишилася такою самою, як і сторіччя тому?

Це просто дослідження, і тільки.

На якусь мить усе повисло на волосинці. Здавалося, навіть будинок затамував подих. І став чекати. Тримаючи брошурку в руці, наче талісман, Мередіт увійшла всередину. Потім нерішуче ступила на першу сходинку й пішла нагору.

А за сотні миль на півдні, у буковому лісі над Рен-ле-Беном, раптовий подув вітру ворухнув мідно-жовте листя на гілках старезних дерев. Почувся подих когось давно померлого, наче чиїсь пальці легенько торкнулися клавіш.

Нарешті!

І з кожною пройденою сходинкою в лісі відбувалась якась химерна гра світла.

РОЗДІЛ 13

Домен де ля Кад

«Так, отче, і дякую вам за вашу добрість. На все добре».

Іще мить потримавши телефон біля вуха, Джуліан Лоуренс потім опустив руку й натиснув на кнопку. Підтягнутий і засмаглий, він виглядав молодшим за свої п’ятдесят із гаком. Витягши з кишені пачку цигарок, він клацнув запальничкою «Зіппо» й закурив «Голуаз». Застигле повітря наповнилось ароматним димом.

Приготування до вечірньої служби були завершені. Тепер, за умови належної поведінки його племінника Хола, усе мало пройти як слід. Він співчував хлопцеві, але йому не подобалося, що той розпитував мешканців містечка про нещасний випадок із його батьком. Каламутив воду. Навіть приходив до слідчого й вимагав у нього довідки з офіційно зазначеною причиною смерті. Оскільки поліціянт із комісаріату Куїзи, який займався розслідуванням цього нещасного випадку, був приятелем Джуліана, а єдиним свідком виступала місцева п’яничка, то справу потихеньку спустили на гальмах. Настирливу допитливість Хола пояснили цілком зрозумілою емоційною реакцією пригніченого горем сина, але по суті так нічого й не пояснили.

Та все одно Джуліан волів спекатися хлопця. Дізнаватися тут було ні про що, але Хол однаково копав. Тому рано чи пізно поповзуть чутки, особливо в такому маленькому містечку, як Рен-ле-Бен. Люди скажуть, що диму без вогню не буває. Джуліан розраховував на те, що після похорону Хол залишить Домен де ля Кад і повернеться до Англії.

Чотири роки тому Джуліан та його брат Сеймур, батько Хола, придбали цей готель на паях. Сеймур був на десять років старший. Пропрацювавши до виходу на пенсію у фінансовій установі в лондонському Сіті, він зациклився на прогнозних прибутках готелю та бізнес-планах, спрямованих на розширення нового бізнесу. Проте Джуліана цікавило зовсім інше.

Коли він уперше побував у цьому регіоні 1997 року, його дуже заінтригували чутки стосовно Рен-ле-Бена взагалі та Домен де ля Кад зокрема. Уся ця місцевість була буквально пронизана таємницями й легендами: натяки на захований скарб, криваві змови, небувальщини про якісь таємні товариства… Усе, що завгодно, — від тамплієрів і альбігойців аж до римлян, вестготів та кельтів. Однак найсильніше уявою Джуліана заволоділа одна сучасніша історія. Збереглися письмові відомості кінця дев’ятнадцятого сторіччя про якусь сплюндровану гробницю поблизу Рен-ле-Бена, про колоду карт Таро, яка начебто була нічим іншим, як схемою знаходження скарбу, а також про пожежу, що частково зруйнувала маєток Домен де ля Кад.

Місцевість довкола Куїзи та Рен-ле-Шато в п’ятому сторіччі нашої ери була центром Вестготської імперії. Про це знали всі. Історики й археологи вже давно висловлювали припущення, що казкові скарби, які вестготи награбували під час спустошення Риму, опинилися на південному заході Франції. І на цьому відомості уривалися. Одначе що більше дізнавався Джуліан, то дужче він переконувався: левову частку вестготських скарбів так і не було знайдено. І карти Таро — оригінал, а не копія — є ключем до їх знаходження.

Ця думка захопила уяву Джуліана як нав’язлива ідея. Він роздобув ліцензію на розкопки та вгатив у пошуки купу грошей. Однак їх результати були досить скромними — лише вестготські погребальні предмети: мечі, пряжки, чаші, тобто нічого особливого. Коли ж термін його ліцензії добіг кінця, він продовжив розкопки нелегально. Він став одержимим, як гравець у карти, і був переконаний, що успіх — то лише справа часу.

Коли чотири роки тому готель виставили на продаж, Джуліан переконав Сеймура купити його. Хоч як не дивно, але, попри велику різницю у віці братів, це придбання виявилося дуже вигідним. Їхнє бізнесове партнерство дало гарні наслідки, і все йшло добре аж до кількох останніх місяців, коли Сеймур став приділяти набагато більше уваги повсякденним справам. І захотів познайомитися з бухгалтерськими записами.

Надворі яскраво світило сонце, і його промені освітлювали галявину та лилися потоком крізь високі вікна кабінету в старовинному маєтку Домен де ля Кад. Джуліан кинув погляд на картину, що висіла на стіні над його робочим столом. То був древній символ Таро, схожий на перевернуту набік цифру вісім. Символ вічності.

— Ти готовий?

Джуліан обернувся й побачив свого племінника. Одягнений у чорний костюм із краваткою, він стояв у дверях, відкинувши з лоба кучму густого чорного волосся. Широкоплечий та стрункий, він у свої майже тридцять років виглядав, наче спортсмен. Утім, Хол справді займався спортом у студентські роки й виступав за свій університет на змаганнях з регбі й тенісу.

Нахилившись, Джуліан загасив недопалок у попільниці на підвіконні й допив віскі. Він дуже хотів, щоб похорон скінчився й справи якомога швидше ввійшли в нормальну колію. Допитливість Хола, котрий волів дізнатися про обставини загибелі батька, починала його дратувати.

— Я зараз, — відповів Джуліан. — За кілька хвилин.

РОЗДІЛ 14

Піднявшись на горішню площадку сходів, Мередіт відсунула намистову завісу і, не зупиняючись, відчинила яскраво-блакитні двері.

Пройшовши всередину, вона опинилась у передпокої. Він був такий маленький, що можна було одночасно торкнутися протилежних стін, навіть не повністю розставивши руки. Ліворуч виднілась яскрава таблиця знаків зодіаку — переплетіння кольорів, схем, символів, про більшість із яких Мередіт мала досить невиразне уявлення. Праворуч на стіні висіло старомодне свічадо в позолоченій рамці з прикрасами. Поглянувши на своє віддзеркалення, жінка підійшла до ще одних дверей і постукала.

— Агов! Тут є хто-небудь?

Їй ніхто не відповів.

Трохи почекавши, Мередіт постукала знову, цього разу гучніше.

І знову мовчання. Тоді вона сіпнула ручку — і двері відчинились.

— Привіт! — гукнула вона, заходячи всередину. — Чи є хто вдома? Аго-о-ов!

Кімната була маленькою, але життєрадісно-барвистою. Її стіни були пофарбовані в іще яскравіші кольори, аніж сходи, двері та передпокій. Це чимось нагадувало дитсадок: там були й жовті, й червоні, й зелені барви, а також візерунки з ліній, смужок, трикутників та зигзагів у пурпурових, блакитних і сріблястих тонах. Єдине вікно напроти дверей було завішене прозорою гардиною. Крізь неї Мередіт побачила сірі кам’яні стіни розташованого навпроти будинку дев’ятнадцятого сторіччя з чорними балюстрадами з кованого заліза та довгастими вікнами з жалюзі. Дещо похмурий вигляд будинку трохи оживляли горщики з геранню й пурпуровими та жовтогарячими фіалками.

Єдиними предметами обстановки в кімнаті були квадратний дерев’яний столик, ніжки якого визирнули з-під чорно-білої лляної скатертини з кружальцями та ще якимись астрологічними знаками, а також два дерев’яні стільці з прямими спинками, що стояли один проти одного. Стільці мали плетені сидіння. Як на полотнах Ван Гоґа, — подумала Мередіт.

Раптом десь у будинку грюкнули двері, і почулися чиїсь кроки. Мередіт відчула, як її щоки заграли рум’янцем. Їй стало незручно, що прийшла сюди без запрошення, і вона вже збиралася вийти, коли з-за бамбукової ширми в дальньому кутку кімнати вигулькнула жінка.

Років сорока п’яти й приваблива, вона була вдягнена в припасовану сорочку та штани захисного кольору й мала стильну дорогу зачіску. Посмуговане сивиною каштанове волосся спадало на плечі, на вустах світилася легка невимушена посмішка. Зовсім не такою уявляла собі Мередіт пророчицю, що ворожить на картах Таро. Ні тобі гігантських сережок у вухах, ні хустини на голові.

— Я постукала, — знічено мовила Мередіт із виправдувальними нотками в голосі. — Але ніхто не відповів, тому я й зайшла. Я правильно вчинила?

— Правильно, — усміхнулася жінка.

— Ви англійка?

— Угадали. Сподіваюся, ви недовго чекали?

Мередіт похитала головою.

— Кілька хвилин.

Жінка подала руку.

— Мене звати Лаура.

Вони поручкались.

— А мене — Мередіт.

Лаура відсунула стілець і кивнула рукою.

— Сідайте.

Мередіт завагалась.

— Це цілком природно, що ви нервуєте, — зауважила Лаура. — Так буває з усіма, хто приходить уперше.

Мередіт дістала з кишені брошурку й поклала її на столик.

— Річ у тім, що якась дівчина дала мені на вулиці ось це кілька днів тому. Я просто проходила повз неї… — Вона знічено замовкла. — Навзагал, я зайшла просто з цікавості. І не хочу надовго вас затримувати.

Лаура взяла брошурку, і вираз її обличчя змінився. Вона здогадалася, хто така Мередіт.

— Моя донька розповіла мені про вас.

— Невже? — здивовано спитала Мередіт.

— Так, — відповіла Лаура, глипнувши на рекламку. — Сказала, що ви — точнісінька копія Справедливості.

Віщунка замовкла, наче очікуючи, що скаже Мередіт. Утім, та промовчала, і Лаура сіла за стіл.

— Ви мешкаєте в Парижі? — спитала вона, жестом запрошуючи Мередіт до стільця напроти неї.

— Та ні, просто проїздом.

І Мередіт з легким подивом констатувала, що мимовільно сідає за стіл.

Лаура посміхнулася.

— Я не помилилася, сказавши, що ви вперше прийшли до пророчиці?

— Так, — відповіла Мередіт, примостившись скраєчку стільця, бажаючи таким чином продемонструвати, що прийшла ненадовго.

— Гаразд, — сказала Лаура. — Оскільки ви прочитали рекламу, то, мабуть, знаєте, півгодинний сеанс коштує тридцять євро, а годинний — п’ятдесят.

— Гадаю, вистачить півгодини, — відповіла Мередіт.

Раптом їй у роті пересохло. Лаура уважно вдивлялася в неї, дуже пильно, наче намагаючись побачити кожну зморшку, кожну рису й кожен найдрібніший нюанс її обличчя.

— Добре. Утім, за вами немає нікого, тому ми зможемо продовжити сеанс, якщо ви передумаєте. Вас цікавить якесь конкретне питання чи ви прийшли просто із загального інтересу?

— Я ж казала, що це радше науковий інтерес. Наразі я працюю над біографією. На цій вулиці, практично на цьому самому місці, колись була знаменита книгарня, яка відіграла видатну роль в історії мистецтва. І тому, чесно кажучи, такий збіг дуже мене зацікавив. — Мередіт осміхнулася, намагаючись розслабитися й виглядати невимушено. — Хоча ваша… ваша донька — я правильно кажу? (Лаура кивнула) — ваша донька сказала, що такої речі, як випадковий збіг, просто не існує.

Лаура теж усміхнулася.

— Розумію. Ви сподіваєтеся почути щось на кшталт відлуння минулого.

— Саме так, — підтвердила Мередіт і полегшено зітхнула.

— Гаразд, — кивнула віщунка. — Одні клієнти воліють почути якесь цілком конкретне тлумачення цілком конкретного питання. Це може бути робота, стосунки, важливе рішення, яке треба ухвалити, — що завгодно. Натомість інших цікавить щось загальніше.

— Нехай це буде щось загальніше.

— Добре, — усміхнулася Лаура. — Тоді наступний крок — це вибір колоди, якою ви воліли б скористатися.

— Даруйте, — винувато сказала Мередіт, — але в цьому я цілковитий профан і тому радо надаю вам змогу зробити це замість мене.

Лаура жестом указала на кілька колод карт, розкладених по краю столу лицьовим боком униз.

— Розумію, завжди незручно робити щось уперше, але краще, щоб обрали саме ви. Просто виберіть інтуїтивно, яка з них більше вам до вподоби, гаразд?

— Та я не проти, — знизала плечима Мередіт.

Лаура взяла найближчу колоду й розклала карти віялом по столу. Вони мали волошковий крап із довгастими золотими зірками.

— Красиві, — зауважила Мередіт.

— Це універсальні Таро Вейта[7]. Дуже популярна колода.

Карти наступної колоди мали зі зворотного боку простий біло-червоний візерунок.

— Ця колода в багатьох сенсах є класичною, — пояснила Лаура. — Вона називається Таро Марсель. Її створили в шістнадцятому столітті. Інколи я використовую її, але, правду кажучи, вона є дещо простуватою для сучасних уподобань. Більшість позивачів віддають перевагу сучасним колодам.

— Ви сказали «позивачі»? — здивовано підняла брови Мередіт.

— Вибачте, — усміхнулася Лаура. — Позивач — це людина, для якої здійснюється тлумачення, людина, котра ставить запитання.

— Ага, зрозуміло.

Мередіт глянула на стіл і вказала на колоду, що була трохи меншою за інші. Карти в ній мали чудовий темно-зелений крап із тонесенькими золотистими та сріблястими лініями.

— А це що за колода?

— Це — колода Таро Буска.

— Буск? — перепитала Мередіт, непевно пригадуючи це прізвище. Їй здалося, що вона його вже десь зустрічала. — Здається, це якийсь художник?

Лаура заперечно похитала головою.

— Та ні, так звали людину, котра першою надрукувала цю колоду. Ніхто не знає, який художник уперше намалював її і коли саме вона з’явилася. Відомо, що цю колоду вперше застосували на південному заході Франції наприкінці 1890-х років. Оце й усе, що ми про неї знаємо.

Мередіт відчула, як по спині побігли мурахи.

— А де саме на південному заході?

— Точно не пам’ятаю. Гадаю, десь у районі Каркасона.

— Я знаю, де це, — прохопилася Мередіт, уявивши мапу цієї місцевості. Рен-ле-Бен розташовувався якраз посередині.

Раптом вона збагнула, що Лаура дивиться на неї з надмірним інтересом.

— Може, ви ще щось знаєте…?

— Та ні, більше нічого, — швидко відповіла Мередіт. — Просто назва видалася мені знайомою, от і все. — Вона усміхнулася. — Вибачте, що перервала.

— Я сама хотіла сказати, що оригінал цієї колоди — або принаймні її частина — є набагато древнішим. Ми не можемо бути впевненими щодо автентичності всіх зображень, оскільки великий аркан має деякі властивості, що свідчать про їхнє пізніше походження. Їх або додали, або скоригували перегодом. Одяг та його стиль на персонажах деяких карт свідчать про належність до епохи фін де сьєкль, тимчасом як малий аркан є більш класичним.

Мередіт здивовано підняла брови.

— Великий аркан, малий аркан? — Вона посміхнулася. — Даруйте, але я й гадки не маю, про що йдеться. Можна мені спочатку дещо спитати, а вже потім ми продовжимо. Добре?

Лаура розсміялася.

— Добре.

— Гаразд. Ну, для початку — скільки тут карт?

— Ураховуючи кілька незначних сучасних винятків, стандартна колода Таро містить загалом сімдесят вісім карт, розділених на великий та малий аркани. Arcana латиною означає «таємниці». Великий аркан, у якому лише двадцять дві карти, пронумерований від одного до двадцяти одного, а Блазень номера не має. Це, до речі, — унікальна риса цієї колоди. Кожна карта має алегоричне зображення та набір чітких сюжетно-тематичних текстів.

Мередіт подивилась на зображення Справедливості на рекламній брошурці.

— Як, наприклад, ось це.

— Саме так. Решта — п’ятдесят шість карт, малий аркан; їх іще інколи називають нефігурними картами: поділяються на чотири масті й нагадують звичайні гральні карти з тією лише розбіжністю, що мають додаткову фігуру. Наприклад, у стандартній колоді Таро ми маємо Короля, Королеву, Валета, а потім, перед десяткою, іде додаткова карта — Паж. У різних колодах масті називаються по-різному. Є пентаклі або монети, кубки, жезли або палиці, а також мечі. У широкому сенсі вони відповідають мастям стандартних гральних карт — бубнам, чирвам, трефам та пікам.

— Ага, зрозуміло.

— Більшість експертів сходяться на тому, що найдавніші карти Таро в тому вигляді, у якому вони дійшли до наших днів, уперше з’явилися в Італії в середині п’ятнадцятого сторіччя. Однак сучасне відродження Таро почалося лише на початку минулого сторіччя, коли англійський окультист Артур Едвард Вейт започаткував нову колоду. Його основна інновація полягала в тому, що він уперше прив’язав конкретну символічну сцену до кожної з сімдесяти восьми карт. До нього нефігурні карти мали тільки цифрові позначки.

— А колода Буска?

— У ній проілюстровано фігурні карти всіх чотирьох мастей. Стиль малюнків указує на те, що ця колода бере початок у шістнадцятому столітті. Звісно, вона з’явилася задовго до Вейта. Утім, великий аркан тут істотно відрізняється. Як я вже зазначала, усі персонажі в ній явно виглядають, наче європейці дев’яностих років дев’ятнадцятого сторіччя.

— А чому?

— Більшість дослідників гадають, що Буск, видавець цієї колоди, не мав для роботи повного набору карт і тому якийсь художник або сам намалював йому великий аркан, або скопіював його з карт, що дійшли до нашого часу.

— А з яких саме карт він їх скопіював?

Лaypa стенула плечима.

— Може, з фрагментів уцілілих карт, а може, з ілюстрацій оригінальних карт у якійсь книзі. Повторюю, я не є експертом у цій сфері.

Мередіт глянула на зелені зворотки карт, пронизані золотистими та зеленими лініями.

— Хтось добряче попрацював.

Лаура розклала пентаклі віялом на столі перед Мередіт, починаючи з туза й закінчуючи королем, а потім здала кілька карт із великого аркана, які взяла з верху колоди.

— Помічаєте різницю в стилях?

Мередіт кивнула.

— Звісно, але все одно вони досить схожі, особливо в барвах.

Лаура постукала пальцем по одній із карт.

— Ось іще одна унікальна відмінність колоди Буска. Окрім того, що змінилися назви фігур, наприклад, Хазяїн та Хазяйка замість Короля й Королеви, існують також певні індивідуальні відмінності й у великому аркані. Наприклад, карта II зазвичай зветься Верховна Жриця. У цій-таки колоді її називають La Pretresse, тобто просто Жриця. Ця сама фігура з’являється тут на карті VI як одна з Закоханих — Les Amoureux. До того ж, якщо взяти карту XV, Le Diable, тобто Диявол, то ця сама жінка зображена на ній прикутою ланцюгом біля ніг нечистого.

— І саме в цьому полягає відмінність?

— У багатьох колодах карти VI та XV пов’язуються, але цей зв’язок зазвичай не поширюється на карту II.

— Тож якась людина, — вголос подумала Мередіт, — або з власної волі, або за чиєюсь указівкою чимало постаралася, щоб персоніфікувати ці карти?

Лаура кивнула.

— Загалом, я й сама не раз ставила собі запитання: а чи не має великий аркан цієї колоди стосунку до якихось реальних людей? Бо вирази декотрих облич такі промовисті!

Мередіт знову поглянула на зображення Справедливості на першій сторінці брошурки.

Обличчя — точнісінько як у мене.

Вона зиркнула на Лауру, що стояла потойбіч столу, і в неї виникло відрухове бажання розповісти їй про особистий мотив, що привів її до Франції. Про те, що за кілька годин вона вже вирушить до Рен-ле-Бена. Утім, Лаура знов заговорила, і слушний момент було втрачено.

— Окрім того, Таро Буска віддає належне традиційним асоціаціям. Наприклад, мечі являють собою масть повітря, яке уособлює розум та інтелект; жезли — це масть вогню, енергії та протистояння; кубки — масть, що асоціюється з водою й емоціями. І, нарешті, пентаклі, — з цими словами вона постукала пальцем по королю, що сидів на троні в оточенні золотих монет, — є мастю землі, фізичної реальності та скарбів.

Мередіт зосереджено переглянула зображення, закарбовуючи кожне в пам’яті, а потім кивнула Лаурі — мовляв, зрозуміло.

Віщунка прибрала карти зі столу, залишивши на ньому тільки великий аркан, і розклала його перед Мередіт трьома радами по сім карт у кожному — від найменшого номера до найбільшого. Зверху ж вона поклала карту 0 — не позначеного номером Блазня.

— Я волію тлумачити великий аркан у сенсі подорожі, мандрів. Карти великого аркана — як величини, що не піддаються точному визначенню, як кардинальні віхи життя, котрі не можна ні змінити, ні обійти. Розкладені в такий спосіб, ці три ряди чітко представляють три рівні розвитку: свідомий, підсвідомий та найвищий рівень свідомості.

Мередіт відчула, як у її душі ворухнувся хробачок скептицизму.

Ага, це коли фактів бракує.

— На початку кожного ряду перебуває могутній символ: на початку першого — Le Parad, тобто Чарівник. На початку другого — La Force, тобто Сила. І, насамкінець, на початку третього, нижнього ряду ми маємо Le Diable, тобто Диявола.

Щось ворухнулося в душі Мередіт, коли вона глипнула на зображення скорченого демона. Коли ж вона перевела погляд на чоловіка й жінку, скутих ланцюгом біля його ніг, у її пам’яті зажевріла іскорка. Їй здалося, що вона знає цих чоловіка й жінку. Однак іскорка вмить згасла.

— Перевага саме такої комбінації великого аркана полягає в тому, що він не лише показує подорож Блазня — Le Mat — від невігластва до освіченості, а й чітко демонструє вертикальні зв’язки між картами, — вела далі Лаура. — Тож видно, що Сила є октавою Чарівника, а Диявол — октавою Сили. Вигулькують також інші схеми: як Чарівник, так і Сила мають над головами знак вічності. А Диявол підносить руку жестом, що нагадує жест Чарівника.

— Тобто як два боки однієї особистості.

— Можливо, — кивнула Лаура. — У картах Таро все побудоване на схемах, на зв’язку між однією картою та якоюсь іншою.

Проте Мередіт уже слухала її лишень одним вухом. Щось із недавно сказаного Лаурою заволоділо її увагою. На мить замислившись, вона пригадала.

Октави.

— Ви що, зазвичай пояснюєте ці принципи музичними термінами? — спитала вона.

— Інколи, — відповіла Лаура. — Це залежить від позивача. Таро можна тлумачити різними способами, і музика — один із них. А чому ви спитали?

Мередіт знизала плечима, уникаючи прямої відповіді.

— Тому що це — царина моєї роботи. Мені здалося, що ви якимось чином про це здогадалися. — Вона завагалась, а потім додала: — Здається, про свою роботу я вам іще не розповідала.

Лаура злегка осміхнулася.

— А вас що, бентежить ця думка?

— Про що? Про те, що ви здогадалися? Ні. Не бентежить, — збрехала Мередіт. Їй дійсно було некомфортно від цієї думки. Серце підказувало їй, що тут вона зможе дізнатися щось про себе, про своє справжнє походження. І їй кортіло, щоб Лаура в цьому допомогла. Утім, водночас розум твердив їй, що все це — дурниці.

Мередіт указала на Справедливість.

— Біля пелени сукні видніються музичні ноти. Дивно, еге ж?

Лаура всміхнулася.

— Казала ж моя донька, що такої речі, як випадковий збіг, не існує.

Мередіт розсміялася, хоча їй було зовсім не до смішків.

— Усі системи тлумачення на картах працюють, як і музика, за певними схемами, — повела далі Лаура. — Якщо вам цікаво, то був колись такий чоловік — американець Пол Фостер Кейс, котрий займався ворожінням на картах. Так от, він придумав цілу теорію, що пов’язувала деталі великого аркана з нотами звукоряду.

— Треба буде принагідно перевірити цю теорію, — зауважила Мередіт.

Лаура зібрала карти в колоду. На якусь мить їхні погляди зустрілись, і Мередіт чітко й безпомилково переконалася, що ворожка бачить «наскрізь, бачить збентеженість, сумнів — і надію, що відбилася в її очах.

— Ну що, почнімо? — спитала Лаура.

Хоча Мередіт і була готова до цього моменту, та все одно її серце тьохнуло.

— Звісно, — з награною невимушеністю мовила вона. — Чом би й ні?

РОЗДІЛ 15

— Візьмімо колоду Буска, чи як? — спитала Лаура. — Ви явно відчуваєте з нею якийсь зв’язок.

Мередіт подивилась на карти. Їхні зеленувато-золотисті зворотки нагадали їй ліс довкола будинку Мері в Тепел-Гілл. Суміш кольорів літа й осені. Так не схоже на тихі передмістя Мілуокі, де вона виросла.

Вона кивнула.

— Не заперечую.

Лаура прибрала зі столу інші три колоди й рекламну брошуру.

— Я вже казала, що зроблю загальне тлумачення. Це буде мій власний розклад, що грунтується на різновиді «Кельтського Хреста», коли всією колодою тлумачать десять карт, використовуючи як малий, так і великий аркани. Це прекрасно виявить ваш теперішній стан, ваше недалеке минуле й, можливо, події вашого майбуття.

Знову ми повертаємося до цього божевільного безглуздя.

Проте Мередіт однаково кортіло дізнатися.

— У той час, коли Буск надрукував свою колоду, тобто наприкінці дев’ятнадцятого сторіччя, ворожіння на картах Таро було справою таємничою, монополізованою представниками еліти, а також групами всіляких змовників та інтриганів, — з усмішкою пояснила Лаура. — Але нині все змінилося. Сучасні тлумачі прагнуть наділити людей додатковими здібностями й силами, дати їм інструменти й мужність — якщо так можна висловитися, — щоб вони стали спроможними змінити себе та своє життя. Тлумачення дасть більший зиск, якщо позивач чітко збагне приховані мотиви й підсвідомі шаблони своєї поведінки.

Мередіт кивнула.

— Однак ґанджем тлумачення є майже нескінченна розмаїтість його варіантів. Дехто, наприклад, твердитиме, що значна кількість карт великого аркана, що траплятимуться під час ворожіння, указує на те, що ситуація перебуває поза межами вашого контролю, тимчасом як поважне число карт малого аркана свідчитиме про те, що ваша доля у ваших руках. Тож перш, аніж ми почнемо, хочу зазначити, що я вважатиму тлумачення провісником того, що може статися, а не того, що станеться обов’язково.

— Зрозуміло.

Лаура поклала колоду на стіл.

— Перетасуйте їх, Мередіт. Не поспішайте. І при цьому думайте про те, що вам кортить дізнатися найбільше, про те, що сьогодні привело вас сюди. Дехто вважає, що для цього бажано заплющити очі.

У розчинене вікно війнув легенький вітерець, приносячи довгоочікуване полегшення після вологої ранкової задухи. Мередіт простягла руку, взяла колоду й почала її тасувати. Від одноманітних рухів сьогодення мало-помалу почало блякнути.

У її свідомості спливли фрагменти спогадів, образи, обличчя — чомусь сірувато-брунатного кольору — і поволі пішли в нікуди. Її красуня-мати — така хвора, така вразлива. Її бабуся Луїза, що сидить за фортепіано. Серйозний молодик у військовій формі на посірілій фотографії.

Родина, яку вона ніколи не знала.

На мить Мередіт здалося, що вона стала невагомою й попливла в повітрі. Що стіл, стільці, карти, і сама вона — усе це тепер бачилось у зовсім іншій перспективі.

— Коли закінчите, то розплющте очі, добре? — пролунав звідкись іздалеку голос Лаури; чутний, але невловимий, як мелодія, котра щойно урвалася.

Мередіт кліпнула очима — і кімната буквально кинулася їй назустріч. Спочатку її обриси були дещо розмитими, але потім стали яскравішими й чіткішими, ніж раніше.

— Тепер покладіть колоду на стіл і розділіть її на три частини лівою рукою.

Мередіт виконала вказівку.

— Знову з’єднайте карти докупи — спочатку середню частину, потім верхню, а після цього нижню. — Мередіт відчула, як Лаура спостерігає за нею, чекаючи, поки вона скінчить. — Добре. А тепер перша карта, яку ви витягнете, стане так званим сигніфікатором. У нашому тлумаченні ця карта представлятиме вас, позивача, тобто людину, якою ви наразі є. Стать фігури не має значення, бо кожна карта від початку має в собі чоловічі й жіночі риси та характеристики.

Мередіт висмикнула з середини колоди карту й поклала її на стіл лицем догори.

— La Filie d’Epees, — сказала Лаура. — Дочка мечів. Мечі — це масть повітря, інтелекту, пам’ятаєте? У колоді Буска Дочка мечів є потужною фігурою, кимось на кшталт упливового мислителя. Водночас вона є персоною, не вповні пов’язаною з іншими.

Це може бути або через її юність — до речі, ця карта часто означає молоду особу, — або через ті рішення, що їх вона ухвалює. Інколи вона означає людину на початку шляху.

Мередіт подивилась на зображення. То була тендітна маленька жіночка в сукні по коліна з прямим чорним волоссям, що спадало на плечі. Вона чимось нагадувала танцюристку. Меч вона тримала обіруч, і не нападаючи, і не обороняючись, скоріше — наче когось захищаючи. Позаду неї бовванів зубчастий гірський пік на тлі яскраво-блакитного неба, по якому пливли білі хмаринки.

— Це активна карта, — пояснила Лаура. — І до того ж позитивна. Одна з нечисленних однозначно позитивних карт серед мечів.

Мередіт кивнула, бо це чітко випливало з малюнку.

— Тягніть знову, — сказала ворожка. — Наступну карту покладете нижче Дочки мечів ліворуч від себе. Друга карта позначатиме вашу теперішню ситуацію. Середовище, у якому ви зараз живете й працюєте, чинники, які впливають на вас.

Мередіт витягла карту й поклала її там, де було сказано.

— Десятка кубків, — оголосила Лаура. — Кубки — це масть води, емоцій. Це також позитивна карта. Десятка являє собою завершеність. Вона означає кінець одного циклу й початок наступного. Ця карта вказує, що ви стоїте на порозі, що ви готові йти далі та здійснювати зміни, базуючись на вашій сьогоднішній позиції, яка сама по собі вже є досягненням, результатом вашого успіху. Десятка означає, що незабаром настане епоха змін.

— А про який поріг ідеться?

— Це може бути і робота, і ваше особисте життя, а можливо, і те, і те. Чимдалі триватиме тлумачення, тим яснішим буде ваше розуміння того, що відбувається у вашому житті. Тягніть іще.

Мередіт витягла з колоди третю карту.

— Покладіть її нижче й ліворуч від сигнифікатора, — звеліла Лаура. — Вона означатиме потенційні перешкоди на вашому шляху: фізичні предмети, обставини, людей — усе, що здатне завадити вашому рухові вперед, змінам у вашому житті або досягненню вашої мети.

Мередіт перевернула карту й поклала її на стіл.

— Le Parad, — оголосила Лаура. — Карта І — Чарівник. Parad — старовинне слово, використане в Таро Буска та деяких інших нечисленних колодах.

Мередіт уважно придивилася до зображення.

— А воно що, означає якусь особу?

— Зазвичай так.

— Когось, кому можна вірити?

— Не завжди. Як випливає з назви, Чарівник або ж Чарівниця можуть бути на вашому боці, але можуть і не бути. Часто це той, хто діє як потужний каталізатор перетворення, проте в цій карті завжди присутній натяк на хитрість і обман, на зміну думки залежно від інтуїції. Чарівникові підвладні всі стихії: вода, повітря, вогонь і земля, а також чотири символи масті — кубки, мечі, жезли та пентаклі. Його поява означає когось, хто може застосувати свої здібності, знання та красномовство для вашого блага. Але ця-таки персона так само може скористатися власними талантами для того, щоб завадити вам у той чи той спосіб.

Мередіт поглянула на лицьовий бік карти. Пронизливі блакитні очі.

— Чи немає серед ваших знайомих того, хто може відіграти таку роль?

Вона похитала головою.

— Та щось ніхто не спадає на думку.

— Цією людиною може стати хтось із вашого минулого, особа, яка, не зустрічаючись із вами безпосередньо, усе одно певною мірою впливає на те, як ви самі себе сприймаєте. Людина, котра, попри свою відсутність, справляє на вас негативний вплив. Утім, можливо, ви ще тільки маєте зустріти цю людину в майбутньому. Це також може бути хтось, кого ви вже знаєте, але про чий кардинальний вплив на своє життя ще не здогадуєтесь.

Мередіт знову подивилась на карту, приваблена зображенням та суперечностями, які воно містило. Їй кортіло збагнути його значення. Одначе ніщо не спало на думку. Нікого вона не пригадала.

Потім Мередіт витягла ще одну карту. Цього разу її реакція була інакшою. Вона відчула раптовий наплив емоцій — теплоти й сердечності. То було зображення молодої дівчини, що стояла поруч із левом. Над ії головою, наче корона, висів символ вічності. На ній була старомодна біло-зелена сукня з рукавами, широкими коло плечей і вузькими біля зап’ясть. Її кучеряве каштанове волосся вільно спадало на спину та стрункий стан. Мередіт умить збагнула, що саме такою вона уявляла собі La Damoiselle Elue Клода Дебюссі — Обрану діву, образ якої навіяли і Росетті, і Моро.

Пригадавши слова Лаури, Мередіт уже не сумнівалася, що це зображення було, скорше за все, змальоване з реальної особи. Вона прочитала на карті назву — La Force. Номер VIII. Очі дівчини були такі зелені, такі виразні…

І що довше вона вдивлялася в цей образ, то більше впевнювалася, що вже бачила його чи дуже схожий образ на фото або на ілюстрації в якійсь книжці. Маячня та й годі. Звісно, цього не може бути. Проте однаково — думка прокралась у свідомість і там залишилась.

Мередіт підняла очі на Лауру.

— Розкажіть мені про цю карту, — попрохала вона.

РОЗДІЛ 16

— Це карта VIII. Сила, яка асоціюється зі знаком зодіаку Лев, — пояснила Лаура. — У процесі тлумачення четверта карта означає якесь одне питання, що домінує над усіма іншими. Воно вплинуло — часто підсвідомо й мимовільно для позивача — на його рішення вдатися до послуг ворожки. Це потужний мотиваційний чинник, який визначає дії позивача.

— Але ж це не означає… — заперечила була Мередіт.

Лаура піднесла руку.

— Так, я пам’ятаю, як ви сказали, що ваш прихід був чистою випадковістю, що моя донька ледь не силоміць утиснула вам у руку цю рекламну, що ви випадково опинилися сьогодні в цьому районі… Утім, таки скажіть мені, будь ласка, Мередіт, може, було щось іще? Якийсь чинник, завдяки якому ви зараз тут сидите? Вона на мить замовкла. — Ви ж могли пройти повз двері? Могли. Та все одно вирішили зайти.

— Може, й так. Не знаю. — Мередіт замислилась. — Можливо, ви маєте рацію.

— Чи є якась конкретна ситуація або ж особа, котру ви могли б асоціювати з цією картою?

— Так одразу й не скажеш, хоча…

— Що?

— Дівчина. Її обличчя. Вона когось мені нагадує, але я не можу визначити, кого саме.

Мередіт побачила, що Лаура насупилась.

— Щось не так?

Лаура опустила очі на чотири карти, розкладені на столі.

— Тлумачення, що ґрунтуються на розкладі «Кельтський хрест», здебільшого мають пряму послідовно-логічну схему. — У голосі ворожки почулося вагання. — Хоча ми й розпочали ворожіння зовсім недавно, зазвичай на цій стадії мені вже буває зрозуміло, які події належать до минулого, які до сьогодення, а які — до майбутнього. — Вона замовкла, а потім пояснила: — Однак у вашому випадку з якоїсь причини часові лінії переплутались. Послідовність подій наче стрибає туди-сюди, і всі вони якісь розмиті й нечіткі. Минуле переплітається з сьогоденням.

Мередіт аж нахилилася вперед.

— Що я чую? Ви не можете витлумачити карти, які я витягла?

— Та ні, — швидко відказала ворожка. — Не те, що не можу. — Вона знову завагалась. — Якщо чесно, Мередіт, то я не зовсім упевнена в тому, що вам оповідаю. Але все проясниться та з’єднається докупи, якщо ми продовжимо процес.

Мередіт не знала, що й казати. Їй кортіло, щоб Лаура висловлювалася зрозуміліше, але їй забракло навідних питань, щоб дістати потрібні відповіді, тому вона промовчала.

Лаура першою порушила тишу.

— Тягніть іще раз, — сказала вона. — Це буде п’ята карта, що позначатиме недавнє минуле.

Мередіт витягла зворотну вісімку пентаклів і скривила невдоволену гримасу, коли Лаура пояснила їй, що ця карта може означати, що тяжка праця та наполегливість зрештою можуть і не дати сподіваних результатів.

Шостою картою, що асоціюється з найближчим майбутнім, виявилася зворотна вісімка жезлів. Мередіт відчула, як волосинки на її шиї стали сторч. Вона зиркнула на Лауру, але та жодним порухом не виказала якогось особливого ставлення до схеми, що поволі вимальовувалась.

— Це карта руху, карта чіткої недвозначної дії, — пояснила жінка. — Вона означає тяжку працю та проекти, що незабаром мають дати результат. Щось має нарешті відбутись. У певному сенсі це найоптимістичніша з усіх вісімок. — Ворожка замовкла та глянула на Мередіт. — Гадаю, ці асоціації з тяжкою працею означають для вас щось певне?

Мередіт кивнула.

— Я якраз пишу книжку, — відповіла вона, — тому так, це дійсно має для мене конкретний сенс. — Вона зробила паузу, а потім додала: — Утім, чи не змінюється значення, якщо карта перевернута — як оця?

— Зворотність означає затримку, — пояснила Лаура. — Порушення енергетики, а звідси і затримка проекту.

Як, наприклад, поїздка з Парижа до Рен-ле-Бена, — подумала Мередіт. — Тут особисте я поставила попереду професійного.

— На жаль, це також має конкретний сенс, — мовила вона з кислою міною. — Чи не бачите ви тут попередження: не відволікайся, бо тебе поглинуть інші справи?

— Цілком можливо, — погодилась Лаура. — Хоча затримка не конче матиме негативний характер. Можливо, зараз це саме те, що вам потрібно.

Мередіт відчула, що Лаура спостерігає за нею, чекаючи, поки не вичерпається її інтерес до цієї карти.

Ворожка попросила Мередіт витягти ще одну.

— Ця карта позначає середовище, в якому розгортаються або ж розгортатимуться події. Покладіть її над картою шість.

Мередіт витягла сьому карту й поклала її на стіл.

На ній була зображена висока сіра вежа під похмурим небом. Здавалося, стріла блискавки, розкраювала зображення навпіл. Мередіт здригнулася, негайно відчувши неприязнь до цієї карти. І хоч як їй кортіло переконати себе, що все це нісенітниці, але вона дуже пошкодувала, що витягла саме цю карту.

— La Tour — Вежа, — прочитала вона. — Мабуть, не найкраща карта, еге ж?

— Не буває однозначно поганих або однозначно гарних карт, — механічно відповіла Лaypa, хоча вираз її обличчя сказав зовсім інше. — Це залежить від того, на якій стадії тлумачення вона з’являється і які карти її оточують. — Ворожка на мить замовкла. — До того ж Вежа традиційно тлумачиться як передвісниця різких перемін. Вона може також означати руйнування та хаос. — Лаура глянула на Мередіт, а потім знову на карту. — Якщо тлумачити її в позитивному сенсі, то це — карта звільнення, карта визволення, коли споруда наших ілюзій, обмежень та рамок із тріском руйнується й ми постаємо вільними й готовими розпочати все наново. Це потужний спалах натхнення — можна навіть так сказати. Тобто ця карта зовсім не обов’язково є негативною.

— Ага, зрозуміло, — трохи збентежено мовила Мередіт. — Але як вона стосується моєї конкретної ситуації? Стосовно мого сьогодення — як би ви прочитали цю карту? Зовсім інакше, ніж ви мені щойно пояснили, правда ж?

Лаура спокійно зустріла її допитливий збентежений погляд.

— Конфлікт, — відповіла вона. — Так я розумію цю карту.

— Між ким? — відкинулася Мередіт на спинку стільця.

— Це те, що можете знати лише ви. Тут, можливо, іде на те, про що ви мені натякнули раніше: про конфлікт між особистими потребами та професійною необхідністю. Це також може бути розбіжність між надіями, які на вас покладають, і реальністю. І ця розбіжність здатна призвести до непорозуміння.

Мередіт не сказала нічого. Вона намагалася придушити думку, що настирливо виринала з глибин її свідомості.

А що, коли я віднайду якісь відомості про моїх предків, і внаслідок цього все докорінно зміниться?

— Чи є щось конкретне, із чим могла б асоціюватися ця карта? — тихо спитала Лаура.

— Я, — заговорила була Мередіт, але відразу ж замовкла. — Та ні, немає, — відповіла вона голосом упевненішим, аніж почувалася насправді. — Тут може бути все що завгодно, ви ж самі сказали.

Мередіт повагалася, нервуючи від гадки про нові можливі неприємності, і витягла наступну карту.

Нею виявилася вісімка кубків.

— Господи, які дурниці, — стиха мовила вона одразу ж і витягла ще одну карту. То була вісімка мечів.

Мередіт почула, як Лaypi забило дух.

Ще одна октава.

— Знову вісімка! Що б це означало, га?

Лаура відповіла не зразу.

— Незвично, дуже незвично, — мовила вона нарешті.

Мередіт уважно придивилася до комбінації. Річ була не лише в октавах, що поєднували карти великого аркана, і не в повторі цифри вісім. Увагу привертали також ноти на сукні Справедливості та зелені очі дівчини на карті La Force.

— Звісно, випасти може будь-яка карта, причому з однаковою ймовірністю, — зазначила Лаура, хоча Мередіт побачила, що ворожка каже те, що слід казати, а не те, що насправді відчуває. — Це також стосується будь-якої комбінації фігурних або ж нумерованих карт.

— А чи траплялось у вашій практиці щось подібне? — поцікавилася Мередіт, не бажаючи відпускати ворожку з гачка. — Я серйозно питаю. Чи бувало раніше таке, щоб випадав той самий номер? — Вона зиркнула на стіл. — І Вежа, карта XVI. Це ж вісім, помножене на два.

Лаура неохоче похитала головою.

— Ні, я такого не пам’ятаю.

Мередіт постукала пальцем по карті.

— А що означає вісімка мечів?

— Утручання. Вона означає, що хтось або щось активно вам заважатиме.

— Наприклад, Чарівник?

— Може бути, хоча… — Лаура замовкла. Видно було, що вона ретельно добирає слова. — Тут одночасно можливі два варіанти. З одного боку, є чітке свідчення про близьке завершення якогось великого проекту — або в роботі, або в особистому житті, а можливо, і там, і там. — Ворожка підвела на неї очі. — Збігається?

— Так, — насумрилася Мередіт. — Кажіть далі.

— Але разом із цим я бачу натяки на подорож або зміну обставин.

— Добре, це теж більш-менш збігається, проте…

Ворожка перервала її.

— Я відчуваю ще дещо. Утім, мені зовсім неясно, що це таке, але воно, безсумнівно, існує, і я його справді відчуваю. Оця остання карта… вона означає, що ви незабаром щось знайдете, щось для себе відкриєте…

Очі Мередіт звузились. Упродовж усього сеансу ворожіння вона не переставала казати собі, що все це — лише безневинна розвага. Що це не означає нічого серйозного. Але ж чому тоді серце її шалено тіпається й калатає?

— Пам’ятайте, Мередіт, — схвильовано мовила Лаура, — що мистецтво ворожіння за допомогою тлумачення карт полягає не в тому, щоб достеменно визначити: ця чи та подія обов’язково станеться. Воно полягає в дослідженні можливостей, у розкритті підсвідомих мотивацій та бажань, які можуть спричинитися або ж не спричинитися до конкретної схеми поведінки.

— Я знаю.

Лише безневинна розвага.

Одначе щось у надмірній емоційності Лаури, у виразі надзвичайної зосередженості на її обличчі підказувало, що все це є страшенно серйозним.

— Тлумачення Таро мусить розширити можливості вільного вибору, а не звузити їх, — сказала Лаура, — з тієї простої причини, що це тлумачення розширює наші знання про нас і про ті проблеми, що перед нами стоять. Людина дістає змогу ухвалювати власні, більш зважені рішення. Вирішувати, яким шляхом іти.

— Я розумію, — кивнула Мередіт.

Раптом їй запраглося з усім цим покінчити — і якомога швидше. Витягти останню карту, вислухати Лауру й піти геть.

— Розумієте — поки не забудете.

У голосі Лаури почулося неприхована засторога. І Мередіт довелося докласти великих зусиль, щоб подолати палке бажання вискочити з кімнати тієї самої миті.

— Оцією останньою, десятою картою завершується тлумачення. Її треба класти праворуч згори.

На мить рука Мередіт зависла над колодою. Вона майже фізично бачила невидимі лінії, що поєднували її пальці із зеленувато-золотисто-сріблястими сорочками карт.

Нарешті вона витягла одну з них і перевернула.

Мимовільний вигук зірвався з її вуст. Вона відчула, як на протилежному кінці столу Лаура стиснула кулаки.

— Справедливість, — монотонно мовила Мередіт. — Ваша донька казала мені, що я дуже схожа на це зображення, — промовила вона, хоча пам’ятала, що вже розповіла про це ворожці.

Лаура уникла її погляду.

— Камінь, який асоціюється зі Справедливістю, називається опал, — сказала вона. Мередіт здалося, що ворожка наче зчитує цю інформацію з книги. — Кольорами, пов’язаними з цією картою, постають сапфір і топаз. Є також знак зодіаку, що асоціюється з цією картою. Він називається Терези.

Мередіт неприродно розсміялася.

— Мій знак — Терези, — сказала вона. — Я народилася восьмого жовтня.

Утім, Лаура ніяк не відреагувала, наче ця інформація її зовсім не зацікавила.

— Справедливість у колоді Буска — могутня карта, — провадила вона. — Якщо припустити, що великий аркан означає шлях Блазня від щасливого невігластва до освіченості, то Справедливість перебуває в середній точці цього шляху.

— І що це означає?

— Зазвичай, коли ця карта з’являється під час тлумачення, вона означає доконечну потребу дотримуватись виважених поглядів. Позивачу слід переконатися, що він не збився зі шляху, і всебічно й реалістично оцінити ситуацію.

Мередіт посміхнулася.

— Але ж ця карта — зворотна, — зауважила вона. І сама здивувалася своєму напрочуд спокійному голосу. — І цей факт уносить певні зміни, еге ж?

Та Лаура не поспішала з відповіддю.

— Я маю рацію? — наполегливо перепитала Мередіт.

— У своєму зворотному вигляді ця карта означає певну несправедливість. Можливо, забобони й упередженість або ж навіть судову помилку, яка призведе до несправедливого вироку. Вона означає також гнів людини, котру судять і до того ж судять несправедливо.

— І ви гадаєте, що ця карта уособлює мене?

— Гадаю, так, — відповіла ворожка, трохи повагавшись. — І не лише тому, що вона була останньою, яку ви витягли під час ворожіння. — Лаура замовкла, сумніваючись, а потім додала. — І не лише через явну фізичну схожість. — Вона знову замовкла.

— Лауро! — голос Мередіт вивів ворожку із заціпеніння.

— Ага, отже, я гадаю, що ця карта представляє вас, але водночас не думаю, що вона автоматично означає якусь несправедливість, учинену супроти вас. Я схильна думати, що, скоріш за все, вам доведеться виправляти якусь несправедливість. Ви виступатимете в ролі агента справедливості. — Лаура підняла очі. — Можливо, якраз це я невиразно відчувала раніше. Що тут є щось іще, щось важливіше, і воно ховається за очевидним і тривіальним фасадом історій, на які начебто вказує отриманий нами розклад.

Мередіт кинула погляд на десять карт, що лежали на столі. Слова ворожки хаотично кружляли в її свідомості.

Ідеться про дослідження можливостей, про виявлення підсвідомих мотивацій і бажань.

Чарівник та Диявол із холодними блакитними очима. Перший є подвійною октавою другого. І самі лише вісімки — номер, що означає успіх і визнання.

Простягнувши руку, Мередіт узяла спочатку четверту карту розкладу, а потім — останню. Сила та Справедливість.

Здавалося, вони якимось чином пов’язані між собою.

— На якусь мить мені здалося, що я збагнула, — мовила вона, звертаючись не стільки до Лаури, скільки до себе. — Наче десь там, під поверхнею, усе зійшлося й набуло сенсу.

— А зараз?

Мередіт підвела очі. Кілька секунд обидві жінки дивились одна на одну.

— А тепер — це лише малюнки. Малюнки й кольори.

Її слова наче повисли в повітрі. Раптом Лаура швидко простягла руки та згребла докупи карти, наче не бажаючи ні на хвилину довше залишати цей розклад на столі.

— Можете узяти їх із собою, — сказала вона. — І самі з усім розберетеся.

Мередіт здивовано уставилася на ворожку — чи не почулося їй, бува?

— Перепрошую?

Лаура простягнула їй колоду.

— Ці карти — ваші.

Переконавшись, що вона не помилилася, Мередіт почала відмовлятися.

— Та ні, я дійсно не можу…

Але Лаура полізла під стіл, дістала звідти квадрат чорного шовку й загорнула в нього колоду.

— Ось. Візьміть, — сказала вона, посунувши пакунок через стіл. — Це ще одна традиція Таро. Багато хто вважає, що карти не слід купувати самому, а дочекатися нагоди, коли хтось тобі їх подарує.

Мередіт похитала головою.

— Лауро, як же я можу їх узяти? До того ж я не вмію ними користуватися.

Вона підвелась і вдягнула куртку.

Лаура теж підвелася.

— А я переконана, що вони вам знадобляться.

На мить їхні погляди зустрілися.

— Таж вони мені не потрібні.

Якщо я їх візьму, то вороття не буде.

— Ця колода — ваша, — сказала Лаура. І після невеличкої паузи додала. — Не сумніваюсь, у глибині душі ви знаєте, що її слід узяти.

Раптом Мередіт відчула, що кімната наче насувається на неї. Заворушились і запульсували барвисті стіни, візерункова скатертина на столі, сонце та серпики місяця. Вони то збільшувалися, то зменшувалися, змінюючи форму й відтінки. І з’явилося ще одне — ритм. Він зазвучав у її голові немов музика. Або ж як вітер у кронах дерев.

Enfin. Нарешті.

Мередіт почула це слово так чітко, наче вимовила його сама. Воно прозвучало так різко й так гучно, що вона обернулася, гадаючи, що хтось, мабуть, увійшов до кімнати. Але позаду нікого не було.

Минуле переплелося з сьогоденням.

Вона не хотіла брати карти, але, спостерігши рішучість Лаури, відчула, що ніколи не вийде з цієї кімнати, якщо не прийме подарунок.

Тож дівчина взяла карти. І, не кажучи ні слова, повернулася й побігла вниз східцями.

РОЗДІЛ 17

Забувши про час, Мередіт блукала вулицями Парижа, міцно тримаючи в руках карти, наче побоюючись, що вони ось-ось кудись полетять і заберуть її разом із собою. Вони їй були непотрібні, але їй бракувало духу спекатися їх.

І лише тоді, коли годинник на вежі церкви Сен-Жерве пробив першу, Мередіт здогадалася, що може запросто спізнитися на літак до Тулузи.

Набравшись, нарешті, зваги й заспокоївшись, вона спіймала таксі та прокричала водію, що добре йому заплатить, якщо він устигне вчасно відвезти її до аеропорту. Авто верескнуло шинами та влилось у транспортний потік.

Рівно за десять хвилин вони вже були на Рю де Тампль. Хутко вискочивши з таксівки, Мередіт гайнула через вестибюль до свого номера. Мерщій запхавши в дорожню валізу все потрібне й схопивши переносний комп’ютер та зарядний пристрій, вона кинулася назад, до таксі, яке чекало з увімкненим лічильником. Залишивши речі, які вона не брала з собою, у консьєржки та попередивши її, що повернеться наприкінці тижня й зупиниться в готелі ще на два-три дні, Мередіт застрибнула в таксі, і воно притьмом гайнуло до аеропорту Орлі.

Вона встигла туди за п’ятнадцять хвилин до вильоту.

Увесь цей час Мередіт була немов на автопілоті. Її організоване й дисципліноване «я» керувало рухами, але свідомість переймалася зовсім іншим. Напівзабуті фрази, ідеї, розуміння яких прийшло раптово, мов удар блискавки, непомічені спочатку тонкі нюанси… Усе, що сказала їй Лaypa.

Усе, що змусило її почуватися зовсім по-іншому.

І лише під час перевірки безпеки Мередіт пригадала, що, поспіхом ретирувавшись, забула розрахуватися з Лаурою. Відчуття провини хвилею накотилося на неї. Прикинувши, що пробула у ворожки приблизно годину, вона подумки відзначила, що неодмінно перекаже гроші відразу ж, щойно прибуде до Рен-ле-Бена.

Sortilege. Мистецтво провіщати майбутнє по картах.

Коли літак відірвався від злітної смуги, Мередіт витягла з сумки записник і почала занотовувати все, що могла пригадати. Подорож. Чарівник та Диявол, обидва — блакитноокі, і жодному не можна до кінця довіряти. Сама вона — як агент Справедливості. І всі — вісімки.

Коли Боїнг-737 борознив небо північної Франції над Центральним масивом, намагаючись наздогнати сонце, Мередіт, одягнувши навушники, слухала «Бергамаську сюїту» Клода Дебюссі й писала, доки не заболіла рука. Кілька сторінок заповнила вона акуратним дрібненьким почерком, роблячи нотатки та замальовки. Наче бігаючи по колу, слова Лаури знов і знов обертались у її свідомості, заважаючи слухати музику. Минуле переплелося з сьогоденням.

А карти, що зачаїлися непроханим гостем на верхній полиці, не переставали нагадувати про себе.

Диявольська книжечка з ілюстраціями.

ЧАСТИНА III

РЕН-ЛЕ-БЕН

Вересень 1891 року

РОЗДІЛ 18

Париж, 17 вересня 1891 року, четвер

Вирішивши разом із сестрою прийняти запрошення Ізольди Ляскомб, Анатоль заходився здійснювати належні приготування до негайного від’їзду.

Відразу ж після сніданку він потурбувався про телеграму та придбав квитки, а Маргариту з Леоні відправив купити все необхідне для подорожі. Спочатку вони пішли до «Ля Мезон Леоті» придбати комплект дорогої спідньої білизни, яка мала змінити силует Леоні й допомогти їй почуватися цілком дорослою. У «Ля Самарітен «Маргарита купила доньці нову вечірню сукню та прогулянковий костюм, годящий для ранньої осені в селі. Мати поводилася лагідно й турботливо, але якось трохи відсторонено, і Леоні збагнула, що вона думає про щось своє. Дівчина здогадувалася, що Маргарита має на думці рахунок Дюпона, на який записувались усі покупки, і тому вже примирилася з тим, що в листопаді, коли вони з Анатолем повернуться до Парижа, у них уже буде новий татко.

Леоні відчувала радісне збудження, до якого, щоправда, примішувалося якесь дивне почуття, яке вона пояснювала трагічними подіями минулого вечора. Вона ще не мала змоги обговорити з Анатолем той удалий збіг обставин, завдяки якому запрошення до візиту так доречно збіглося з його потребами.

Після обіду, насолоджуючись тихим сонячним днем, Маргарита й Леоні пішли до парку Монсо — місця, де полюбляли відпочивати й розважатися діти дипломатів із прилеглих амбасад. Гурт хлопчиків заповзято грав у ладки, вигукуючи та підбадьорюючи один одного. Зграйка дівчаток зі стрічечками та в біленьких спідничках бавилася в класики під пильним наглядом няньок і темношкірих охоронців. Класики, La Marelle, були найулюбленішою грою Леоні в дитинстві, тому вони з матір’ю зупинилися подивитись, як дівчатка кидають у квадрат камінець і стрибають. З виразу материного обличчя Леоні збагнула, що Маргарита теж із теплотою пригадала минуле, і скористалася нагодою спитати:

— А чому тобі погано жилося в Домен де ля Кад?

— Люба моя, у тому оточенні я не почувалася комфортно, от і все.

— Але ж чому? Товариство не підходило? Чи саме місце?

Маргарита стенула плечима. Вона робила так завжди, коли не бажала втягуватися в розмову.

— Одначе була якась конкретна причина? — наполягала Леоні.

Мати зітхнула.

— Мій зведений брат був людиною дивною й відлюдькуватою, — нарешті сказала вона. — Він не бажав товариства набагато молодшої сестри, а тим паче — бодай трохи відповідати за другу дружину свого батька. Тому ми завжди почувалися непроханими гостями.

Леоні на мить замислилась.

— А як ти гадаєш, мені там сподобається?

— Так, звісно. Я не маю жодного сумніву, — швидко відказала Маргарита. — Маєток просто чудовий, а за тридцять років його, напевне, розбудували й покращили.

— А сам будинок?

Маргарита не відповіла.

— Мамо?

— Це було так давно, — твердо промовила Маргарита, недвозначно даючи розуміти, що ця тема їй неприємна. — Там, напевне, уже все змінилося.

Ранок їхнього від’їзду, 18 вересня, виявився сирим та вітряним.

Леоні прокинулася на світанку, відчуваючи легке нервове збудження. Тепер, коли день від’їзду настав, вона раптом відчула тугу за звичним оточенням, яке невдовзі мала покинути. Звуки великого міста, цвірінькання горобців на дахах будинків навпроти, знайомі обличчя сусідів і торговців — усе це несподівано набуло неповторного шарму. І на її очах виступили сльози.

Мабуть, щось подібне відчував і Анатоль, бо він теж виглядав знервованим. Стиснувши губи, він стояв біля вікна, підозріло зиркаючи то в один кінець вулиці, то в інший.

Служниця повідомила, що карету подано.

— Передайте візникові, що ми виходимо негайно, — сказав Анатоль.

— А ти що, у цьому й поїдеш? глузливо спитала Леоні, дивлячись на братів робочий костюм і фрак. — У тебе такий вигляд, наче ти зібрався до своєї контори.

— Це я навмисне, — серйозно відповів Анатоль, ідучи до сестри через вітальню. — Коли ми виїдемо за межі Парижа, я вдягну щось менш офіційне.

Леоні почервоніла, відчувши себе дурепою через свою нездогадливість.

— Ага, і дійсно.

Анатоль узяв свій циліндр.

— Хутчіш, мала. Інакше на потяг спізнимось.

А на вулиці в карету вже завантажували їхній багаж.

— Вокзал Сен-Лазар, — вигукнув Анатоль, перекрикуючи порив вітру.

Леоні обійняла матір і пообіцяла їй написати. Побачивши почервонілі очі Маргарита, вона спочатку здивувалась, а потім і сама розплакалась. Отже, хвилина прощання на Рю де Берлін виявилась емоційнішою, аніж сподівалася Леоні.

Фіакр рушив. В останній момент, коли він уже завертав за ріг на Рю д’Амстердам, Леоні опустила скло й гукнула Маргариті, що одиноко завмерла на тротуарі:

— До побачення, мамо!

Потім вона всілася на сидіння й почала злегка витирати хустинкою блискучі від сліз очі. Анатоль узяв її за руку.

— Гадаю, вона прекрасно обійдеться й без нас, — запевнив він сестру.

Леоні хлюпнула носом.

— Про неї потурбується Дюпон.

— А ти не помилився? Наскільки мені відомо, експрес вирушає з вокзалу Монпарнас, а не з Сен-Лазару, — сказала Леоні трохи згодом, коли бажання поплакати минуло.

— Якщо хтось прийде та спитається, — змовницьким тоном відповів Анатоль, — то хочу, щоб у них склалося враження, що ми вирушили до західних передмість. Уторопала?

Сестра кивнула.

— Уторопала. Це — блеф.

Анатоль осміхнувся й задоволено потер руки.

Після прибуття на Сен-Лазар він наказав перенести їхній багаж до іншого екіпажа. Потім Анатоль, намагаючись, аби його помітили, став картинно торгуватися з візником, але Леоні спостерегла, що він упрів, незважаючи на холодну та сиру погоду. Його щоки пашіли, а на скронях блищали краплини поту.

— Тобі зле? — стурбовано спитала вона брата.

— Та ні, — швидко відповів Анатоль і додав: — Просто ці хитрощі й обманні маневри змушують мене сильно нервувати. Тільки-но ми виїдемо з Парижа, усе буде гаразд.

— Що б ти оце робив, якби запрошення не прийшло так учасно?

Анатоль знизав плечима.

— Придумав би щось інше.

Леоні помовчала, сподіваючись, що брат докладніше розповість про свій альтернативний план, але той теж мовчав.

— А маман знає про твої… про те, що ти винен гроші закладу «Ше Фраскаті»? — не витримавши, спитала Леоні.

Анатоль уникнув відповіді.

— Якщо хтось навідається й почне розпитувати, то я вже провів із нею належну роботу. Вона поширюватиме вигадку, буцімто ми вирушили до Сен-Жермен-ан-Лей. Колись там мешкала родина Дебюссі, тому… — Він замовк і, взявши сестру за плечі, повернув її до себе. — Скажи чесно, манюню, а ти задоволена, що їдеш?

Леоні злегка схилила голову набік.

— Так, задоволена.

— І більше не ставитимеш мені непотрібних питань?

Вона скорчила винувату гримаску.

— Постараюся.

Коли вони приїхали на вокзал Монпарнас, Анатоль буквально кинув візникові гроші та влетів на станцію так, наче його переслідувала ціла зграя гончаків, наступаючи йому на п’яти. Леоні підігрувала братові й старалася мовчати, бо розуміла, що, на відміну від Сен-Лазару, де треба було звернути на себе увагу, на вокзалі Монпарнас Анатоль хотів лишитися непоміченим.

У приміщенні вокзалу він поглянув на дошку інформації про відхід потягів і поліз був у кишеню жилетки, але зупинився.

— Ти що, забув годинник?

— Та ні, не забув. Грабіжники відібрали, — відповів Анатоль зі злістю в голосі.

І вони пішли вздовж платформи, шукаючи свої місця. Леоні читала на вагонах таблички з позначенням місць, де потяг мав зупинятися: Ларош, Тонер, Діжон, Масон, Ліон-Перранш того-таки дня о шостій вечора, потім Валене, Авіньйон і, нарешті, Марсель.

Завтра вони мали сісти на поїзд, який ішов від Марселя до Каркасона вздовж узбережжя. Потім, у неділю вранці, їм треба пересісти на потяг із Каркасона до Куїзи-Монтазель, найближчої до Рен-ле-Бена станції. А звідти, якщо вірити настановам їхньої тітоньки, можна досить швидко дістатись екіпажем до маєтку Домен де ля Кад, розташованого коло підніжжя Корб’єрів.

Анатоль купив газету й заховався за нею. Леоні ж спостерігала за людьми, що проходили повз них. Циліндри та ділові костюми, дами в широких довгих спідницях. Жебрак із виснаженим обличчям і засмальцьованими пальцями підняв вікно їхнього вагона першого класу й почав канючити милостиню. Проте невдовзі прийшов кондуктор і прогнав його геть.

Потім паротяг пронизливо свиснув, чмихнув і випустив струмінь пари. З труби полетіли іскри. Скреготнув метал об метал, труба знову чмихнула, і мало-помалу колеса почали обертатися.

Enfin. Нарешті.

Набираючи швидкість, поїзд став віддалятися від платформи. Відкинувшись на спинку сидіння, Леоні спостерігала, як у клубах білого диму зникає Париж.

РОЗДІЛ 19

Куїза, двадцяте вересня, неділя

Леоні сподобалася триденна подорож по Франції. Щойно експрес залишив позаду похмурі паризькі передмістя, настрій Анатоля покращився, і він став розважати сестру всілякими розповідями. Потім вони грали в карти й планували своє дозвілля в горах.

У п’ятницю о шостій вечора вони вийшли з поїзда в Марселі. Наступного дня Анатоль та Леоні поїхали далі вздовж узбережжя до Каркасона, а потім переночували в готелі без гарячої води та з нахабною обслугою. Зранку наступного дня Леоні прокинулася з головним болем, а потім вони так довго й безуспішно шукали фіакр (бо була неділя), що ледь не спізнилися на проходжалий потяг.

Однак тільки-но потяг виїхав за передмістя, настрій Леоні відразу поліпшився. На сидінні, біля томика оповідань, вона розклала путівник і заглибилася в нього. Живий, свіжий ландшафт Середземномор’я почав справляти свій чарівливий вплив. Залізнична колія бігла на південь, до Піренеїв, сріблястою долиною звивистої річки Од. Спочатку колія йшла вздовж дороги. Довколишня місцевість була пласкою та безлюдною. Проте невдовзі Леоні побачила ліворуч і праворуч ряди виноградників, де-не-де виднілися ще квітучі соняшникові поля. Жовтогарячі голови соняшників схилилися на схід.

Потім вона помітила маленьке село — буквально жменьку хатин, — що примостилося біля обніжжя далекої мальовничої гори. Згодом показалося ще одне. Будинки з червоними черепичними дахами скупчилися довкола церкви з гострим шпилем, який здіймався високо вгору. На околицях містечок, розташованих уздовж залізниці, росли рожеві китайські троянди, бугенвілії, духмяний жасмин, кущі лаванди та дикий мак. Віти каштанів зігнулися під тягарем численних плодів, схожих на зелені шпичасті шоломи. Золотисті й жовті відтінки барв тільки починали вгадуватись у довколишньому краєвиді. Вони були єдиною ознакою того, що осінь уже сховалася за лаштунками.

І повсюдно вздовж колії в полях працювали селяни. Їхні накрохмалені блакитні блузи блищали, наче вкриті лаком, а комірці та манжети були прикрашені вишитими візерунками. Для захисту від палючого сонця жінки носили широкі солом’яні брилі. Чоловіки зі смиренним виразом на обвітрених обличчях терпляче збирали пізній урожай.

У досить великому містечку Ліму потяг зупинився на п’ятнадцять хвилин. По тому пейзаж став стрімкішим, скелястішим та менш привабливим для ока: то долини змінялися передгір’ями Високих Корб’єрів. Потяг обачливо й неквапливо торохтів по рейках, що приліпилися до крутого берега річки, а потім з-за повороту несподівано показалися блакитно-білі Піренеї. Вони виблискували вдалині крізь спекотну імлу.

Леоні аж дух перехопило. Здавалося, гори підіймаються прямісінько з землі, як могутня стіна, що сполучає земну твердь із небесами. Вони були прекрасні у своїй вічній незмінності. Перед лицем такої природної краси всі споруджені людьми будівлі Парижа видалися зовсім нікчемними. Суперечки стосовно знаменитої металевої вежі мосьє Ейфеля, широких бульварів барона Гюсмана й навіть оперного театру мосьє Гарньє враз поблякли й утратили свою значущість. Це був ландшафт, створений за цілком іншим масштабом: земля, повітря, вогонь і вода. Усі чотири стихії чітко поставали перед очима, ніби клавіші фортепіано.

Потяг торохтів і скрипів. Він то вповільнював хід, то рвучко прискорювався. Леоні опустила вікно й відчула на своїх щоках свіжий середземноморський вітерець. У затінку сірих гранітних скель різко здіймалися лісисті пагорбки — зелено-жовто-пурпурові. Заколисана погойдуванням вагона й рипінням коліс, Леоні трохи покліпала повіками й задрімала.

Потяг сіпнувся, запищали гальма — і Леоні різко прокинулась.

На якусь мить вона перелякано витріщила очі, силуючись збагнути, де вона є. Потім уздріла путівник, Анатоля, що сидів напроти, — і пригадала. Вони були далеко від Парижа, у трясучому залізничному вагоні поблизу Середземного моря.

Поїзд стишував рух.

Леоні заспано глянула в закіптюжене вікно. Напис на пофарбованому дерев’яному щиті коло платформи було важко розібрати. Згодом вона почула, як начальник станції вигукнув із сильним південним акцентом: «Куїза-Монтазель. Стоянка — десять хвилин».

Леоні різко випростувалась і постукала брата по коліну.

— Анатолю, ми вже приїхали. Вставай.

Провідники почали відчиняти двері, сильно гупаючи ними в зелені боки вагонів. Цей звук чимось нагадував безладні аплодисменти на аматорських концертах.

— Анатолю! — повторила Леоні, гадаючи, що той лише вдає, що спить. — Уже час. Ми прибули до Куїзи.

Вона визирнула з вагона.

Навіть попри кінець курортного сезону й незважаючи на те, що була неділя, уздовж потяга вишикувалася ціла шеренга носіїв. Вони стояли, спершись на дерев’яні возики з високими бортами. У більшості кашкети були повернуті дашком назад, жилетки — розстебнуті, а рукави сорочок закочені по лікті.

Леоні підняла руку.

— Агов, носію, сюди, будь ласка!

Якийсь чоловік кинувся вперед, явно мріючи про те, як двійко-трійко су опиняться в його кишені. Леоні зайшла всередину, щоб зібрати свої речі.

Двері купе розчинилися без попередження.

— Дозвольте, мадемуазель.

На платформі стояв чоловік, зазираючи в купе.

— Та ні, ми самі зберемо наші речі… — почала була вона, але носій, змірявши поглядом купе й побачивши сплячого Анатоля та речі на полиці, без запрошення ввійшов усередину.

— Кажу вам, ми самі винесемо свої речі.

Леоні відразу ж відчула до незнайомця антипатію. Накрохмалений комірець, двобортна жилетка та циліндр свідчили про його шляхетність, але все одно в його зовнішності щось було не так. Надто сміливий, навіть нахабний погляд.

— Дякую, однак ми не потребуємо вашої допомоги, — сказала Леоні, відчувши, що від незнайомця тхне сливовицею. — Я більш аніж упевнена…

Проте той, не чекаючи дозволу, уже знімав з полиці їхні валізи та коробки. Леоні помітила, як він зиркнув на ініціали, написані на шкіряній валізі брата, коли ставив її на брудну підлогу.

Стривожена бездіяльністю Анатоля, дівчина різко посмикала його за руку.

— Анатолю, вставай! Уже Куїза. Прокидайся!

Нарешті вона з полегкістю побачила, що брат заворушився. Його повіки затремтіли, розплющились, і він сонно озирнувся довкола, явно розгубившись, коли втямив, що він сидить у вагоні. Але потім побачив поруч сестру й усміхнувся.

— Ото заснув! — мовив він, пригладжуючи довгими пальцями змащене волосся. — Наче в забуття впав.

Леоні кивнула, привертаючи увагу Анатоля до носія. Той якраз гепнув братовою валізою на платформу, а потім знову зайшов до купе, щоб узяти лаковану скриньку з шитвом.

— Обережніше, — різко попередила Леоні. — Це дорогоцінна скринька.

Чоловік зміряв її поглядом, а потім зиркнув на ініціали, вигравійовані на кришці, — LV.

— Ну аякже. Не хвилюйтеся.

Анатоль підвівся — і тієї ж миті купе наче сильно поменшало. Зиркнувши на себе в дзеркало під багажною полицею, він поправив комірець, розгладив жилетку й обсмикнув манжети. Потім нагнувся й одним граціозним рухом підхопив свій циліндр, палицю та рукавички.

— Прошу, пані, — грайливо мовив він, подаючи Леоні руку.

І тільки після цього Анатоль, здавалося, помітив, що їхні речі винесли з купе. Він поглянув на носія.

— Дуже вдячний вам, мосьє. Нам дуже приємно, що ви нам допомогли.

— Нема за що. Мені теж приємно, мосьє…

— Верньє. Анатоль Верньє. А це — моя сестра Леоні.

— Раймон Денарно — до ваших послуг. — Чоловік злегка торкнувся свого циліндра. — Ви зупинитеся в Куїзі? Якщо так, то я був би радий…

Верескнув свисток — уже вдруге. «Екіпаж до Квіяна й Естерази! Хто бажає їхати до Еквіяна й Естерази?»

— Нам не туди, — зауважила Леоні.

— Ні, не в самій Куїзі, — відповів Анатоль їхньому новому знайомому, перекрикуючи шум паротяга. — А неподалік. У Рен-ле-Бені.

Денарно аж просіяв.

— Це моє рідне місто.

— Прекрасно. Ми зупинимося в маєтку Домен де ля Кад. Ви про нього знаєте?

Леоні ошелешено глипнула на брата. Скільки він говорив їй про обережність та необхідність тримати язика за зубами — і ось тобі маєш! Сам же необачливо розповідає про їхні плани першому-ліпшому незнайомцю!

— Домен де ля Кад? — насторожився Денарно. — Так, я знаю цей маєток.

Паровоз випустив хмарину пари й зачахкав. Леоні знервовано відступила від вагона, а Денарно ввійшов до купе.

— Іще раз дякую вам за допомогу, — повторив Анатоль.

Денарно вихилився з вагона. Чоловіки обмінялися візитівками й потисли руки, а цієї миті паротяг знову випустив клуби пари, і вони оповили платформу.

Анатоль відійшов від краю.

— Такий симпатичний чолов’яга!

Очі Леоні блиснули гнівом.

— Ти ж наполягав, що нам не слід розводитися про наші плани, — почала вона, — а тепер сам…

— Та то я просто із ввічливості, — перервав її брат.

Цієї миті вдарив годинник на станційній вежі.

— Ага, слава Богу, ми й досі у Франції, — сказав, озирнувшись, Анатоль, а потім глянув на сестру. — Щось не так? Я щось не те зробив? Чи навпаки, чогось не зробив?

Леоні зітхнула.

— Я сердита й мені жарко. І я нудилася, бо поки ти спав, мені не було з ким поговорити. До того ж ти покинув мене напризволяще, залишивши сам на сам з отим неприємним типом.

— Облиш, Денарно не такий уже й поганий, — заперечив Анатоль і стиснув їй руку. — Та все одно я прошу тебе вибачити мені за те, що заснув. Це дійсно страшний і підступний злочин.

Леоні скорчила гримаску.

— Припини приндитися, мала. Треба нам поїсти й випити, і твій настрій одразу ж покращиться, — сказав Анатоль.

РОЗДІЛ 20

Щойно вони виступили з тіні станційного приміщення, як на них немилосердно накинулося спекотне сонце. Поривчастий вітер, який, здавалося, дув одночасно з усіх напрямків, жбурнув їм в обличчя жмені бруду й пилу. Леоні почала незграбно смикати застібку своєї нової парасольки.

Поки Анатоль домовлявся з носієм, вона роззирнулася. Їй іще не доводилося подорожувати так далеко на південь. Правду кажучи, Леоні ніколи не заїжджала далі Шартра та ще інколи бувала на берегах Марни з дитячими пікніками. Але тут була інша Франція. Вона побачила якісь дороговкази та вивіски з рекламою аперитивів, вакси й мікстури від кашлю. Це був інший, невідомий світ.

Головний вестибюль вокзалу виходив просто на невеличку пожвавлену вуличку, обсаджену липами. Засмаглі жінки з широкими обвітреними обличчями, візники та залізничники, неохайні дітлахи з брудними босими ногами. Чоловік у короткій робочій куртці з буханцем хліба під рукою. Ще один, схожий на шкільного вчителя, — у чорному костюмі та коротко стрижений. Повз них проторохтів візок, ущерть завантажений деревним вугіллям і трісками для розпалення печі. Леоні здалося, що вона потрапила в сцену з Оффенбахових «Казок Гофмана», де панували старі традиції, а час неначе зупинився.

— Схоже, на Авеню де Ліму є більш-менш пристойний ресторан, — заявив Анатоль, несподівано вигулькнувши збоку. У руці він тримав місцеву газету «Ля Депеш де Тулуз». — Тут є також телеграф, телефон і пошта. Здається, те саме є й у Рен-ле-Бені, тож ми не такі вже й відрізані від цивілізації. — Витягнувши з кишені коробок із восковими сірниками «Веста», Анатоль дістав цигарку й натиснув на її кінчик, ущільнюючи тютюн. — Проте, боюся, такої розкоші, як найманий екіпаж, тут не існує. — Він чиркнув сірником. — Принаймні о цій порі року, та ще й у неділю. «Гранд-кафе Гієм» розташовувалося потойбіч мосту. У тіні довгого навісу стояла купка столиків із мармуровим верхом і кованими ніжками та дерев’яні стільці з прямими спинками й плетеними сидіннями. Герань у теракотових горщиках і декоративні дерева у великих дерев’яних, схожих на пивні діжках з металевими обручами створювали відвідувачам додатковий затишок.

— Не кафе «Пеяр», — зауважила Леоні, — але згодиться й таке.

При згадці про паризьке кафе Анатоль ностальгійно посміхнувся.

— Сумніваюся, що тут є приватні кабінети, але відкрита тераса видається досить привабливою, еге ж? їх провели до зручно розташованого столика. Зробивши замовлення, Анатоль почав невимушено теревенити з господарем. Тим часом Леоні стала роздивлятися довкола. Ряди платанів із плямистою корою, цих маршових дерев Наполеона, створювали на вулиці приємний затінок. Вона з подивом констатувала, що не лишень Авеню де Ліму, а й інші прилеглі вулиці були ретельно причепурені й облаштовані. Леоні припустила, що це трапилося завдяки популярності довколишніх курортів та великій кількості як громадських, так і приватних екіпажів, що сновигали туди-сюди в розпал сезону.

Анатоль струснув свою серветку й поклав її собі на коліна.

Цієї миті підійшов офіціант із тацею напоїв — кухоль з водою, великий келих холодного пива для Анатоля та склянка столового вина. Невдовзі з’явилась і їжа: буханець хліба, круті яйця, заливний копчений бекон, солонина, трохи місцевого сиру, холодець і курячій пиріг — просто, але смачно.

— Непогано, — резюмував Анатоль. — Навіть навдивовижу добре.

Леоні перепросила в нього та в перерві між стравами відлучилася. Коли ж вона за десять хвилин повернулася, то застала Анатоля за жвавою розмовою з відвідувачами за сусіднім столиком. Один з них був літній пан, своїм офіційним виглядом схожий на банкіра чи юриста, — у темному костюмі з накрохмаленим комірцем та краваткою попри спеку. Навпроти нього сидів молодший чоловік із солом’яним волоссям та густими кущуватими вусами.

— Докторе Габіньйо, метре Фроміляж, — мовив Анатоль. — Дозвольте познайомити вас із моєю сестрою Леоні.

Чоловіки підвелись і підняли свої капелюхи.

— Мосьє Габіньйо розповідав мені про свою роботу в Рен-ле-Бені, — пояснив Анатоль, коли Леоні знову сіла за стіл. — Так ви кажете, що три роки стажувались у доктора Курана?

Габіньйо кивнув.

— Саме так. Три роки. Наші ванни в Рен-ле-Бені не лише найдавніші в цьому районі. Нам дуже пощастило з тим, що ми маємо в себе кілька різновидів води й тому спроможні лікувати ширший спектр захворювань і патологій, аніж будь-яка інша термальна водолікарня. До нашої групи геотермальних вод входить джерело Бен-Фор із температурою п’ятдесят два градуси, а також…

— Їм не потрібні такі подробиці, Габіньйо, — пробурмотів Фроміляж.

Доктор почервонів.

— Можливо. Мені пощастило відвідати аналогічні заклади в інших місцях, — провадив він. — Я мав честь провести кілька тижнів, здійснюючи дослідження під керівництвом доктора Пріва в Ламалу-ле-Бені.

— Мені не випадало бувати в Ламалу.

— Ви мене дивуєте, мадемуазель Верньє. Це чарівне курортне містечко — до речі, давньоримського походження — на північ від Безьєра. — Габіньйо стишив голос. — Хоча в певному сенсі воно є похмурим і безрадісним містом. У медичних колах воно відоме тим, що там лікують сухоти спинного мозку.

Метр Фроміляж гепнув кулаком по столу так, що аж підстрибнули чашки з кавою. Леоні з переляку теж підстрибнула.

— Габіньйо! Не забувайтеся! — прогарчав Фроміляж.

Молодий лікар почервонів як буряк.

— Вибачте, мадемуазель Верньє. Я не мав на увазі нічого поганого. Я не хотів вас образити.

Ошелешена Леоні кинула на метра Фроміляжа холодний нищівний погляд.

— А я й не збиралась ображатися, будьте певні, докторе Ґабіньйо.

Леоні зиркнула на Анатоля, котрий докладав чималих зусиль, аби не розреготатися.

— Та все одно, Габіньйо, у такій компанії ця тема є недоречною.

— Звісно, так, звісно, — винувато забелькотів доктор. — Але мій професійний інтерес часто примушує мене забувати, що такі теми нецікаві для…

— Ви приїхали до Рен-ле-Бена на курорт? — запитав Фроміляж із помпезною поштивістю.

Анатоль похитав головою.

— Ми збираємось погостювати в нашої тітки в маєтку неподалік містечка. Він зветься Домен де ля Кад.

Леоні помітила, як в очах доктора промайнуло здивування.

Чи тривога?

— У вашої тітки? — перепитав Габіньйо. Леоні уважно поглянула на нього.

— Ну, якщо точніше, то ця жінка була дружиною нашого покійного дядька, — пояснив Анатоль, теж помітивши якесь вагання в словах Ґабіньйо. — Жуль Ляскомб був зведеним братом нашої матінки. Ми ще не мали приємної нагоди познайомитися зі своєю тіткою.

— Щось не так, докторе Габіньйо? — поцікавилась Леоні.

— Та ні, зовсім ні. Усе гаразд. Даруйте, я… просто я й не підозрював, що Ляскомбові пощастило мати таких родичів. Він жив тихим життям і ніколи не казав, що… Чесно кажучи, мадемуазель Верньє, ми всі дуже здивувалися, коли він вирішив одружитися, та ще й у такому поважному віці. Усі вважали Ляскомба переконаним старим парубком. І взагалі, привести дружину до маєтку з такою лихою славою…

Леоні зацікавлено нахилилась до співрозмовника.

— З лихою славою?

Проте Анатоль швидко перевів розмову на Іншу тему.

— Ви знали Ляскомба, Ґабіньйо?

— Не дуже добре, але ми були з ним знайомі. У перші роки шлюбу він із дружиною проводив тут кожне літо, місяцями не буваючи у своєму маєтку.

— А ви часом не були персональним лікарем Ляскомба?

Ґабіньйо заперечливо похитав головою.

— Ні, я не мав такої честі. У Тулузі в нього був свій лікар. Він слабував багато років, хоча його смерть усе одно сталася швидше, аніж припускали; вочевидь, її прискорила та жахлива застуда, від якої він зліг на початку року. Коли стало ясно, що він не одужає, ваша тітка повернулася до маєтку на початку січня. Кілька днів по тому Ляскомба не стало. Звісно, ходили чутки, що він помер унаслідок…

— Ґабіньйо! — перервав його Фроміляж. — Припніть язика!

Молодий лікар знову почервонів як буряк.

Своє велике невдоволення Фроміляж продемонстрував тим, що покликав офіціанта й став прискіпливо-дріб’язково перераховувати всі з’їдені страви, унеможлививши таким чином подальшу бесіду між двома столами.

Анатоль залишив щедрі чайові. Фроміляж недбало кинув на стіл купюру й підвівся.

— Мадемуазель Верньє, мосьє Верньє, до побачення, — сказав він. — Ходімо, Габіньйо. Маємо ще чимало справ.

На превеликий подив Леоні, молодий лікар мовчки підкорився.

— Чому не можна було говорити про Ламалу? — обурено вигукнула Леоні, тільки-но їхні співрозмовники відійшли досить далеко. — І чому доктор Габіньйо дозволяє метрові Фроміляжу так нахабно поводитися з ним?

Анатоль іронічно посміхнувся.

— Ламалу сумнозвісне тим, що там випробовують найновіші методи лікування сифілісу, який призводить до сухот спинного мозку. А щодо манер, то мені здається, що Габіньо й справді потребує наставництва метра. У такому маленькому містечку від цього залежить успіх або неуспіх лікарської практики. — Він знов осміхнувся. — Подумати тільки — Ламалу-ле-Бен!

Леоні замислилася, щось пригадуючи.

— А чому тоді доктор Габіньйо так здивувався, коли я розповіла йому, що ми збираємося зупинитись у Домен де ля Кад? І що він мав на увазі, коли сказав про лиху славу того маєтку?

— Габіньйо занадто балакає, а Фроміляж не любить пліток. Оце й усе.

Леоні похитала головою.

— Ні, не все, — заперечила вона. — Метр Фроміляж будь-що хотів заткнути йому рота.

Анатоль знизав плечима.

— Фроміляж явно має холеричну вдачу людини, котра легко дратується. Йому просто не подобається, що Габіньйо базікає, наче жінка.

Зачувши таку образу на адресу представниць своєї статі, Леоні показала братові язика.

— Хам!

Анатоль витер вуса, поклав серветку на стіл і, відсунувши стілець, підвівся з-за столу.

— Ходімо. Ми маємо трохи часу в запасі, тож давай ознайомимося зі скромними принадами Куїзи.

РОЗДІЛ 21

Париж

А в Парижі, за сотні миль на північ, було тихо. Після вранішньої ділової метушні задушливе повітря було просякнуте пилом і запахом гнилих фруктів та овочів. Звичні для восьмого округу конюхи й торговці зникли. Зникли також молочарі зі своїми візками, яточники та жебраки, залишивши після себе купи сміття, потурбувавшись, щоб двірникам була робота наступного дня.

У квартирі на Рю де Берлін, де мешкала родина Верньє, було тихо. У кімнатах панувало голубувате призахідне світло. Меблі були вкриті накидками від пилу. Високі вікна вітальні, що виходили на вулицю, були зачинені й затулені шторами з рожевого ситцю. Колись яскраві квітчасті шпалери вицвіли в тих місцях, де їх кожного дня торкалося сонячне світло. Над тими нечисленними меблями, які лишилися незакритими, у повітрі гойдалися малесенькі порошинки.

На столі забуті троянди, що майже втратили свій аромат, схилили голови в скляній вазі. Чувся ще один, ледь уловимий аромат. Різкий і явно чужий. У ньому змішалися запахи східного базару, турецького тютюну, а також пахощі моря, принесені здалеку на сірому одязі чоловіка, що мовчки стояв між двома вікнами перед каміном, затуливши собою севрський годинник на полиці.

Чужинець був високий та кремезний, плечистий і високочолий. Він мав тіло радше авантюрника, ніж естета. Під чорними, зрослими на переніссі бровами блищали чорні, наче вуглини, зіниці блакитних очей.

Маргарита сиділа, випрямивши спину, в одному з обідніх фотелів із червоного дерева. Рожевий халат, зав’язаний на шиї жовтим шовковим бантом, красиво лежав на її білих плечах бездоганної форми. Він картинно спадав на м’яке сидіння та підлокітники крісла. Виглядало так, наче Маргарита позувала для картини. Одначе страх і тривога в її очах свідчили, що про мистецтво наразі не йшлося. Це також підтверджувалося тим, що її руки були незручно й болісно заламані назад і зв’язані дротом.

Другий незнайомець, бриту голову якого вкривали червоні плями прищів та наривів, чатував біля крісла, чекаючи на вказівки від свого хазяїна.

— Так де він зараз? — холодно спитав чоловік, що стояв коло вікна.

Маргарита глянула на нього. Їй пригадався той раптовий приплив симпатії до цього чоловіка, коли вона вперше його побачила. Утім, тепер приязнь змінилася на ненависть. Із-поміж усіх чоловіків, яких вона знала, лише Лео Верньє мав здатність збурювати в її душі такі сильні емоції.

— Я бачила вас у ресторані, — сказала вона. — У ресторані «Вуазен».

Чоловік проігнорував її зауваження.

— Де зараз Верньє?

— Не знаю, — знову відповіла Маргарита. — Присягаюся. Він мені не розповідає про свої справи. Часто без жодних пояснень зникає на кілька днів поспіль.

— Це стосовно вашого сина. Але ж ваша донька не ходить, куди їй заманеться, та ще й без супроводу матері чи служниці. Не може бути, щоб вона не дотримувалася суворого етикету. Проте її теж немає вдома.

— Вона у своєї подруги.

— А Верньє з нею?

— Я…

Чоловік швидко зиркнув на покривала та пусті шафи.

— Чи довго ще квартира буде порожньою? — спитав він.

— Десь тижні з чотири. Я й справді чекаю на генерала Дюпона, — сказала Маргарита, намагаючись не видати свого хвилювання. — Він може зайти по мене будь-якої миті, і тоді…

Голос Маргарити перейшов на розпачливий крик — то слуга, що стояв іззаду, ухопив її за волосся й сильно шарпнув.

— Ні!

Холодне лезо ножа торкнулося її шиї.

— Якщо ви зараз підете, — промовила жінка, щосили намагаючись говорити спокійно, — то я нікому нічого не розповім. Обіцяю вам. Ну ж бо, відпустіть мене.

Чоловік погладив їй щоку рукою в рукавичці.

— Маргарито, сюди не прийде ніхто. Фортепіано внизу мовчить. Сусіди з горішнього поверху поїхали на вихідні в село. Ваша служниця та кухарка пішли, я сам бачив. Вони також думають, що ви поїхали з Дюпоном.

Маргарита збагнула, наскільки добре поінформованим він був, і в її очах блиснув страх.

Віктор Констант підтягнув фортель і сів у нього. Настільки близько, що Маргарита відчула на обличчі його подих. Під тоненькими вусами вона побачила повні червоні губи, що чітко вирізнялись на його блідому обличчі. То було обличчя хижого звіра, обличчя вовка. Під лівим вухом виднівся невеликий синець.

— Мій приятель Дюпон…

— Вельмишановний генерал уже отримав записку, котра відкладає ваше спілкування аж до сьомої тридцять вечора. — Констант глянув на годинник над каміном. — П’ять годин із гаком. Бачите, нам зовсім нікуди поспішати. А що він тут застане, коли приїде, — залежить повністю від вас. Труп чи живу людину. Утім, для мене це не має особливого значення.

— Ні!

Вістря ножа вперлося їй під око.

— Боюся, люба Маргарито, що з потворним обличчям вам буде набагато важче зводити кінці з кінцями.

— Що вам потрібно? Гроші? Анатоль заборгував вам гроші? Я можу потурбуватися про повернення боргу.

Констант розсміявся.

— Якби ж то все було так просто. До того ж ваше фінансове становище, наскільки мені відомо, є, скажімо так, досить хитким. І хоч я не сумніваюсь у щедрості вашого коханця, але не думаю, що генерал Дюпон палатиме бажанням урятувати вашого сина від суду в справі про банкрутство.

Ледь уловимим рухом Констант притиснув вістря ножа щільніше до блідої шкіри. При цьому він скрушно похитав головою, наче сам жалкуючи, що йому доводиться це робити.

— Утім, справа не в грошах. Верньє забрав те, що належить мені.

Почувши зміну в його інтонації, Маргарита почала пручатися. Вона спробувала вивільнити руки, але добилася лише того, що дріт затягнувся ще тугіше. Він урізався в тонку оголену шкіру її зап’ясть, і на блакитний килим повільно, крапля по краплі, закапала кров.

— Благаю вас! — вигукнула Маргарита, намагаючись не втратити самовладання. — Дайте мені поговорити з ним. Я переконаю його віддати вам те, що він забрав. Я обіцяю вам.

— Надто пізно, люба Маргарите, — тихо мовив Констант, провівши пальцями по її щоці. — Цікаво, чи показували ви мою візитівку своєму синові? Напевно, ні. — Його рука в чорній рукавичці вп’ялась у біле горло Маргарити. Вона закашлялась і почала щосили вириватися з його рук, безпорадно мотаючи головою. Вираз очей Константа, у яких однаковою мірою переплелися садистичне задоволення й радість насильства, налякав її не менше, аніж смертельна безжальність його хватки.

Раптом він, нічого не сказавши, відпустив її.

Маргарита відкинулася на спинку крісла, хапаючи ротом повітря. Її очі почервоніли, а на шиї лишилися страшні пурпурові сліди.

— Обшукай кімнату Верньє, — наказав Констант своєму поплічникові. — Знайди його щоденник. Отакий! — І для дохідливості він накреслив у повітрі обрис.

Слуга пішов.

— Так от, — вів далі Віктор наче нічого не сталося, наче до цього вони мирно бесідували. — Де ваш син?

Маргарита зустрілася з ним поглядом. Її серце калатало від страху перед тортурами, що їх цей чоловік міг їй завдати. Але їй уже доводилося зазнавати знущань від інших людей, і вона все одно вижила. І наразі теж виживе.

— Не знаю, — відповіла Маргарита.

Цього разу він ударив її. Ударив кулаком, сильно, і її голова захилилася назад. Різкий біль пронизав її тіло, а з розбитої щоки бризнула кров і почала стікати в напіврозкритий рот. Жінка опустила голову й сплюнула кров собі на коліна. А потім сіпнулась, відчувши, як шкіряні рукавички дряпають їй шию — то Констант розв’язував жовтий бант халата. Його дихання прискорилось. Маргарита фізично відчувала, як він розпалювався дедалі дужче. Він її жадав.

Вона відчула, як другою рукою нападник потягнув халат угору, оголюючи коліна, стегна, живіт…

— Будь ласка, не треба, — прошепотіла жінка.

— Не вдавай із себе незайманість, — відповів Констант, із глузливою ніжністю заправляючи їй за вухо пасмо висмикнутого волосся. — У нас досить часу, щоб ти нарешті розговорилася. І подумай про Леоні, Маргарито. Така гарненька дівчинка. Дещо запальна, як на мене, але я певен, що в даному випадку я міг би зробити виняток.

І з цими словами він стягнув шовковий халат з її плечей та кинув його на підлогу.

Маргарита заспокоїлась і замкнулася в собі. Їй не первина, бо в минулому вона безліч разів змушена була робити це. Вона очистила свою свідомість, прогнавши з неї образ Константа. Навіть у ці хвилини її найсильнішою емоцією був сором за ту мимовільну радість, з якою калатнуло її серце, коли вона відімкнула двері та впустила нападника до своєї оселі.

Секс і насильство… Звичне поєднання. Скільки разів доводилося їй із ним стикатися! На барикадах Комуни, у глухих провулках, під поверхнею респектабельного лиску світських салонів, у яких їй останнім часом доводилось бувати…. Так багато чоловіків, котрі керуються не пристрастю, а ненавистю… І Маргарита добре навчилася з цього користатися. Вона вигідно застосовувала свої красу та чари, щоб тільки її доньку не спіткала доля, яка випала їй.

— Де Верньє?

Констант розв’язав їй руки та повалив на підлогу.

— Де Верньє?

— Не знаю…

Притиснувши Маргариту до підлоги, він ударив її. Потім іще раз і ще раз.

— Де твій син?! — гаркнув він.

Непритомніючи, Маргарита мала одне бажання, одну думку: захистити своїх дітей. Не видати їх цьому страшному чоловікові. Одначе треба йому щось сказати.

— Руан, — збрехала вона, ворухнувши скривавленими губами. — Вони поїхали до Руана.

РОЗДІЛ 22

Рен-ле-Бен

О четвертій п’ятнадцять, намилувавшись скромними пейзажами Куїзи, Леоні й Анатоль стояли біля входу до вокзалу, чекаючи, поки візник завантажить їхній багаж у courriere publique.

На відміну від екіпажів, бачених у Каркасоні, із чорними шкіряними сидіннями та відкритим верхом на кшталт ландо, що роз’їжджали по Авеню дю Буа де Булонь, громадський екіпаж був іще древнішим різновидом транспорту. Він і справді нагадував сільський возик із двома дерев’яними поперечними лавицями, пофарбованими в червоний колір. Він був відкритий з усіх боків, не мав ані спинок, ані підлокітників, а зверху на металевому каркасі над ним був натягнутий клапоть темного брезенту для захисту від дощу та вітру.

Конячки, обидві сірої масті, мали на вухах і над очима вишиту облямівку для захисту від комах.

Серед інших пасажирів були літній чоловік і його набагато молодша дружина з Тулузи… Дві немолоді сестрички про щось щебетали в затінку своїх капелюшків.

Леоні радо помітила, що їхній співрозмовник із «Ґранд-кафе Гієм», доктор Габіньйо, теж зібрався їхати разом з ними. Утім, на превеликий жаль, метр Фроміляж не відпускав його від себе. Кожні кілька хвилин він витягав із жилетки свій годинник на ланцюжку й постукував по склу, наче бажаючи пересвідчитися, що він не зупинився. А потім знову ховав його в кишеню.

— Чоловік явно кудись поспішає, — прошепотів Анатоль. — Таке враження, ніби він ось-ось сам візьметься керувати екіпажем замість візника!

Коли всі, нарешті, повсідалися, візник заліз в екіпаж, умостився, широко розставивши ноги, на валізах і сумках, і став поглядати на станційний годинник. Коли той пробив півгодини, він ляснув батогом. Екіпаж сіпнувся й рушив.

Невдовзі вони виїхали на шлях, що вів на захід від Куїзи. Він звивався долиною поміж високих пагорбів, які здіймались обабіч. Холодна зима та волога весна, що знущались над більшою частиною Франції, у цих краях порозумілись і створили справжнісінький рай: соковиті пасовиська, зелені й родючі, а не висушені сонцем, пагорби, густо зарослі ялинами, дубами та ліщиною. І берег моря. Зліва, високо на горі, Леоні помітила обриси зруйнованого замку. Старий дерев’яний щит біля дороги свідчив, що то було село Кустосса.

Ґабіньйо, сидячи біля Анатоля, показував йому прикметні місця. Через торохтіння коліс і брязкання упряжі Леоні чула тільки уривки їхньої розмови.

— А це що? — спитав Анатоль.

Леоні стежила за простягнутою рукою брата. Праворуч, на скелястому стрімчаку, що здіймався високо над дорогою, вона розгледіла малесеньке сільце, що непевно приліпилося до гірського схилу. Його дахи виблискували в сліпучому полуденному сонці.

— То є Рен-ле-Шато, — пояснив Ґабіньйо. — Дивлячись на нього зараз, важко повірити, що колись то була столиця древніх вестготів — Реде.

— А що призвело до її занепаду?

— Карл Великий, Хрестовий похід проти альбігойців, іспанські розбійники, епідемія чуми, а також безжальний і невпинний перебіг історії. Як наслідок, столиця вестготів перетворилася на всіма забуте гірське сільце, що поступається навіть Рен-ле-Бену. — Габіньйо зробив паузу, а потім знов заговорив: — Утім, попри все це, місцевий священик докладає чималих зусиль, піклуючись про своїх парафіян. Дуже цікава особистість.

Анатоль нахилився, щоб краще чути.

— А чому?

— Він ерудит, дуже амбітний і наполегливий. Серед місцевих мешканців ходить багато чуток стосовно причин, з яких він вирішив лишитися неподалік своєї домівки й заглибитись у проблеми такої бідної парафії.

— Може, кюре вважає, ідо в такий спосіб він принесе найбільше користі?

— Аякже. Усі в тому селі люблять його, бо він зробив для тамтешніх мешканців чимало добра.

— У практичному чи просто в духовному сенсі?

— В обох. Наприклад, коли він приїхав, церква святої Марії Магдалини являла собою не більше, ніж руїну. Дах протікав, як решето, а в церкві хазяйнували птахи, миші та дикі коти. Проте влітку 1886 року мерія виділила йому дві тисячі п’ятсот франків на початок реставраційних робіт, головним чином, для заміни старого вівтаря.

Анатоль здивовано підняв брови.

— Чималенька сума!

Ґабіньйо кивнув.

— Я лише переповідаю вам те, про що сам чув не з перших вуст. Кюре є надзвичайно культурною й освіченою людиною. Кажуть, під час реставрації знайшли багато предметів, що являють собою археологічну цінність, і цим дуже зацікавився ваш дядько.

— Наприклад?

— Ну, історична надвівтарна прикраса, наскільки я розумію. А також кілька вестготських колон і старовинний надгробок якогось лицаря чи дворянина. Якщо вірити чуткам, цей надгробок з’явився або за часів Меровінґів, або в еру вестготів. Позаяк Ляскомб дуже цікавився тим історичним періодом, то він брав активну участь у початковій стадії реставраційних робіт у Рен-ле-Шато, і про це, звісно, стало відомо в Рен-ле-Бені.

— Здається, ви теж свого роду історик, — наважилася припустити Леоні.

Утішений Ґабіньйо аж засвітився від задоволення.

— Це моє хобі, мадемуазель Верньє, і не більше.

Анатоль дістав портсигар. Габіньйо взяв запропоновану цигарку. Потім Анатоль чиркнув сірником і, прикривши полум’я рукою, підкурив сам і дав підкурити лікареві.

— А як же звати цього ідеального священика? — спитав він, видихнувши дим разом із запитанням.

— Соньєр. Беренже Соньер.

Екіпаж виїхав на пряму ділянку шляху, і коні побігли хутчіше. Шум коліс зріс настільки, що унеможливив подальшу розмову. Утім, Леоні раділа виниклій перешкоді для спілкування. Її думки неспокійно рискали, бо десь посеред безладу слів, мовлених Габіньйо, вони відчула щось досить важливе.

Але що?

Невдовзі візник притримав коней, і екіпаж, брязкаючи упряжжю та поторохкуючи ліхтарями, які час від часу бились об стінки, звернув з головного шляху й рушив долиною річки Зальц.

Висунувшись рівно настільки, наскільки їй дозволяла сміливість, Леоні захоплено роздивлялася пишноти місцевості, милуючись дивовижною панорамою скель, лісів і неба: Дві зруйновані сторожові вежі, які пізніше виявилися витворами природи, а не залишками стародавних укріплень, бовваніли над долиною, немов велетенські вартові. У цьому місці старезний ліс підходив майже до краю дороги. Леоні здалося, що вони в’їжджають у якусь таємничу місцевість. Вона відчула себе дослідником — зовсім яку творах мосьє Райдера Гаґґарда про загублені в джунглях африканські царства.

Потім дорога почала плавно забирати вбік, звиваючись, наче змія, і повторюючи шлях річки. Місцина була прекрасною, ледь не ідилічною. Усе було рясне, соковите й зелене — або оливково-зелене, або зелене, ніби морська хвиля, або жовтувато-зелене. Сріблястий зворот листя, піднятого легеньким вітерцем, виблискував на сонці поміж темнішими тонами хвойних дерев і дубів. А над верховіттям — разючі силуети гірських кряжів та вершин, обриси стародавніх менгірів, дольменів і створених природою скульптур. Древня історія регіону лежала просто перед очима, немов розкрита книга.

Леоні почула, як шумить річка Зальц, біжучи разом з ними, — постійний попутник, який то з’являвся перед очі, блиснувши на сонці, то знову ховався. Наче граючись у піжмурки, вода голосом позначала свою присутність, перестрибуючи через валуни та проносячись повз переплетені віти верболозу, що звисали над річкою. Вона була немовби провідник, що підводив їх дедалі ближче до місця призначення.

РОЗДІЛ 23

Рен-ле-Бен

Процокотівши копитами по низенькому містку, коні стишили хід і перейшли на клус. Попереду, на повороті, Леоні уздріла Рен-ле-Бен. Вона побачила білу триповерхову споруду з вивіскою, яка засвідчувала, що це «Готель де ла Рен». Біля нього скупчились неприкрашені будівлі досить непрезентабельного вигляду. Леоні вирішила, що то, мабуть, і є геотермальна водолікарня.

Коли вони повернули на головну вулицю, коні перейшли на крок. Праворуч вулицю обрамляла велетенська сіра стіна гори. Ліворуч тягнувся ряд будинків, пансіонів і готелів. У їхні мури були вмонтовані гасові ліхтарі в масивних металевих рамах.

Перші враження Леоні суперечили тому, що вона сподівалась побачити. Курорт мав сучасний та елегантний вигляд міста, яке процвітає. У проїжджу частину дороги впиралися широкі й чисто виметені кам’яні сходи, хоча й розташовані дещо хаотично. Уздовж вулиці росли лаврові дерева, огороджені високими дерев’яними бар’єрчиками. Дерев було так багато, що вони виглядали природним продовженням навколишніх лісів. Леоні побачила якогось огрядного пана в наглухо застебнутому фраку, двох дам із парасольками та трьох медсестер, кожна з яких штовхала крісло на колесах. Гамірлива зграйка дівчаток у білих спідничках із рюшами весело вистрибувала навколо своєї гувернантки.

Візник звернув з головної вулиці й зупинив коней.

— Будь ласка, площа Перу. Приїхали.

Із трьох боків маленьку, затінену липами площу огороджували будівлі. Крізь листя дерев просотувалося золотаве сонячне світло, кидаючи на землю візерунки, схожі на шахівницю. Скраю розташовувались поїлки для коней, а підвіконня респектабельних будинків прикрашали ледь прив’ялі останні літні квіти у вазонах. У невеличкому кафе під картатим навісом у супроводі кавалерів відпочивала компанія добре вдягнених дам у білих рукавичках. У дальньому кутку площі виднілась алея, що вела до скромної церкви.

— Усе таке мальовниче! — мимоволі вихопилось в Анатоля.

Візник зіскочив додолу й заходився знімати багаж.

— S’il vousplait, мадам і мосьє. Площа Перу. Приїхали, — повторив він.

Один по одному пасажири вийшли з екіпажа. Вони знічено почали прощатися, як люди, котрих не пов’язувало нічого, окрім спільної подорожі. Метр Фроміляж чемно підняв капелюха й відразу ж зник. Габіньйо довго тряс Анатолеві руку й дав йому візитівку, висловивши при цьому сподівання, що їм іще доведеться зустрітися під час їхнього відпочинку — може, у карти пограти, а може, сходити на вечірні концерти, що проводилися в Ліму чи Квіяні. Потім він торкнувся капелюха, попрощався з Леоні й поспішив через площу.

Анатоль обійняв сестру за плечі.

— Не так уже й погано, а я боявся, — зауважив він.

— Таке чарівне місце!

З дальнього лівого кута площі прибігла заклопотана молода дівчина в сіро-білій формі покоївки. Вона була пухкенька, гарненька, з глибоко посадженими чорними очицями та звабливим чутливим ротом. З-під білого чепчика вибивалися пасма густого темного волосся.

— Ага! Мабуть, це представниця комітету з урочистої зустрічі, — зіронізував Анатоль.

Позаду дівчини підтюпцем поспішав захеканий молодик із широким приємним обличчям. Його комірець був розстебнутий, а шию вкривала легка червона хустина.

— Он воно як, — додав Анатоль. — Тепер я бачу, чим пояснюється брак пунктуальності пані, котра мала нас зустрічати.

Хапливо поправивши зачіску, служниця підбігла до них і незграбно вклонилася.

— Здрастуйте, сеньйоре Верньє! Добридень, мадемуазеле! Мадама послала мене привезти вас до Домен де ля Кап… Вона прохала переказати її вибачення через проблеми з двоколкою. Її якраз ремонтують. Мадама пропонує дійти пішки… — Із цими словами служниця з сумнівом зиркнула на елегантні шкіряні черевички Леоні. — Що ви на це скажете?

Анатоль зміряв дівчину прискіпливим поглядом з ніг до голови.

— А вас як звати?

— Маріета, сеньйоре.

— Дуже добре. А скільки доведеться чекати, поки відремонтують двоколку?

— Не знаю. У ній колесо зламалося.

— А звідси далеко до маєтку?

— Недуже.

Анатоль зиркнув через плече служниці на захеканого хлопця.

— А наш багаж?

— Його понесе Паскаль, сеньйоре.

Анатоль обернувся до Леоні.

— У такому разі за відсутності будь-якої реальної альтернативи я пропоную нам учинити так, як радить наша тітонька, — піти пішки.

— Що?! — обурений вигук вихопився з вуст Леоні швидше, ніж вона встигла стриматись. — Але ж ти страшенно не любиш ходити пішки! — Леоні торкнулася пальцями своїх ребер, аби нагадати Анатолеві про травми, яких йому недавно довелося зазнати. — Чи не буде це занадто для тебе?

— Усе буде добре, — стенув він плечима. — Згоден: це довго й нудно, але що ми маємо робити? Краще вже йти, аніж тут тинятися.

Сприйнявши слова Анатоля як згоду, Маріета поспіхом уклонилася, потім обернулась і притьмом чкурнула назад.

Леоні уставилася їй услід, роззявивши від подиву рота.

— Ото нахаба…

Анатоль весело розсміявся, закинувши голову.

— Ласкаво просимо до Рен-ле-Бена! — сказав він, беручи сестру за руку. — Ходімо, мала. Інакше відстанемо й загубимось!

Маріета повела їх тінистим проходом між будинками. Потім вони вийшли на залитий яскравим сонцем старий кам’яний місток з арками. Далеко-далеко внизу через валуни стрибала піниста вода. Від висоти мосту й краси навколишньої панорами Леоні забило дух і запаморочилась голова.

— Сестричко, не барися, — гукнув до неї Анатоль.

Служниця перетнула місток, різко звернула праворуч і рушила до вузької невпорядкованої стежини, що вела круто вгору до зарослого лісом схилу. Леоні й Анатоль мовчки рушили слідом за нею по одному, не поспішаючи й заощаджуючи сили для підйому.

Ступаючи по всипаній камінням та опалим листям стежині, вони підіймались угору, дедалі більше заглиблюючись у густий темний ліс. Невдовзі стежка розширилась і перетворилася на ґрунтову дорогу. Леоні побачила численні сліди від коліс та копит, потріскані й припалі пилом після тривалої спеки. У цьому місці ліс порідшав, дерева стояли подалі від дороги, і сонце заповнювало світлом і легкими тінями кожен проміжок між гайками та купками дерев.

Леоні озирнулась. Унизу, під бескидом, на невеликій відстані виднілися червоні й сірі покаті дахи Рен-ле-Бена. Дівчина навіть змогла роздивитися готелі та площу, куди прибув їхній екіпаж. Мерехтіла під сонцем гладенька, наче шовк, поверхня річки. Вона була схожа на сріблясту стрічку з відтінками літньої зелені й осіннього золота.

Після невеликої заглибини вони вийшли на плато.

Попереду вигулькнули кам’яні колони та брама сільського маєтку. Огорожа з кованого заліза ховалася за ялинами й тисами, що тяглись обабіч, скільки сягало око. Маєток мав якусь відразливо-відсторонену зовнішність. У Леоні по спині побігли мурашки. На якусь мить пригодницький дух полишив її. Їй пригадалося материне небажання говорити про Домен та про дитинство, яке вона тут провела. А до її свідомості долинуло відлуння слів, що їх сказав мосьє Габіньйо за обідом.

Така лиха слава.

— Це Домен де ля Кад? — спитався Анатоль.

— Кад по-тутешньому означає «ялівець», сеньйоре, — пояснила служниця.

Глянувши на брата, Леоні рішуче підступила до огорожі й узялася за неї обома руками — наче в’язень за тюремні ґрати. Притиснувши розпашілі від ходьби щоки до холодного заліза, вона почала вдивлятися в парк, розташований за огорожею.

Усе було наче оповите темно-зеленим серпанком, а крізь крони старезних дерев де-не-де пробивались острівці сонячного світла. Декоративні кущі колись елегантної форми були занехаяні; їм бракувало яскравості й колориту. Маєток мав на собі ознаку чарівливої занедбаності, яка ще не перейшла в занепад, але видно було, що життя тут завмерло й відвідувачів більше не чекають.

Посередині широкої гравійної алеї, яка починалася відразу ж від воріт, стояла велика камінна купальня для птахів. Вона була суха й порожня. Ліворуч виднівся круглий камінний фонтан, поверх якого лежала іржава металева решітка. У ньому теж не було води. Праворуч тягнувся ряд ялівцевих кущів. Їх ніхто не підрізав, і вони повернулися до первісного дикого стану. Далі було видно залишки оранжереї. Скло вибито, а раму погнуто.

Якби Леоні опинилася тут випадково, то їй здалось би, що маєток покинутий людьми. Таке враження складалося від того запустіння й занепаду, що панували довкола. Вона глянула праворуч і побачила на огорожі сіру кам’яну табличку. Напис було частково пошкоджено глибокими подряпинами. Наче від кігтів.

Домен де ля Кад.

Усім своїм виглядом маєток наче демонстрував, що гості є тут небажаними.

Це було явно негостинне місце.

РОЗДІЛ 24

— Наскільки я зрозумів, іншого підходу до будинку немає? — спитав Анатоль.

— Чому ж, сеньйоре, є, — відповіла Маріета. — З північного боку маєтку є головний вхід. Покійний хазяїн подбав про те, щоб збудувати під’їзд із боку дороги на Сугрень. Але щоб крізь нього потрапити до обійстя, треба обійти ввесь Рен-ле-Бен, а потім піднятися на гору. А це ціла година ходьби. Шлях через ліс набагато коротший.

— А твоя господиня просила тебе привести нас саме цим шляхом, Маріето?

Дівчина зашарілася.

— Вона не забороняла мені вести вас через ліс, — відповіла вона з нотками впертості в голосі.

Леоні й Анатоль терпляче чекали, поки служниця видобувала з кишені свого фартуха великий мідний ключ. Гучно брязнувши, замок відкрився, і Маріета штовхнула праву половинку брами. Та зі скреготом, тремтінням та вищанням розчинилася. Коли вони ввійшли, служниця знову пхнула половинку брами назад, і знову та завищала, затремтіла й із грюкотом зачинилася.

Леоні стало якось моторошно. Вона була водночас і збуджена, і трохи перелякана. Ідучи за Анатолем вузькими зеленими стежинами, якими явно майже ніхто не ходив, вона почувалася героїнею власноруч написаного пригодницького роману. Невдовзі перед ними показалися високі самшитові кущі з проходом у формі арки. Однак замість пройти крізь неї, Маріета повела їх навпростець, аж поки вони не опинилися перед високою під’їзною алеєю. Вона була мощена гравієм і добре впорядкована, без слідів моху та бур’яну. Обабіч неї росли їстівні каштани з гілками, всипаними плодами.

Нарешті Леоні побачила сам будинок.

— Ой! — вигукнула вона від захвату.

Будинок виглядав розкішно. Величний, але пропорційний, він був удало розташований таким чином, щоб отримувати максимум сонячного світла й тих прекрасних краєвидів долини, що відкривалися з його південної та західної сторін. Він мав три поверхи, злегка похилий дах і ряди затулених віконницями вікон, які елегантно вирізнялися на тлі чепурних побілених мурів. Кожне вікно другого поверху виходило на кам’яний балкон із гнутими залізними балюстрадами. Усю будівлю оповивав полум’яно-червоний та зелений плющ, чиє листя виблискувало як відполіроване.

Коли вони підійшли ближче, Леоні помітила виступ, що тягнувся вздовж верхнього краю горішнього поверху, а за ним — вісім круглих мансардних вікон.

Може, колись матуся виглядала з одного з них?

До масивних парадних дверей із мідним сигнальним молоточком вели широченні напівкруглі кам’яні сходи. Вони ховалися під портиком із радіального каменю, по обидва боки якого стояли чималенькі діжі з декоративними вишнями. Піднявшись сходами, Леоні пішла слідом за Анатолем та служницею до великого й елегантного вестибюля. Його підлога скидалася на шахівницю з червоних та чорних кахлів, а на стінах були вишукані шпалери з жовто-зеленими квітами, що створювали враження світла й простору. Посеред вестибюля стояв стіл із червоного дерева, а на ньому велика скляна ваза, повна білих троянд. Начищена до блиску дерев’яна поверхня столу посилювала атмосферу затишку й теплоти.

На стінах висіли портрети чоловіків із бакенбардами у військовому однострої та жінок у спідницях із криноліном. Був там також набір імлистих пейзажів та класичних пасторальних сюжетів.

У глибині вестибюля Леоні помітила парадні сходи, а ліворуч — мініатюрне фортепіано з тоненьким шаром пилу на опущеній кришці.

— Мадама прийме вас на веранді, — сказала Маріета.

Вона провела їх крізь блискучі засклені двері, що відкривалися на веранду, затінену виноградною лозою та жимолостю. Виходячи на південь, веранда займала всю ширину будинку, а під нею, внизу, розташовувались галявини та клумби правильної геометричної форми. Далека алея кінських каштанів і ялин позначала протилежну межу маєтку; бельведер зі скла й пофарбованого в білий колір дерева виблискував під сонцем. Перед ним виднілася гладесенька поверхня декоративного ставка.

— Сюди, мадемуазеле, сюди, сеньйоре.

Марата повела їх у дальній кінець веранди, до затінку, утвореного широким жовтим навісом. Там стояв столик, накритий на трьох: біла лляна скатертина, біла порцеляна, срібні ложки, ваза з луговими квітами, пармськими фіалками, рожево-білими геранями та пурпуровими піренейськими ліліями.

— Піду повідомлю хазяйку, що ви прийшли, — сказала служниця та зникла в прохолодному затінку будинку.

Леоні прихилилася до кам’яної балюстради. Її щоки пашіли. Вона розстебнула рукавички на зап’ястках, зняла капелюшок і обмахувалася ним, наче віялом.

— Маріета провела нас по колу, а не напрямки, — зауважила вона.

— Прошу?

Леоні показала на високі самшитові кущі на дальньому підході до галявини.

— Якби ми пройшли крізь арку, то пішли б просто через парк. Однак ця дівчина повела нас по колу, щоб ми вийшли до фасаду будинку.

Анатоль зняв свій солом’яний бриль і рукавички та поклав їх коло себе.

— Що ж, чудовий будинок, і краєвид із нього чудовий.

— І ні тобі екіпажа, ні тобі економки, які мали нас зустріти, — вела своє Леоні. — Дуже дивно.

— Зате які тут сади й парки!

— Біля самого будинку — дійсно так. Проте на окраїнах маєтку вони видаються дуже занедбаними. Покинутими. Ота оранжерея без скла, перерослі клумби, а ще…

Анатоль розсміявся.

— Занедбаними! Ха-ха! Не перебільшуй, Леоні! Я припускаю, що вони в неналежному стані, але ж…

— Та вони ж геть попереростали й позаростали! — запально вигукнула сестра, поблискуючи очима. — Не давно, що місцеві мешканці з підозрою та пересторогою ставляться до цього маєтку.

— Ти це про що?

— А про те, що ти пам’ятаєш вираз обличчя отого нахабного мосьє Денарно, коли він почув, куди ми вирушаємо? А бідолашний мосьє Ґабіньйо! Пам’ятаєш, як грубо переривав його й не давав йому говорити той неприємний метр Фроміляж? Усе це вкрай дивно та загадково.

— Нічого подібного, — роздратовано відповів Анатоль. — Мабуть, тобі здається, що ми потрапили в одну з отих загадкових страшних історій мосьє Едгара По, які ти так полюбляєш! — Він скорчив глузливу гримасу. — «І ми поклали її живою в труну», — продекламував він напам’ять нарочито тремтячим голосом, — «А тепер вона стоїть за цими дверима!» Я буду Родерік Ашер, а ти — леді Меділейн.

— А замок на брамі — іржавий! — уперто провадила Леоні. — Відразу видно, що там давно вже ніхто не ходив. Кажу тобі, Анатолю, це дуже дивно.

Позаду них почувся жіночий голос — лагідний, ясний та спокійний.

— Мені шкода, що вам так здалось, але все одно я дуже рада вашому приїзду.

Леоні відчула, як Анатолеві забило дух.

Знічена тим, що їх підслухали, вона різко обернулась. Обличчя її закрасилося рум’янцем. Жінка, що стояла у дверях, повністю відповідала своєму голосу. Вона була струнка, висока, елегантна й упевнена в собі. Колір її шкіри був разюче гарним, а риси обличчя розумні та вишукано-пропорційні. Густе світле волосся було акуратно зібране вгорі, і кожне його пасмо лежало там, де належало, не висмикнувшись і не розтріпавшись. А найдивовижнішими були її очі — блідо-сірі, схожі своїм кольором на місячний камінь.

Рука Леоні інстинктивно сіпнулася до власного волосся — розтріпаного й розпатланого.

— Вибачте, тітонько, я…

Леоні зиркнула на свій запилений і зім’ятий після подорожі одяг. Тітка ж її була вдягнута просто бездоганно. Вона мала на собі модну кремову блузку сучасного крою з широкими в передпліччях рукавами. До неї добре пасувала вузька в талії спідниця, гладка спереду та зі зборками ззаду.

Ізольда рушила до них.

— Ви, напевне, Леоні, — мовила вона, простягаючи руку з довгими тонкими пальцями. — А ви — Анатоль?

— Так, тітонько, — відповів Анатоль з напівпоклоном, підносячи до своїх губ її руку й дивлячись на неї з-під темних він. — Дуже приємно вас бачити.

— Мені також. І, будь ласка, називайте мене Ізольдою. «Тітонька» звучить надто формально та змушує мене почуватися дуже старою.

— Ваша служниця провела нас крізь задню браму, — зауважив Анатоль. — Саме ця обставина, а також спека вплинули на мою сестру. — Указавши на будинок і прилеглий парк широким жестом, він додав: — Але якщо вся ця краса є винагородою для нас, то вважайте, що всі перипетії нашої подорожі вже стали не більше, ніж туманними й далекими спогадами.

Ізольда злегка нахилила голову, приймаючи комплімент, а потім повернулася до Леоні.

— Я справді наказала служниці пояснити вам прикрість з екіпажем, але вона така метушлива й забудькувата! — з невимушеною легкістю сказала тітка. — Мені шкода, що перше враження виявилось неприємним. Утім, то нічого. Найголовніше, що ви тут.

До Леоні нарешті повернувся дар мови.

— Тітонько Ізольдо, даруйте, будь ласка, за мою неґречність. Мені так соромно.

Ізольда посміхнулася.

— Нема за що вибачатися. Сідайте, чого ж ви стоїте! Спочатку поп’ємо чаю a l’anglaise, по-англійськи, а потім Маріета проведе вас до ваших кімнат.

Вони сіли. До столу відразу ж подали срібний чайник, глечик зі свіжим лимонадом, а опісля — тарілки з основними та солодкими стравами.

Ізольда нахилилась і налила чаю. То була слабо забарвлена рідина з тонким ароматом Сходу й сандалового дерева.

— Який прекрасний запах, — мовив Анатоль, вдихаючи цей аромат. — Що це?

— Це моя власна суміш, яка містить лапсан сушон і вербену. Мені вона здається набагато більш тонізуючою, аніж оті міцні англійські та німецькі чаї, що є зараз такими популярними.

Ізольда подала Леоні білу порцелянову тарілку з великими дольками яскраво-жовтого лимона та сказала:

— Я дуже зраділа, Леоні, отримавши телеграму від твоєї матері, де йшлося про твою згоду приїхати до мене. Сподіваюся, колись я матиму нагоду побачитись і з нею. Чи не зможе вона приїхати сюди навесні?

Леоні пригадала материну нелюбов до маєтку Домен де ля Кад, її небажання визнавати його своєю домівкою, але вона пригадала також, що треба дотримуватись гарних манер, і тому вправно й невимушено збрехала:

— О, матуся була б дуже рада у вас побувати. Цього року вона деякий час нездужала через сувору зиму, інакше неодмінно б приїхала віддати останню шану дядечкові Жулю.

Ізольда усміхнулась і повернулася до Анатоля.

— Я читала в газетах, що минулої зими температура в Парижі опускалася набагато нижче від нуля. Невже таке справді могло бути?

Анатоль пожвавився, згадавши той час, і очі його заблищали.

— Так. Здавалось, увесь світ перетворився на кригу. Замерзла навіть Сена, і на вулицях позамерзало так багато людей, що місцева влада була змушена відкрити притулки в ліцеях, тирах, школах та громадських лазнях; вона навіть улаштувала нічліжку в Палаці вільних Мистецтв на Єлисейських Полях неподалік величної вежі мосьє Ейфеля.

— І навіть фехтувальні зали?

— Фехтувальні зали? — здивувався Анатоль.

— Даруйте, — сказала Ізольда. — Я побачила шрам у вас над оком і подумала, що, може, ви рапірист.

Леоні хутко втрутилася в розмову.

— На Анатоля напали якісь негідники чотири дні тому, якраз того вечора, коли в палаці Гарньє сталося заворушення.

— Леоні, будь ласка, — запротестував брат.

— Вас побили? — швидко спитала Ізольда.

— Лише кілька саден та синців, і все, не варто уваги, — відказав Анатоль, кинувши розлючений погляд на Леоні.

— А хіба тут нічого не чули про те заворушення? — поцікавилась Леоні. — Паризькі газети тільки про те й писали, що про арешти абонентів.

Утім, Ізольда не зводила очей з Анатоля.

— Вас пограбували? — спитала вона.

— Поцупили ланцюжковий годинник мого батька. Їх налякали, і вони більше нічого не встигли забрати.

— Отже, то було вуличне пограбування? — перепитала Ізольда, наче намагаючись остаточно в цьому переконатись.

— Саме так. Вуличне пограбування й нічого більше. Просто мені не пощастило.

На хвилину над столом запала ніякова тиша.

Потім Ізольда, згадавши про свої обов’язки гостинної хазяйки, повернулася до Леоні.

— Твоя мати в дитинстві деякий час мешкала в Домен де ля Кад, еге ж?

Леоні кивнула.

— Напевне, їй тут було самотньо, — припустила Ізольда. — Не було інших дітей, і ні з ким погратися.

Леоні усміхнулась, відчувши полегкість від того, що їй більше не доведеться брехати про материну неіснуючу любов до цього маєтку, на якусь мить розслабилась і, не подумавши, бовкнула:

— А ви тут залишитеся жити чи повернетесь до Тулузи?

Сум’яття враз затьмарило сірі очі Ізольди.

— Тулуза? Та ні, мабуть, ні…

— Леоні! — суворо сказав Анатоль.

Дівчина почервоніла, але не опустила очі під братовим поглядом.

— Наскільки я пам’ятаю, матуся казала, що тітонька Ізольда походить із Тулузи.

— Облиште, Анатолю, я зовсім не образилась, — сказала Ізольда. — Але насправді я виросла в Парижі.

Леоні нахилилася ближче, навмисне ігноруючи брата. Їй дедалі більше кортіло знати, яким чином її тітка та дядько вперше зустріли одне одного. З тих нечисленних відомостей, які вона мала про дядька Жуля, цей шлюб видавався випадковим і неприродним.

— Я хотіла б знати… — почала була вона, але її швидко перебив Анатоль, і нагоду було втрачено.

— А у вас багато знайомих у Рен-ле-Бені?

Ізольда похитала головою.

— Мого покійного чоловіка не цікавили розваги, а після його смерті я, мушу визнати, нехтувала своїми обов’язками гостинної господині.

— Певен, що люди з розумінням та співчуттям ставляться до вашого становища, — мовив Анатоль.

— В останні тижні життя мого чоловіка більшість наших сусідів виявили до нас виняткову доброту. Він і доти деякий час нездужав. А після його смерті в мене з’явилося стільки невідкладних справ поза межами Домен де ля Кад, що я бувала тут, вочевидь, менше, аніж слід. Утім… — Вона перервалась і, посміхнувшись своєю спокійною врівноваженою усмішкою, залучила до розмови Леоні: — Якщо тобі це буде приємно, то цієї суботи я можу організувати вечерю з нагоди вашого приїзду й запросити на нього двох-трьох своїх місцевих знайомих. Як тобі ця ідея? Скромно, без непотрібної помпезності, але ти матимеш нагоду познайомитися з ними, а вони з тобою.

— Це було б прекрасно! — випалила Леоні й, забувши про все на світі, почала розпитувати свою тітоньку.

Отак і тривала розмова в приємному ключі. Ізольда була прекрасною господинею — завбачливою, турботливою та чарівливою, і Леоні мала від спілкування з нею величезне задоволення. На стіл подавали скибки товстокорого білого хліба, намазаного козячим сиром та посипаного протертим часником, тоненькі тости з анчоусовим паштетом і чорним перцем, копчене стегно кози з пурпуровими півмісяцями стиглої фіги. Пиріг із ревенем і обсипані цукром тістечка примостилися біля голубого порцелянового глека, по вінця заповненого компотом із шовковиці й ожини. Поруч стояв глечик із вершками, а коло нього лежала ложка з довгою ручкою.

— А це що таке? — спитала Леоні, показуючи на таріль із пурпуровими цукерками, вкритими білою глазур’ю. — На вигляд дуже смачні.

— То є «Перлини Піренеїв» — краплини соку лимонного сорго, кристалізовані в грудочках цукру. Гадаю, то ваші улюблені цукерки, Анатолю. А це… — Ізольда вказала на ще одну таріль, — це домашні шоколадні вершки. Кухарка Жуля дійсно прекрасно знає свою справу. Вона працює в родині ось уже майже сорок років.

У голосі хазяйки почулися тужливі нотки, і Леоні подумала, що, може, й Ізольда почувалася в маєтку не повноправною господинею, а небажаною гостею.

— Ви пишете в газети? — спитала Ізольда в Анатоля.

Анатоль похитав головою.

— Уже ні. Мене не влаштовує робота журналіста: домашні чвари, алжирський конфлікт, останній скандал з виборами до Академії образотворчого мистецтва… Мені видалось образливим бути змушеним писати про справи, які мене анітрохи не цікавлять, тому я покинув це ремесло. І хоча я інколи й пописую огляди для «Ля Ревю бланш» та «Ля Ревю контемпорен», зараз моя літературна діяльність пов’язана з менш комерційною сферою.

— Анатоль є членом редколегії журналу колекціонерів, антикварів тощо, — зауважила Леоні.

Ізольда всміхнулась і переключила свою увагу на дівчину.

— Іще раз хочу повторити: я була дуже втішена, дізнавшись, що ти захотіла прийняти моє запрошення. Я боялася, що місяць у селі видасться тобі вкрай нудним після паризьких розваг.

— У Парижі можна занудитися з таким самим успіхом, — заперечила Леоні з чарівливою посмішкою. — Надто вже часто доводиться мені гаяти час на занудливих вечірках, вислухуючи розповіді старих матрон про те, як їм добре жилося при імператорі. Мені більше подобається читати, аніж спілкуватися з ними!

— Леоні — заповзята читачка, — посміхнувся Анатоль. — Її не відірвати від книжки. Хоча те, що вона читає, часто має, як би це краще сказати, епатажний характер. Зовсім мені не до смаку. Готичні романи, готичні жахи…

— От і добре! У нас тут прекрасна бібліотека. Мій покійний чоловік жадібно цікавився історією, і його інтереси лежали в менш звичній… — Ізольда перервалася, підшукуючи потрібне слово, — в більш оригінальній сфері, якщо можна так висловитися. — Вона знову замовкла, наче вагаючись — казати далі чи ні. Леоні з цікавістю уставилась на неї, але Ізольда так і не сказала, що то була за оригінальна сфера.

— У нашій бібліотеці багато перших видань та рідкісних при — мірників, — додала вона, — вони можуть зацікавити вас, Анатолю, а також добра збірка романів і першодруків «Ле Пті журналь», що можуть зацікавити тебе, Леоні. Будь ласка, можеш розпоряджатися цією збіркою, як своєю власною.

Час уже наближався до сьомої вечора. Сонце сховалося за високими каштанами, і тераса опинилася в затінку; тіні на галявині подовшали. Ізольда постукала срібним молоточком, що лежав поруч із нею на столі.

Маріета з’явилась негайно.

— Паскаль уже приніс багаж?

— Та вже давненько, мадамо.

— Добре. Леоні, я виділила тобі Жовту кімнату. Анатолю, а ви мешкатимете в Анжуйській кімнаті в передній частині будинку. Вона виходить на північ, але все одно — це прекрасна кімната.

Не сумніваюся, що мені буде там комфортно, — відповів він.

— Оскільки ми добре пополуднували та з огляду на те, що після виснажливої подорожі з Парижа ви сьогодні ляжете спати рано, я не стала спеціально організовувати вечерю. Якщо вам щось закортить поїсти, то будь ласка, почувайтеся вільно, дзвоніть, і вам принесуть усе, що ви забажаєте. Я маю звичку о дев’ятій вечора спускатись у вітальню, щоб хильнути чарчину-другу на сон прийдешній. Коли хочете, можете приєднуватись до мене. Я буду дуже рада.

— Дякую, — сказав Анатоль.

— І я дякую, — додала Леоні.

— Я хотів би прогулятися в парку в сутінках. Викурити цигарку. Як стосовно цього? — спитав Анатоль.

Леоні помітила, що в сірих очах Ізольди спалахнув недоброзичливий вогник, але враз погас.

— Не хочу нав’язувати власні думки, але пропоную вам відкласти своє дослідження маєтку до ранку. Скоро вже стемніє. Мені б не хотілося посилати за вами пошукову групу в перший же день вашого приїзду.

На мить усі замовкли. Потім, на подив Леоні, Анатоль, замість заперечувати проти такого обмеження своєї свободи, узяв руку Ізольди й підніс її до своїх вуст. Дуже правильно й дуже ввічливо.

Та все ж таки…

— Звісно, тітонько, як скажете, — промовив Анатоль. — Я — ваш відданий слуга.

РОЗДІЛ 25

Залишивши своїх брата й тітку, Леоні піднялася за Маріетою по сходах на другий поверх і пішла коридором, що тягнувся вздовж усього будинку. Перед тим як провести гостю до спальні, служниця зупинилась і показала їй, де розташовано вбиральню та прилеглу до неї ванну кімнату, у центрі якої стояла величезна мідна ванна.

— А ось і ваша Жовта кімната, мадемуазеле, — сказала Маріета, відступаючи вбік і пропускаючи Леоні всередину. — Гаряча вода є в умивальнику. Вам більше нічого не потрібно?

— Та ні, тут усе дуже гарно.

Служниця швидко вклонилась і пішла.

Леоні задоволено оглянула кімнату, у якій їй судилося прожити наступні чотири тижні. Це було добре умебльоване приміщення, зручне й приємне, вікна якого виходили на галявину з південного боку будинку. Одне вікно було відчинене, і знизу долітав легенький дзенькіт скла та порцеляни — то слуги прибирали зі столу.

Стіни були вкриті красивими шпалерами з рожевими й пурпуровими квітами в тон білизні та шторам, і це створювало враження світла й прозорості, попри темні відтінки меблів із червоного дерева. Ліжко — такого великого Леоні ніколи ще не доводилося бачити — воцарилося посеред кімнати, немов єгипетський баркас. Його переднє й заднє бильця, оздоблені прикрасами, були наполіровані й тьмяно виблискували. Біля ліжка стояв нічний столик із широкими ніжками, а на ньому — свіча в мідному канделябрі, склянка та глек із водою, накритий від мух вишитою білою серветкою. Там-таки стояла і її скринька з шитвом разом з альбомом для малювання та набором фарб і пензликів. Невеличкий дорожній мольберт був прихилений до столика.

Леоні пройшла через кімнату до високої шафи. Вона мала різьблену в єгипетському стилі поверхню, а в кожній половинці дверей були дзеркала, у яких відбивалася кімната. Леоні розчинила праві дверцята — при цьому на рейці тихенько заторохтіли вішалки — і поглянула на свої спідниці, вечірні сукні, халати й жакетки. Усі вони були розпаковані й розвішані акуратними рядами.

У великому комоді поблизу стінної шафи Леоні виявила свою спідню білизну та дрібніші предмети одягу — ліфчики, корсети, блузки й панчохи. Усі вони були дбайливо згорнуті й розкладені по великих і глибоких шухлядах, що пахли свіжою лавандою.

Напроти дверей знаходився камін, над ним висіло люстро в рамці з червоного дерева. На камінній полиці стояв севрський годинник — такий самий, як у неї вдома.

Знявши сукню, бавовняні панчохи, комбінацію та корсет, Леоні покидала їх на килим і крісло. Залишившись у сорочці та спідній білизні, вона налила паруючу воду з глека в таз, вимила руки й обличчя, а також протерла пахви та між грудьми. Скінчивши, Леоні зняла з великого мідного гака за дверима свій халат, що його туди повісила служниця, вдягла його й усілася коло туалетного столика, що стояв перед трьома високими стулчастими вікнами.

Шпилька за шпилькою вивільнила Леоні свої непокірні кучері, і вони безладно розсипалися по плечах і спині, звиснувши аж до її стрункої тоненької талії. Потім, повернувши до себе дзеркало, вона почала широкими довгими рухами розчісувати волосся, аж поки воно не стало схожим на шовкову мантію, що вкривала спину та плечі.

Краєчком ока вона помітила якийсь рух у парку під вікном.

— Анатолю? — стиха мовила Леоні, побоюючись, що, можливо, її брат все-таки вирішив знехтувати проханням Ізольди. Їй кортіло сподіватися, що саме так він і вчинив.

Викинувши цю негарну думку з голови, Леоні поклала гребінець на столик, а потім підвелась і підійшла до центральної секції вікна. Рештки денного світла вже встигли попрощатися з небом. Коли її очі призвичаїлися до темряви, дівчина помітила ще якийсь рух, цього разу — у дальньому кутку галявини біля самшитового живоплоту, якраз за декоративним ставочком.

Вона чітко побачила чиюсь постать. То був чоловік без головного убору, він ішов скрадливо, на кожному кроці озираючись, наче боявся, що за ним можуть стежити.

Це вона насправді бачить чи, може, то якийсь оптичний ефект?

Тим часом постать зникла в густих сутінках. Леоні здалося, що вона почула, як ударив церковний дзвін далеко внизу в долині — однією сумною високою нотою, що швидко розчинилася в повітрі. Одначе, прислухавшись, Леоні почула лише звуки сільських сутінків. Шерхіт вітру в кронах дерев, попискування пташок, які лагодилися спати. Пронизливий крик сови, що готується до нічного полювання.

Збагнувши, що шкіра її оголених рук узялася мурахами, Леоні зачинила вікно й, трохи повагавшись, засмикнула штори. Чоловік, що його вона побачила, міг бути садівником, котрий хильнув чарчину, або хлопцем, який скоротив собі шлях, перетинаючи галявину в недозволеному місці. Проте було в тій сцені щось неприємне, щось загрозливе. Правду кажучи, від побаченого дівчині стало лячно й тривожно.

Раптом тишу в кімнаті порушив різкий стук у двері.

— Хто там? — від несподіванки скрикнула Леоні.

— Це я, — вигукнув Анатоль. — Ти вдягнена? Можна ввійти?

— Зараз, трохи зачекай.

Леоні зав’язала халат, поправила волосся — і з подивом виявила, що в неї тремтять руки.

— Що сталося? — спитав Анатоль, коли вона відчинила двері. — У тебе був якийсь стривожений голос.

— Та ні, усе гаразд, — швидко відказала Леоні.

— А ти впевнена, манюню? Боти бліда, наче смерть.

— Ти не гуляв недавно на галявині? — раптом спитала вона. — Буквально кілька хвилин тому?

Анатоль похитав головою.

— Я дійсно залишився на деякий час на терасі після того, як ти пішла, але не довше, ніж потрібно, щоб викурити цигарку. А що сталося?

— Та я… — почала Леоні, але раптом передумала. — Та ні, то мені здалося. Нічого, усе гаразд.

Анатоль скинув з крісла одіж Леоні та всівся в нього сам.

Може, то хтось із фурманів або конюхів.

Діставши коробку сірників і портсигар, він поклав їх на столик.

— Будь ласка, тільки не тут, — сказала Леоні благальним тоном. — Твій тютюн такий ядучий!

Анатоль стенув плечима й, запустивши руку в кишеню, видобув звідти невеличку блакитну книжечку.

— Ось поглянь, що я тобі приніс, — сказав він. — «Демони, злі духи та привиди гірських країв».

Та Леоні не слухала його. Вона знову кинула погляд на вікно, наче той, кого вона побачила, і досі прокрадався по галявині.

— Ти й справді почуваєшся нормально? Бо ти дійсно бліда наче крейда.

Голос брата повернув Леоні до реальності. Вона з подивом зиркнула на книжку у своїх руках, наче вперше її побачила.

— Зі мною все гаразд, — відрубала вона, знітившись. — Що це за книга? У якому стилі вона написана?

— Не маю уявлення. Як на мене, жахлива, але тобі таке читво до вподоби. Лежала запилена на полиці в бібліотеці. Її автором є такий собі мосьє Одрік Беяр. Ізольда збирається, до речі, запросити його в суботу на вечерю. У цій книзі є пасажі про Домен де ля Кад. Виявляється, що з цим регіоном і з цим маєтком зокрема пов’язана безліч історій про демонів, злих духів та привидів. Ці історії сягають епохи релігійних війн сімнадцятого сторіччя.

Анатоль осміхнувся. Леоні підозріло примружилась.

— А що спонукнуло тебе до акту такої фантастичної щедрості й турботи?

— А хіба брат не може хоч інколи зробити щось приємне для своєї сестри?

— Деякі брати — так. Утім, на тебе це щось не дуже схоже.

Анатоль благально склав руки.

— Ну гаразд, здаюся. Мушу зізнатись, я гадав, що це допоможе тримати тебе подалі від гріха.

Леоні кинула в нього подушку, але він ухилився.

— Мимо! — прокоментував він і розсміявся. — Кидок украй неточний. — Швидко забравши зі столу цигарки та сірники, він сягнистим кроком рушив до дверей. — Розкажеш, чи знайшли ви спільну мову з мосьє Беяром. До речі, гадаю, що нам слід приєднатися до Ізольди й випити разом з нею о дев’ятій вечора. Як ти гадаєш?

— А тобі не видається дивним, що на сьогодні не заплановано вечері?

Анатоль здивовано підняв брови.

— А в тебе що, апетит розігрався?

— Та ні, але ж…

— Якщо ні, то помовч. Т-с-с-с… — Анатоль приклав до рота палець. Потім підійшов до дверей і відчинив їх. — Читай книжку, мала. Коли прочитаєш — розповіси.

Двері зачинились, і Леоні почула, як брат, насвистуючи, упевнено закрокував довгим коридором до своєї спальні.

Потім гупнули двері, і в будинку знову запанувала тиша.

Годинник на камінній полиці пробив півгодини.

РОЗДІЛ 26

Париж

На центральні вулиці й бульвари опустилися задушливі сутінки. Квартали на околицях міста, їхні заплутані вулички й провулки теж потерпали від задушливого вечірнього смогу.

Температура різко впала. Повітря швидко вистигало.

Будівлі й люди, трамваї та екіпажі несподівано вигулькували з темряви та знову ховалися в неї, немов привиди. Навіси кафе на Рю д’Амстердам лопотіли на поривчастому вітрі, наче птахи, що ось-ось збираються відлетіти. На Великих бульварах гойдались і тремтіли гілки дерев.

По тротуарах дев’ятого округу та по зелених алеях парку Монсо вітер ганяв опале листя. Воно злітало вгору, танцювало в повітрі й знову падало на землю. Не було в парку ні веселих дітлахів, ані заклопотаних няньок. Уся дітлашня сховалася від негоди в посольських будинках. Нові телеграфні дроти на поштовому відділенні завібрували й загули, а трамвайні рейки засвистіли.

О сьомій тридцять туман змінився дощем. Його холодні та важкі, ніби дробини, краплі, падали спочатку повільно, а потім — дедалі рясніше й швидше. Заторохтіли віконницями слуги, закриваючи вікна. У восьмому окрузі ті, хто й досі залишався на вулиці, намагалися сховатися від буревію в кафе «Вебер». Вони замовляли абсент і пиво та сварилися через нечисленні ще не зайняті столики. Безпритульні жебраки й волоцюги шукали прихистку під мостами та в залізничних арках.

На Рю де Берлін Маргарита Верньє лежала у фотелі у своїй квартирі. Одну руку вона поклала під голову, а другу перекинула через бильце дивана, узявшись пальцями за покривало. Вона нагадувала замріяну дівчину, що прилягла відпочити в літньому прогулянковому човні, звісивши руку за борт. І лише синюшність губів, пурпурова рана під підборіддям і страхітливий браслет із застиглої крові на понівеченому зап’ястку виказували те, що вона не спала.

Як Тоска, як Емма Боварі та як Кармен, приречена героїня Проспера Меріме, Маргарита була прекрасна у своїй смерті. Скривавлений ніж лежав поруч, наче випав з її ослаблих пальців.

Вікторові Константу було цілком байдуже до її присутності. Маргарита Верньє зникла з його свідомості тієї самої миті, коли він отримав від неї те, що хотів.

У кімнаті панувала тиша, тільки годинник цокав на камінній полиці.

Було темно, лише поодинока свічка створювала довкола себе невелике кружальце світла.

Констант застебнув штани, закурив турецьку цигарку, а потім усівся за обідній стіл, щоб переглянути щоденник Анатоля Верньє, знайдений слугою на етажерці.

— Принеси мені бренді.

Видобувши свій нонтронський ніж із жовтим руків’ям, Констант перерізав мотузку, розгорнув вощений коричневий папір і витяг із нього темно-синій кишеньковий записник. У ньому Верньє занотовував свою щоденну діяльність за останній рік: які салони відвідував; список боргів двома акуратними рядками, де погашені суми викреслювалися; згадка про кілька зустрічей з окультистами на початку року — для придбання книжок, а не для участі в діяльності якогось окультного товариства; покупки, зокрема парасолька, а також малотиражне видання «П’яти поем» Нізамі, куплене в книгарні Едмона Беї на Рю де ля Шосе Д’Антен.

Константа не цікавили нудні побутові деталі, і він нетерпляче гортав і переглядав сторінки, шукаючи в них дати й згадки, що могли містити цінну для нього інформацію.

Його цікавили подробиці роману між Верньє та єдиною жінкою, що її він колись кохав. Він і досі не наважувався вимовити її ім’я не те що вголос, а навіть подумки. Торік тридцять першого жовтня вона сказала Константу, що вони мусять припинити свої зустрічі. A дo того дня все було добре й навіть дуже. Він сприйняв її слова як вияв скромності й не став заперечувати. Проте коли збагнув, що це серйозно, то відразу ж несамовито розлютився й ледь не вбив цю жінку. Можливо, він так і вчинив би, але її крики переполохали мешканців сусіднього будинку.

Він відпустив її. Насправді, він не збирався вбивати її. Він кохав її, захоплювався нею, обожнював її. Проте не зміг пережити її зраду й тому оскаженів. Вона сама була в цьому винна.

Після тієї ночі вона зникла з Парижа. І в листопаді, і в грудні Констант щохвилини думав про неї. Усе було дуже просто. Він кохав її, а вона, невдячна, обдурила його й завдала йому болю. На якийсь час його душа й тіло позбувалися безжальних настирливих спогадів про час, проведений разом, — про її запах, про її гнучку грацію, про її вдячність за його любов. Про те, якою скромною, слухняною й бездоганною вона була. Утім, почуття приниження, якого він зазнав, коли вона кинула його, усе одно поверталося холодною хвилею, і щоразу його лють ставала дедалі страшнішою.

Щоб викреслити її назавжди зі своєї пам’яті, Констант спробував знайти порятунок у тих утіхах, які може запропонувати міське життя джентльменові без комплексів та з певними кишенями. Картярні, нічні клуби, опіум для пом’якшення наслідків дедалі більших доз препаратів ртуті, що їх йому доводилося приймати, щоб полегшити симптоми свого прогресуючого захворювання… Безперервна низка довірливих молодиць і повій, котрі інколи нагадували його колишню коханку, а їхні податливі тіла розплачувалися за її зраду. Констант був навдивовижу гарний. Коли треба, він бував щедрим. Він знав, як причаровувати й зваблювати, і дівчата радо піддавалися його чарам, аж поки не здогадувалися, наскільки порочним і розбещеним він був.

Та ніщо не приносило йому полегшення. Ніщо не могло послабити його гнів через її зраду.

Три місяці Констант примудрявся обходитися без неї. Однак наприкінці січня все змінилося. Коли на Сені почала танути крига, до нього дійшла чутка, що ця жінка не лише повернулася до Парижа — тепер удовицею, — а й стала чиєюсь коханкою. Подарувала тому щасливцю те, що забрала в нього.

Муки Константа були нестерпними, а гнів страшним. Жага помститися їй — їм — оволоділа всім його єством. Він уявляв, як тримає в руках її скривавлене тіло та змушує цю жінку страждати так, як змусила його страждати вона. Помста цій зрадливій шльондрі стала єдиною метою його життя.

Ім’я його щасливого суперника встановити було неважко. І те, що Верньє та вона тепер є коханцями, було першою думкою, яка з’являлась у його голові з найпершими променями вранішнього сонця. Й останньою думкою, яка згасала в його свідомості, коли місяць вітався з ніччю.

На зміну січню прийшов лютий, і Констант розпочав свою кампанію переслідування та помсти. Спочатку він узявся за Верньє, маючи намір зруйнувати його добре ім’я. Тактика була простою. Деяким не надто розбірливим журналістам він підкидав чутки — краплину по краплині. Фальшиві листи переходили з одних брудних рук до інших. Чутки поширювалися між членами різних таємних товариств, окультистів і гіпнотизерів, котрі кишіли під зовні пристойним паризьким фасадом і які проявляли цілком зрозумілу обачливість, існуючи в постійному страхові зради. Уривки неправдивих відомостей, туманні натяки, анонімні наклепницькі публікації.

То все була брехня, але брехня правдоподібна.

Ба навіть цей хрестовий похід проти Верньє не дав Константові ні задоволення, ні перепочинку. Кошмари й далі переслідували його, і навіть удень мучили видіння коханців, що переплелися в обіймах. Безжальний поступ хвороби теж позбавляв його сну. Коли Констант заплющував очі, йому ввижалися жахіття, ніби його б’ють батогом і прибивають цвяхами до хреста. Його мордували й інші видіння: ось він розпростерся на піску, придавлений, мов сучасний Сізіф, каменем, що його він без упину й марно штовхає вгору; ось він прикутий до скелі, як Прометей, а колишня коханка вчепилася йому в груди й вириває його печінку.

У березні настало щось на кшталт розв’язки. Вона померла, і її смерть принесла деяку полегкість. Констант спостерігав зі схованки, як труну з тілом його мучительки опустили в сиру землю цвинтаря Монмартр, і наче важкий камінь упав з його плечей. А опісля він залюбки спостерігав, як руйнувалося життя Верньє під страшним тягарем його невимовного горя. Минула весна, настали спекотні липень і серпень. На якийсь час Констант угамувався, і в його душу повернувся спокій. Прийшов вересень. І раптом — випадково підслухана звістка про біляву жінку в блакитному капелюшку, яку неначе бачили на бульварі Ґюсмана, уперті чутки про те, що на цвинтарі Монмартр поховали труну без тіла… Тієї ночі, коли в оперному театрі вибухнуло заворушення, Констант послав двох своїх підопічних, щоб ті допитали Верньє, але їх переполохали, так і не давши вивідати нічого вартого уваги. Знову він передивився сторінки щоденника до останньої дати — шістнадцятого вересня. Сторінка була порожня. Верньє нічого не написав ані про заворушення, ні про напад, учинений на нього в Пасаж де Панорама. Останній запис у щоденнику було зроблено двома днями раніше. Констант розкрив цю сторінку та знову її прочитав. Великі літери, написані твердим упевненим почерком. Єдине слово.

КІНЕЦЬ.

Холодна лють охопила Віктора. Йому здалося, що літери глузливо застрибали перед його очима. Це був страшний удар. Після всього пережитого з’ясувати, що тебе пошили в дурні, вправно граючи на струнах твого горя й твоєї біди! Подумати тільки! Як він міг навіть на мить припустити, що ганьблення Верньє зможе принести йому хоч якийсь спокій і насолоду! Однак тепер Констант достеменно знав, що має робити.

Він вислідить їх. А потім уб’є. Обох.

Слуга поставив шкалик бренді біля нього на стіл.

— Невдовзі тут може з’явитися генерал Дюпон… — промимрив він і пішов до вікна.

Повернувшись до реальності й усвідомлюючи, що часу лишилось обмаль, Констант підняв аркуш воскового паперу, у який був загорнутий записник. Його присутність у квартирі видалася йому дивною. Якщо Верньє не збирався повертатися, то чому ж він тоді залишив записник? Може, тому, що від’їжджав похапцем? Чи тому, що поїхав з Парижа ненадовго?

Залпом випивши бренді, Констант швиргонув шкалику камін. Він розбився на тисячі блискучих гострих скалок. На мить здалося, що від цього несамовитого вияву шаленства в кімнаті аж повітря завібрувало.

Констант підвівся й підсунув до столу крісло достоту так, як воно стояло раніше. Потім підійшов до каміна й відкрив скляний футляр годинника. Перевівши стрілки на сьому тридцять, він став гамселити годинник тильною частиною об край мармурової полиці, аж поки не зламався механізм. Нахилившись, Констант поклав годинник циферблатом униз на скалки шкалика з-під бренді, що мерехтливо поблискували в сутінках.

— Відкоркуй шампанське й принеси дві склянки.

Поплічник зробив те, що йому наказали. Констант підійшов до дивана. Намотавши на руку волосся, він підняв голову Маргарити Верньє. Від неї йшов солодкавий металічний запах крові — як на скотобійні. Подушки навколо мертвої жінки почервоніли, а на грудях розпливлася велика кривава пляма, схожа на троянду з оранжереї.

Констант улив у рот Маргарита трохи шампанського та притис склянку до її губів так, щоб на ній лишилася помада. Потім знову наповнив її до половини й поставив на стіл поруч з убитою. Після цього він налив трохи вина й у другу склянку, а пляшку поклав на бік на підлогу. З неї повільно почало витікати шампанське, залишаючи на килимі кружальце бульбашок.

— Треба ж лишити хоч якусь поживу для мерзотників-журналістів, еге ж?

— Так, мосьє. — На мить непроникна маска спала з обличчя слуги. — Пані… пані Верньє мертва?

Констант не відповів.

Слуга мовчки перехрестився. Констант підійшов до серванта й дістав звідти фотографію в рамці. На ній була Маргарита. Вона стояла в центрі, а її діти — трохи позаду. Він прочитав назву студії й дату. Жовтень 1890 року. Доччине волосся було розпущене. Ще дитина.

Слуга прокашлявся.

— Нам доведеться їхати до Руана, мосьє?

— До Руана?

Він нервово стиснув пальці, побачивши в очах хазяїна знайомий вираз.

— Вибачте, мосьє, але хіба ж мадам Верньє не сказала, що її син і дочка поїхали до Руана?

— А, ти про це. Вона виявила більшу мужність і рішучість, аніж я передбачав. Але ж Руан? Сумніваюся, що вони вирушили саме туди. Може, вона й сама не знала, куди вони поїхали.

Констант кинув фото своєму поплічникові.

— Іди й розпитай про дівчинку. Хтось та що-небудь скаже. Хтось завжди щось знає. Люди не могли не звернути на неї уваги. — Він злісно вишкірився. — Вона виведе нас на Верньє та його шльондру.

РОЗДІЛ 27

Домен де ля Кад

Леоні закричала й підскочила на ліжку. Її серце важко гупало в грудях. Свічка згасла, і в кімнаті панувала цілковита темрява.

На мить їй здалося, що вона повернулась у вітальню на Рю де Берлін. Потім вона побачила поруч на подушці монографію мосьє Беяра, і їй відлягло від серця. Вона збагнула, де перебуває насправді.

Кошмар наснився.

Про демонів і злих духів, про примар і потвор із кігтями та про стародавні руїни, де павук плете свою павутину. Про запалі порожні очі привидів.

Леоні прихилилась до дерев’яного бильця, чекаючи, коли вгамується серцебиття. У її голові крутилися невиразні образи кам’яної гробниці під похмурим небом, засохлий вінок на могильній плиті. Фамільний герб, давно спаплюжений і знеславлений.

Такий страшний сон.

Та Леоні марно чекала, поки вгамується пульс. Навпаки, серце в її грудях закалатало ще сильніше.

— Мадемуазеле Леоні! Мадама послала мене спитати, чи, може, вам щось потрібно.

Леоні з полегкістю впізнала голос Маріети.

— Мадемуазеле?

Леоні оговталась і вигукнула:

— Заходь.

Заторохтіла дверна ручка, а потім почувся голос служниці.

— Даруйте, мадемуазеле, але двері замкнені.

Леоні не пригадувала, щоб повертала ключ. Швидко всунувши похололі від страху ноги в шовкові капці, вона побігла до дверей.

Маріета хутко кивнула головою, зображаючи поклін.

— Мадама Ляскомб і сеньйор Верньє послали мене спитати, чи не хочете ви до них приєднатися.

— А котра година?

— Майже пів на десяту.

Так пізно.

Леоні потерла очі, відганяючи кошмар.

— Звісно. Тільки мені треба вдягнутися. Скажи їм, що я незабаром до них спушуся.

Одягнувши спідню білизну, Леоні ввібралася в просту вечірню сукню, гадаючи, що зараз не час для якихось вишуканих шат. Вона нашвидкуруч зачесалася, підколола волосся шпильками, злегка помастила одеколоном за вухами та на зап’ястях — і спустилась у вітальню.

Коли вона ввійшла, Анатоль та Ізольда підвелися. Ізольда була вдягнута просто: закрита небесно-блакитна сукня з короткими рукавами, прикрашена агатовим намистом. Вона виглядала вишукано й бездоганно.

— Вибачте, ідо змусила вас чекати, — сказала Леоні й поцілувала спочатку тітку, а потім брата.

— А ми вже тебе й не чекали, — відповів Анатоль. — Що питимеш? Ми якраз п’ємо шампанське… Даруй, Ізольдо, не шампанське, але. Лобі теж налити? Чи щось інше питимеш?

— Не шампанське? — насупилась Леоні. — А що ж тоді?

Ізольда усміхнулася.

— То він тебе розігрує. Це — «Бланкет де Ліму», не шампанське, але його місцевий різновид. Воно солодше, не таке міцне й добре вгамовує спрагу. Мушу зізнатися, що це вино мені дуже подобається.

— Дякую, — сказала Леоні, беручи келих. — Я вже почала читати книжку мосьє Беяра. І незчулась, як заснула. Мене розбудила Маріета, коли постукала до моєї кімнати о дев’ятій з гаком.

Анатоль розсміявся.

— Така нудна книжка, що ти заснула?

Леоні похитала головою.

— Навпаки, дуже цікава. Виявляється, Домен де ля Кад, а вірніше, вся місцевість, де розташовано маєток, давно давали поживу різним забобонам і місцевим легендам. Демони, привиди, що блукають уночі… Найпоширенішими є розповіді про люту чорну істоту — наполовину демона, наполовину звіра, — яка крадеться по селах у лихі часи, забираючи дітей і свійських тварин.

Анатоль та Ізольда перезирнулись.

— Мосьє Беяр стверджує, — вела далі Леоні, — що саме через це дуже багато місцевих назв мають у собі натяки на таємниче надприродне минуле. Автор наводить одну легенду про озеро на горі Таб — ставок Диявола, про який кажуть, що він має сполучення з пеклом. Якщо кинути в озеро камінь, то з води здіймаються хмари сірчистого газу та зривається сильний вітер. А ще в одній легенді йдеться про літо 1840 року, що видалося надміру спекотним і засушливим. Якийсь млинар із села Монсеґюр, упавши в розпач від посухи, зійшов на гору Таб і кинув в озеро живого кота. Борючись за життя, тварина крутилась і пручалася так несамовито, що розізлила диявола, і той наслав на гори дощ, котрий лив без упину два місяці.

Анатоль відкинувся на спинку дивана й поклав на неї руки. У каміні шипіли й тріскотіли дрова.

— Які дурниці й забобони! — запально мовив він. — Я вже шкодую, що приніс тобі цю книжку.

Леоні скорчила гримаску.

— Можеш глузувати з мене, але в таких історіях завжди є дещиця правди.

— Маєш рацію, Леоні, — зауважила Ізольда. — Мій чоловік дуже цікавився легендами, пов’язаними з маєтком Домен де ля Кад. Предметом його особливого інтересу був вестготський період історії, але вони з мосьє Беяром часто засиджувались допізна, обговорюючи й інші теми. У їхніх дискусіях нерідко брав участь і кюре з сусіднього села Рен-ле-Шато.

Леоні швидко уявила собі трьох чоловіків, котрі схилилися над книжками, і подумала, що Ізольді навряд чи подобалося, що вони не запрошували її до свого гурту.

— А, отець Соньєр, — кивнув Анатоль. — Габіньйо розповідав нам про нього, коли ми їхали з Куїзи.

— Але при цьому слід зазначити, — вела своє Ізольда, — що Жуль завжди з певною обережністю ставився до товариства мосьє Беяра.

— З обережністю? А чому?

Ізольда махнула тендітною білою рукою.

— Ну, може, «обережність» не зовсім правильне слово. Шанобливо абощо… Не можу дати точного визначення. Мій чоловік дуже поважав мосьє Беяра за його вік та осяжні знання, і його ерудиція викликала в нього побожний захват.

Анатоль долив у келихи вина й подзвонив, щоб принесли ще пляшку.

— Кажете, Беяр — місцевий мешканець?

Ізольда кивнула.

— Він має мебльоване помешкання в Рен-ле-Бені, але його основне житло розташоване в іншому місці. Здається, десь у Сабарті. Він здається надзвичайно цікавим чоловіком, але надто скритним. Воліє не розводитися про своє минуле, а спектр його інтересів є надзвичайно широким. Окрім місцевого фольклору й традицій, він також неабияк добре знається на альбігойському єретичному вченні. — Ізольда посміхнулася. — Жуль якось навіть зазначив, що інколи мосьє Беяр виглядає як свідок деяких середньовічних баталій, бо дуже вже яскраво та образно їх описував.

Вони всі усміхнулися.

— Може, зараз і не найкраща пора року, але чи не хотіла б ти побувати в зруйнованих прикордонних замках? — звернулась Ізольда до Леоні. — Погода поки що дозволяє.

— О, я була б дуже рада.

— А під час суботньої вечері я посаджу тебе поруч із мосьє Беяром, щоб ти могла дізнатися від нього про все, що забажаєш, — про демонів, про привидів і про легенди цього гірського краю.

Леоні кивнула, пригадавши прочитані нею перекази мосьє Беяра. Анатоль мовчав, замислившись. До кімнати прокрався зовсім інший настрій, немов прослизнувши непоміченим між словами легкої та невимушеної розмови. Якийсь час чути було тільки цокання годинника та потріскування дров у каміні.

Леоні відчула, що погляд її невпинно притягується до вікон. Вони були закриті на ніч, але вона фізично відчувала темряву, що панувала за ними. Здавалося, то була жива істота; вона рухалась і дихала. Надворі посвистував вітер, але дівчині здавалося, що то ніч щось шепоче, скликаючи древніх лісових духів.

Леоні глянула на тітку. Її красивий силует нерухомо завмер на тлі тьмяного світла свічок.

Цікаво, а чи відчуває вона те саме?

Обличчя Ізольди було спокійним і безтурботним, навіть байдужим. Неможливо було вгадати її думки. У її очах не було й тіні жалю через утрату чоловіка. Й ані найменшої ознаки заклопотаності чи знервованості тим, що зараз відбувається за кам’яними мурами будинку.

Леоні взяла келих і допила залишки вина.

Годинник пробив півгодини.

Ізольда сказала, що збирається написати запрошення на суботню вечерю, і пішла. Анатоль узяв з таці приземкувату пузату пляшку бенедиктину й заявив, що трохи ще посидить і викурить цигарку.

Леоні поцілувала брата, побажала йому на добраніч і пішла з вітальні. Злегка похитуючись, вона пройшла крізь залу, пригадуючи події дня, що минув. Те, що її втішило, і те, що заінтригувало. Як точно тітонька Ізольда вгадала, що «Перлини Піренеїв» були улюбленими цукерками Анатоля! І як добре, що їм було приємно в компанії одне одного. Вона подумала про майбутні пригоди та про те, як досліджуватиме будинок, а якщо дозволить погода, то й увесь маєток і його околиці.

Дівчина вже була поклала руку на перила сходів, аж раптом помітила, що кришка фортепіано відкрита й наче запрошує її пограти. Чорні й білі клавіші блищали в мерехтливому світлі свічок так, наче їх щойно відполірували. А темно-червоне дерево немовби світилося якимось унутрішнім жаром.

Леоні не була віртуозною піаністкою, але не могла встояти перед спокусою торкнутися клавіш. Вона зіграла гаму, арпеджіо, а потім гармонію. Фортепіано мало м’яке мелодійне звучання, наче його постійно чистили й настроювали. Потім Леоні дала волю своїм пальцям, і вони зіграли старовинну печальну комбінацію нот у мінорній тональності: А, Е, С, і D. Мелодія відлунила в тиші залу — і завмерла. Проста, сумна й приємна для вуха.

Швидко пробігши кінчиками пальців по клавішах, Леоні перейшла на вищу октаву й узяла завершальний акорд. А потім рушила сходами нагору.

Минув час. Леоні заснула. Одна по одній догоріли та згасли свічки. Кімната за кімнатою будинок поринув у тишу й пітьму. За його сірими мурами все тихо завмерло під сріблястим місячним сяйвом — і парки, і галявини, і ставочок, і буковий ліс. Усе заклякло.

Однак…

ЧАСТИНА IV

РЕН-ЛЕ-БЕН

Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 28

Рен-ле-Бен, 29 жовтня 2007 року, понеділок

Літак, яким летіла Мередіт, приземлився в Тулузі на десять хвилин раніше від розкладу. О четвертій тридцять вона вже вибиралася на орендованому авті зі стоянки, обережно оминаючи припарковані автомобілі. У светрі, кросівках та з великою сумкою через плече вона скидалася на студентку.

Була вечірня година пік, і рух на кільцевій автостраді здавався просто божевільним — наче в перегонах у комп’ютерній грі «Вкрадена тачка», щоправда, без стрілянини. Ухиляючись від автівок, які, далебі, перли на неї зусібіч, Мередіт знервовано вчепилася в кермо. Увімкнувши кондиціонер, вона прикипіла поглядом до вітрового скла.

Коли вона вискочила на магістраль, стало трохи легше. Мередіт відчула себе настільки комфортно, що навіть увімкнула радіо. Знайшовши станцію, що транслювала класичну музику, вона поставила її на автоматичний налаштунок і збільшила звук.

Репертуар був звично-стандартним: Бах, Моцарт, Пуччині й навіть трохи Дебюссі.

Магістраль виявилась досить прямою. Мередіт попрямувала на Каркасон, а через тридцять хвилин звернула на сільську дорогу, що йшла через Мірепуа та Ліму. У Куїзі вона повернула ліворуч на Арк. І через десять хвилин їзди звивистою дорогою скермувала праворуч. О шостій, відчуваючи радісне збудження, Мередіт уже в’їжджала до містечка, побувати в якому мріяла так довго.

Перші враження від Рен-ле-Бена видались обнадійливими. Місто виявилось набагато меншим, аніж вона думала, а головна вулиця — хоча головною її можна було назвати лише з натяжкою — вузенькою; на ній ледь могли розминутися два автомобілі. Проте все одно було в цій вулиці щось чарівливе. І навіть її цілковита безлюдність не засмутила Мередіт.

Вона проїхала повз неоковирну кам’яницю, потім — повз красивий парк обабіч дороги, на вході до якого виднілася металева табличка «JARDIN DE PAUL COURRENT», себто парк Поля Курана, а на стіні вздовж дороги був напис «LE PONT DE FER», Ферський місток. Раптом блакитне «пежо» попереду зупинилось, і Мередіт, уникаючи зіткнення, різко натиснула на гальма. «Пежо» виявилось останнім у короткій низці автомобілів. Мередіт вимкнула радіо, натиснула на кнопку, щоб опустити скло, та висунулась у вікно, щоб краще роздивитися, чому виникла затримка. Попереду, біля жовтого знака «Проїзд закрито» скупчилась невеличка група робітників.

Водій «пежо» вийшов з машини й попрямував до робітників, щось невдоволено вигукуючи. Мередіт зачекала, а коли ще двоє водіїв вибралися зі своїх авт і пішли розбиратися, вона зробила те саме. У цей час чоловік із «пежо» вже поспішав назад. Йому було за п’ятдесят, він мав сивувате волосся на скронях і трохи зайвої ваги, але вона не заважала йому жваво рухатись. Привабливий, із поставою та манерами людини, звиклої досягати свого. Його аж надто офіційний одяг упав в око Мередіт — чорна куртка, чорні брюки й краватка, до блиску начищені черевики.

Вона зиркнула на номерний знак. Він закінчувався на II. Отже, місцевий.

— Qu’est-ce que se passe,? Що там сталося? — спитала вона чоловіка, коли він із нею порівнявся.

— Дерево впало й перегородило дорогу, — різко відказав він, не звертаючи на Мередіт уваги.

Її чимало здивувало те, що він відповів їй англійською. Невже в неї такий жахливий акцент?

— А вони не сказали, скільки триватимуть роботи? — не відставала вона.

— Принаймні, півгодини, — відповів незнайомець, сідаючи в авто. — А по-місцевому «півгодини» може тривати аж до ночі або навіть до завтрашнього ранку.

Він явно кудись поспішав. Мередіт підійшла до «пежо» й поклала руку на дверцята.

— А об’їзду немає?

Цього разу чоловік нарешті зволив подивитися на неї. Сталево-сірі очі, прямий та відвертий погляд.

— Є. Назад до Куїзи, а потім через гори та Рен-ле-Шато, — відповів він. — Хвилин сорок, не менше, а скоро вже почне сутеніти. Я ліпше почекаю, бо в темряві можна заблукати. — Чоловік глянув на руку Мередіт, а потім — знову їй у вічі. — Дозвольте, будь ласка.

Мередіт почервоніла.

— Дякую за підказку, — сказала вона, відступаючи на крок від авта. — Незнайомець тим часом здав задки до тротуару, вийшов із машини й рушив головною вулицею.

— Із цим типом краще не жартувати, — пробурмотіла дівчина, сама не розуміючи, чому він так її роздратував.

Дехто з водіїв незграбно розвертався в три прийоми на вузькій вуличці та їхав у зворотному напрямі. Мередіт на якусь мить завагалася. Хоч як грубо повівся з нею той незнайомий тип, проте його порада все ж видалась їй слушною. Який сенс ризикувати? Уночі й справді можна загубитися в горах.

Натомість вона вирішила походити пішки й подивитися місто. Підігнавши свій орендований автомобіль до тротуару, вона припаркувала його біля блакитного «пежо». Мередіт не знала напевне, чи й справді її предки походили з Рен-ле-Бена чи то була звичайна випадковість, що молодика у військовій формі сфотографували саме тут, а не деінде. Утім, то були єдині зачіпки, які вона мала. Тож пошуки можна було почати вже сьогодні ввечері.

Простягнувши руку до пасажирського сидіння, вона взяла з нього сумку — її лякала сама думка про те, що хтось може поцупити її переносний комп’ютер, — а потім перевірила, чи замкнений багажник, у якому лежала її велика дорожня сумка. Замкнувши авто, Мередіт піднялася сходами до будівлі кліматично-термального курорту.

На дверях висіло написане від руки оголошення, що заклад зачинено на зиму: з першого жовтня до тридцятого квітня. Мередіт отетеріло витріщилась на аркуш. Вона не сумнівалася, що курорт працюватиме цілорічно. Слід було їй заздалегідь зателефонувати!

Засунувши руки в кишені, Мередіт трохи постояла біля входу. Вікна були темні, а будівля порожня. Так, вона приїхала сюди переважно для того, щоб знайти хоч якісь сліди Ліллі Дебюссі, але на цю установу теж покладалися чималі надії. Тут могли лишитися старі записи, фотографії кінця дев’ятнадцятого й початку двадцятого сторіч, коли Рен-ле-Бен був одним із найпрестижніших курортів у цих краях…

І ось виявляється, що якби в цій водолікарні й були якісь відомості про Ліллі, котра приїздила сюди поправити здоров’я влітку 1900 року, або ж про молодого чоловіка у військовій формі, то все одно Мередіт не судилося до них добутись.

Можна було переконати якогось чиновника з мерії впустити її в приміщення, але вона на це майже не сподівалася. Невдоволена собою через те, що не до кінця все продумала, Мередіт відвернулась і вийшла на вулицю.

Праворуч від курортних споруд тягнулась алея Бен де ля Рен. Загортаючись у куртку від дужого вітру, який щойно здійнявся, Мередіт пройшла цією алеєю аж до берега річки повз великий плавальний басейн, із якого випустили воду. У безлюдному солярії панувала атмосфера запустіння й занедбаності. Надбиті блакитні кахлі, луска облізлої рожевої фарби, поламані пластикові крісла. Важко було повірити, ідо басейном узагалі користувалися.

Мередіт рушила далі. Берег ріки теж був пустинним, без будь-яких ознак людської присутності. Як після пікніка старшокласників, коли на галявині залишається сміття та сліди від автомобілів. Уздовж стежини стояли металеві лавки — погнуті й де-не-де поламані. Їхній вигляд навіював смуток і пригніченість. Неподалік виднілася поіржавіла похила альтанка у формі корони. Усередині неї була дерев’яна лавиця. Альтанка мала такий вигляд, ніби до неї вже роками ніхто не навідувався. Мередіт зиркнула вгору й помітила на ній кілька металевих гачків, на які, вочевидь, чіплялося щось на кшталт навісу від сонця.

Підкорюючись звичці, жінка машинально полізла в сумочку й витягла звідти фотоапарат. Налаштувавши діафрагму на погане освітлення, вона зробила кілька знімків, не надто сподіваючись, що з них вийде щось путнє. Мередіт спробувала уявити, що на одній з лавок сидить Ліллі в білій сорочці та чорній сукні; її обличчя ховається в тіні крислатого капелюха, вона мріє про Париж і Дебюссі. Мередіт спробувала також уявити молодика в уніформі, котрий прогулюється вздовж річки, можливо, під ручку з дівчиною. Спробувала, але не змогла. Сама атмосфера цього місця була негодящою. Усе було занехаяним, покинутим. Життя тривало далі, а курорт залишився на його узбіччі.

Несподівано відчувши тугу та ностальгію за минулим, якого вона ніколи не знала, Мередіт неквапливо пішла берегом. За вигином річки їй трапився плаский бетонний місток. Вона трохи постояла, вагаючись — переходити на той бік чи ні? Протилежний берег видавався майже диким. На ньому явно мало хто бував. Недоречно тинятися незнайомим містом з дорогим комп’ютером у сумці.

Особливо в сутінках.

Утім, Мередіт відчула, як щось штовхає її вперед. «Дослідницький дух, — подумала вона, — дух пригод». Їй закортіло проникнути за фасад міста, у його справжнє нутро, яке налічувало вже не одне сторіччя, а не обмежуватись оглядом лише головної вулиці із сучасними автівками та кафе. І якщо їй таки вдасться відчути якийсь особистий зв’язок із цим містечком, то, значить, вона недаремно проведе в ньому цей короткий відрізок часу. Перекинувши ремінь сумки через голову, Мередіт рушила через місток.

На протилежному боці річки атмосфера була зовсім іншою. Тут відчувався більш солідний ландшафт, на який значно менше вплинули люди та мінлива мода. Здавалося, грубий, засіяний гострими виступами схил гори підіймався перед нею просто з-під землі. Строкато-плямисті кольори зелених, коричневих та мідно-золотавих кущів ставали дедалі насиченішими в сутінках, які щохвилини густішали. Цей ландшафт був би приємним для ока, але щось у ньому, здавалося, було не так. Він виглядав якимось двовимірним, схожим на пласку декорацію, за якою ховався справжній характер цієї місцевості.

Жовтневий вечір повільно переходив у ніч, і Мередіт обережно пробиралася по полеглій траві крізь сміття, нанесене вітром, та перерослі кущі шипшини. Угорі, по автомобільному мосту, прогуркотіла машина, і її фари на мить вихопили з сутінків сіру кам’яну стіну в тому місці, де гори впритул наближалися до містечка.

Потім шум двигуна завмер удалині, і навкруги знову стало тихо. Мередіт ішла стежиною, аж поки та не урвалася. Вона побачила, що опинилася біля входу в темний тунель, що вів під дорогою вглиб гори.

Може, якийсь дощовий водостік?

Поклавши руку на холодну цегляну кайму входу, Мередіт нахилилася вперед, зазирнула всередину — і відчула, як сперте вологе повітря підземелля торкнулося її щоки. У цьому місці річка текла швидше, бо скеровувалась у вузький канал. Вода стрибала через гострі зубчасті валуни й пінилася, б’ючись у цегляні стіни водоводу. Усередині тунелю був вузький виступ, якраз задосить широкий, аби на ньому можна було стояти.

Мабуть, заходити до тунелю — не найкраща ідея.

Однак Мередіт таки нагнула головуй, спираючись правою рукою об мур, зробила кроку непроникний морок. І відразу наштовхнулася на стіну сирості, дрібних бризок і запаху плісняви. Вона просунулася по слизькому виступу трохи далі. Потім іще трохи. Іще трохи. Аж поки аметистові сутінки позаду не перетворилися на слабке мерехтіння, а берег річки щез із-перед очей.

Нахиливши голову, щоб не забитись об вигнуту стелю, Мередіт зупинилась і глянула вниз, на воду. Маленькі чорні рибки заметушилися в зелених водоростях, що витягнулись уздовж течії; по воді пішли дрібні мережива хвильок, розбиваючись об краї валунів, що стирчали над поверхнею потоку.

Заколисана тихим плескотом води, Мередіт сіла навпочіпки. Її очі втратили перспективу. Тут, у тунелі, було тихо й спокійно. Він був ніби потаємна схованка, у якій набагато легше покликати до себе минуле. Вдивляючись у воду, Мередіт легко уявила собі босоногих хлопчаків у бриджах по коліно й дівчаток із кучерявим волоссям, зав’язаним іззаду сатиновими стрічками; вони бавляться під цим старим місткому піжмурки. Уявила відлуння голосів дорослих, що гукають своїх підопічних із протилежного берега річки.

Що за чортівня?

На якусь дещицю секунди Мередіт здалося, що вона побачила у воді обриси чийогось обличчя, яке уставилося просто на неї. Вона зіщулила очі, придивляючись пильніше. Їй здалося, що тиша в тунелі стала ще лункішою. Повітря було вологим і холодним, наче хтось висмоктав з нього життя. Мередіт відчула, як серце її закалатало, а почуття враз загострилися. Насторожився кожен нерв її тіла.

Та то ж лише моє власне віддзеркалення.

Докоряючи собі за надмірну вразливість, вона знову глянула в стривожене плесо.

Цього разу сумнівів не лишилося. З-під води на неї дивилося чиєсь лице. То було не дзеркальне відображення, хоча Мередіт і здалося, що воно чимось туманно нагадувало її власне обличчя. То була дівчина з довгим хвилястим волоссям, що колихалось і звивалось у потоці води, — така собі сучасна Офелія. Її очі мало-помалу розплющилися ширше й витріщилися на Мередіт незмигним поглядом. Вони були як зелене скло й переливалися всіма мінливими відтінками води.

Мередіт перелякано скрикнула. Настрашена, вона скочила на ноги й, ледь не втративши рівновагу, замахала руками, хапаючись за рятівну стіну позаду себе. А потім змусила себе іде раз зиркнути додолу.

Нічого.

У воді нічого не було. Ні відображення, ні примарного обличчя, лише химерні обриси валунів і тріски, збурені течією. Вода стрибала по підводному камінню, а водорості звивалися, гойдались і танцювали разом із нею.

Мередіт відчайдушно закортіло вискочити з тунелю, зараз же, негайно. Ковзаючись і ледь не падаючи, вона дюйм за дюймом задкувала до виходу, аж поки не опинилась на відкритому повітрі. Ноги її тремтіли. Скинувши сумку з плечей, вона знайшла ділянку сухої трави й усілась на неї, спершись підборіддям у коліна. Над нею, на дорозі, показалися фари ще одного авта, що вирушало з міста.

Мабуть, уже розчистили дорогу.

Понад усе Мередіт боялася, що хвороба, що від неї страждала її справжня мати, колись проявиться й у неї. Її переслідуватимуть привиди, голоси та фантоми, котрих більше ніхто не чує й не бачить.

Вона почала глибоко й рівно дихати, намагаючись заспокоїтися: вдих-видих, вдих-видих.

Але ж я — не вона. Може, я даремно боюся.

Мередіт посиділа ще кілька хвилин, а потім підвелася. Вона обтрусилась, почистила підошви кросівок від мулу та водоростей, узяла важку сумку й пішла через низький місток назад, до алеї.

Мередіт і досі тремтіла від страху, але ще більше вона злилася на себе через те, що так сильно переполохалась. І спробувала виконати один психологічний трюк, якому навчилася вже давно: викликати в пам’яті приємні спогади, щоб вони витіснили спогади неприємні. Завжди, коли в її пам’яті виринав образ Жанети, котра ридма ридає, Мередіт одразу ж намагалася замінити його голосом Мері. От і зараз їй теж удалося навіяти собі її голос. Фрази, якими матері зазвичай шпетять дітей. Мередіт часто чула їх, коли приходила додому в штанцях, порваних на колінах, уся подряпана та в саднах. Якби Мері була цієї миті поруч, вона б неодмінно стала докоряти їй за те, що вона гуляє сама, що пхає носа, куди не слід, — точнісінько, як у дитинстві.

Та сама стара пісня.

Хвиля туги за домівкою наринула на Мередіт. Уперше відтоді, як прилетіла до Європи два тижні тому, вона по-справжньому захотіла опинитися вдома, подалі від негараздів, зручно вмоститися з книжкою в улюбленому фотелі й загорнутися в ту стару картату ковдру, яку Мері пошила для неї, коли в п’ятому класі їй цілий семестр довелося просидіти вдома. Їй закортіло бути там, а не вештатись самотньо в Богом забутому куточку Франції, переслідуючи мрію, яка може виявитись нездійсненною.

Змерзла й нещасна, Мередіт зиркнула на годинник. Минуло лише п’ятнадцять хвилин відтоді, як вона вийшла зі свого авта. Молода жінка розчаровано зітхнула. Навряд чи дорогу вже розчистили. Замість повертатися по алеї, вона рушила стежкою, що йшла вздовж задвірків, які виходили до річки. Звідти їй було добре видно бетонний корпус басейну, як і навіс на підпорах над стежиною. Під цим кутом обриси будинків виглядали чіткіш окресленими й більш виразними. Мередіт побачила, яку сутінках засвітилися зеленуватим вогником очі кота, що крався поміж підпорками басейну. То тут, то там виднілися купки сміття, шматки паперу, пластикові пляшки, що їх прикотив вітер і які чіплялися то за цеглину, то за жмут дроту.

Річка забирала вправо. На протилежному березі Мередіт помітила арковий прохід у стіні, який вів у річкову долину з горішньої вулиці й виходив просто до стежини вздовж річки. Уже ввімкнули ліхтарі, і вона раптом уздріла стару жінку у квітчастому купальному костюмі та шапочці. Вона лежала на спині у воді посеред кам’яного кільця, а її акуратно складений рушник був на березі. Мередіт пройняв дрож від думки про холодну воду, а потім вона спостерегла пару, що підіймалася над водою. Поряд із жінкою стояв старий чоловік і витирав рушником своє тендітне, вкрите зморшками, засмагле тіло.

Мередіт віддала належне їхній хоробрості, хоча, на її думку, це був не найкращий спосіб провести холодний жовтневий вечір. Вона спробувала уявити ті славетні дні на рубежі століть, коли Рен-ле-Бен був квітучим курортним містечком. Купальні кабіни на колесах, пані й панянки в старомодних купальних костюмах входять у гарячу лікувальну воду, а їхні слуги та служниці стоять позаду них на цьому самому березі.

І знов уява підвела її. Немов театр, де опустили завісу й адміністратор вимкнув світло, Рен-ле-Бен виглядав надто занедбаним і покинутим для такого польоту фантазії.

Вузькі сходи без перил виводили на пофарбований у блакитний колір пішохідний металевий місток, що сполучав правий берег із лівим. Мередіт уже мала нагоду запам’ятати його назву — LE PONT DE FER. Саме поблизу нього вона й залишила свій орендований автомобіль.

Мередіт видерлася сходами нагору. Назад, до цивілізації.

РОЗДІЛ 29

Як Мередіт і підозрювала, дорогу й досі не розблоковували. Орендоване авто стояло там, де вона його залишила, — за блакитним «пежо». До них приєдналися ще два авта, залишені власниками на тротуарі.

Мередіт пройшла головною вулицею повз парк імені Поля Курана до ліхтарів, а потім завернула праворуч угору на дуже круту дорогу, яка, здавалося, йшла просто вглиб гори. Насправді ж вона вела до автостоянки, яка, з огляду на майже порожнє містечко, була навдивовижу запрудженою машинами. Мередіт побачила дошку оголошень для туристів — по-сільському грубуватий щит, котрий рекламував місцеві цікавинки: L’Homme Mort, La Cabanasse, La Source de la Madeleine, а також сільський маршрут до сусіднього села Рен-ле-Шато.

Дощу не було, але повітря стало вологим. Звуки лунали приглушено й тихо. Мередіт пішла далі, вдивляючись у проходи, які, здавалося, вели в нікуди. Вона йшла, поглядаючи на яскраво освітлені вікна будинків, а потім тією самою дорогою повернулася на головну вулицю. Прямо перед нею показалася мерія з французьким блакитно-біло-червоним прапором, що майорів у вечірньому небі. Мередіт повернула ліворуч і опинилася на Пляс де Дьо Рен.

Вона трохи постояла, всотуючи в себе місцеву атмосферу. Праворуч розташовувалась гарненька піцерія з дерев’яними столиками, винесеними на тротуар. Лише два з них були зайняті: за ними сиділи дві групи англійських туристів. За одним столиком чоловіки розмовляли про футбол та американського композитора Стіва Райха, а жінки — одна з короткою стильною зачіскою, друга з прямим світлим волоссям до плечей, а третя з каштановими кучерями — розпивали пляшку вина, обговорюючи найостанніший детектив від Єна Ренкіна. За другим гомоніла компанія студентів. Вони наминали піцу й запивали її пивом. На одному з хлопців була поцвяхована куртка з блакитної шкіри. Другий теревенив про Кубу та Латинську Америку зі своїм темноволосим приятелем, біля ніг якого стояла невідкоркована пляшка «Піно Гріджіо», а ще один хлопець, трохи молодший, щось читав. Останній член гуртка, гарненька дівчина з рожевими пасмами волосся, окреслювала руками в повітрі квадрат, наче позначаючи сцену для фото. Проходячи повз них, Мередіт усміхнулася, пригадавши власні студентські роки. Дівчина помітила її посмішку й теж усміхнулась у відповідь. У дальньому кутку площі Мередіт побачила вежу з одним дзвоном, яка вивищувалась над дахами прилеглих будинків, і здогадалася, що перед нею церква.

Вона пішла по брукованій доріжці, що вела до церкви Святих Цельса та Назарія. Над непоказним ґанком, відкритим усім стихіям із північного та південного боків, висіла єдина лампочка. На ґанку стояли два столи. Вони були порожні й виглядали якось недоречно.

Коло дверей була дошка оголошень для парафіян, на якій висіла об’ява, що церква працює з десятої ранку до сутінок, окрім днів, коли справляють свята, вінчання й похорони. Утім, коли Мередіт посмикала ручку, двері не відчинилися, хоча всередині церкви світилося.

Жінка глянула на годинник. Пів на сьому. Мабуть, вона спізнилася на лічені хвилини.

Мередіт обернулася. На протилежній стіні була меморіальна дошка з іменами чоловіків із Рен-ле-Бена, котрі зложили свої голови під час Першої світової війни.

На славу тих, що впали, як герої. «А чи буває смерть геройською?» — спитала себе Мередіт, пригадавши молодика в уніформі на пожовклій фотографії. Потім їй подумалося про жінку, котра її народила. Вона уявила, як та кидається в озеро Мічиган із кишенями, повними каміння. А чи варто офірувати своє життя заради чогось? Кому була потрібна її смерть?

Підійшовши ближче до меморіальної дошки, Мередіт прочитала алфавітний список від початку й до кінця, знаючи, що безглуздо шукати в ньому прізвище Мартін. Із тих нечисленних відомостей, що їх сповістила їй Мері, Мередіт знала, що Мартін було прізвищем матері й бабусі Луїзи, а не батька. Ба більше, у метриці її бабці було записано: «БАТЬКО НЕВІДОМИЙ». Але Мередіт твердо знала, що її предки емігрували з Франції до Америки невдовзі після Першої світової, і тому майже не сумнівалася, що молодик в однострої на пожовклому фото був батьком Луїзи. Їй залишалося тільки дізнатися його прізвище.

Щось упало Мередіт в око. На дошці вона побачила прізвище БУСК. Таке саме, як і на картах Таро, що лежали в її сумці. Може, то якийсь родич? Треба буде перевірити. Мередіт знову придивилася до прізвищ. І внизу меморіальної дошки побачила незвичне прізвище — Сен-Люп, тобто «святий вовк».

Поруч зі списком загиблих була ще одна кам’яна меморіальна дошка на честь Анрі Буде, парафіяльного священика з 1872 до 1915 року. І чорний металевий хрест. Мередіт замислилась. Якщо її невідомий солдат походив звідси, то Анрі Буде неодмінно мав його знати. Це було маленьке містечко, та й жили вони в той самий час.

Додержуючись першого — і чільного — правила дослідника, вона все це переписала. Ніколи не знаєш, коли й що може знадобитись.

Під металевим хрестом була викарбувана знаменита фраза імператора Костянтина: «Іn hoc signo vinces». Цю фразу Мередіт уже зустрічала багато разів, але нині вона постала перед нею в зовсім іншому світлі. «Із цим знаком ви переможете», — пробурмотіла вона, намагаючись кристалізувати у свідомості якусь непевну думку, що вразила її після прочитання вислову імператора, але не змогла.

Зійшовши з ґанку, Мередіт направилася до цвинтаря. Попереду показався ще один військовий пам’ятний знак; на ньому були ті самі прізвища, за винятком двох доданих і деяких неточностей правопису. Наче однієї згадки про жертву замало.

Покоління чоловіків — батьків, братів, синів — офірували власні життя.

Мередіт поволі рушила по гравійній доріжці, що вела повз церкву. З густих сутінок їй назустріч виринали надгробки, могили, кам’яні янголи та хрести. Час від часу вона зупинялася, щоб прочитати напис на могилі. Деякі прізвища не раз повторювались — покоління за поколінням місцевих родин, увічнені в граніті та мармурі: Фроміляж і Соньєр, Денарно й Ґабіньйо. На дальній межі цвинтаря, за якою внизу виднілася річкова ущелина, Мередіт натрапила на прикрашений мавзолей із написом «РОДИНА ЛЯСКОМБ-БУСК», вигравіюваним над металевою решіткою.

Нахилившись, Мередіт в останніх мізерних зблисках денного світла прочитала про одруження та народження, що єднали Ляскомбів і Бусків у житті й ось тут, по смерті. Гі Ляскомб та його дружина загинули в жовтні 1864 року. Останнім з родини Ляскомбів був Жуль, який помер у січні 1891 року. Остання представниця родини Бусків, Мадлен Буск, відійшла в кращий світ 1955 року.

Мередіт випросталась, відчуваючи знайомий холодок на спині й шиї. Справа не лише в тій колоді карт, яку їй утелющила Лаура, та не в збігові прізвища Буск. Тут було щось іще. Ішлося про дату, про те, що вона бачила раніше, але не взяла тоді до уваги.

І раптом вона здогадалася. Рік 1891 постійно виринав із глибин минулого, набагато частіше, ніж якби був звичайною випадковістю. Мередіт помітила цю дату також через те, що вона мала для неї особисту значущість. Бо саме 1891 роком було датовано той музичний твір на аркуші паперу. Вона подумки пригадала його назву й цифри так виразно й чітко, наче тримала його в руці.

Одначе тут ховалося щось більше. Мередіт стала пригадувати все, що бачила відтоді, як увійшла до цвинтаря. І, нарешті, з’ясувала. Впадав в око не стільки рік, скільки те, що знов і знов повторювалась та сама дата.

Відчувши приплив адреналіну, Мередіт поквапилась назад, до надгробків. Вона засновигала поміж ними, перевіряючи написи, і виявила, що таки мала рацію. Пам’ять не зрадила її. Витягнувши записник, Мередіт похапцем нашкрябала в ньому ту саму дату смерті різних людей. Раз, удруге, утретє.

Усі вони померли 31 жовтня 1891 року.

Позаду озвався самотній дзвін на церковній вежі.

Мередіт обернулася, глянула на освітлені вікна церкви й побачила, що небо вже всіяли цяточки зірок. Потім почула бурмотіння та приглушені голоси. Двері церкви відчинилися, гамір ураз посилився, а потім двері знову з грюкотом зачинились.

Вона швидко подалася назад до ґанку. Тепер дерев’яні столи на ньому були зайняті. На одному лежали підношення — квіти в целофані, букети й домашні квіти в глиняних вазонах. Другий стіл був застелений червоною плюшевою скатертиною, на якій лежала книга для запису висловів співчуття.

Мередіт не втрималась і зазирнула всередину. Під датою того дня були зазначені ім’я та дати народження й смерті: СЕЙМУР ФРЕДЕРІК ЛОУРЕНС, 15 ВЕРЕСНЯ 1938 РОКУ — 24 ВЕРЕСНЯ 2007 РОКУ.

Вона здогадалася, що невдовзі почнеться похорон, навіть попри пізню годину. Побоюючись, що застрягне в церемонії та втратить дорогоцінний час, Мередіт швидко повернулася на Пляс де Дьо Рен. Тепер на площі було людно. Вона була запруджена натовпами осіб різного віку, які стиха перемовлялися. Чоловіки в яскравих куртках, жінки в напрасованих сукнях, дітлахи в костюмчиках і чепурненьких платтячках. Одягнені, як до недільної служби, — подумала Мередіт.

Не бажаючи бути схожою на зіваку, вона сховалась у тінь піцерії і стала дивитись, як учасники жалобної процесії зайшли на кілька хвилин до каплички біля церкви, а потім вийшли та знов піднялися на ґанок, щоб розписатись у книзі співчуттів. Здавалося, на похорон зібралося ціле місто.

— Ви не знаєте, що відбувається? — спитала Мередіт офіціантку.

— Похорон, мадам. Un bien-aime.

Поруч, прихилившись до стіни, стояла тендітна струнка жіночка з коротким темним волоссям. Вона стояла зовсім нерухомо, але очі її безперервно стріляли туди-сюди. Коли вона підняла руки, щоб підкурити сигарету, рукави її сукні опустились, оголивши зап’ястки з червоними шрамами.

Наче відчувши, що на неї дивляться, жінка повернула голову й утупилась просто в очі Мередіт.

— Un bien-aime? — перепитала Мередіт, безпорадно озираючись: може, хтось підкаже значення цього слова.

— Це означає відому людину. Людину, котру всі знають і поважають, — відповіла жінка англійською.

Звісно. Як я відразу не здогадалася…

— Дякую, — сказала Мередіт, знічено всміхнувшись. — Я якось не подумала…

Жінка трохи затримала на ній погляд, а потім відвернулася. Дзвін загув настійливіше — пронизливо й тоненько. Натовп позадкував, коли четверо чоловіків винесли з будинку священика закриту труну. За нею йшов убраний у чорне молодик десь років тридцяти з кучмою каштанового волосся на голові. Його обличчя було бліде, губи міцно стиснуті. Було видно, що він щосили намагається не втратити самовладання.

Біля нього йшов літній чоловік, також одягнений у чорне. Від здивування Мередіт широко розплющила очі — то був водій синього «пежо». Тримався він напрочуд спокійно. Їй стало дуже соромно за те, що вона на нього розлютилася.

Не дивно, що він поводився так нечемно.

Мередіт спостерігала за короткою подорожжю труни з будинку священика до церкви. Туристи в кафе повставали з-за столиків, коли процесія проходила повз них. Студенти припинили розмови й стояли, склавши перед собою долоні, а тим часом рухлива маса людей зникала в проході.

Двері церкви з грюкотом зачинилися. Подзвін замовк, і його відлуння розтануло у вечірньому повітрі. Площа швидко повернулася до свого звичного стану. Люди зачовгали ногами, заскрипіли стільцями, задзенькотіли келихами й заклацали запальничками.

Мередіт помітила на головній вулиці авто, що рухалося на південь. Потім показалися ще кілька машин. Вона з полегкістю збагнула, що рух відновлено. Їй закортіло якнайшвидше дістатися готелю «Домен де ля Кад».

Відійшовши від піцерії, Мередіт, нарешті, змогла оглянути ввесь навколишній пейзаж, а не лише частину його. І відразу побачила те, що шукала. Знімок молодого солдата, її предка, був зроблений саме в цьому місці, обрамленому будинками, що тяглися до мосту Пон Вйо, між низкою, платанів та лісистим гірським схилом, що прозирав у просвіті між будинками.

Мередіт засунула руку в сумку, дістала з неї фото й піднесла до очей.

Усе збігається з цілковитою точністю.

Правда, зі східного боку Додалися вивіски кафе та пансіонів, але решта лишилася такою, як і була майже століття тому. Просто на цьому місці 1914 року стояв молодик і посміхався. А потім поїхав на війну. То був її прапрадід, у цьому жінка не сумнівалася.

З новим спалахом бажання досягнути мету, яку вона собі поставила, Мередіт подалася назад до автівки. Лише близько години пробула вона в цьому містечку, але вже встигла дещо відкопати. Дещо чітко визначене й дуже важливе.

РОЗДІЛ 30

Запустивши двигун, Мередіт поїхала повз Пляс де Дьо Рен, поглядаючи на те місце, де було зроблено знімок, наче сподіваючись побачити там силует свого давно померлого предка.

Досить швидко околиці маленького міста лишились позаду, і вона опинилась на неосвітленій дорозі. У світлі фар її авта дерева, що росли на узбіччі, набували химерних мінливих форм. Із темряви виринали назустріч то поодинокий будинок, то хлів, то ще якась споруда. Мередіт обачливо натиснула ліктем на кнопку дверного замка й почула, як клацнув запірний механізм. Вона відчула себе впевненіше.

Мередіт їхала не поспішаючи, відстежуючи напрям по мапі в рекламній брошурі. Для настрою вона ввімкнула радіо, бо довколишня сільська тиша була майже мертвою. Позаду неї лишився великий лісовий масив. Над нею розкинувся безкраїй простір нічного неба, на якому де-не-де сяяли зорі. Навколо не було жодних ознак життя: ні тобі лисиці, ні навіть кота.

Знайшовши на мапі дорогу на Сугрень, Мередіт звернула ліворуч. Вона потерла очі, знаючи, що вже надто втомлена, щоб керувати автомобілем. Здавалося, кущі й телеграфні стовпи обабіч дороги хитаються й вібрують. Кілька разів їй здалося, що хтось іде вздовж дороги у світлі її фар, але, порівнявшись, вона пересвідчувалась, що то лише дороговказ або символічна придорожня могила.

Мередіт намагалася сконцентрувати увагу, але її стомлені думки розбігалися навсібіч. Після денної метушні — ворожіння на картах Таро, перегони на таксі через Париж до аеропорту, поїздка сюди, до Рен-ле-Бена, — вона відчула, що сили покинули її. Мередіт могла думати тільки про гарячий душ, склянку вина й вечерю. А потім — тривалий-тривалий сон.

О Господи!

Мередіт щосили натиснула на гальма. Просто посеред дороги хтось стояв. То була жінка в довгому червоному плащі з капюшоном, накинутим на голову. Мередіт закричала й побачила у вітровому склі відображення свого спотвореного страхом обличчя. Вона рвонула кермо вбік, знаючи, що зіткнення уникнути неможливо. Наче в уповільненій зйомці, вона відчула, що колеса відриваються від дороги й машину заносить. Мередіт уперлась у кермо руками, приготувавшись до удару. Останнє, що вона побачила, була пара широко розплющених зелених очей, що уставилися просто на неї.

Ні, ні!

Авто загальмувало. Потім крутнулося навколо своєї осі — раз, удруге. І зупинилося за кілька сантиметрів від кювету. Навколо запанувала оглушлива тиша, схожа на безперервний барабанний бій, що линув зусібіч. Він гримів і гупав по нервах Мередіт, лякаючи й паралізуючи її. Минув деякий час, перш аніж вона усвідомила, що то лише кров, яка пульсує в її скронях.

Мередіт розплющила очі.

Кілька секунд вона сиділа, ухопившись за кермо, наче боячись його відпустити. Потім на неї накотилася хвиля холодного страху, і вона збагнула, що їй доведеться пересилити себе й вийти з авта. Бо ж вона на когось наїхала. Явно когось убила.

Заледве намацавши кнопку, вона відімкнула двері й вийшла з машини. Ноги її тремтіли. Боячись страшної знахідки, Мередіт обійшла автомобіль, готуючись побачити під колесами понівечене тіло.

Однак під колесами нічого не було. Не знаючи, що й думати, Мередіт недовірливо-ошелешено роззирнулася, глипнула ліворуч, потім праворуч, а згодом — у тому напрямку, звідки їхала. Туди, де світло фар губилось у непроглядній темряві.

Нікого й нічого. У лісі панувала тиша. І жодних ознак життя.

— Агов! — гукнула дівчина. — Тут є хто-небудь? З вами все гаразд? Агов!

Нічого. Лише відлуння її власного голосу.

Мередіт спантеличено нагнулась і обдивилася передок автомобіля. Вона не сумнівалася, що на дорозі хтось був. І витріщався на неї з темряви. Їй це не наверзлося. Чи наверзлося? Вона зиркнула в дзеркало, але побачила в ньому лише своє перелякане зблідле обличчя. Раптом із темряви вигулькнуло страшне й безпорадне обличчя її рідної матері.

Невже я з глузду з’їхала?

Мередіт протерла очі, почекала ще кілька хвилин, а потім увімкнула двигун. Налякана тим, що сталося, вірніше, тим, чого не сталося, вона поїхала тепер повільно й дуже обережно, залишивши відчиненим вікно, щоб провітрити та прояснити голову. Трохи збадьоритись.

Нарешті вона з полегкістю побачила дороговказ до готелю. Звернувши зі шляху, що вів на Сугрень, Мередіт поїхала звивистою вузенькою дорогою, котра круто підіймалася схилом. За кілька хвилин вона опинилася перед двома кам’яними колонами зі стулчастою чорною брамою з кованого заліза. На стіні висіла сіра табличка — «ДОМЕН ДЕ ЛЯ КАД».

Спрацювавши від фотосенсора, брама повільно розчинилася, впускаючи Мередіт на територію готелю. Було щось химерне в довколишній тиші, у клацанні замкового механізму, у шерхотінні гравію, і по спині Мередіт побігли мурашки. Дерева були ніби живі. Здавалося, вони рухались, дихали та спостерігали за нею недобрим поглядом. Їй закортіло якомога швидше заховатися в приміщенні готелю.

Шерехтячи колесами по гравію, авто Мередіт повільно рухалося під’їзною алеєю, уздовж якої завмерли, наче вартові, європейські їстівні каштани. Обабіч алеї тягнулися широкі галявини, гублячись десь у темряві. Нарешті, за некрутим поворотом Мередіт побачила попереду будинок готелю.

Навіть після всього пережитого того вечора несподівана краса цієї споруди вразила її уяву. Готель являв собою елегантну триповерхову будівлю, чиї побілені мури оповивав яскраво-червоний та зелений плющ. Його листя блищало у світлі фар наче відполіроване. На другому поверсі виднілися балюстради, на горішньому — ряд круглих вікон; вочевидь, колись там жили слуги. Будинок мав бездоганні пропорції, це було взагалі дивовижно, враховуючи, що частину оригінальної споруди знищила пожежа. Уся будівля виглядала цілком автентичною.

Залишивши авто на невеличкій стоянці перед готелем, Мередіт потягла свій багаж по дугоподібних кам’яних сходах. Вона раділа, що прибула до готелю цілою та неушкодженою, проте їй однаково не вдавалося позбутись неприємного відчуття, що тиснуло на груди. Бо ж вона ледь не загинула. А ще отой химерний випадок у тунелі…

Я просто перевтомилася, — вирішила Мередіт.

Вона негайно відчула себе краще, щойно ввійшла до просторого й елегантного вестибюля. Підлога з червоних та чорних кахляних квадратів нагадувала шахівницю, а стіни були обклеєні вишуканими кремовими шпалерами з жовтими та зеленими квітами. Ліворуч від парадного входу, перед високими опускними вікнами, стояли два глибокі дивани з пухкими подушками. Вони стояли один навпроти одного обабіч каміна. На камінній решітці було виставлено багато вазонів із квітами. Повсюдно свічада й скло віддзеркалювали світло люстр і мерехтіння позолочених рамок та скляних настінних канделябрів.

Прямо по центру розташовувались широченні головні сходи з наполірованими поручнями, котрі поблискували в розсіяному світлі скляної люстри. Праворуч знаходився куточок адміністрації — не звична конторка, а стіл із пазуроподібними ніжками. Стіни були завішені чорно-білими та сепієвими світлинами. Чоловіки у військовій формі, на перший погляд, наполеонівської епохи, а не часів Першої світової, дами з рукавами-ліхтариками та в широких спідницях, родинні портрети, краєвиди Рен-ле-Бена давно минулих часів. Мередіт посміхнулася: вона матиме багато роботи в наступні кілька днів!

Вона підступила до реєстраційного столу.

— З приїздом, мадам.

— Привіт.

— Ласкаво просимо до готелю «Домен де ля Кад». Ви бронювали номер?

— Так, на прізвище Мартін. М-а-р-т-і-н.

— Ви в нас уперше?

— Так, уперше.

Мередіт заповнила бланк і представила дані своєї кредитної картки, уже третьої за цей день. Їй видали план готелю з прилеглою територією, план навколишньої місцевості, а також старомодний мідний ключ із червоною стрічечкою та брелоком з назвою кімнати: la Chambre Jaune, Жовта кімната.

Раптом по спині Мередіт пробіг легенький холодок. Їй здалося, що хтось підійшов до неї ззаду й став аж надто близько. Вона навіть відчула на шиї чиєсь дихання. Мередіт обернулася. Нікого.

— Жовта кімната — на другому поверсі, мадам Мартін.

— Перепрошую? — повернулася Мередіт до реєстраторки, не розчувши.

— Кажу, ваша кімната розташована на другому поверсі. Ліфт — напроти консьєржки, — відповіла жінка, вказуючи на виразну вивіску. — Замовлення на вечерю приймаються до дев’ятої тридцять. Може, замовити вам столик?

Мередіт зиркнула на годинник. Чверть на восьму.

— Це було б дуже добре. Можна на восьму тридцять?

— Прекрасно, мадам. Бар на веранді — вхід до нього через бібліотеку — працює до півночі.

— Чудово. Дякую.

— Вам допомогти з багажем?

— Ні, дякую, не треба.

Зиркнувши через плече на порожній вестибюль, Мередіт піднялася сходами на солідну площадку другого поверху. Звідти вона глянула вниз і помітила гранд-фортепіано, засунуте в закапелок під сходами. Судячи з його вигляду, то був прекрасний інструмент, із незрозумілих причин запханий у зовсім недоречне місце. Його кришка була опущена.

Ідучи коридором, Мередіт не могла стримати посмішки, бо всі кімнати мали не номери, а назви: Анжуйський люкс, Голуба кімната, «Кастильський сліпець», «Генріх IV».

Власники готелю підкреслюють його історичне минуле.

Її кімната виявилась майже в самому кінці. З легким дрожем нетерпіння, що його Мередіт завжди відчувала, коли вселялася в готель, вона, трохи помучившись із важким ключем, відімкнула двері, розчинила їх легеньким поштовхом носка кросівка й увімкнула світло.

І широко посміхнулася.

Посеред кімнати стояло величезне ліжко з червоного дерева. Туалетний столик, стінна шафа та дві тумбочки — усе було виготовлене з темно-червоного дерева. Розчинивши дверцята шафи, Мередіт виявила в ній міні-бар і телевізор із дистанційним пультом. На бюрку лежали глянцеві журнали, готельний довідник, сервісне меню кімнати й брошура з історії тутешнього краю. На дерев’яній етажерці, розміщеній на бюрку, стояли кілька старих книжок. Мередіт пробігла поглядом по їхніх корінцях — звичайні трилери та класичні твори, довідник якогось музею капелюхів в Естеразі й кілька студій з місцевої історії.

Підійшовши до вікна, вона відкрила жалюзі та вдихнула п’янкий запах вологої землі й нічного повітря. Здавалося, темні галявини тягнуться вдалину на багато миль. Мередіт ледь угадувала в темряві контури декоративного озерця та високий живопліт, що відокремлював власне парк від лісу поза ним. Жінка була задоволена, що їй дісталася кімната в тильній частині, подалі від автостоянки, де постійно хряскають дверцятами, а проте внизу розташовувалась веранда зі спеціальними обігрівачами та дерев’яними столиками й стільцями. Мередіт розпакувала речі, цього разу як слід, а не як у Парижі, коли вона залишила все у великій сумці. Джинси, футболки та светри вона розклала по шухлядах комоду, а поважніші речі повісила в шафу. Зубну щітку та косметику вона поклала на поличці у ванній кімнаті, а сама залізла у ванну й випробувала широко розрекламовані мило та шампунь «Молтон Браун».

Тридцять хвилин по тому, більш-менш отямившись, Мередіт загорнулася в розкішний білий халат, поставила на підзарядку мобільний телефон і засіла за портативний комп’ютер. Виявивши, що не може вийти до Інтернету, вона набрала номер реєстратури.

— Привіт. Це міс Мартін із Жовтої кімнати. Мені треба скористатися комп’ютером, а я не можу вийти до Інтернету. Може, ви дасте мені пароль або ж самі організуєте зв’язок з вашого комп’ютера? — Притиснувши слухавку плечем до вуха, Мередіт записала необхідну інформацію. — От і добре, записала. Дякую.

Вона повісила слухавку, неабияк здивована паролем, набрала його на клавіатурі: «КОСТЯНТИН». І відразу ж опинилася в Інтернеті. Спочатку Мередіт послала і-мейл Мері, у якому розповіла, що доїхала добре й уже навіть знайшла місце, де був зроблений один із знімків, а також пообіцяла бути на зв’язку, якщо з’явиться щось варте уваги. Потім вона перевірила свій поточний рахунок і з полегкістю побачила, що гроші від видавця нарешті надійшли.

Слава Богу.

Було ще кілька особистих повідомлень, серед них — запрошення на весілля двох її університетських друзів у Лос-Анджелесі, яке вона відхилила, а також запрошення на концерт, де мав диригувати її давній шкільний товариш, котрий повернувся до Мілуокі. Це запрошення Мередіт прийняла.

Вона вже збиралася вийти з Інтернету, як подумала, що варто б також поглянути, чи немає якоїсь інформації про пожежу, що сталась у маєтку Домен де ля Кад у жовтні 1897 року. Однак відомостей виявилось не набагато більше, аніж тих, які вона вже встигла почерпнути з готельної рекламної брошури. Потім Мередіт набрала в пошуковому вікні: «ЛЯСКОМБ». Цього разу вона таки дізналася про Жуля Ляскомба дещо нове. З’ясувалося, він був чимось на кшталт історика-аматора, знавця вестготської ери, а також місцевого фольклору та переказів. Він навіть написав кілька книжок і брошур, що були надруковані місцевою приватною друкарською компанією «Буск».

Мередіт зацікавлено примружила очі, клацнула по вказаному лінку, і на екрані з’явилася шукана інформація. Буски — відома місцева родина, власники найбільшого універмагу в Рен-ле-Бені та досить великого друкарського підприємства. Вони також були двоюрідними родичами Жуля Ляскомба й після його смерті успадкували маєток Домен де ля Кад.

Мередіт крутила коліща, аж поки не знайшла те, що шукала. Клацнувши мишею, вона почала читати:

Таро Буска — рідкісна колода, яка мало використовується за межами Франції. Найперші екземпляри цієї колоди були надруковані наприкінці 1890-х видавничою компанією родини Бусків, що розташовувалась поблизу Рен-ле-Бена на півдні Франції.

Дехто вважає, що ця колода походить від набагато древнішої, датованої ще сімнадцятим сторіччям, але вона містить власні унікальні відмінності, серед яких — заміна Господаря, Господині, Сина та Дочки чотирма фігурними картами в кожній масті, котрим притаманні вбрання й іконографія кінця дев’ятнадцятого сторіччя. Ім’я художника, що створив карти великого аркана, сучасні першій надрукованій колоді, не відоме.

Поруч на столі задзвонив телефон. Мередіт від несподіванки аж підскочила, бо в тиші кімнати дзвінок пролунав пронизливо й гучно. Не зводячи очей з екрана, Мередіт рвучко викинула руку та схопила слухавку.

— Слухаю. Так, це я.

То телефонували з ресторану й цікавились, чи потрібен їй столик. Мередіт зиркнула на годинник комп’ютера та з подивом побачила, що вже була восьма сорок.

— А може, ви щось принесете попоїсти мені в номер? — спитала вона, але її швидко поінформували, що обслуговування номерів припиняється о шостій.

Мередіт розривали суперечливі бажання. З одного боку, вона не хотіла зупинятися — тільки не зараз, коли вже дещо знайшла. Чи мала та знахідка якесь важливе значення — то друга справа. Однак з іншого боку, їй страшенно кортіло їсти. Вона й так пропустила обід, а на порожній шлунок працівник з неї був ніякий.

Досить з мене отих ідіотських галюцинацій біля річки та на дорозі.

— Зараз спущуся, — відповіла Мередіт.

Зберігши в пам’яті сторінку й лінк, вона вимкнула комп’ютер.

РОЗДІЛ 31

— Та що з тобою, в біса, коїться? — роздратовано спитав Джуліан Лоуренс.

— Що зі мною коїться? — вигукнув Хол. — А то ти не знаєш, що! Я щойно поховав свого батька! Чи ти ще щось маєш на думці?

Гепнувши дверцятами «пежо», він рушив до сходів, зірвавши з шиї краватку й запихаючи її в кишеню куртки.

— Не горлай, — зашипів його дядько. — Нам не потрібно зайвих сцен. Їх і так було задосить сьогодні ввечері. — Замкнувши авто, він пішов слідом за своїм племінником через автостоянку для персоналу до тильного входу в готель. — Якого ти дідька витребенькуєш? Та ще й на очах в усього міста?

На відстані вони скидалися на батька з сином, що зібрались на офіційну вечерю. Чепурні, в чорних куртках і костюмах. І лише вирази їхніх облич та стиснуті кулаки Хола свідчили про ту ненависть, що вони один до одного відчували.

— Он воно як! — вигукнув Хол. — Це все, що тебе турбує. Репутація, бач! Що люди подумають… — Він постукав себе по лобі. — А чи дійшло до твоєї свідомості, що в тому ящику лежить твій брат і мій батько? Дуже сумніваюся.

Лоуренс простягнув руку й поклав її племінникові на плече.

— Слухай-но, Холе, — почав він уже спокійніше. — Я розумію, що ти засмучений. Усі розуміють. То є цілком природно. Проте кидатися дикими звинуваченнями… Це не допоможе. Навпаки, тільки погіршить ситуацію. Люди почнуть думати, що за цими звинуваченнями дійсно щось стоїть.

Хол спробував скинути дядькову руку з плеча, але той ухопився за нього міцніше.

— Мешканці міста, поліція, мерія — усі співчувають твоєму горю. Усі любили й поважали твого батька. Але якщо ти й далі…

— Ти що, погрожуєш мені?! — визвірився на нього Хол. Він смикнув плечем, скинувши дядькову руку. — Погрожуєш, га?

Очі Джуліана Лоуренса вмить стали непроникними. Вираз співчуття та родичівської турботи ніби вітром звіяло. Натомість з’явилося роздратування та щось іще. Презирство.

— Не сміши мене, — холодно мовив він. — Бога ради, тримай себе в руках. Ти ж не якийсь розніжений школяр, тобі вже двадцять вісім років!

Із цими словами він пішов до готелю.

— Випий і лягай спати, тебе попустить, — кинув Джуліан через плече. — А завтра вранці поговоримо в спокійнішій обстановці.

Хол рішучим сягнистим кроком пройшов повз нього.

— Нам нема про що говорити, — сказав він. — Ти знаєш мою думку. Хай би що ти казав чи робив, я не передумаю.

Забираючи вправо, Хол рушив до бару. Його дядько дивився йому вслід, поки між ними не постали засклені двері. А потім пішов через парадний вхід до реєстратури.

— Добривечір, Елоїзо. Усе нормально?

— Сьогодні дуже спокійно. — Реєстраторка співчутливо посміхнулась йому. — Похорон — це завжди так важко, еге ж?

Джуліан підкотив очі під лоба.

— Ти навіть не уявляєш. — Він сперся руками на стіл. — Чи була якась кореспонденція?

— Лишень один лист, — відповіла Елоїза, подаючи йому білий конверт. — А як у церкві, усе минулося добре?

Джуліан похмуро кивнув.

— Так. Наскільки можна було сподіватися за таких обставин.

Він глянув на почерк на конверті, і задоволена усмішка повільно розпливлася по його обличчі. То була інформація, на яку він чекав. Вона стосувалася вестготського поховання, знайденого у Квіяні. Джуліан сподівався, що воно має певний стосунок до його розкопок у районі Домен де ля Кад. Майданчик у Квіяні, на якому здійснювались розкопки, був опечатаний, а інвентарного опису ще не було зроблено.

— Коли надійшов цей лист, Елоїзо?

— О восьмій, мосьє Лоуренс. Принесли власноручно.

Він забарабанив татуйованими пальцями по столу.

— Прекрасно. Дякую, Елоїзо. Можеш відпочивати. Якщо хтось питатиме — я в себе в офісі.

— Добре, — посміхнулась вона, але Джуліан уже відвернувся й пішов.

РОЗДІЛ 32

О дев’ятій п’ятнадцять Мередіт покінчила з вечерею та знов увійшла до вестибюля з чорно-червоними кахлями. Хоч якою стомленою вона почувалась, але не було сенсу лягати спати просто зараз. Хіба ж можна заснути, коли стільки думок купчиться в голові!

Відчинивши парадні двері, вона визирнула в темряву.

Може, трохи пройтися? Алеї яскраво освітлені, однак тихі й безлюдні. Відчувши холод, Мередіт інстинктивно застебнула свій червоний джемпер фірми «Аберкромбі енд Фітч» і відкинула цю ідею. До того ж останні два дні вона тільки те й робила, що ходила.

Якось іншим разом.

І Мередіт остаточно поховала цю думку. З веранди, де розташовувався бар, у коридор долинав шум і тихе бурмотіння відвідувачів. Вона не була великою прихильницею барів, але оскільки їй не хотілося повертатися до свого номера й лягати спати, то похід до бару видавався не такою вже й кепською ідеєю.

Пройшовши повз стенди з порцеляновим посудом, Мередіт штовхнула стулчасті двері й увійшла всередину. Кімната скидалася радше на бібліотеку, ніж на бар. Її стіни від підлоги до стелі були уставлені заскленими книжковими шафами. У кутку стояла розсувна драбинка для того, щоб можна було діставати книги з горішніх полиць.

Довкола низьких круглих столиків стояли шкіряні крісла, як у сільському чоловічому клубі. Атмосфера була невимушеною та комфортною. Там було дві подружні пари, ціла родина та кілька самотніх чоловіків.

— Маєте місцеве вино? — спитала Мередіт. — Що можете порекомендувати?

— Біле, червоне, рожеве?

— Біле.

— Спробуйте шардоне «Домен Беґуд», — почувся чийсь голос.

Здивована англійським акцентом і тим, щодо неї хтось заговорив узагалі, Мередіт обернулась і побачила хлопця, котрий сидів трохи далі за стійкою. Його красива модна куртка лежала на двох стільцях, що відокремлювали його від Мередіт. На ньому були накрохмалена біла сорочка, розстебнута на шиї, чорні брюки та черевики. Модне вбрання парубка повністю дисонувало з його пригніченим виглядом. Густа темна чуприна звісилася йому на лице.

— Воно — з місцевого виноградника в Сепі, що на північ від Ліму. Добра штука.

Наче перевіряючи, чи слухає вона його, хлопець обернувся та глянув на неї, а потім знову витріщився на свій келих із червоним вином.

У нього такі блакитні очі!

Мередіт мимоволі сіпнулась, пригадавши, що вже бачила цього хлопця. Дійсно-бо, це він ішов за труною на похоронній процесії. Їй стало трохи ніяково від того, що їй відомий цей факт його життя. Наче вона навмисне піддивлялася за ним, хоча це було зовсім не так.

Вона глипнула на парубка.

— Гаразд. — А потім повернулася до бармена. — S'il vous plait[8].

— Tres bien, madame[9]. Ви з якої кімнати?

Мередіт показала йому брелок свого ключа, а потім знову глянула на хлопця за стійкою.

— Дякую за пораду.

— Нема за що, — кинув той.

Мередіт ніяково завовтузилася на стільчику, не знаючи, продовжувати розмову чи ні. Проте замість неї вирішив хлопець. Обернувшись, він простяг руку через стільці та стійку.

— До речі, мене звати Хол, — сказав він.

Вони поручкались.

— А мене — Мередіт. Мередіт Мартін.

Бармен розстелив перед нею паперову серветку, а на неї поставив келих із густим темно-жовтим вином. Потім увічливо-обережно поклав поруч рахунок і ручку.

Гостро відчуваючи на собі погляд Хола, Мередіт відсьорбнула вина. Легке, прозоре, з лимонним присмаком, воно нагадало їй ті вина, що їх подавали Мері та Білл з якої-небудь урочистої нагоди чи тоді, коли вона приїздила додому на вихідні.

— Який клас! Справді добре вино.

Бармен поглянув на Хола.

— Іще бокал, мосьє?

Хол кивнув.

— Дякую, Жорже. — Він крутнувся на стільці, сівши в півоберта до неї. — Ага, отже, ви — Мередіт Мартін. Американка.

Із цими словами Хол сперся ліктями на стійку й занурив пальці у свою буйну чуприну. Мередіт здалося, що він був напідпитку.

— Вибачте, таку дурницю щойно бовкнув.

— Та нічого, — посміхнулася вона. — А я й справді американка.

— Щойно прибули?

— Кілька годин тому. — Мередіт іще відсьорбнула з келиха й відчула, як вино злегка вдарило в голову. — А ви давно тут?

— Так… Мій батько… — Хол замовк, і на його обличчі з’явився безпорадний і згорьований вираз. — Мій дядько є власником готелю, — закінчив він. Мередіт здогадалася, що стала очевидицею похорону батька Хола, і тому ще більше знітилась. Вона помовчала, поки він знову на неї не глянув.

— Даруйте, — сказав молодик. — Сьогодні не найкращий день. — Він осушив свій бокал і простяг руку за повним, що його бармен поставив перед ним. — Ви приїхали в справах чи відпочити?

У Мередіт виникло таке відчуття, що вона потрапила на якусь сюрреалістичну виставу. Вона знала, чому він такий засмучений, але не могла йому про це сказати. А Хол, намагаючись потеревенити з незнайомкою, не помічав натяків і слушних нагод. Паузи між фразами були надто довгими, а перебіг його думок — плутаним і роз’єднаним.

— І те, і те, — відповіла Мередіт. — Я літераторка.

— Журналістка? — пожвавився Хол.

— Ні. Я працюю над книжкою. Над біографією композитора Клода Дебюссі.

Мередіт помітила, як іскорка ентузіазму миттю згасла в очах Хола, і до них знову повернувся скритний і пригнічений вираз. Такої реакції вона не чекала.

— Тут так добре, — швидко мовила вона, змірюючи поглядом бар. — І давно ваш дядько є тут господарем?

Хол тяжко зітхнув. Мередіт помітила, як він гнівно стиснув кулаки.

— Він та мій батько придбали цей заклад на паях 2003 року. Вгатили купу грошей у ремонт і облаштування.

Мередіт мовчала, не знаючи, як продовжити розмову. Вона явно не клеїлась.

— Тато приїхав сюди назовсім лише в травні, щоб повністю включитися в роботу. Хотів сам вести справи цього готелю… Він… — Хол замовк. Мередіт почула, як від хвилювання йому перехопило дух. — Чотири тижні тому він загинув в автокатастрофі. — Молодик перевів подих і додав: — А сьогодні його поховали.

Відчувши полегкість від того, що Хол сам про все розповів, Мередіт мимовільно простягла руку та співчутливо поклала її йому на плече.

— Вибачте, коли що не так сказала. Я вам дуже співчуваю.

Вона відчула, як наче камінь упав з його душі, і його згорблені плечі розправились і розслабилися. Так вони й сиділи кілька секунд, а потім Мередіт прибрала руку начебто через те, що їй треба взяти келих.

— Чотири тижні? І тільки сьогодні поховали…

Хол поглянув їй у вічі.

— Це не робиться відразу. Є певна процедура. Якийсь час пішов на розтин трупа. Тіло віддали лише на тому тижні.

Мередіт кивнула, подумки здивувавшись, чому розтин тривав так довго. Хол знову замовк.

— А ви тут мешкаєте? — спитала вона, намагаючись оживити розмову.

Хол похитав головою.

— У Лондоні. Працював в інвестиційному банку, але щойно подав заяву на звільнення. — Він трохи повагався, а потім додав: — З мене досить. Усе одно ця робота обридла мені ще до смерті батька. Я гарував по чотирнадцять годин на добу сім днів на тиждень. Заробляв купу грошей, але не мав часу їх витрачати.

— Мабуть, хтось із вашої родини мешкає в цих краях? Тобто ви, напевне, маєте родичів у цій частині Франції?

— Ні. Я англієць із голови до п’ят.

Мередіт на мить замовкла.

— І що ж ви плануєте тепер робити?

Хол знизав плечима.

— Повернетеся до Лондона?

— Не знаю. Навряд чи.

Мередіт зробила ще один ковток вина.

— Дебюссі, — задумливо мовив Хол, наче тільки зараз до нього дійшло те, про що вона сказала кілька хвилин тому. — Незручно зізнаватись, але я про нього анічогісінько не знаю.

Мередіт усміхнулася, зрадівши, що Хол, нарешті, намагається підтримати розмову.

— Не переймайтеся, — заспокоїла вона його.

— А що, є якийсь зв’язок між ним та цими краями?

Мередіт розсміялася.

— Є, але тоненький і непевний. У серпні 1900 року Дебюссі написав одному зі своїх друзів, що посилає свою дружину Ліллі до Піренеїв, щоб вона там поправила здоров’я після операції. Якщо читати поміж рядків, то стає ясно, що то був аборт. Поки що цього ніхто не підтвердив, а якщо Ліллі й справді туди їздила, то явно ненадовго, бо в жовтні того ж таки року вона вже знову була в Парижі.

Хол скорчив гримасу.

— Можливо. Зараз це важко уявити, але в ті часи Рен-ле-Бен був знаменитим курортом.

— Так, — погодилась Мередіт. — А особливо популярним він був серед парижан. Не в останню чергу тому, що тут спеціалізувалися на цілому діапазоні захворювань, а не на якомусь конкретному: в одному місці лікували ревматизм, в іншому — сифіліс.

Хол здивовано підняв брови, але не став розвивати цю тему.

— Знаєте, можливо, не варто було вам іти на такі витрати, — сказав він після нетривалого мовчання. — І лише через те, що сюди, можливо, приїздила Ліллі Дебюссі. Невже це так важить для написання його біографії?

— Якщо чесно, то ні, недуже, — відповіла Мередіт, здивована раптовим небажанням бути до кінця відвертою. У неї з’явилося неприємне відчуття, що справжній мотив її приїзду до Рен-ле-Бена став цілком зрозумілим і очевидним для всіх присутніх. — Але це була б украй оригінальна студія, дослідження, якого ніхто раніше не проводив. Уже лише це може вирізнити мою книжку з купи подібних до неї. —Дівчина на мить замовкла. — До того ж це є досить цікавий період життя самого Дебюссі. Ліллі Тексьє було двадцять чотири, коли вона, працюючи натурщицею, познайомилася з Дебюссі. За рік, 1899-го, вони побралися. Композитор присвятив чимало своїх творів друзям, коханкам, колегам, але незаперечним фактом є те, що її ім’я нечасто фігурує в його партитурах, піснях та п’єсах для фортепіано. — Мередіт усвідомлювала, що забагато базікає, але вона сіла на свого улюбленого коника, і її понесло. Вона нахилилася ближче до Хола. — Наскільки я розумію, Ліллі була саме тут у ті важливі роки, що передували прем’єрі єдиної опери Дебюссі — «Пелеас і Мелізанда» 1902 року. Саме тоді його кар’єра, репутація та соціальний статус різко покращились. І в цей важливий період Ліллі була поруч із ним. І мені здається, що це справило неабиякий вплив на композитора.

Мередіт зупинилася, щоб відсапнути, і вперше з початку їхньої розмови побачила, що Хол усміхається.

— Вибачте, — знічено сказала вона. — Мимоволі захопилася. Така вже негарна звичка — гадати, що всім це цікаво не менше, ніж мені.

— Думаю, це чудово, коли є щось таке, що викликає сильні емоції, — серйозно й тихо мовив Хол.

Здивована зміною його тону, Мередіт подивилась на нього й побачила, що він не зводить з неї своїх блакитних очей. Вона знітилась, відчувши, як спалахнули її щоки.

— Процес дослідження подобається мені дужче за процес написання, — хутко мовила вона. — Ці інтелектуальні розкопки. Це одержиме просиджування годинами над партитурами, статтями й листами в надії вдихнути життя в якийсь шматок минулого, у якусь пожовклу фотографію. Найголовніше тут — реконструкція, розуміння контексту, уміння заглибитись під поверхню іншої епохи й інших країв. Щоправда, є одна перевага — ретроспектива, можливість робити судження заднім числом.

— Це як робота детектива.

Мередіт кинула на співбесідника швидкий погляд, здогадуючись, що він думає про щось інше, хоча й стежить за темою їхньої розмови.

— А коли ви плануєте закінчити цю працю?

— Я маю здати книгу у квітні наступного року. Загалом, у мене дуже багато матеріалу. Усі академічні розвідки, опубліковані в «Зошитах Дебюссі» та в «Повному зібранні творів Клода Дебюссі», нотатки до кожної з його біографій, що коли-небудь виходили друком… До того ж Дебюссі сам був на свій штиб плідним літератором. Він писав для щоденної газети «Жіль бляс», із-під його пера вийшло також кілька ревю для «Ля Ревю бланш». Назвіть мені будь-яке літературне джерело, і я процитую його напам’ять.

Почуття провини хвилею накотилося на неї: знову вона осідлала свого коника й пасталакає, тимчасом як Холові надміру важко! Мередіт зиркнула на нього, збираючись іще раз перепросити за душевну черствість, але щось зупинило її. Хлопчачий вираз його обличчя раптом когось їй нагадав. Вона спробувала пригадати — кого саме, але не змогла.

Іще одне почуття хвилею накотилося на неї. Цього разу — втома. Мередіт подивилась на Хола, заглибленого у свої невеселі думки. Вона вже не мала сил підтримувати розмову. Час було закруглятися.

Вона підвелась і зібрала свої речі.

Хол сіпнувся та рвучко підняв голову.

— Ви що, уже йдете?

Мередіт вибачливо посміхнулася.

— У мене був важкий день.

— Розумію. — Хол теж підвівся зі свого стільця. — Слухайте, — мовив він. — Може, це й не дуже чемно, але… якщо ви завтра матимете час, то, може, кудись виберемось? Або ж зустрінемося та вип’ємо по келиху вина, га?

Мередіт здивовано закліпала очима.

З одного боку, їй сподобався Хол — гарний, приємний, розумний. Він явно потребував компанії. З іншого ж — вона мусила зосередитись і знайти хоч якісь відомості про свою справжню родину. І вона мала зробити це самотужки. Мередіт не хотіла, щоб їй хтось «падав на хвіст». А голос Мері, лунаючи у свідомості, попереджав її, що вона геть нічого не знає про цього парубка.

— Звичайно ж, якщо ви дуже зайняті… — почав був Хол.

Розчарування, що чулося в його голосі, допомогло Мередіт ухвалити рішення. До того ж, якщо не брати до уваги ворожку Лауру, вона вже кілька тижнів ні з ким довго не спілкувалася віч-на-віч, обмежуючись двома-трьома фразами.

— А чом би й ні, — відповіла Мередіт, сама здивувавшись власним словам.

Хол осміхнувся. Цього разу — радісно. І вираз його обличчя миттю змінився.

— От і прекрасно, — сказав він.

— Проте я збиралася виїхати досить рано. Виконати певну дослідницьку роботу.

— Можу поїхати разом із вами, — запропонував Хол. — Може, стану вам у пригоді. Не скажу, що знаю тутешні краї так уже й добре, але я досить регулярно бував тут упродовж останніх п’яти років.

— Попереджаю, що це може бути доволі нудною процедурою.

Хол знизав плечима.

— Мене це не лякає. Ви маєте список місць, які хочете відвідати?

— Краще я вам перелічу з голови, — пожартувала Мередіт і зробила паузу. — Я сподівалася дещо дізнатись у будівлях старого курорту в Рен-ле-Бені, але вони, виявляється, усі зачинені на зиму. Може, мені доведеться сходити в мерію та попрохати чийогось сприяння…

Обличчя Хола спохмурніло.

— З них нема жодного пуття, — сказав він зі злістю. — Це все одно, що битися головою в цегляний мур.

— Даруйте, — схаменулася Мередіт. — Я не хотіла нагадати вам…

Хол заперечно тріпнув головою.

— Це ви даруйте. Я сам винний. — Він зітхнув, а потім знову посміхнувся. — Маю пропозицію. Зважаючи на те, що вас цікавить епоха, коли жила Ліллі Дебюссі, ви, можливо, знайшли б чимало цікавого в музеї Рен-ле-Шато. Я був там лише раз, але пам’ятаю, що тамтешні експозиції дають досить добре уявлення про тогочасне життя.

Мередіт відчула приплив ентузіазму.

— Як класно!

— Зустріньмося біля реєстратури о десятій, — запропонував Хол.

Мередіт трохи завагалась, а потім вирішила, що вона надто вже обережна.

— Згода, — відповіла вона. — Десята мені підходить.

Хол підвівся й засунув руки в кишені.

— Добраніч.

Мередіт кивнула.

— До завтра.

РОЗДІЛ 33

Повернувшись до своєї кімнати, Мередіт почувалася надто заведеною, щоб лягати спати. Знов і знов прокручувала вона в голові їхню розмову, пригадуючи, що сказала вона та що відповів Хол. Намагалася прочитати те, що лишалося поміж рядків.

Чистячи зуби у ванній і роздивляючись власне відображення в дзеркалі, вона відчула сильний приплив співчуття до Хола. Він здавався таким уразливим. Мередіт сплюнула пасту в раковину. Може, сама по собі вона не цікавить його взагалі. Просто з огляду на душевний стан він потребував чийогось товариства. І все.

Уклавшись у ліжко, Мередіт вимкнула світло, і кімната поринула в м’яку темно-синю темряву. Жінка лежала, уставившись у стелю, доки кінцівки її не обважніли; сон почав оповивати її.

І відразу ж у її свідомість увірвалось обличчя, що його вона бачила в тунелі, а потім — примарна постать на дорозі. А опісля — і це було ще гірше — з пам’яті виринуло прекрасне змучене обличчя її рідної матері. Вона плакала та благала химерні голоси дати їй спокій.

Мередіт різко розплющила очі.

Ні. Нізащо! Я не дозволю минулому заволодіти мною.

Вона приїхала сюди для того, щоб дізнатися, хто вона, щоб позбутися примари своєї матері, а не для того, щоб викликати її з небуття та зробити ще реальнішою, ніж будь-коли. Мередіт відштовхнула спогади дитинства й спробувала витіснити їх образами з карт Таро, які цілісінький день не йшли їй з голови. Блазень і Справедливість. Диявол із блакитними очима та безпорадні Закохані біля його ніг, закуті в ланцюг.

Вона знову пригадала слова Лаури й почала подумки перебирати карту за картою, поволі засинаючи. Очі її злипалися. Потім її думки переключилися на Ліллі Дебюссі — бліду, з кулею в грудях, яку їй судилося носити до самої смерті. Потім їй привидівся Дебюссі. Он він сидить — насуплений, немов хмара. Щось грає на фортепіано й палить цигарку. Потім — Мері. Вона сидить у кріслі-гойдалці на ганку в Чепел-Гілл і щось читає. А ось — хлопець в уніформі в оточенні платанів на Пляс де Дьо Рен.

Мередіт почулося, як хряснули дверцята автівки й захрумтіли по гравію чиїсь черевики. Десь ухнула сова, вилітаючи на нічне полювання. Час від часу дрижали й гули рури з гарячою водою.

Потім у готелі запала тиша. Ніч обійняла будинок своїми чорними руками. Парки й галявини Домен де ля Кад міцно спали під блідим місячним сяйвом.

Минали години. Північ, друга ночі, четверта ранку.

Раптом Мередіт сіпнулась і прокинулася, вдивляючись у темряву широко розплющеними очима. Кожен нерв її тіла насторожився й завібрував. Кожен м’яз, кожне сухожилля натягнулося туго, наче струна на скрипці.

Хтось співав.

Ні, не співав. Просто грав на фортепіано. І дуже близько.

Мередіт сіла в ліжку. У кімнаті було холодно. То був той самий пронизливий холод, що й у тунелі під містком. Темрява, однак, була іншою, менш густою, якоюсь фрагментарною абощо.

Мередіт навіть здалося, що їй видно, як перед нею танцюють часточки світла, темряви й тіні. Звідкись дув легкий вітерець, хоча вона могла заприсягнутися, що всі вікна зачинені. Вітерець пестив її плечі, шию, про щось настійливо шепотів…

У кімнаті хтось є. «Проте це неможливо», — запевнила себе Мередіт. Інакше б вона щось обов’язково почула. Однак її не полишала цілковита впевненість, що хтось стоїть біля ліжка й дивиться на неї. У темряві світиться пара очей. Холодний піт виступив у неї між лопатками та в западинці між грудьми.

У кров нестримно ринув адреналін.

Ти мусиш це зробити. Негайно!

Мередіт порахувала до трьох і в пориві відчайдушної хоробрості, рвучко крутнулась та клацнула вимикачем.

Темрява кинулась навтікача й причаїлася по закутках. Немов вітаючи її та бажаючи доброго ранку, у кімнаті враз проявились обриси вже знайомих, звичних для ока предметів. Усе на місці: шафа, стіл, вікно, камінна полиця, бюрко — усе там, де й слід бути. Коло дверей ванної кімнати — переносне дзеркало, у якому відбивається червоний вогник.

Нікого немає.

Мередіт із полегкістю сперлася на високе бильце з червоного дерева. На тумбочці годинник висвічував червоним вогником час. За чверть п’ята ранку. То зовсім не очі, а мерехтливий світлодіод будильника, відбитий у дзеркалі.

Просто кошмар наснився. Звичайнісінький кошмар.

Нічого дивного, зважаючи на те, що їй довелося пережити вчора.

Мередіт відкинула ковдру, щоб охолонути, і трохи, полежала, склавши руки на грудях, як ангел на могилі, а потім підвелася з ліжка. Треба було походити, зробити якісь рухи. Тільки не лежати. Узявши пляшку мінералки з міні-бару, вона підійшла до вікна й подивилась на тихий парк, і досі залитий, місячним сяйвом. Уночі пройшов дощ, і тераса внизу блищала краплинами води. У непорушному повітрі, зачепившись за вершечки дерев, висіло пасмо білого туману.

Мередіт притиснула свою гарячу руку до холодного скла, наче намагаючись відштовхнути геть неприємні думки. Уже не вперше їй у душу закрався сумнів: чи правильно вона чинить, займаючись цією справою? А що, як там нема чого шукати? Увесь цей час думка проте, що вона їде до Рен-ле-Бена, озброївшись лишень аркушем паперу та купкою старих фотографій, не давала їй спокою.

Однак тепер, приїхавши сюди та побачивши, наскільки маленьким і незначущим є це містечко, вона вже почувалася далеко не такою впевненою. Тепер уся ця затія з дослідженням історії її справжньої родини — а вона не знала навіть, які прізвища їй слід шукати, — видавалася просто божевільною. Дурна мрія, варта хіба що дурнуватого фільму з обов’язковим хепі-ендом.

У реальному житті так не буває.

Мередіт не мала уявлення, скільки простояла так коло вікна, думаючи свої невеселі гадки. І тільки відчувши, що в неї задубіли пальці на ногах, вона зиркнула на годинник. А коли глянула, то полегшено зітхнула. Було вже кілька хвилин на шосту. Вона вбила досить часу. І при цьому відігнала привидів та нічних демонів: і обличчя підводою, і постать на дорозі, і моторошні зображення на картах.

Коли вона знову лягла спати, у кімнаті вже царювали тиша та спокій. Більше не було тут ані очей, що витріщалися на неї, ні загадкових мерехтливих істот у темряві. Лише блискітливі електронні цифри на будильнику. Мередіт заплющила очі.

Її обрамлений платанами солдат повільно перетворився на Дебюссі й став Холом.

ЧАСТИНА V

ДОМЕН ДЕ ЛЯ КАД

Вересень 1891 року

РОЗДІЛ 34

21 вересня 1891 року, понеділок

Леоні позіхнула й розплющила очі. Витягнувши над головою тонкі бліді руки, вона розім’яла їх, а потім сіла в ліжку, спершись на величезні білі подушки. Попри надмір випитого вчора вина «Бланкет де Ліму» — а може, завдяки йому, — вона добре виспалась.

У ранковому світлі Жовта кімната виглядала чепурненькою й гарною. Леоні трохи полежала в ліжку, прислухаючись до звуків, які зрідка порушували глибоку сільську тишу. Ранкові співи пташок, шум вітру в деревах. Це було набагато приємніше, аніж прокидатися сірим паризьким ранком і слухати, як гудуть паровози на вокзалі Сен-Лазар.

О восьмій Маріета принесла тацю зі сніданком. Поставивши її на столик біля вікна, вона розсунула штори, і в кімнату зазирнув потік перших несміливих сонячних променів. Через нерівне скло старовинних вікон Леоні побачила яскраву блакить неба та рожеві й білі пасма хмаринок.

— Дякую, Маріето, — сказала Леоні. — Я сама впораюсь.

— Добре, мадемуазеле.

Відкинувши ковдру, Леоні прудко опустила ноги на килим і намацала свої капці. Знявши з гачка за дверима блакитну кашемірову сорочку, вона похлюпала на обличчя залишки вчорашньої води й сіла за стіл біля вікна, відчуваючи легкий дискомфорт від того, що їй доводиться снідати на самоті в спальній кімнаті. Востаннє їй доводилося це робити, коли в гості до матері приходив Дюпон.

Піднявши кришку кавника з гарячою кавою, вона випустила назовні незрівнянний аромат свіжопідсмажених зерен — наче джина з лампи. Коло срібного кавника стояли глек пінистого теплого молока, горнятко з грудочками білого цукру, а біля горнятка лежали спеціальні щипчики. Піднявши напрасовану лляну серветку, Леоні знайшла під нею таріль із білим хлібом, золотава скоринка якого була ще теплою на дотик, а також блюдце зі збитим вершковим маслом. У трьох окремих порцелянових тарілочках було три різновиди варення, а в глечику — компот з айви та яблук.

Наминаючи сніданок, Леоні час від часу поглядала на парк. У долині між пагорбами висіла пелена білого туману, зачепившись за верховіття. Галявини, залиті млявим вересневим сонцем, були тихими та спокійними; вітру, який загрожував учора ввечері зіпсувати погоду, і слід загув.

Одягнувши просту вовняну спідницю та закриту блузку, Леоні взяла книжку, що її вчора приніс їй Анатоль. Їй здумалося самій побувати в бібліотеці, понишпорити на її запилених полицях серед корінців старовинних книжок. Якщо їй почнуть докоряти — а вона не бачила для цього причини, бо Ізольда ж сама вчора сказала, щоб вони почувались як удома, — то в неї є готове пояснення: вона прийшла, щоб повернути брошурку мосьє Беяра.

Відчинивши двері, вона вийшла в коридор. Здавалося, решта домочадців іще спала. Скрізь було тихо. Не дзенькали кавові філіжанки, не насвистував Анатоль, як то він зазвичай полюбляв робити вранці, не було ніяких ознак життя взагалі. Унизу, у залі, було безлюдно, хоча з кімнати прислуги доносилися приглушені голоси, а з кухні — тихе постукування чашок та горщиків.

Бібліотека займала південно-західний кут будинку, і потрапити до неї можна було через вузенький коридор, затиснутий між вітальнею та дверима, що вели до кабінету. Леоні здивувалася, як Анатоль узагалі знайшов дорогу до бібліотеки. Учора ввечері було замало часу, щоб походити по будинку й роздивитися, що й де є.

Попри це, коридор, що вів до бібліотеки, був досить просторим і вміщував кілька вітрин, які кріпилися до стін. У першій була виставлена порцеляна з Марселя та Руана, у другій — невеличка кіраса, дві шаблі й рапіра, схожа на ту, якою полюбляв фехтувати Анатоль, а також мушкет. У третій вітрині, що була меншою за перші дві, зберігався комплект медалей і стрічок, розкладених на синьому вельветі. Ніде не було вказано, кому їх вручили й за що. Тож Леоні припустила, що ці нагороди належали їхньому дядькові Жулю.

Натиснувши на ручку на дверях бібліотеки, вона прослизнула всередину. Й одразу ж відчула її спокійну, майже ідилічну атмосферу — запах воску, чорнила, запиленого оксамиту й промокального паперу. Бібліотека виявилась просторішою, ніж сподівалася Леоні, а її вікна виходили на південь і захід. Портьєри з важкої золотаво-жовтої парчі, складками спадали від стелі до підлоги. Звуки кроків поглинав товстий овальний килимок, що лежав посеред кімнати, а на ньому стояв круглий стіл на одній ніжці. Він був доволі великим, тож міг розмістити найбільший і найважчий фоліант. На столі були чорнильниця й ручка, а поруч — відривний блокнот і свіжа промокашка.

Леоні вирішила розпочати своє дослідження з найдальшого від дверей кута. Пробігаючи очима по кожній полиці, вона читала назви на корінцях, проводила по них пальцями та вряди-годи зупинялась, якщо якийсь томик привертав її увагу.

Вона натрапила на розкішний молитовник із подвійними прикрашеними застібками, виданий у Турі. Він мав темно-зелені та золотаві форзаци й тонесенький пергаментний захисний Папір на гравюрах. На форзаці дівчина прочитала ім’я свого покійного дядька — Жуля Ляскомба — й дату його миропомазання.

На одній з полиць Леоні знайшла також перше видання книги Жозефа де Местра «Подорож навколо моєї кімнати». Це був потріпаний, зачитаний до дірок томик, зовсім не схожий на бездоганно-новий екземпляр, що його мав удома Анатоль. В іншому місці вона знайшла збірку релігійних та палких антирелігійних текстів, згрупованих наче навмисне так, що вони заперечували один одного.

У розділі, присвяченому сучасній французькій літературі, був повний комплект романів циклу «Ругон-Маккари» Еміля Золя, а також Флобер, Мопассан та Гюїсманс — по-справжньому інтелектуальні твори, які Анатоль даремно намагався змусити її читати, — і навіть перше видання роману «Червоне та чорне» Стендаля. Було там також кілька перекладів, але не до її смаку, хіба що Бодлерів переклад мосьє Алана Едгара По. І жодного твору мадам Редкліф чи мосьє Ле Фану.

Сама лише нудота.

У найдальшому куточку бібліотеки Леоні виявила нішу з книжками з місцевої історії, звідки, як вона припустила, й узяв Анатоль монографію мосьє Беяра. Серце її збуджено закалатало, коли зі світла й тепла центральної частини бібліотеки вона ввійшла до тісного похмурого закутка. У ньому панувала якась волога химерна атмосфера, від якої Леоні аж дух забило.

Зиркнувши вздовж упорядкованих за абеткою корінців, вона швидко знайшла літеру «Б». Проте вільного місця в ряду не було видно. Леоні здивувалась і так-сяк запхала тоненьку книжечку на те місце, де вона, на її думку, мала стояти. Зробивши те, заради чого вона, власне, прийшла, Леоні рушила назад до виходу.

І тільки тоді вона помітила засклені шафи, що висіли праворуч високо над дверима та в яких, здогадно, мали зберігатися найцінніші видання. Під ними стояла розсувна дерев’яна драбина, закріплена на мідній рейці. Леоні взялася за пристрій обіруч і щосили потягнула. Драбина заквилила й зарипіла, але швидко піддалася. Висунувши її на половину довжини, Леоні зафіксувала її, а потім спробувала поставити ногу на щабель.

Драбина витримала її вагу, тож дівчина стала підійматися. Її тафтові спідниці шелестіли й заважали рухатись.

Леоні зупинилася на передостанньому щаблі. Спершись колінами в останній щабель, вона почала вдивлятися в шафу. Усередині було темно, але прикривши долонями очі від світла, яке падало з двох високих вікон, вона змогла бачити досить добре, щоб прочитати назви на корінцях книжок.

Першою стояла книга Еліфаса Леві «Догма та ритуал найвищої магії». Поруч із нею був фоліант «Методичний трактат про окультну науку». На полиці зверху стояли кілька творів Жерара Папюса, Кур де Жебелена, Етейя та МакГрегора Метерса. Леоні ніколи не читала цих авторів, але знала, що вони були письменниками-окультистами й уважалися неблагонадійними. Їхні імена часто зустрічались на шпальтах газет і журналів.

Леоні вже була зібралася спуститись, аж раптом її увагу привернув простий чорний фоліант із чорною шкіряною обкладинкою, оформлений значно скромніше за решту книг. Він був виставлений обкладинкою назовні. На ній золотистими тисненими літерами було написано назву — «Таро». А під нею такими самими літерами — ім’я її дядька.

РОЗДІЛ 35

Париж

Коли у вікнах комісаріату поліції восьмого округу несміливо замерехтів імлистий ранок, пристрасті вже встигли розігратися не на жарт.

У неділю, двадцятого вересня, невдовзі після дев’ятої вечора було знайдено труп жінки, яку розпізнали як мадам Маргариту Верньє. Цю новину повідомив репортер «Ле Пті журналь» з нової телефонної будки, нещодавно встановленої на розі вулиць Рю де Берлін та Рю д’Амстердам.

Оскільки небіжчиця була знайомою героя війни, генерала Дюпона, префект Лябуж був терміново викликаний зі свого сільського маєтку для контролю розслідування справи.

Украй роздратований, він сягнистим кроком перетнув приймальню й кинув стос ранкових газет на стіл інспектора Турона.

Зрадливу Кармен убито! Затримано героя війни! Сварка коханців закінчилася смертельною ножовою раною!

— Що все це означає?! — загримів Лябуж.

Турон підскочив і перелякано забелькотів, шанобливо вітаючись із начальником, а потім притьмом почав прибирати ще один стос газет з єдиного вільного стільця в тісній та задушливій кімнаті, відчуваючи на собі лютий погляд Лябужа. Коли він закінчив цю роботу, префект зняв свій шовковий циліндр і сів, спершись руками об палицю. Дерев’яна спинка стільця жалібно рипнула, але таки витримала його чималеньку вагу.

— Що скажете, Туроне? — спитав він владним голосом, коли інспектор повернувся на своє місце. — Звідки в газетних писак стільки конфіденційної інформації? У когось із ваших людей язик без кісток, чи що?

Інспектор Турон виглядав як людина, що зустріла ранок, так і не діставши задоволення виспатись удома у власному ліжку. Під очима в нього з’явилися темні кола, схожі на серпики місяця. Вуса обвисли, а підборіддя загострилося.

— Не думаю, пане префект, — сказав він. — Просто того вечора репортери прибули на місце злочину раніше за нас.

Лябуж уставився на нього з-під своїх кущастих брів.

— Отже, хтось дав їм підказку за гроші?

— Схоже на те.

— Але ж хто?

— Та хто ж зізнається! Один з моїх жандармів підслухав розмову двох писак, де йшлося про те, що принаймні дві газетні контори приблизно о сьомій вечора в неділю отримали повідомлення, у якому був натяк, що не завадило б послати репортера на Рю де Берлін.

— А точна адреса вказувалась? Номер квартири?

— Бачите, у підслуханій розмові про це не йшлося, але я припускаю, що точну адресу було вказано.

Префект Лябуж роздратовано стиснув на набалдашникові палиці свої старечі руки з голубими прожилками судин.

— А генерал Дюпон? Він не заперечує, що вони з Маргариток) Верньє були коханцями?

— Не заперечує, хоча він вимагав нашого запевнення, що в цій справі ми виказуватимемо розважливість і стриманість.

— І ви дали йому таке запевнення?

— Так, мосьє. Генерал украй емоційно заперечує свою причетність до вбивства. Стверджує, що після денного концерту йому передали записку, де було вказано, нібито побачення того вечора відкладалося з п’ятої години на пізнішу. Сьогодні вранці він з Маргаритою Верньє мав поїхати на кілька днів у долину Марни. Усіх слуг на цей термін відпустили. Квартира справді виглядає так, наче її підготували до відсутності мешканців.

— А записка й досі в Дюпона?

Турон зітхнув.

— Генерал стверджує, що, дбаючи про репутацію дами, він порвав ту цидулку й викинув на виході з концертної зали. — Інспектор зморено сперся ліктями в стіл і обхопив руками голову. — Я послав свою людину перевірити, але того дня прибиральники восьмого округу виявили неабияку прудкість.:

— Чи є ознаки статевих зносин перед смертю?

Турон кивнув.

— А що каже на це генерал?

— Ця звістка ошелешила його, але він панував над собою. Твердить, що то не він. Тримається своєї версії, згідно з якою він приїхав і знайшов Верньє мертвою, а на вулиці коло будинку вже юрмився натовп репортерів.

— Були свідки його приїзду?

— Були — о сьомій тридцять. Питання в тому, був він у квартирі вбитої раніше того-таки вечора чи не був. Поки що ми можемо покладатися лише на його твердження, що не був.

Лябуж скрушно похитав головою.

— Генерал Дюпон… — сказав він стиха. — Має багато впливових знайомих… Непроста ситуація. — Префект уставився на інспектора. — А як він потрапив до квартири?

— Він має власний ключ.

— А решта домочадців?

Турон простяг руку до одного з високих і хитких стосів паперів, якими був захаращений його стіл. При цьому він ледь не перекинув чорнильницю. Діставши шуканий коричневий конверт, він витяг із нього аркуш паперу.

— Окрім слуг, у квартирі мешкає син мадам Верньє, Анатоль Верньє, не одружений, двадцяти шести років, колишній журналіст і письменник, а тепер — член редколегії одного періодичного видання, що спеціалізується на тематиці рідкісних і красивих книг та подібній всячині. — Він поглянув на свої нотатки. — Там мешкає також донька, Леоні, сімнадцяти років, теж не одружена.

— Їх сповістили про вбивство матері?

Турон зітхнув.

— На жаль, іще ні. Ми не змогли встановити їхнє місцезнаходження.

— Але ж чому?

— Кажуть, вони поїхали купись на село. Мої люди опитали їхніх сусідів, але вони знають обмаль. Дочка та син виїхали в п’ятницю вранці.

Префект Лябуж насумрився, і його сиві брови зійшлися на переніссі.

— Верньє? Десь я вже чув це прізвище…

— Це може бути з різних причин, мосьє. Їхній батько, Лео Верньє, був комунаром. Його заарештували й засудили до заслання. Здається, він помер на каторжних роботах.

Лябуж похитав головою.

— Я чув це прізвище зовсім недавно.

— Упродовж останнього року Верньє-молодший не раз фігурував у газетах. У замітках ішлося про його здогадну пристрасть до картярства, начебто він відвідує лігва наркоманів і борделі, але всі ці припущення є непідтвердженими. Скоріше, натяки на його аморальність, аніж фактичні докази.

— Щось на кшталт наклепницької кампанії?

— Дуже на те схоже, пане префект.

— Гадаю, то були анонімні публікації?

Турон кивнув.

— Особливо злісно нападала на Верньє газета «Ля Круа». Наприклад, вони надрукували необгрунтоване твердження, нібито він брав участь у дуелі на Марсових полях, здогадно як секундант, але навіть у такому разі це звучить досить серйозно… Ця газета надрукувала дату, час дуелі, прізвища. Верньє зміг навести алібі. Заявив, що й гадки не має, хто стоїть за цими наклепами.

Лябуж уловив інтонацію інспектора.

— Ви йому недовіряєте?

Турон скептично посміхнувся.

— Ті, хто зазнає анонімних нагінок, майже завжди знають їхніх справжніх авторів. Тому анонімними вони є лише для широкої публіки. І ще одне. Дванадцятого лютого цього року Верньє мав причетність до скандалу, пов’язаного з крадіжкою рідкісного рукопису з бібліотеки Арсеналу.

Лябуж ляснув себе по коліну.

— Ось воно що! Ось у зв’язку з чим мені видалося знайомим це прізвище!

— Завдяки своїй фахової діяльності, Верньє був постійним відвідувачем, котрий здобув довіру персоналу бібліотеки. У лютому, після анонімної підказки, виявилося, що зникла надзвичайно цінна книга з окультизму. — Турон іще раз заглянув у свої нотатки. — Твір Роберта Фладда.

— Ніколи про нього не чув.

— Ніщо не вказувало на причетність Верньє, а перевірка з’ясувала жалюгідний стан системи безпеки в бібліотеці, тому цю справу зам’яли.

— А що, цей Верньє займається езотерикою?

— Та начебто ні, хіба що в плані своєї колекціонерської роботи.

— А його допитували?

— Так, допитували. І знову, як і раніше, було дуже легко довести його непричетність. А коли його спитали, чи не має він припущень стосовно організатора кампанії цькування, Верньє знову сказав, що не має гадки, хто цим займається. Тому нам не лишалося нічого іншого, як припинити розслідування.

Лябуж помовчав, обмірковуючи почуте.

— А що ви знаєте про джерела доходів Верньє?

— Знаю те, що доходи він має нерегулярні, — відповів Турон, — хоча жодним чином їх не можна назвати незначними. З різних джерел він заробляє близько дванадцяти тисяч франків на рік. — Інспектор утупився в підлогу. — Робота в редколегії періодичного видання забезпечує йому гонорари в розмірі шести тисяч франків на рік. Контора його розташована на вулиці Монтерґей. На додаток до цього він пише статті до інших спеціалізованих часописів і, безперечно, щось виграє в карти та більярд.

— Якісь інші джерела доходів?

Турон похитав головою.

— Усю маєтність його батька, як засудженого комунара, було конфісковано. Верньє-старший був єдиним сином, і батьки його давно померли.

— А Маргарита Верньє?

— Ми наразі здійснюємо розслідування. Сусіди нічого не знали про її близьких родичів, але ми ще з’ясуємо.

— Тож Дюпон допомагав їй покривати домашні витрати?

Турон знизав плечима.

— Стверджує, що ні, але щось недуже віриться. Я не хотів би вибудовувати припущення стосовно обізнаності Верньє в цьому.

Лябуж нервово завовтузився, і стілець знову жалібно зарипів. Турон терпляче чекав, поки шеф обміркує наведені факти.

— Ви сказали, що Верньє не одружений, — нарешті мовив префект. — А коханка в нього є?

— Він підтримував зв’язок з однією жінкою. Вона померла в березні, і її поховали на цвинтарі Монмартр. Медичні картка свідчить, що за два тижні до смерті її прооперували в клініці «Мезон Дюбуа».

Лябуж скорчив презирливо-обурену гримасу.

— Штучне переривання вагітності?

— Можливо, мосьє. Медична картка кудись ізникла. Персонал стверджує, що її викрали. Утім, представники клініки не заперечують, що на операцію витратився Верньє.

— У березні, кажете, — мовив Лябуж. — Тобто жодного зв’язку з убивством Маргарити Верньє?

— Я б не поспішав із таким висновком, мосьє, — відповів інспектор і додав: — Навпаки, якщо Верньє став жертвою злобливої наклепницької кампанії, то між цими двома смертями може існувати якийсь зв’язок.

Лябуж пхикнув.

— Облиште, Туроне. Поливати людину багном — справа для безчесних та несовісних. Утім, це аж ніяк не означає, що такі люди здатні й на вбивство.

— Воно-то так, мосьє префект, і за звичайних обставин я б із вами погодився, але є один момент, який підтверджує наростання антагонізму й ворожості.

Лябуж зітхнув і помовчав, розуміючи, що інспектор іще не закінчив своє пояснення. Видобувши з кишені люльку, він злегка постукав нею по краю столу, розпушуючи тютюн, чиркнув сірником і тримав його, поки не підкурив. Тісну кімнату наповнив ядучий дим.

— Звісно, не можна беззаперечно стверджувати, що цей інцидент має якийсь стосунок до розслідуваної наразі справи, але Верньє сам став жертвою нападу рано-вранці сімнадцятого вересня цього року в Пасаж де Панорама.

— Наступного ранку після заворушення в оперному театрі?

— Вам знайоме те місце, мосьє?

— Чепурненька аркада з крамницями та ресторанами. Гравіювальник Штерн теж має там крамницю.

— Саме так, пане префект. Верньє зазнав сильної травми якраз над лівим оком, а також дістав кілька добрячих синців. Про це повідомили, знову ж таки — анонімно, наших колег із дванадцятого округу. Вони ж, своєю чергою, сповістили нас, знаючи про нашу зацікавленість цим паном. Під час допиту нічний сторож пасажу засвідчив, що він знав про напад, фактично, став його мимовільним свідком, але зізнався, що Верньє йому щедро заплатив за мовчанку.

— Ви стали розслідувати цей інцидент?

— Ні, не стали, мосьє префект. Оскільки потерпілий, тобто Верньє, вирішив не повідомляти про побиття, ми нічого не могли вдіяти. І я згадую про це лише як про підтвердження.

— Підтвердження чого?

— Підтвердження наростання антагонізму й ворожості, — спокійно й упевнено відповів Турон.

— У такому разі, Туроне, чому ж у трупарні опинилась Маргарита Верньє, а не сам Верньє? У цьому немає сенсу.

Префект Лябуж відкинувся на спинку й посмоктав люльку. Турон мовчки дивився на нього й чекав.

— Ви вірите в те, що Дюпон винний у вбивстві, інспекторе? Скажіть, так чи ні?

— Я не відкидаю жодної версії, аж поки ми не зберемо досить інформації.

— Так, звісно. — Лябуж нетерпляче змахнув рукою. — Одначе що підказує вам інтуїція?

— Правду кажучи, я не вважаю, що Дюпон є тим, кого ми шукаємо. Звісно, його причетність видається найпростішим поясненням. Генерал був у квартирі. Ми маємо лише його запевнення, що він застав Маргариту Верньє мертвою. У кімнаті було два келихи з шампанським, але був і шкалик з-під віскі, розбитий об решітку. Тут узагалі багато чого не клеїться. — Турон глибоко зітхнув, підшукуючи правильні слова. — Ну, по-перше, сама підказка. Якщо то й справді була сварка між коханцями, яка зайшла надто далеко, то хто ж тоді заздалегідь попередив газетярів? Тут не обійшлося без третьої сторони.

Лябуж кивнув.

— Кажіть далі.

— Зверніть іще увагу на такий, начебто, збіг: син і дочка від’їжджають, а квартиру готують до тривалої відсутності мешканців. — Він зітхнув. — Скидається на те, що все це було зумисне підстроєне.

— Тобто ви гадаєте, що генерала Дюпона підставили?

— Так, я гадаю, що ми не можемо виключати й такої можливості, пане префект. Якщо це він убив, то чому ж тоді лише відклав свій приїзд? Навпаки, він би вчинив так, щоб його там і близько ніхто не бачив.

Лябуж кивнув.

— Не можу не погодитись, інспекторе, що для нас було б великим полегшенням, якби нам таки не довелося притягати героя війни до судової відповідальності. Особливо такого славетного й обвішаного медалями ветерана, як Дюпон. — Він спіймав погляд Турона. — Ні, я жодним чином не збираюся впливати на ваше рішення, інспекторе. Якщо ви вважаєте його винним…

— Розумію вас, пане префект. Мені б теж було мало втіхи переслідувати героя Вітчизни!

Лябуж зиркнув на крикливі заголовки газет.

— З іншого ж боку, Туроне, ми не мусимо забувати, що вбито жінку.

— Так, мосьє префект.

— Нам треба, щонайперше, встановити місцезнаходження Верньє та поінформувати його про вбивство матері. Якщо раніше цей чоловік не бажав розмовляти з поліцією про різноманітні інциденти, до яких він мав стосунок протягом останнього року, то, можливо, особиста трагедія таки розв’яже йому язика. — Він ворухнувся — і стілець погрозливо заскрипів під його вагою. — Невже дійсно немає жодної зачіпки стосовно того, куди він поїхав?

Турон похитав головою.

— Ми знаємо лише, що він виїхав з Парижа чотири дні тому разом зі своєю сестрою. Візник, один із тих, хто постійно працює на Рю д’Амстердам, розповів нам, що минулої п’ятниці підібрав на Рю де Берлін чоловіка й дівчину, котрі відповідають наданому нами описові, та відвіз їх до вокзалу Сен-Лазар невдовзі по дев’ятій годині ранку.

— А їх хто-небудь бачив усередині вокзалу?

— Ніхто, пане префект. Потяги з Сен-Лазару обслуговують західні передмістя — Версаль і Сен-Жермен. Звідти ходять також потяги, узгоджені з розкладом руху пароплавів до міста Канни. І нічогісінько. Утім, вони могли на будь-якій станції пересісти на місцевий потяг. Мої люди зараз над цим працюють.

Лябуж витріщився на свою люльку. Здавалося, він почав утрачати інтерес.

— Гадаю, ви вже повідомили залізничну адміністрацію?

— Так. І на великих, і на місцевих станціях. В Іль-де-Франс були повсюдно розвішані об’яви, і ми перевіряємо списки тих, хто перетнув Ла-Манш на поромі, — на той випадок, якщо вони виїхали за межі Франції.

Префект важко засопів і підвівся. Сховавши люльку в кишеню пальта, він узяв свій циліндр і швидко рушив до дверей.

Турон теж підвівся.

— Зробіть іще один візит до Дюпона, — сказав Лябуж. — Він є нашим найпершим клієнтом у цій украй неприємній справі, хоча я схильний уважати, що ви мислите в слушному напрямку.

У дверях Лябуж зупинився та промовив:

— І ще одне, інспекторе.

— Слухаю, пане префект.

— Тримайте мене в курсі. Про перебіг розслідування я бажаю дізнаватися особисто від вас, а не з публікацій у «Ле Пті журналь». Мене не цікавлять плітки й пересуди, Туроне. Залиште їх журналістам і письменникам. Я зрозуміло висловлююсь?

— Цілком, мосьє.

РОЗДІЛ 36

Домен де ля Кад

У замку заскленої шафи стирчав маленький мідний ключик. Він закляк у замковому отворі й не піддавався, проте Леоні все смикала його, аж поки він не повернувся. Вона відчинила дверцята й витягла з шафи книжку, котра так заінтригувала її.

Примостившись на верхньому щаблі драбини, Леоні розкрила «Таро», з деяким зусиллям розігнувши грубу шкіряну обкладинку, та відчула запах пилу, старого паперу й давнини. Усередині лежала тоненька брошура, яку важко було назвати книгою. Вона містила не більше десятка сторінок, а її краї були нерівні й зубчасті, наче ножем обрізані. Грубий крейдований папір свідчив, що ця книжечка з’явилась у далекі, хоча й не древні часи. Вона була написана від руки чітким каліграфічним почерком.

На першій сторінці повторювалось ім’я її дядька, Жуля Ляскомба, й назва «Таро», але цього разу під нею дівчина помітила підзаголовок: Потойбіч покривала, або тлумачення карт за допомогою музичного мистецтва. Під ним була ілюстрація — цифра, схожа на вісімку або клубок пряжі. Унизу сторінки виднілася дата, коли її дядько, здогадно, написав цю монографію, — 1870 рік.

Коли моя мати втекла з Де ля Кад і перед тим, як там з’явилась Ізольда.

Фронтиспіс покривав аркуш вощеного шовкового паперу. Леоні перегорнула його — і мимоволі роззявила від подиву рот. Під цим аркушем було чорно-біле гравійоване зображення диявола зі хтивим і нахабним поглядом. Він був згорблений, плечі — покручені, руки — довжелезні, а замість зап’ясть — пазурі. Він мав завелику спотворену голову, яка видавалася карикатурою на людську зовнішність.

Придивившись до ілюстрації, Леоні побачила, що потвора мала на лобі ріжки — такі маленькі, що їх ледь було видно. Шкіра диявола викликала огиду й скидалася радше на шерсть тварини. Проте найбільшу відразу викликали чомусь дві чітко окреслені фігури людей — чоловіка й жінки, прикутих ланцюгом до підніжжя гробниці, на якій стояв диявол.

У нижньому кінці гравюри виднілася римська цифра XV.

Леоні поглянула на підвал сторінки. Але не побачила там ані імені художника, ні хоч якихось відомостей про походження малюнка. Лише єдине слово, ім’я, виведене внизу великими прописними літерами, — АСМОДЕЙ.

Не бажаючи затримуватись на неприємній ілюстрації, Леоні перегорнула наступну сторінку. І побачила щільні рядки вступного тексту, у якому йшлося про тематику книжки. Вона хутко проглянула написане, і кілька слів привернули її увагу. Перспектива прочитати про демонів, карти Таро й музику, сповнили її душу страхом і трепетом, а також змусила серце пришвидшено забитись. Вирішивши влаштуватися комфортніше, Леоні спустилася зі своєї дерев’яної вежі й, зіскочивши з кількох останніх щаблів та поклавши брошуру на стіл у центрі бібліотеки, заглибилась у читання.

На розчищених кам'яних плитах гробниці показався чорний квадрат, намальований мною власноруч раніше, і зараз від нього, здавалось, ішло слабке мерехтливе світло.

На кожному з кутів квадрата, немов позначки на компасі, були відповідні музичні ноти. Нота С означала північ, А — захід, D — південь, а Е — схід. У цьому квадраті лежали карти, у які слід було вдихнути життя і через котрі я мав потрапити до іншого виміру.

Я запалив лампу на стіні, і вона загорілася слабким, мертвотно-блідим світлом.

І враз гробниця ніби заповнилась якоюсь задушливою імлою, що почала витісняти свіже довколишнє повітря. Вітер також позначив свою присутність, інакше чим іще я міг пояснити, що ноти наче заворушилися, щось тихо замимрило, і в кам’яному льосі почулися далекі звуки фортепіано.

Крізь імлу я побачив — чи то мені так здалося, — що карти немов ожили. Фігури, вивільнені з пут барвників та фарб, набули об’ємних форм і знову зійшли на землю.

Налетів порив вітру, і я відчув, що в гробниці я не сам — один, швидко пересвідчився, що вона повниться якимись істотами. То, скоріш за все, були примари. Принаймні не люди, ні. Усі природні закони було порушено. Мене оточували якісь абстрактні об’єкти. Моє «я» та його різновиди, як колишні, так і прийдешні, присутні одночасно й у тому самому місці. Вони юрмилися біля моїх плечей, шиї та лоба, лише злегка торкаючись їх, але дедалі більше насідаючи й наближаючись. Мені здавалося, що вони шугали в повітрі, і тому я завжди відчував їхню постійну, хоча й мінливу присутність.

Проте виявилося, що ці істоти мають вагу й масу. Особливо інтенсивний безперестанний рух відчувався над моєю головою. Він супроводжувався какофонією співів, шепоту та скигління, що змушувала мене пригнутися, наче під якимось фізичним тягарем.

Мені стало зрозуміло, що ці об’єкти намагаються не пустити мене в інший вимір, хоча я не тямив, чому. Я знав лише, що мушу знову дістатись чорного квадрата, інакше мені загрожуватиме смертельна небезпека. Тому я зробив до нього крок, після чого на мене налетів дужий вітер і відштовхнув назад. Він верещав і завивав якусь жахливу мелодію — якщо її взагалі можна було назвати мелодією, — яка звучала, здавалось, і в моїй голові, і поза нею. Спричинені вітром коливання були такими сильними, що я перелякався, що стіни та покрівля гробниці не витримають і заваляться.

Як потопаючий, котрий з останніх сил відчайдушно кидається до берега, так і я зібрав усю свою снагу та рвонув до центра квадрата. 1 відразу ж якась істота, вочевидь, диявол, але так само майже невидимий, як і решта його поплічників, люто накинулась на мене. Я відчув на своїй шиї його пазурі, а на спині — його лапи. У мої ніздрі вдарив холодний сморід його пекельного подиху. Однак на моїй шкірі не лишилось ані подряпини.

Захищаючись, я затулив голову руками. Рясний піт краплинами котився по моєму чолу. Моє серце почало збиватися з ритму, і я відчув, що слабну. Задихаючись і тремтячи, з кожним м’язом, напруженим до краю, я зібрав докупи рештки хоробрості і ще раз кинувся вперед. Музика зазвучала гучніше. Щосили вхопившись нігтями за тріщини в кам’яних могильних плитах, я дивом примудрився притягти себе до позначеного квадрата.

І відразу ж страшна гнітюча тиша запала в кімнаті, увірвавшись до неї могутнім потоком, який приніс із собою сморід пекла й відчуття морських глибин.

Я відчайдушно забелькотів, повторюючи імена фігур на картах: Блазень, Вежа, Сила, Справедливість, Вирок. Не знаю, чи викликав я духів карт, уважаючи, що вони мусять прийти мені на допомогу, чи то, навпаки, саме вони заважали мені добутися до квадрата? Мій голос ішов наче не з вуст, а звідкись із глибини мого єства, спочатку тихий, але потім — дедалі дужчий. Його міць і гучність зростали, і він заповнив собою всю гробницю.

1 раптом, тієї миті, коли мені вже почало здаватися, що я більше не витримаю, щось вискочило з мене, з мого єства, з мого тіла; воно вирвалося з-під шкіри зі звуком, схожим на скрегіт кігтів хижого звіра об кості його жертви. Об мої кості. Дмухнув вітер. І тиск на моє ослаблене серце враз припинився.

Знепритомнівши, я впав навзнак долі, та все одно краєчком свідомості відчував, як зменшується шепіт і підвивання отих чотирьох музичних нот і як стихають вищання й вереск духів і демонів. Невдовзі настала тиша.

Я розплющив очі. Карти повернулися до свого звичного непорушного стану. Малюнки на поверхні апсиди знову стали нерухомими. А потім у гробниці раптом запанувала атмосфера спустошеності й спокою, і я зрозумів, що все скінчилося. Мене огорнула темрява. Не знаю, скільки я лежав зомлілий.

Я записав ту музику з пам’яті, як зміг. І ті позначки на моїх долонях так і лишилися назавжди. Як тавро, як стигмати.

Леоні стиха присвиснула й перегорнула сторінку. Однак тексту більше не було.

Якийсь час вона просто сиділа, витріщившись на останні рядки брошури. То була незвична, разюча оповідь. Окультна взаємодія музики й місця покликала до життя образи на картах і, наскільки вона зрозуміла, викликала з небуття тих, хто пішов у потойбічний світ. Au dela du voile — «потойбіч покривала», — як і зазначено в заголовку.

І це написав мій дядько.

Між іншим, Леоні також неабияк здивувалася тому, що в їхній родині був такий визначний автор, але досі про це ніхто й ніколи не згадував.

Однак…

Леоні замислилась. У вступному слові її дядько стверджував, що це — правдиві свідчення. Вона здивовано відкинулась на спинку стільця. Що він мав на увазі, коли написав про «перехід до іншого виміру»? Що він мав на увазі, говорячи про свої «я» — як колишні, так і прийдешні? А духи, що він їх викликав? Вони повернулися до потойбіччя чи так і лишилися?

По спині Леоні побігли мурахи. Дівчина різко обернулась і роззирнулася на всі боки, відчуваючи, наче хтось стоїть позаду неї. Вона придивилася до темних закутків обабіч каміна й за шторами. Невже ці духи й досі перебувають у маєтку? їй пригадалася згорблена постать на галявині, бачена нею вчора ввечері.

Попередження про лихо? Чи щось інше?

Леоні похитала головою, здивувавшись польоту своєї уяви, а потім знову зосередила увагу на книзі. Якщо вірити написаному й тому, що це розповідь про реальні події, а не вигадка, то чи не може бути так, що описана гробниця й дотепер знаходиться десь у самому маєтку Домен де ля Кад? Вона схильна була думати, що так воно і є, не в останню чергу тому, що ті музичні ноти — С, D, Е, А, якими її дядько викликав духів, складали також і назву маєтку: Cade, тобто Кад.

Цікаво, чи досі існує ця гробниця?

Леоні підперла рукою підборіддя. До неї повернулося притаманне їй раціональне мислення. Буде неважко встановити, чи немає неподалік якоїсь споруди, схожої на ту, що її змалював у своїй книжечці її дядько. У сільському маєтку такого великого розміру просто не може не бути власної каплиці або чогось на кшталт мавзолею, розташованого десь у парку. Її мати ніколи ні про що таке не розповідала, але ж вона взагалі майже нічого не розказувала про Домен де ля Кад. Тітка Ізольда про це теж нічого не говорила, але така тема просто не встигла виникнути під час учорашньої вечірньої розмови, до того ж вона сама зізналася, що їй обмаль відомо про історію родинного маєтку її покійного чоловіка.

Якщо гробниця й досі збереглася, я її неодмінно знайду.

Якийсь шум у коридорі на вході привернув увагу Леоні.

Вона швидко сховала брошурку, поклавши її собі на коліна, їй не хотілося, щоб її застукали за читанням такого твору. Не тому, що їй було ніяково, а через те, що дівчина нікого не бажала посвячувати у свої власні пригодницькі таємниці, які збиралася розкрити сама, без чиєїсь допомоги. Якщо про це дізнається Анатоль, то просто глузуватиме з неї.

Звук кроків ослабнув, а потім почулося, як грюкнули, зачинившись, двері до зали. Леоні підвелась, роздумуючи, чи брати книгу з собою. Навряд чи тітонька буде проти, якщо вона візьме її почитати, тим паче Ізольда сама просила їх почуватись як удома. І хоча книжка й лежала в замкненій шафі, Леоні не сумнівалася, що її сховали там від пилу, світла та безжального плину часу, а не тому, що вона була небажаною для чийогось читання. Інакше в шпарині не стирчав би ключ, немов запрошуючи відвідувача відімкнути шафу.

І Леоні, прихопивши з собою поцуплену книжку, пішла з бібліотеки.

РОЗДІЛ 37

Париж

Віктор Констант склав газету й кинув її біля себе на стілець.

Убивство Кармен — поліція розшукує її сина!

Його очі презирливо звузились. Це ж треба додуматись! «Убивство Кармен»! Йому було гидко від того, що після всіх тих підказок, які він надав, газетна братія виявилась такою передбачуваною. Хіба ж можна порівнювати Маргариту Верньє з імпульсивною та порочною героїнею Бізе?! Французька публіка явно надміру слухала цю оперу, і вона просто в’їлася в її свідомість. На його думку, тут напрошувалась інша аналогія — зі зрадженим військовиком та з караючим мечем.

За лічені години генерал Дюпон перетворився на газетних шпальтах з основного підозрюваного на безневинну жертву. По-перше, те, що префект не звинуватив його в убивстві, збудило цікавість газетярів і змусило ширше розкинути тенета журналістських пошуків. І тепер — не останньою чергою завдяки зусиллям Константа — у поле їхнього зору потрапив Анатоль Верньє. Він іще не став підозрюваним, але самий факт його зникнення в невідомому напрямку вже виглядав підозріло. Подейкували, буцімто поліція поки що не в змозі знайти Верньє чи його сестру, щоби сповістити їх про трагедію. Хіба ж довелося б так довго шукати невинну людину?

І справді, що більше інспектор Турон заперечував, що Верньє став підозрюваним, то впертішими ставали недоброзичливі чутки. Де факто відсутність Верньє в Парижі означатиме його присутність у квартирі на Рю де Берлін того вечора, коли було скоєне вбивство.

Лінькуватість журналістів добре прислужилася Константу. Дай їм історію, ретельно запаковану, як посилку, і вони запропонують її майже без змін своїм читачам. Припущення, що газетярі захочуть самостійно перевірити інформацію й підтвердити правдивість фактів, не справдилось.

Попри свою ненависть до Верньє Констант мусив визнати, що цей блазень виявися розумнішим, аніж він гадав. Навіть він, працюючи і вдень, і вночі, маючи купу грошей та широку мережу інформаторів і шпигунів, не відразу зміг з’ясувати, у якому напрямку зникли Верньє та його сестра.

Він кинув байдужий погляд з вікна марсельського експреса, що торохтів крізь передмістя Парижа, вирушаючи на південь. Константові зрідка доводилось виїжджати за межі паризьких передмість. Краєвиди йому не подобались. Йому не подобалось яскраве сонце, а також блякле небо, безрадісний осінній погляд якого робив так само безрадісними усе, на що він натрапляв. Констант не любив дикої природи. Він волів здійснювати свої оборудки в сутінках вулиць зі штучним освітленням і в напівтемряві потаємних кімнат зі старомодними каганцями та свічками. Він відчував огиду до свіжого повітря та відкритого простору. Його природним середовищем були пропахлі парфумами коридори театрів, заповнені жінками й дівчатами, а також приватні кімнати в приватних клубах.

Нарешті, Констант спромігся пробратися крізь лабіринт обману й заплутаних слідів, вибудований Верньє з метою приховати напрямок своєї втечі. Їхні сусіди, заохочувані двома-трьома су, твердили, що нічого не знають достеменно, але підслухали, пригадали та всотали вельми багато розрізнених відомостей. Їх виявилося досить, аби Констант зміг вибудувати мозаїку того дня, коли Верньє втік із Парижа. Власник «Ле Пті Шаблізьєн», ресторану неподалік квартири Верньє на Рю де Берлін, розповів, що підслухав розмову про середньовічне місто Каркасон.

Завдяки гаманцю, туго набитому грошима, його слуга легко знайшов візника, котрий відвозив утікачів до вокзалу Сен-Лазар у п’ятницю вранці, а потім знайшов і другий екіпаж, який відвіз їх до вокзалу Монпарнас. Констант дізнався також, що цей останній факт залишився невідомим для жандармів із восьмого округу.

Не абищо, але цих відомостей було задосить, щоб переконати Константа витратитись на залізничний квиток на південь. Якщо брат і сестра Верньє зупинились у Каркасоні, то це спростить завдання. Йому було байдуже, з ним та шльондра чи ні. Віктор не знав, під яким іменем вона зараз живе, бо те ім’я, під яким він її знав, було викарбуване на могильній плиті на цвинтарі Монмартр. Глухий кут.

Констант мав прибути до Марселя ввечері того-таки дня. Завтра вранці він сяде на потяг із Марселя до Каркасона. А в тому місті влаштується, наче павук у центрі павутини, й чекатиме, поки жертва не опиниться в межах його досяжності.

Рано чи пізно, але люди щось скажуть. Так завжди бувало раніше. Чутки, пересуди. Сестра Верньє — дівчина дивовижної вроди. Серед темноволосих, чорнооких і засмаглих мешканців півдня її білу шкіру й каштанові кучері неодмінно запам’ятають.

Можливо, це забере певний час, але він однаково їх знайде.

Констант вийняв із кишені відібраний у Верньє годинник. То була коштовна й рідкісна річ — у золотому корпусі, з платиновою монограмою. Йому було приємно тримати його у своїй руці, обтягненій елегантною рукавичкою, приємно було усвідомлювати, що він хоч щось та забрав у Верньє, хоч якось йому помстився. Око за око.

Його обличчя набуло жорстокого виразу, коли він уявив ту шльондру, котра посміхається зараз Верньє так само, як колись усміхалася йому. Раптом його свідомість пронизала картина: його суперник не зводить зачудованого погляду з її оголеного тіла. Ця думка була нестерпною.

Щоб хоч якось відволіктись і згаяти час, Констант потягнувся до своєї подорожньої валізи. Там він намацав ніж, схований у товсті шкіряні піхви. Цим ножем він випустив дух із Маргарити Верньє. Потім Констант дістав із валізи «Підземну подорож» Ніколаса Кліма й «Рай та Пекло» Сведенборга, але обидва твори не припали йому до смаку.

Він витяг іще одну книгу. То була «Хіромантія» Роберта Фладда.

Іще один спогад про жінку, котра його зрадила. І цей твір прекрасно збігся з його настроєм.

РОЗДІЛ 38

Рен-ле-Бен

Не встигла Леоні вибратися з бібліотеки, яку коридорі наштовхнулася на служницю Маріету. Забачивши її, вона хутко сховала книжку за спиною.

— Мадемуазеле, ваш брат послав мене сказати вам, що сьогодні вранці збирається відвідати Рен-ле-Бен і буде радий, коли ви складете йому компанію.

Леоні завагалась, але тільки на якусь мить. Їй страшенно кортіло взятися до втілення своїх планів — знайти гробницю в маєтку Домен де ла Кад. Утім, така експедиція може й почекати. А поїздка до містечка з Анатолем — не може.

— Будь ласка, перекажіть вітання моєму братові. Повідомте його, що я буду дуже рада до нього приєднатися.

— Гаразд, мадемуазеле. Екіпаж наказано подати о десятій тридцять.

Перестрибуючи через дві сходинки, Леоні притьмом кинулася до своєї кімнати, щоб знайти там якесь потаємне місце та сховати поцуплену книгу. Їй не хотілося, щоб цей твір потрапив на очі слугам. Її погляд упав на скриньку з шитвом. Швидко піднявши оздоблене віко, вона засунула книжку під пряжу й котушки, що лежали там упереміш із клаптиками матерії, подушечками для встромляння голок та наперстками.

Коли Леоні спустилася в хол, Анатоля там іще не було.

Поволі вийшовши на терасу в тильній частині будинку, вона сперлася руками на балюстраду та глянула на галявину. Чітко окреслені промені світла, пробиваючись крізь хмари, заважали добре бачити, бо створювали різкий контраст між світлом і тінню. Леоні глибоко вдихнула, набравши повні легені свіжого незабрудненого повітря. Це було так несхоже на Париж із його кіптявою, сажею та непозбутньою мантією смогу!

Унизу, на клумбах, працювали садівник із хлопцем-помічником, обрізаючи кущі й гілки дерев. Поруч стояв дерев’яний ящик з опалим листям червоного та жовтого кольорів. Садівник мав на собі коротку коричневу куртку та кепку, на його шиї була пов’язана червона хустина. Хлопець років дванадцяти-тринадцяти був з непокритою головою та мав на собі сорочку без комірця.

Леоні спустилася сходами. Коли вона наблизилася, садівник хутко стягнув з голови чорну фетрову кепку й стиснув її вимазаними в землі пальцями.

— Доброго ранку.

— Доброго ранку, мадемуазеле, — знічено промимрив він.

— Такий гарний день сьогодні!

— Насувається буревій.

Леоні з сумнівом подивилась на чисту блакить неба з рідкими хмаринками.

— А здається, ніби все так спокійно. Не схоже, ідо погода зміниться.

— Іще не час.

Він нахилився до неї й заговорив, оголивши ряд кривих потемнілих зубів, схожих на похилені надгробки.

— Цей буревій — робота диявола, не інакше. Ті самі ознаки, що й завжди. Учора ввечері над озером чулася музика.

З його рота йшов неприємний тухлий запах, і Леоні інстинктивно відсахнулася. Несподівана відвертість садівника чимало її здивувала.

— Це ви про що? — спитала вона різким тоном.

Садівник перехрестився.

— У цих краях вештається диявол. Щоразу, коли він виходить з озера Лак де Барренк, він приносить із собою люті буревії, що шаленіють довкола, змінюючи один одного. Покійний хазяїн хотів був засипати озеро й послав туди робітників, але диявол вийшов і відверто попередив їх, що коли вони продовжуватимуть свою роботу, то Рен-ле-Бен провалиться крізь землю.

— Це просто дурні забобони. Я не збираюся…

— Було досягнуто угоди — не мені казати, якої саме і яким чином. Утім, факт залишається фактом: робітники пішли геть, давши озеру спокій. Але тепер mas ага, тобто природний стан речей, порушено. Про це свідчать усі ознаки. Невдовзі диявол прийде за належним.

— Природний стан речей? — вирвалось у Леоні. — Що ви хочете цим сказати?

— Двадцять один рік тому, — стиха пробурмотів садівник, — покійний хазяїн розбудив диявола. І тепер, коли з гробниці виходять духи, грає музика. Не мені розповідати, чому та як це відбувається. Покликали священика.

Леоні насупилась.

— Священика? Якого священика?

— Леоні!

Відчувши враз провину й полегкість, Леоні хутко обернулася, зачувши голос свого брата. Анатоль стояв на веранді й махав їй рукою.

— Уже подали двоколку! — гукнув він.

— Тримайте вашу душу під замком, мадемуазеле, — стиха мовив садівник. — Коли зчиняється буря, духи виходять з могили й вештаються довкола.

Подумки Леоні швидко зіставила цифри. Старий сказав «двадцять один рік тому», отже, це трапилося 1870 року. Вона здригнулася. Перед її очима виникла та сама дата на першій сторінці поцупленої нею книги «Таро».

Духи виходять з могили й вештаються довкола.

Слова садівника прозвучали суголосно з тим, що вона прочитала сьогодні вранці. Леоні розкрила була рота, щоб спитати, але старий уже насунув кепку на голову та знов заходився копати. Трохи повагавшись, вона підібрала спідниці й легко збігла по східцях до брата.

Почуте заінтригувало її. І трохи налякало. Однак вона не дозволить якимсь сумнівним історіям зіпсувати їй приємну подорож з Анатолем.

— Доброго ранку, — привітався він, поцілувавши сестру в розпашілу щоку та оглядаючи її з ніг до голови. — Трохи нескромно, еге ж?

Леоні зиркнула на свої шовкові панчохи, що виднілися з-під спідниць. До них прилипли маленькі цяточки землі з клумби. Дівчина посміхнулась, опустила спідниці й розправила їх, закриваючи панчохи.

— Ось так, — сказала вона. — Тепер цілком пристойно.

Анатоль з удаваним докором похитав головою.

Вони пройшли разом через будинок і сіли в екіпаж.

— Ти вже зранку шила? — спитав Анатоль, помітивши червону нитку, що причепилася до рукава сестри. — Яка неочікувана працьовитість!

Леоні зняла нитку й кинула її додолу.

— Мені треба було дещо знайти в скриньці, — швидко мовила вона, навіть не почервонівши від такої невимушеної брехні.

Візниця хляснув батогом, екіпаж смикнувся й рушив по алеї.

— Тітонька Ізольда не забажала з нами проїхатись? — спитала Леоні, перекрикуючи брязкіт упряжі та цокіт копит.

— Вона сьогодні має якісь невідкладні справи в маєтку.

— Але ж вечерю призначено на суботу?

Анатоль поплескав себе по кишені куртки.

— Дійсно. І я пообіцяв їй, що ми з тобою виступимо в ролі посильних і розвеземо запрошення.

Пориви нічного вітру струсили на землю віти й листя зі сріблястих буків, проте не настільки багато, щоб завадити екіпажу рухатися з належною швидкістю. Коні були в шорах і поводилися спокійно, тільки лампи час від часу розгойдувались і стукались у боки екіпажа, коли він спускався з плоскогір’я в долину.

— Ти чув, як уночі гримів грім? — спитала Леоні. — Так химерно! Просто гуркотіло, а дощу не було. Аж потім — раптові пориви вітру, що тривали до ранку.

Анатоль кивнув.

— Очевидно, грім без дощу є в цих краях улітку звичним яви — щем, коли за одну ніч може пронестися кілька буревіїв — один по одному.

— Схоже було, що грім застряг у долині між пагорбами. І це, вочевидь, дуже його розлютило.

Анатоль осміхнувся.

— То, мабуть, місцеве вино так на тебе вплинуло!

Леоні показала йому язика.

— Ніяке то не вино. І жодного похмілля я не відчуваю, — відказала вона. Помовчавши, додала: — Садівник розповідав мені, що, згідно з переказами, буревії трапляються тоді, коли з могили виходять духи. Чи навпаки, духи виходять з могили та приносять із собою буревій? Я не знаю достеменно.

Анатоль здивовано підняв брови.

— Що ти таке кажеш?

Леоні нахилилась і звернулася до візниці, що сидів на лавці.

— Ви знаєте про місце, що зветься Лак де Барренк? — спитала вона, перекрикуючи скрипіння коліс.

— Так, мадемуазеле.

— А це далеко звідси?

— Pas leunh — недалеко. Там полюбляють бувати туристи, однак я б не наважився туди їхати. — Візник простяг руку й указав батогом на темний гай, посеред якого, на галявині, стирчали з-під землі, наче встромлені чиєюсь велетенською рукою, чотири кам’яні мегаліти. — Ото — Крісло диявола. Неподалік знаходиться Зуб диявола, а за ним — Рогата гора.

Леоні прекрасно усвідомлювала, що говорить про свої страхи лише для того, щоб їх позбутися. Однак навіть попри те, що це їй не вдалося, вона обернулась до Анатоля й із тріумфом у голосі мовила:

— Ось бачиш! Повсюдно — докази існування дияволів та привидів.

Анатоль розсміявся.

— То все забобони, мала, звичайнісінькі забобони, а не докази.

На Пляс дю Перу екіпаж зупинився, і вони вийшли.

Анатоль знайшов хлопця, котрий за один су зголосився рознести Ізольдині запрошення, а потім вони неквапливо рушили головною вулицею в напрямку водолікарні. По дорозі вони ненадовго зайшли до маленького вуличного кафе, де Леоні випила чашечку міцної кави з цукром, а Анатоль пропустив шкалик абсенту. Повз них проходили панії та пани у фраках і прогулянкових костюмах. Нянька штовхала поперед себе дитячий візочок. Гомоніли дітлахи — дівчатка з чорними та червоними стрічечками в кучерявому волоссі й хлопчаки в бриджах по коліно. Вони грались обручем і ціпком.

Потім Анатоль та Леоні зайшли до найбільшої крамниці в місті — «Магазину Буска», де продавали різну всячину — від ниток і стрічок до мідних каструль і пателень, а також пасики, рибальські сітки й мисливські рушниці. Анатоль передав Леоні список необхідного для суботньої вечері й дозволив їй зробити замовлення.

Леоні це страшенно сподобалось.

Потім вони роздивлялись архітектуру міста. Багато будинків на лівому березі виглядали з боку річки набагато солідніше, аніж із дороги. Кілька з них були величенькими, мали багато поверхів і міцно трималися за скелястий берег. Одні будинки були добре доглянуті, хоча й скромні. Інші — дещо занехаяні. З їхніх стін злущувалася фарба, а самі мури були кривуваті й кособокі, наче придавлені тягарем років.

На звиві річки увагу Леоні привернув чудовий краєвид терас водолікарні та задніх балконів «Готелю де ля Рен». З боку річки курортний заклад виглядав поважнішим, аніж від вулиці. Він панував над довколишнім ландшафтом завдяки своїй пишності та значущості. Його сучасні будівлі мали великі вікна, які, вочевидь, коштували чималеньких грошей.

Вузькі кам’яні сходи вели з терас просто до води, де стояло кілька окремих кабінок для купання. Усе це свідчило про поступ, про здобутки медичної науки, про те, що ця водолікарня була місцем паломництва, куди стреміли сучасні пілігрими, котрі потребували фізичних процедур.

Самотня медсестра в крислатому, схожому на білого морського птаха капелюсі штовхала крісло-візок із пацієнтом. Біля води, у кінці алеї Бен де ля Рен, схожа на корону альтанка з кованого заліза створювала затінок від сонця. Із протилежного боку розмістився пересувний кіоск, чиє складане віконце виходило на вулицю. У ньому жінка в білій хустці та з повними засмаглими руками продавала яблучний сидр по два сантими за чашку. Неподалік пересувного кафе на колесах, схожого на фургон, виднівся дерев’яний пристрій для чавлення яблук. Його металеві зубці повільно обертались, а маленький хлопчик із подряпаними руками та в завеликій сорочці навипуск засовував у нього червоні й жовтувато-золотаві яблука.

Вистоявши в черзі, Анатоль купив дві чашки сидру. Як на його смак, він був занадто солодким. Леоні ж заявила, що він смакує просто чудово. І випила спочатку свою чашку, а потім і недопите Анатолем, виплюнувши випадкові кісточки в носовичок.

Правий берег річки відрізнявся від лівого. Будинків на ньому було значно менше, а ті з них, що приліпилися до схилу гори, розсипавшись поміж дерев, які спускалися майже до води, являли собою приватні помешкання — невеличкі й скромні. У них жили ремісники, слуги, крамарі, чий добробут залежав від захворювань та іпохондрії представників міського середнього класу, котрі приїздили сюди переважно з Тулузи, Перпіньяна та Бордо.

Леоні бачила пацієнтів, що сиділи в гарячій, багатій на залізо воді в купальнях, до яких вела окрема огороджена алея. Невеличкий натовп медсестер і слуг з рушниками терпляче чекав на березі.

Коли вони, на втіху Леоні, оглянули все місто, вона заявила, що втомилась, і поскаржилася, що їй тиснуть черевики. Обминувши пошту й телеграф, вони повернулися на Пляс дю Перу.

Анатоль запропонував підживитися в ресторані з південного боку площі.

— Може, тут сядемо? — спитав він, указавши палицею на єдиний вільний столик. — Чи, може, всередину зайдемо?

Між будинками дмухав легенький вітерець, немов граючись сам із собою в піжмурки. Він шурхотів по алеях і тріпотів навісами. Леоні зачудовано глянула на золотисте, червоне та брунатне осіннє листя, що його здіймав вітер, і на бляклі сонячні промені, які падали на оповиті плющем будинки.

— Сядьмо на вулиці, — відповіла вона. — Тут так гарно. Просто прекрасно.

Анатоль усміхнувся.

— Мабуть, це саме той вітер, який на півдні Франції називається «серс», — задумливо сказав він, сідаючи навпроти сестри. — Здається, він дме з північного заходу, з боку гір, як твердить Ізольда, на відміну від південно-східного вітру з Середземного моря. — Із цими словами він витрусив свою серветку. — Чи, може, це містраль?

Леоні стенула плечима.

Анатоль замовив для обох макарони по-домашньому, тарілку помідорів та кружальце місцевого козячого сиру, приправленого медом і мигдалем, а також глечик червоного вина.

Леоні відламала шматочок хліба й укинула його в рот.

— Сьогодні вранці я була в бібліотеці, — почала вона. — Там дуже цікаві книжки, мушу тобі сказати. Я взагалі дивуюся, що ти вчора ввечері був з нами в компанії, а не застряг у бібліотеці.

Карі очі Анатоля заблищали цікавістю.

— Ти про що?

— Та тільки про те, що там досить цікавих книжок, аби надовго тебе зайняти, а також про те, що ти примудрився серед такої кількості книг знайти саме монографію мосьє Беяра. Це мене дивує. — Леоні хитро примружила очі. — Чому ти вибрав саме її, га?

— Та просто так, — відповів Анатоль, покручуючи кінчик вуса.

Відчувши нещирість у його голосі, Леоні відклала виделку.

— Коли ми вже про це заговорили, то мені також дивно, що ти взагалі не згадав про збірку, коли зайшов до мене перед вечерею.

— Про яку збірку?

— Про збірку творів художньої літератури, це по-перше. — Леоні втупилася в обличчя брата, стежачи за його реакцією. — А по-друге, про книги з окультизму ти теж мені нічого не сказав. А деякі з них, між іншим, є дуже рідкісними виданнями.

Анатоль відповів не відразу.

— Ну, ти ж раніше не раз докоряла мені тим, що я втомлюю тебе розмовами про антикварні книжки, — нарешті сказав він. — І тому вчора я просто не хотів набридати тобі, от і все.

Леоні розсміялася.

— На Бога, Анатолю, що з тобою? Ти що, не пам’ятаєш? Ти ж сам колись казав мені, що багато з цих книжок уважаються шкідливими та непристойними. Навіть за паризькими мірками. І в цьому маєтку вони виглядають якось не надто доречно, тобі не здається? І тому мені дуже давно, що ти вчора нічого про них не сказав…

Анатоль неквапливо видобув цигарку.

— Нумо, кажи! — настійливо вимагала Леоні.

— А що казати?

— Можеш почати з пояснення: чому ти приховуєш від мене свою зацікавленість? Удаєш, що тобі байдуже до цього? — Леоні віддихалась. — І чому в нашого дядька виявилась така велика збірка цих книжок? Тітка Ізольда нічого про це не сказала.

— Чому ж, фактично, вона це пояснила, — відказав Анатоль. — Ти так і хочеш її в чомусь звинуватити. Вона тобі явно не подобається.

Леоні знітилась і почервоніла.

— Якщо в тебе склалося саме таке враження, то ти помиляєшся. Я вважаю тітоньку Ізольду чарівною жінкою. Вона відразу ж підвищила тон, щоб Анатоль її не перервав, і додала: — Мене бентежить не наша тітка, а зловісна репутація маєтку, підсилена наявністю в бібліотеці книг з окультизму.

Анатоль зітхнув.

— Я їх не помітив. Ти, напевно, перебільшуєш. Найочевиднішим поясненням є те, що дядько Жуль дотримувався католицького або, скоріше, ліберально-католицького світогляду. Окрім того, цілком може бути, що він просто успадкував цю бібліотеку разом з маєтком.

— Деякі з цих книг були видані зовсім недавно, — наполягала Леоні.

Вона здогадувалася, що провокує Анатоля на неприємну розмову, й воліла б припинити, але вже не могла стриматись.

— А ти в нас — фахівець із таких публікацій! — скептично зауважив він.

Леоні аж пересмикнуло від зневажливого тону брата.

— Ні, але саме про це я й хотіла сказати. Фахівець із такої літератури — саме ти! Звідси й моє здивування, що ти не згадав про збірку окультної літератури взагалі.

— Не можу збагнути, чому ти так уперто намагаєшся знайти в усьому якусь таємницю. Мені це геть незрозуміло.

Леоні нахилилася вперед.

— Кажу тобі, Анатолю, у цьому обійсті є щось дивне та загадкове, хочеш ти це визнавати чи ні. — Вона трохи помовчала, а потім додала: — Знаєш, мені починає здаватися, що ти взагалі не ходив до бібліотеки.

— Зараз же припини! — відрубав брат із погрозливою ноткою в голосі. — Що за біс у тебе вселився сьогодні?!

— Ти дорікаєш мені тим, що я вигадую якісь таємниці стосовно цього маєтку. Можливо, саме так воно і є. Але ж ти дотримуєшся іншої крайності: вперто заперечуєш існування будь-якої таємниці взагалі!

Анатоль сердито підкотив очі під лоба.

— Тільки подумай, що ти верзеш! — вибухнув він. — Ізольда влаштувала нам гостинний прийом. Вона перебуває не в надто комфортній ситуації, і якщо з її боку і є якісь дрібні огріхи, то це лише тому, що вона сама почувається тут чужинкою, живучи серед слуг, котрі працювали тут роками та яким, можливо, вельми не подобається те, що ні сіло ні впало з’явилась якась незнайомка та стала господинею маєтку. Наскільки мені зрозуміло, Ляскомб подовгу не бував удома, і тому цілком можливо припустити, що челядь сама розпоряджалася будинком на свій розсуд і заради своєї вигоди. Тобі зовсім не личить казати таке про тітку.

Збагнувши, що зайшла надто далеко, Леоні дала задній хід.

— Я тільки хотіла… — почала була вона, однак Анатоль, витерши рота серветкою й кинувши її на стіл, перервав її;

— Усе, що я хотів, — це знайти тобі книгу, щоб тобі не було нудно ввечері, — сказав він. — Я хотів, щоб ти не відчувала туги за домівкою в чужому помешканні. Ізольда не виказала стосовно тебе нічого, крім доброти, однак ти все одно до всього прискіпуєшся.

Бажання Леоні влаштувати сварку кудись щезло. Вона навіть уже встигла забути, чому взагалі хотіла її влаштувати.

— Вибач, якщо мої слова якось тебе образили, проте… — почала вона, але було вже пізно.

— Здається, хоч би що я сказав, це однаково не втримає тебе від твоєї дитячої вередливості, — сердито перервав її Анатоль, — тому я не бачу сенсу продовжувати цю розмову. — Він ухопив свого капелюха й палицю. — Ходімо. Двоколка вже чекає.

— Анатолю, будь ласка… — благально звернулася до нього Леоні, одначе брат уже йшов сягнистим кроком через площу. Дівчині, котра розривалася між злістю й жалем, не лишалося нічого іншого, як піти слідом за ним. Вона страшенно шкодувала, що не тримала язик на зашморзі.

Утім, коли вони виїжджали з Рен-ле-Бена, душу її почала переповнювати образа. У сварці не було її провини. Принаймні, починаючи розмову, вона не мала якихось недобрих намірів. Вона й не думала його кривдити, але Анатоль таки образився — наче навмисне. І за цим висновком не забарився ще один, прихований, мотив його поведінки.

Він захищає Ізольду переді мною.

Це було вкрай несправедливо й необачно після такого короткого знайомства. А ще гірше — ця думка змусила Леоні страшенно ревнувати.

РОЗДІЛ 39

Подорож назад була мовчазною й напруженою. Леоні набурмосилась. Анатоль уперто її не помічав. Щойно вони приїхали, він вискочив з екіпажа та, навіть не озираючись, зник у будинку, залишивши Леоні наодинці зі своїми думками про самотній вечір, що чекав попереду.

Не бажаючи нікого бачити, вона вихором промчала до своєї кімнати й кинулась долілиць на ліжко, зарившись обличчям у ковдру. Скинувши черевики, які з глухим стуком гепнулись на підлогу, Леоні звісила ноги над краєм ліжка, наче лежачи на плоту в річці.

Як я втомилася!

Годинник на камінній полиці пробив другу годину.

Роздивляючись нитки, що повибивалися з вишитого покривала, вона почала висмикувати їх, і невдовзі поруч із нею на ліжку утворилася чималенька купка золотавих пасом, яких вистачило б для казкової Золотоволоски. Леоні похмуро зиркнула на годинник.

Дві хвилини на третю. Час майже не рухався.

Зіслизнувши з ліжка», вона підійшла до вікна та ледь відсунула краєчок портьєри. Галявини були залиті золотавим сонячним сяйвом.

Скрізь виднілись ознаки шкоди, завданої вітром-лиходієм. Проте водночас парк виглядав тихим і спокійним. Може, трохи погуляти? Подивитися, що та де є? Раптом Леоні помітила скриньку з шитвом, і очі її збуджено загорілися. Швидко розгорнувши сувої тканини та всяку всячину, вона намацала чорну книгу.

Ну, звісно ж! Як же я могла забути!

Наразі випадала чудова нагода пошукати гробницю. Повернутися до свого попереднього плану на сьогодення. Можливо, їй навіть поталанить знайти карти Таро. Леоні витягла книжку зі скриньки. Цього разу вона уважно прочитувала кожне слово.

Годину по тому, вдягнувши шерстяну жакетку, міцні прогулянкові черевики й насунувши на голову капелюшок, Леоні вислизнула на веранду.

У парку нікого не було, проте вона все одно йшла прудко, ні перед ким не збираючись звітувати й виправдовуватись. Майже підтюпцем проминула вона рододендронові та ялівцеві зарості й не збавляла ходу, аж поки будинок не щез із-перед очей. Тільки пройшовши крізь прогалину у високому самшитовому живоплоті, Леоні зупинилася, щоб відсапнути. Від швидкої ходьби вона спітніла. Засунувши рукавички в кишені та знявши мулький капелюх, вона з насолодою підставила непокриту голову легкому вітерцю. Повітря було свіже й чисте, не те що паризький смог. На душі в Леоні стало легко й весело від того, що вона сама, ніхто її не бачить і ніхто не заважає. Вона — сама собі пані.

На краю лісу вона зупинилася: легке поколювання в шиї та холодок, що пробіг по спині, нагадали їй про доконечність бути обережною. Скрізь панувала тиша — така густа, що її неначе можна було помацати рукою, а повітря було просякнуте запахами папороті й сухого опалого листя. Леоні озирнулась, а потім глянула на темний і похмурий ліс попереду. Будинку ніде не було видно.

А що, як я не знайду дороги назад?

Леоні глянула на небо. Якщо вона затримається ненадовго, якщо погода не зіпсується, то їй треба буде просто прямувати на захід, у напрямку призахідного сонця. До того ж це приватний ліс у межах маєтку, доглянутий і впорядкований. Навряд чи її мандрівку можна назвати подорожжю в невідомість.

Нема причини турбуватися.

Умовивши себе рушити далі й почуваючись героїнею пригодницького роману, Леоні пішла зарослою стежиною. Невдовзі вона опинилась на роздоріжжі, де перетиналися дві стежини. Ліворуч відчувалась атмосфера занедбаності й мовчазного занепаду. Здавалося, самшити й лаври геть змокріли від вологи, що сконденсувалася на них. Дуби та приморські сосни наче зігнулися під тягарем невблаганного часу й мали якийсь виснажений та хирлявий вигляд. Стежина, що забирала направо, виглядала значно буденніше й оптимістичніше.

Якщо на території маєтку є давно забута гробниця, то, ясна річ, її слід шукати десь у гущавині лісу, десь далеко від будинку, еге ж?

І Леоні звернула на стежку, яка йшла ліворуч, у похмурий і темний ліс. Схоже було, що цією стежиною давно ніхто не ходив. На ній не було слідів від коліщат садівницького візка, не видно було, щоб хтось згрібав опале листя.

Невдовзі Леоні відчула, що стежка пішла вгору, стаючи дедалі крутішою, вибоїстішою та менш виразною. На ній чимраз частіше траплялося каміння, пагорбки землі та сухе гілляччя, що нападало з кущів і дерев, які обступили стежину з обох боків. Дівчина відчула себе неначе в оточенні, ландшафт ніби нависав, тиснучи на неї все сильніше. З одного боку над стежиною навис крутий насип, укритий щільно переплетеними густими чагарниками глоду й тисовими заростями. У напівмороці лісу їхнє плетиво скидалося на мереживо з кованого заліза. Леоні відчула, як стривожено затріпотіло її серце. Кожна гілка, кожен корінь промовляли про занедбаність і самоту. Здавалося, навіть тварини — і ті тримались осторонь лиховісного лісу. Не було чути ні пташок, ані шерхоту зайців, лисиць або мишей, що пробиралися крізь підлісок і траву до своїх нір.

Невдовзі праворуч від стежини почався глибокий і крутий ярок. Кілька разів Леоні зачіпала черевиком каміння й чула, як воно з тріскотом котилося вниз у провалля. Неприємні передчуття дедалі більше давалися взнаки. Не треба було докладати особливих зусиль, щоб викликати в уяві всіх тих духів, демонів і привидів, про які розповідав їй садівник і писав у своїй книзі мосьє Беяр.

Раптом Леоні вийшла на більш-менш рівну ділянку на схилі пагорба, з якої відкривалася панорама далеких гір. Через дренажну канаву вів маленький кам’яний місток. Під ним стежину перетинала смуга коричневої землі з неглибоким руслом, промитим весняними талими водами. Зараз воно було сухе.

Далеко за галявиною, підіймаючись над вершечками дерев, перед Леоні несподівано відкрився величезний світ, схожий на безмежне полотно художника. По неозорому небу пливли хмарини, а в долинах і западинах висіла легка надвечірня імла, що утворилася внаслідок спекотної та вологої погоди.

Леоні набрала повні груди повітря. Удалині від цивілізації, від сірих і червоних дахів Рен-ле-Бена, від силуету годинникової вежі та від обрисів «Готелю де ля Рен» у неї з’явилося неповторне відчуття легкості й піднесеності. Укрита, наче коконом, тишею лісу, вона уявляла собі гамірні кафе та бари, стукотіння начиння на кухнях, брязкотіння упряжі й екіпажів на головній вулиці Рен-ле-Бена, вигуки, візників на Пляс дю Перу. І тут вітер до неї доніс тоненький голос церковного дзвону.

Уже третя година.

Леоні прислухалась, аж поки звук дзвону не розтанув у навколишній тиші. Раптом їй пригадалися слова садівника.

Тримайте вашу душу під замком.

Вона пожалкувала, що не спитала в нього — і взагалі ні в кого, — як орієнтуватись у лісі. Завжди намагаючись усе зробити самостійно, Леоні страшенно не любила просити про допомогу. А понад усе вона шкодувала про те, що не взяла з собою книгу.

Але ж я вже зайшла надто далеко, щоб повертатися.

Високо піднявши голову й рішуче виставивши вперед підборіддя, Леоні рушила вперед, поборюючи невиразну й дедалі міцнішу підозру, що вона йде в хибному напрямку. Мабуть, інтуїція її підвела. Вона не мала ні мапи, ні орієнтирів, ані вказівок. Знов і знов дівчина докоряла собі за те, що пиха не дозволила їй хоча б спитати в когось про план маєтку Домен де ля Кад. До того ж вона, здається, уже бачила його в бібліотеці.

Раптом їй спало на думку, що ніхто й гадки не має, куди вона пішла. Якщо вона заблукає, то ніхто не знатиме, де її шукати. Хоча б якийсь натяк треба було залишити! Уривки паперу чи білі камінці, як робили Ганзель та Ґретель, помічаючи свій шлях з лісу додому.

А чому, власне, ти неодмінно маєш загубитися?

І Леоні продовжила свій шлях, усе далі заглиблюючись у ліс. Ось вона вийшла на рідко порослу деревами прогалину, оточену колом ялівцевих кущів із пізньостиглими ягодами. Схоже було, що навіть птахи не прилітають сюди подзьобати їх.

Напівтемрява й миготливі тіні то з’являлися, то зникали в неї перед очима. Під зеленою мантією лісу сонячне світло дивовижним чином концентрувалося та руйнувало знайомий і звичний світ, замінюючи його чимось древнім і непізнаваним. Без попередження на дерева, зарості шипшини й підлісок упав надвечірній туман. Повсюди запанувала цілковита й непроникна тиша. Просякнуте вологою повітря приглушувало всі звуки. Його холодні руки оповивали шию Леоні, як кашне, воно горнулося до її ніг, наче кіт.

Аж раптом попереду між деревами показалося щось, явно зроблене не з дерева, не з кори та не з землі. То була невеличка кам’яна капличка, у яку могли вміститися не більше шести-восьми людей. Вона мала гострий дах і маленький кам’яний хрест над арковим входом.

Леоні забило дух.

Я знайшла її.

Гробницю оточувала купа шишкуватих тисів із покрученими та спотвореними коренями, схожими на вузлуваті руки старої людини. Вони нависали над стежкою. На довколишній землі не було відбитків. Неподалік буяли перерослі кущі шипшини й ожини.

Однаковою мірою відчуваючи і радість, і тривожне передчуття невідомого, Леоні зробила крок уперед. Під її ногами зашаруділо листя й затріщали сухі віти. Іще один крок. Ближче, іще ближче. Аж ось Леоні опинилася перед входом. Задерши голову, вона глянула вгору. Над дерев’яною аркою чітко виднілися два симетричні віршовані рядки, вимальовані стародавніми чорними літерами.

Aici lo temps s'en

Va res l’Eternitat

Леоні двічі вголос прочитала слова, заледве вимовляючи невідомі звуки. Потім, видобувши з кишені хімічного олівця, вона переписала їх на клаптик паперу.

Позаду почувся якийсь шум. Що то? Дика тварина? Рись? Згодом стало чути інший звук, наче на палубі корабля натягували линву. Змія? Упевненість і рішучість Леоні враз випарувались, і їй здалося, що темні очі зусібіч витріщилися на неї. З моторошною ясністю в пам’яті дівчини постали слова з книжки. У душі збурились лиховісні передчуття й страхи. Це було місце, де ширму між світами відсунуто.

Леоні раптом страшенно перехотілося заходити всередину гробниці. Однак альтернатива лишитися безпорадною та незахищеною на галявині видавалася ще гіршою. Відчуваючи, як кров пульсує в скронях, вона випростала руку, узялася за важке металеве кільце та штовхнула двері.

Спочатку не сталося нічого. Тоді Леоні штовхнула ще раз. Цього разу почулося скреготіння металу, а потім різкий лязкіт — то піддався засув. Налігши своїм тендітним плечем на дерев’яні двері, дівчина натиснула на них усією вагою свого тіла — і різко штовхнула їх.

Двері задвигтіли й повільно розчинилися.

РОЗДІЛ 40

Леоні ввійшла в гробницю. Назустріч їй ринуло прохолодне повітря, змішане з легко розпізнаваним запахом пилу, старовини й ледь уловимим ароматом ладану. То був навіть не аромат, а лише спогад про нього, донесений крізь століття. Проте було в гробниці щось іще. Ще якийсь запах. Леоні поморщила носа. То був слабкий запах риби, моря та просолених дощок розбитого рибальського човна.

Вона притиснула руки до боків, щоб вони не тремтіли.

Ось це місце я шукала.

На західній стіні каплиці, відразу біля дверей, розташовувалась сповідальня. Вона мала приблизно шість футів заввишки, вісім завширшки й не більше за два завдовжки. Зроблена з потемнілого дерева, вона була дуже простою, зовсім не схожою на прикрашені різьбленням та візерунками сповідальні в соборах і церквах Парижа. Вхід до неї був закритий гратами. Біля одного сидіння висіла єдина вицвіла штора. З протилежного боку штори не було.

Відразу ліворуч від входу стояла чаша для святої води. Леоні перелякано відсахнулася. Чаша була зроблена з червоно-білого мармуру, проте підпорою їй слугувала спина якогось злісно вишкіреного демона. Укрита виразками спина, руки й ноги з пазурами, пронизливі й люті блакитні очі.

Я знаю, хто ти.

Ця статуетка було точною копією гравюри з фронтиспіса книги, яку вона поцупила з бібліотеки.

Попри тягар на плечах нахабство та погорда залишились. Обережно, наче побоюючись, що фігура може ожити, Леоні підступила ближче. Унизу, на маленькій пожовклій від часу картонці, знайшлося підтвердження її здогадки: ASMODEE, MACON AU TEMPLE DE SALOMON, DEMON DU COUROUX. «Асмодей, будівник храму Соломона, демон люті», — уголос прочитала Леоні. Ставши навшпиньки й відчуваючи, як захололи від страху пальці її ніг, Леоні зазирнула всередину. Чаша була порожня. Проте в ній виднілися якісь літери, викарбувані в мармурі. Вона провела по них пальцем. «Par се signet tu le vaincras», — знову прочитала вона вголос. — «Цим знаком ти його переможеш».

Леоні насупилась. Кого — «його»? Самого диявола Асмодея? І відразу ж з’явилося ще одне запитання: що було першим — ілюстрація в книжці чи чаша для святої води? Що було копією, а що оригіналом?

Утім, їй була відома лише дата в книзі — 1870 рік.

Нахилившись і при цьому витворивши своїми спідницями химерні візерунки на запиленій кам’яній підлозі, Леоні придивилася до п’єдесталу статуї — чи немає на ньому якоїсь позначки. Та не побачила нічого, що свідчило б про її походження або про дату виготовлення.

Зрозуміло одне: ця статуя — не вестготська.

Вирішивши повернутися до цього питання пізніше — може, Ізольда щось підкаже, — Леоні підвелась і повернулася до нефа. З південного боку гробниці стояли три ряди простих дерев’яних лавок. Подушечок, на які падають навколішки, не було — тільки одна тоненька підніжка, що тягнулася на всю довжину кожної лавиці.

Тиньк на стінах гробниці порепався й відлущувався. Прості аркові вікна зі звичайним, а не кольоровим склом, пропускали світло, проте позбавляли його теплоти та яскравості. Кальварії являли собою маленькі малюнки, вставлені в раму дерев’яних хрестів, — їх і малюнками важко було назвати, вони радше нагадували медальйони та здавалися нерозбірливими, принаймні для незвиклого ока Леоні.

Вона повільно рушила до нефа, немовби наречена, котра не бажає виходити заміж. І щодалі відходила вона від дверей, то дужчим ставало її занепокоєння. Якоїсь миті їй здалося, що ззаду хтось є, і дівчина рвучко обернулася.

Нікого.

З лівого боку нефа стояли гіпсові статуї святих у половину натуральної величини. Вони скидалися на недобрих злобливих дітей. Коли вона проходила повз, їй здалося, що вони за нею стежать. Леоні час від часу зупинялася, щоб прочитати їхні імена, написані чорними літерами на дерев’яних дощечках під кожним зі святих: святий Антуан, Єгипетський Заточник; свята Жермен із фартухом, повним піренейських гірських квітів; кульгавий святий Рош зі своєю палицею. «Це святі місцевого значення», — вирішила Леоні.

Остання, найближча до вівтаря статуя являла собою маленьку тендітну жінку в червоній сукні по коліно та з прямим чорним волоссям до плечей. Обіруч вона тримала меч, не нападаючи й не погрожуючи, а наче збираючись когось захищати.

Під статуєю була друкована картка зі словами «Le Filie d’Epees».

Леоні наморщила лоба. Дочка мечів. Може, це означало святу Жанну Д’арк?

Почувся якийсь шум. Леоні зиркнула на високі вікна. То просто гілки їстівного каштана цокали, наче гвіздки, по склу. І пташині крики. Але якісь безрадісні й сумні.

У кінці нефа Леоні зупинилася, присіла й почала придивлятися: чи нема де описаного автором чорного квадрата з чотирма літерами С, А, О, Е, які, здогадно, накреслив на долівці її дядько. Нічого такого вона не побачила, натомість знайшла напис, видряпаний на кам’яних плитах:

Fujhi, poudes; Escapa, non, — прочитала Леоні й занотувала ці слова на папірці.

Випроставшись, Леоні підступила до вівтаря. Він повністю збігався з тим описом, що його вона прочитала в книжці «Таро»: голий стіл без релігійних аксесуарів — ані свічок, ані срібного хреста, ні молитовника, ні антифонарія. Вівтар розташовувався у восьмикутній апсиді, а над ним була небесно-лазурова стеля, схожа на квітчастий дах палацу Ґарньє. Кожну з восьми панелей укривали вицвілі візерунчасті шпалери з широкими рожевими смугами, розділеними фризом червоно-білих квітів ялівцю та повторюваним зображенням дисків або монет. На стикові кожної вкритої шпалерами секції були якісь палиці чи жезли, пофарбовані в золотистий колір.

І на кожному було намальовано по одному зображенню.

Леоні аж дух перехопило, коли вона здогадалася, що це перед нею. То були вісім окремих зображень, узятих із Таро. Наче кожна фігура виступила зі своєї карти на стіну. Під кожною з них був напис: Блазень, Чарівник, Жриця, Закохані, Сила, Справедливість, Диявол, Вежа. Написи старовинним чорним атраментом на пожовклій карті.

І в книзі так само.

Леоні кивнула. Чи не є це найкращим підтвердженням того, що свідчення її дядька ґрунтувалися на реальних подіях? Вона підійшла ближче. Питання полягало в іншому: чому з сімдесяти восьми карт, зазначених у книжці її дядька, тут зобразили лише вісім? Тремтячи від збудження й цікавості, Леоні почала переписувати імена, але місця на клаптику паперу майже не лишалось, і вона роззирнулася довкола, видивляючись, чи нема поблизу чогось такого, на чому можна було б писати.

З-під кам’яного підніжжя вівтаря стирчав краєчок якогось аркуша. Дівчина витягла його. То був твір для фортепіано, написаний на цупкому жовтому пергаменті. Басові та дискантові ключі, звичайний такт, ані бемолів, ані дієзів. Їй відразу ж пригадався підзаголовок книги й місце в ній, де дядько розповів про те, як записав почуту в гробниці музику.

Розгладивши пергамент, Леоні спробувала наспівати перші такти, але не змогла вловити мелодію, хоча вона й була дуже простою. Вона складалася лише з кількох нот, які на позір здалися дівчині чимось на кшталт тих простеньких вправ для чотирьох пальців, що їх її змушували студіювати в дитинстві, коли вона навчалася гри на фортепіано.

Та ось її вуста повільно розпливлись у вдоволеній посмішці. Леоні нарешті вловила ритм і структуру: С-А-О-Е. Ті самі ноти, повторювані послідовно. Чудово. Як і написано в книзі, музика викликає духів.

І раптом блискавкою промайнула думка: якщо аркуш із музикою лишився в гробниці, то куди ж поділися карти?

Леоні завагалась, однак згодом написала вгорі аркуша дату й слово «гробниця», щоб засвідчити місце й час знахідки, а потім, поклавши його в кишеню, продовжила огляд каплиці. Вона обмацувала запилюжені западини та ніші, але нічого там не знайшла. Не було там ані меблів, ані якихось інших предметів обстановки, за якими можна було б сховати колоду карт.

Якщо не тут, тоді де?

Леоні обійшла вівтар іззаду. Тепер, коли її очі призвичаїлися до тьмяної атмосфери каплиці, вона подумала, а чи не пошукати на панелях апсиди обрисів якихось потаємних дверцят? Леоні почала обмацувати панелі, відшукуючи шпарини на їхній поверхні. І таки знайшла невеличке заглиблення, вочевидь, на місці колишнього отвору. Вона сильно натиснула на поверхню рукою, але нічого не сталося. Отвір було надійно закрито. Якщо колись тут і були двері, то ними вже давно ніхто не користувався.

Леоні відступила й узялася під боки. Їй було важко змиритися з думкою, що карт у каплиці немає, але вона вже оглянула всі можливі місця, де можна було їх сховати. Ніщо інше не спадало їй на думку, як тільки повернутися до книги й перечитати її, щоб знайти відповідь. Тепер, побачивши саму гробницю, вона була впевнена, що зрозуміє прихований потаємний сенс цього місця.

Звісно, якщо він тут є взагалі.

Леоні знову зиркнула на вікна. Світло дня поволі блякло. Промені сонця, що пробивалися крізь листя, щезли, і скло потьмяніло. Тепер дівчині знову здалося, що статуетки святих стежать за нею своїми недобрими очицями. Щойно вона усвідомила їхню присутність, як атмосфера в каплиці враз почала змінюватись.

Леоні відчула різкий подув вітру. Ось вона розібрала далекі звуки музики. Вона звучала в її голові і, здавалося, линула звідкись ізсередини її тіла. Музика відчувалась, але не була чутною. Потім виникло враження чиєїсь присутність. Хтось шугав повз Леоні, дуже близько, але не торкаючись, однак підбираючись усе ближче. То був безупинний рух, супроводжуваний мовчазною какофонією шепоту, зітхання та скигління.

Серце її несамовито закалатало.

Ні, не може бути, це просто моя уява.

Раптом Леоні почула ще один звук. Вона спробувала викинути його зі свідомості, як відмахнулася від інших звуків, що линули ззовні та зсередини. Проте він з’явився знов. Якесь шаркотіння, якесь шкрябання. Дряпання нігтів по могильних плитах, що доносилося звідкись із-за вівтаря.

І Леоні відчула себе порушницею, непроханою гостею. Вона потривожила тишу та спокій гробниці й тих статуй, котрі населяли її запорошені проходи і які зараз підглядали за нею та підслуховували її. Її тут ніхто не чекав. Вона зиркнула на зображення на апсиді й на святих, що вони з неї очей не зводили. Леоні обернулась — і зустрілася з поглядом злобливих блакитних очиськ Асмодея. Вона дуже виразно пригадала опис демонів у книзі. Їй пригадався той страх, з яким її дядько описував чорні крила істот, котрі на нього напосідали. Вгризались у його тіло та рвали на шматки.

Позначки на моїх долонях, схожі на стигмати, так і не зійшли.

Леоні глипнула на свої руки й побачила — або ж їй так здалося, — що на її долонях розростаються червоні позначки. То були подряпини у формі перевернутої на бік вісімки, що дедалі виразніше проступали крізь бліду шкіру.

Хоробрість і мужність залишили її.

Підібравши спідниці, Леоні прожогом кинулась до виходу. Коли вона пробігала повз Асмодея, їй здалося, що той проводжає її глузливим поглядом. Охоплена панічним страхом, вона з усього розмаху штовхнула двері, але ті від удару лише міцніше зачинилися. Долаючи переляк, Леоні пригадала, що вони відчиняються всередину. Ухопившись за ручку, вона смикнула її.

Тепер Леоні вже не сумнівалася, що чує за собою чиїсь кроки. Пазурі й кігті шкрябають кам’яні плити й наближаються до неї. Демони з могили вийшли, щоб захистити недоторканність гробниці. Злякано хлипаючи, Леоні нарешті відчинила двері та, знесилено похитуючись, вибралась у потемнілий ліс.

Рипнувши старовинними завісами, двері позаду неї з грюкотом зачинились. Дівчина вже не боялася тих страхів, що чигали на неї в сутінках лісу. Вони були нічим порівняно з тим потойбічним жахіттям, що причаїлось у гробниці.

Піднявши спідниці, Леоні кинулась бігти, відчуваючи на спині погляд очей диявола. Тільки зараз вона збагнула, що саме лиховісний погляд демонів і привидів допомагав їм оберігати свою домівку від чужинців. Загубивши капелюшок, мчала вона вперед крізь прохолодне вечірнє повітря, спотикаючись і ледь не падаючи, намагаючись триматися тієї самої стежини, якою сюди прийшла. Проминувши місток і вкриті сутінками лісові зарості, Леоні нарешті вискочила до таких жаданих тепер галявин і парків маєтку.

Fujhi, poudes; Escapa, non.

На якусь невловиму мить їй здалося, що вона збагнула значення цих слів.

РОЗДІЛ 41

Змерзла як цуцик, Леоні вбігла до будинку. Анатоль, чекаючи на неї, нервово походжав по залі. Її відсутність була не лише помічена — вона викликала велику тривогу й занепокоєння. Ізольда кинулась була обіймати Леоні, та швидко стушувалася, наче засоромившись такого вияву симпатії. Анатоль обійняв сестру, а потім почав шпетити. Він розривався між бажанням вилаяти її та полегкістю, що все обійшлось і з нею нічого не сталося. Спершу не йшлося про сварку, що призвела до втечі Леоні.

— Ти де була? — погрозливо спитав Анатоль.

— Гуляла в парку.

— Гуляла?! Уже скоро стемніє!

— Мене зрадило відчуття часу.

Анатоль буквально закидав Леоні запитаннями. Чи бачила вона кого-небудь? Чи не забрела вона за межі маєтку? Чи не помітила вона чогось незвичного? Під тиском такого безперервного допиту страх, який охопив Леоні в каплиці, поволі зменшився. Вона заспокоїлась і, набравшися зваги, почала захищатись. Братове прагнення роздмухати конфлікт додавало їй рішучості протистояти цій спробі.

— Я вже не маленька, — огризнулась Леоні, всерйоз розізлившись на таке поводження брата. — І здатна сама за себе постояти.

— Не мели дурниць! — заволав Анатоль. — Тобі лише сімнадцять!

Леоні вперто труснула своїми каштановими кучерями.

— Ти говориш так, наче боявся, що мене викрали.

— Не сміши мене, — відрубав він, але дівчина встигла помітити, як Анатоль швидко перезирнувся з Ізольдою.

Вона підозріло зіщулилась.

— А що, власне, сталося такого, що змусило тебе так бурхливо реагувати на мою відсутність? Ти від мене щось приховуєш, га?

Анатоль відкрив був рота, щоб відповісти, потім знічено замовк, і в розмову втрутилась Ізольда.

— Вибач, Леоні, якщо наша тривога за тебе видалась тобі надмірною й обтяжливою. Звісно, ти маєш повне право ходити скрізь, де тобі заманеться. Просто річ у тім, що останнім часом було багато повідомлень про диких тварин, які виходять у долину, коли сутеніє. Неподалік від Рен-ле-Бена було помічено рисей та вовків.

Леоні хотіла була відкинути це пояснення й висміяти його, але раптом пригадала звук кігтів, що дряпали камінні плити в гробниці. Вона затремтіла. Дівчина не могла впевнено сказати, що саме перетворило її цікаву пригоду на щось зовсім інше, і до того ж перетворило дуже швидко. Знала тільки, що тієї миті, коли вона кинулась бігти, у неї виникло відчуття смертельної небезпеки. Але звідки походила та небезпека, вона не знала.

— Лише поглянь на себе: ти вся бліда й тремтиш! — знову загримів Анатоль.

— Анатолю, досить, — тихо сказала Ізольда, злегка торкнувшись його ліктя.

І, на превеликий подив Леоні, її брат одразу ж угамувався й замовк, а потім роздратовано відвернувся й став, узявшись під боки.

— До того ж із гір надходять ознаки того, що погода незабаром погіршиться, — сказала Ізольда. — І тому ми боялися, що ти потрапиш під дощ та буревій.

Її зауваження перервав погрозливий гуркіт грому. Над верхогір’ям клубочилися зловісні хмари. Удалині, у гірських долинах, висів густий туман, схожий на дим великих пожеж. Пролунав іще один удар грому, тепер — значно ближче, й у вікнах затремтіли шибки.

— Ходімо, — сказала Ізольда, беручи Леоні за руку. — Я звелю служниці, щоб вона приготувала тобі гарячу купіль, а потім ми повечеряємо біля каміна у вітальні. Якщо хочеш, можемо в карти-пограти. У безик, в очко — у що забажаєш.

Леоні знову згадала про каплицю та глянула на побілілі від холоду долоні своїх рук. Червоних міток на них не було.

І вона дозволила, нарешті, відвести себе до Жовтої кімнати.

Поки не пролунав дзвоник до вечері, Леоні сиділа на стільчику перед туалетним столиком, задумливо розглядаючи своє відображення в дзеркалі.

Її очі, хоч і ясні, поблискували лихоманковим вогнем. Здавалося, моторошні спогади назавжди закарбувалися на її шкірі, і Леоні побоювалася, що Ізольда й Анатоль це обов’язково помітять.

Леоні вагалася. Їй не хотілося розбурхувати ще не вгамовані нерви, але все-таки вона підвелась і витягла книгу «Таро» зі скриньки.

Налетів порив вітру, і я відчув, що в гробниці я не сам-один, швидко пересвідчився, що вона повниться якимись істотами. То, скоріш за все, були примари. Принаймні нелюди, ні. Усі природні закони було порушено. Мене оточували якісь абстрактні безтілесні об’єкти. Моє «я» та його різновиди, як колишні, так і прийдешні, присутні одночасно й у тому самому місці… Мені здавалося, що вони шугали в повітрі, і тому я завжди відчував їхню постійну, хоча й мінливу присутність… Особливо інтенсивний безперестанний рух відчувався над моєю головою. Він супроводжувався какофонією співів, шепоту та скигління, що змушувала мене пригнутися наче під якимось фізичним тягарем.

Леоні хутко закрила книгу.

Усе в цьому творі чітко збігалося з тим, що їй довелося пережити. Питання було ось у чому: може, слова, прочитані Леоні, так глибоко запали в підсвідомість, що керували її емоціями та вчинками там, у гробниці? Чи все ж таки вона самостійно пережила те, про що написав її дядько? Ще одна здогадка спала їй на думку:

А чи не знає про все це Ізольда?

У тому, що її матір та Ізольда відчували щось тривожне в характері цієї місцини, Леоні не сумнівалась аніскілечки. Кожна з них по-своєму натякала на химерність тутешньої атмосфери, на бентежне відчуття неспокою, хоча слід зазначити, що жодна з них не робили це напрямки й відверто. Леоні склала долоні хатинкою й замислилась. Того вечора, коли вони з Анатолем приїхали до маєтку Домен де ля Кад, у неї теж виникло химерне й тривожне відчуття.

Не припиняючи обмірковувати прочитане й побачене в лісі, дівчина вклала знайдений у каплиці аркуш поміж сторінок книжки, засунула її в схованку й поспішила вниз на вечерю. Тепер, коли страх відступив і вгамувався, у неї з’явилася рішучість продовжувати пошуки. Вона була надзвичайно заінтригована. Леоні мала багато запитань до Ізольди, зокрема — чи знала вона що-небудь про заняття свого чоловіка перед тим, як вийти за нього заміж? Може, вона навіть напише матусі та спитає, чи не траплялися з нею в дитинстві якісь випадки, що викликали тривогу? Ба навіть не знаючи причин і подробиць, Леоні не сумнівалася: то сама тутешня місцевість — і ліс, і озеро, і старезні дерева — породжувала страх і тримала в його полоні всіх місцевих мешканців.

Однак, зачиняючи двері своєї кімнати, Леоні збагнула, що краще не згадувати про свою експедицію, бо їй можуть заборонити ходити до каплиці. Якийсь час її дослідження й мандрівки мусять лишатися таємницею.

На Домен де ля Кад повільно опустилася ніч, принісши з собою передчуття важливих подій і розуміння необхідності вичікувати й придивлятися.

Вечеря минула в приязній атмосфері, яку зрідка намагалися порушити далекі зловісні звуки грому. Про мандрівку Леоні навіть не згадували. Натомість чимало говорилося про Рен-ле-Бен, про підготовку до суботньої вечері, про гостей та пов’язані з цим приємні турботи.

То була приязна, проста, домашня розмова.

Поївши, вони перейшли до вітальні, і їхній настрій змінився. Темрява за стінами здавалася велетенською живою істотою. Коли ж, нарешті, вибухнула буря, усі відчули полегшення. Здавалося, саме небо ревло й трусилося від гніву. Яскраві зигзаги блискавок розпанахували сріблясто-чорні хмари. Грім гуркотів, стукотів, гудів і відскакував рикошетом від валунів та дерев, відгукуючись луною в долинах.

Зненацька вітер ущух на якусь мить, наче збираючись на силі, а потім несподівано щодуху накинувся на будинок, принісши з собою перші краплини дощу, котрий так довго намірявся піти. По вікнах заторохтів град, і мешканцям будинку, що перелякано затихли, здалося, що на нього накотилася лавина води, яка вдарила в будинок, наче гігантська морська хвиля.

Час від часу Леоні здавалося, що вона чує музику. Ті ноти, що лежали між сторінок книги в її спальні, тепер підхопив і висвистував вітер. Вона здригнулася, пригадавши, що саме про це й попереджав її садівник.

Анатоль, Ізольда та Леоні здебільшого намагалися не звертати уваги на буревій, що розлютувався надворі. У каміні палав веселий вогонь, тріскотіли сухі дрова. Горіли всі лампи, і слуги принесли додаткові свічки. Трійко людей улаштувалися якомога зручніше й затишніше, та Леоні все одно боялася, що стіни ось-ось вигнуться й зрушать із місця під шаленим натиском стихії.

Вітер розчахнув незамкнені двері зали, але їх швидко зачинили й замкнули. Леоні чула, як слуги ходять по будинку й перевіряють, щоб усі вікна були затулені віконницями. Існувала небезпека, що тонкі шибки старих віконних рам не витримають і тріснуть, тому всі штори теж було запнуто. На горішніх поверхах чулися кроки й брязкіт цеберок та ковшів, що їх підставляли під ті місця, де, за словами Ізольда, зі стелі капала вода, яка протікала крізь прогалини в черепиці на даху.

Змушені залишатись у вітальні, Анатоль, Ізольда й Леоні сиділи або походжали туди-сюди, розмовляючи. Навіть випили трохи вина. Вони намагалися взятися, наче нічого не було, до звичайних вечірніх справ. Анатоль підкидав у камін дрова й доливав вино в келихи. Ізольда сиділа, поклавши руки на коліна й розминаючи свої довгі бліді пальці. Раз Леоні була відхилила штору й визирнула в чорнильну темряву. Їй було видно обмаль крізь шпарину в нещільно прилеглих стулках віконниць, хіба що силуети дерев, які час від часу поставали в спалахах блискавок. Вони то гнулись додолу, то рвучко підскакували, наче необ’їжджені коні. Старезні дерева, борючись із вітром, скрипіли й тріщали, і Леоні здалося, що то парк кличе на допомогу.

О десятій вечора Леоні запропонувала пограти в безик. Вони з Ізольдою всілися за картярський стіл, а Анатоль тим часом стояв, спершись рукою на камінну полицю, і курив, зрідка посьорбуючи бренді.

Вони говорили мало. Кожен, удаючи байдужість до буревію, насправді напружено прислухався до будь-яких найменших змін, котрі вказували б на те, що найгірше вже позаду. Леоні помітила, що Ізольда дуже зблідла, наче була ще якась загроза, про яку промовляла буря. Час тягнувся повільно, і дівчині здалося, що її тітка щосили намагається зберігати самовладання. Її рука часто мимоволі сіпалась до живота, наче вона страждала від нападу якоїсь хвороби. Інколи ж її пальці інстинктивно мацали спідницю чи краї карт або смикали зелену скатертину столу.

Зненацька грім бабахнув прямісінько над будинком. Сірі очі Ізольди широко розплющились. Мить — і Анатоль уже був біля неї. Леоні аж тіпнуло від ревнощів. Вона раптово відчула себе чужою, наче ці двоє взагалі забули про її присутність.

— Усе гаразд, ми в безпеці, — промимрив Анатоль.

— Як стверджує мосьє Беяр, — перервала його Леоні, — згідно з місцевою легендою, буревії насилає диявол, коли у світі щось розладнується. Коли порушується природний стан речей. Те саме сьогодні вранці казав мені садівник. Він розповів також, що вчора ввечері над озером чули музику, яка…

— Досить, Леоні! Негайно припини! — різко сказав Анатоль. — Усі ці байки про демонів та диявольські витівки, усі ці прокляття й наврочення — то лише казки, що ними лякають дітей!

Ізольда кинула погляд на вікно.

— Скільки ж іще це триватиме? Я вже не маю сил.

Анатоль на мить наче незумисно опустив руку їй на плече, та потім швидко прибрав, але не настільки швидко, щоб Леоні не помітила цього жесту.

Як же він хоче піклуватися про неї. Захищати її!

Вона хутко відкинула цю ревниву думку.

— Невдовзі буревій виснажиться й ущухне, — зазначив Анатоль. — Це просто вітер, і все.

— Ні, це не просто вітер. Я відчуваю, що… що має трапитися щось жахливе, — прошепотіла Ізольда. — У мене таке передчуття, що він іде сюди. І підходить дедалі ближче.

— Ізольдо, люба… — тихо мовив Анатоль.

Леоні звузила очі.

— Він? — перепитала вона. — Хто це «він»? Хто сюди йде?

Утім, ані Анатоль, ні Ізольда не звернули на її запитання жодної уваги.

Іще один порив вітру загрюкав віконницями. Небо репнуло зі страшенним гуркотом, розчахнуте навпіл блискавкою.

— Я певен, що цьому поважному старовинному будинку доводилось переживати й набагато гірші випробування, — сказав Анатоль, надаючи своєму голосу якомога більшої невимушеності. — Закладаюся, він простоїть іще багато років після того, як ми спочинемо в могилі. Нам нема чого боятись.

Очі Ізольди перелякано розширились. Леоні побачила, що слова її брата справили на неї враження абсолютно протилежне тому, на яке він розраховував. Вони не тільки не заспокоїли Ізольду, а навпаки — ще дужче налякали.

Спочинемо в могилі.

На якусь невловиму мить Леоні здалося, що вона побачила спотворене гидотною гримасою обличчя демона Асмодея, котрий позирав на неї крізь полум’я каміна. Вона аж відсахнулася назад.

Леоні вже була зібралася розповісти Анатолеві правду про те, як вона провела другу половину дня й вечір. Про те, що чула й бачила. Однак, обернувшись до нього, вона побачила, що брат дивиться на Ізольду з величезною турботою й ніжністю, і їй стало майже соромно за те, що вона є свідком цієї сцени.

Дівчина стиснула губи й промовчала.

А вітер не вгамовувався. Не вгамовувалась і неспокійна уява Леоні, не даючи їй ані хвилини спокою.

РОЗДІЛ 42

Коли Леоні прокинулася наступного ранку, вона з подивом виявила, що спала на канапі у вітальні, а не у своїй спальні.

Крізь щілини в шторах до кімнати проникали золотаві промені вранішнього сонця. Полум’я в каміні давно згасло. Карти й порожні келихи стояли там, де їх полишили вчора ввечері.

Леоні трохи посиділа на дивані, вслухаючись у тишу. Після гуркоту грому, барабанного дробу дощу та завивання вітру тепер скрізь панувало цілковите безгоміння. Старий будинок більше не рипів і не стогнав. Буря минула.

Леоні усміхнулася. Під лагідним ранковим сонцем учорашні страхи — думки про привидів та дияволів — здавалися щирим безглуздям. Невдовзі відчуття голоду підвело її з дивана, і вона рушила навшпиньках до зали. Повітря там було прохолодним і повсюди відчувалася пронизлива сирість, але також і свіжість, якої бракувало минулого вечора. Пройшовши крізь двері, що сполучали передню частину будинку з господарчою, та відчуваючи холодні кахлі через тонкі підошви капців, Леоні опинилась у довгому коридорі з кам’яною долівкою. У його кінці, за ще одними дверима, чулися голоси й стукіт кухонного причандалля. Хтось насвистував мелодію.

Леоні ввійшла в кухню, яка виявилась меншою, ніж дівчина собі уявляла. То була приємна й затишна кімната з навощеними стінами й темними поперечинами, на яких висіли всілякі обміднені знизу пательні й кухарське начиння. На закіптюженій плиті, розташованій під величезною витяжкою, кипів казанок.

Кухарка, котра тримала в руці копистку з довгою ручкою, обернулась назустріч неочікуваній гості. Заскрипіли по кам’яній підлозі дерев’яні ніжки стільців — то інші слуги, що снідали посеред кухні за пошкрябаним дерев’яним столом, підвелись привітати Леоні.

— Будь ласка, сидіть, — швидко сказала вона, знітившись через своє вторгнення. — Я просто зайшла поцікавитися, чи не можна у вас роздобути кави. І, може, трохи хліба.

Кухарка кивнула.

— Я приготую вам тацю зі сніданком, мадемуазеле. Куди принести — у маленьку їдальню біля кухні?

— Так, дуже дякую. Ще ніхто не виходив? — спитала вона.

— Ні, мадемуазеле. Ви перша.

Сказано було ввічливо, але з кухарчиного тону можна було чітко зрозуміти, що розмову закінчено.

Однак Леоні не поспішала йти.

— Чи завдав вітер якоїсь шкоди?

— Нічого такого, що не можна було б полагодити, — відказала кухарка.

— А ніде нічого не затопило водою? — спиталася Леоні, побоюючись, що суботню вечерю, до якої хоч і було ще кілька днів, можуть скасувати через розмиту чи затоплену дорогу.

— З Рен-ле-Бена не було жодної звістки про щось серйозне. Одна з наших дівчат чула, що на Рен-ле-Бен стався зсув. А в Ліму через негоду затрималась поштова карета. — Кухарка витерла руки об фартух. — А тепер, мадемуазеле, якщо ви не маєте більше запитань, то даруйте: мені час братися до роботи. На сьогоднішній вечір треба приготувати чимало страв.

Леоні не лишилося нічого іншого, як погодитись:

— Звісно, вибачте.

Коли вона виходила з кімнати, годинник на стіні вдарив сьому. Глянувши у вікно, вона побачила рожевувате небо за білими хмаринками. У парку почали прибирати листя та гілляччя, якого багацько нападало з дерев під час буревію.

Кілька наступних днів плинули тихо та спокійно.

Леоні мала досить вільного часу, щоб обстежити будинок і прилеглу територію. Вона снідала у своїй кімнаті, а потім уранці могла займатися, чим забажає. Часто Леоні не бачила Анатоля й Ізольди аж до обіду. Оскільки погода давала добру нагоду, удень вона гуляла з тіткою поблизу будинку. Ізольда була незмінно уважною, приязною, але водночас дотепною й гострою на язик. Вони грали на фортепіано дуети Рубінштейна — трохи незграбно й радше з веселим ентузіазмом, аніж з управністю, — а вечорами розважалися всілякими хатніми іграми. Леоні читала й малювала будинок з навколишнім ландшафтом, стоячи на невеликому пагорбку біля озерця.

Вона багато думала про дядькову книжку та аркуш із музикою, знайдений у гробниці, але не чіпала їх. А під час прогулянок у парку Леоні навмисно не дозволяла собі вирушати в напрямку тієї зарослої стежини, що привела її до вестготської каплиці.

Ранок 26 вересня, на яке було призначено звану вечерю, видався чистим і сонячним.

Коли Леоні доїдала сніданок, по під’їзній алеї заторохтів перший постачальницький візок з Рен-ле-Бена. З нього зіскочив хлопець і вивантажив дві великі брили льоду. Невдовзі прибув іще один візок, цього разу — з м’ясом, сирами, свіжим молоком і вершками.

У кожній кімнаті будинку — принаймні так здалося Леоні — слуги під наглядом досвідченої економки прибирали, стелили свіжі обруси й покривала та розставляли попільниці й келихи.

О дев’ятій ранку зі своєї кімнати вийшла Ізольда й повела Леоні гуляти в парк. Озброївшись секаторами та вдягнувши товсті гумові калоші, щоб не промочити ноги на вологих стежинах, вони нарізали росяних квітів для настільних букетів.

Повернувшись до будинку об одинадцятій, Леоні з Ізольдою поскладали квіти в чотири пласкі дерев’яні діжечки. У маленькій їдальні біля кухні на них уже чекали філіжанки з паруючою кавою — і Анатоль, який осміхався до них з-за ранкової газети. Він був у прекрасному гуморі.

До середини дня Леоні закінчила виготовляти таблички з іменами гостей згідно з указівками, що дала їй Ізольда. Вона також заручилася тітчиною згодою на те, що сама розкладе ті таблички по місцях, коли стіл буде готовий.

Отак потроху було зроблено все належне для прийому гостей. Після легкого обіду Ізольда заявила про намір піти до себе й кілька годин відпочити. Анатоль теж пішов до своєї кімнати — почитати, як він сказав. Леоні не лишалося нічого іншого, як учинити так само.

У своїй кімнаті вона зиркнула на скриньку, де під клаптиками матерії та нитками покоїлась книга «Таро». Однак попри те, що після її експедиції до каплиці минуло вже кілька днів, Леоні й досі не хотіла знову порушувати спокій своєї душі та поринати в таємниці, що крились у цій книжці. Окрім того, вона добре розуміла, що вдумливого читання сьогодні не вийде через її настрій. А настрій у неї був надто мінливий і вередливий. Вона нетерпляче чекала прийдешнього вечора.

Тому, замість узяти книгу, Леоні зиркнула на підлогу, де лежали її фарби, пензлики й альбом для малювання. Вона підвелась, відчувши приплив любові до своєї матері. І вирішила, що зараз — прекрасна нагода скористатися вільною годиною й намалювати щось на згадку, як подарунок. І цей подарунок вона віддасть матусі, щойно повернеться додому наприкінці жовтня.

Подарунок, що затьмарить материні невтішні спогади дитинства в Домен де ля Кад?

Леоні подзвонила служниці й попросила її принести глечик з водою для фарб і грубу скатертину, щоб накрити стіл. Потім вона дістала палітру й тюбики та почала вичавлювати краплини темно-червоної, охрової, світло-блакитної, жовтої та світло-зеленої фарб, а для обрамлення малюнка — сіро-чорну. З альбому для малювання вона витягла один аркуш цупкого білого паперу.

Леоні посиділа трохи, чекаючи, коли до неї прийде натхнення. Не маючи певного уявлення, що саме буде малювати, вона почала тоненькими чорними штрихами робити ескіз фігури. Водячи пензлем по паперу, дівчина поринула в роздуми про прийдешній вечір, який мав принести багато цікавого й захопливого. Тож малюнок почав набувати конкретних обрисів якось сам по собі, без її участі. Цікаво, чи сподобається мені товариство гостей з Рен-ле-Бена? — подумала Леоні. Усі запрошені зголосилися скористатися гостинністю Ізольди. Леоні вже уявляла собі, як усі будуть захоплюватись нею та казати їй компліменти; вона подумки бачила себе то в блакитній сукні, то в червоній, то в зеленій із крамниці «Ля Самарітен»… Уявляла, як одягне святкові рукавички, добираючи то найбільш підхожий фасон, то найзручнішу довжину… Уявляла, як зробить собі зачіску з прикрашеними перлами гребінцями та срібними шпильками, які вигідно відтінюватимуть її каштанове волосся. Вона також обмірковувала всілякі варіанти з намистами, сережками та браслетами як завершальними аксесуарами до її бездоганної й елегантної зовнішності.

На галявині за вікном довшали тіні, у приємних думках спливав час, і з кожним мазком, що лягав на аркуш паперу, дедалі чіткіше вимальовувався образ, і він починав жити власним життям.

Тільки коли Маріета прийшла прибрати й згодом пішла собі, Леоні змогла як слід оцінити те, що намалювала. Побачене ошелешило її. Аж ніяк не збираючись цього робити, вона намалювала одну з фігур Таро, побачених у каплиці. То була Сила. Єдина розбіжність полягала в тому, що Леоні наділила ту дівчину довгим каштановим волоссям і домашньою сукнею, котра було точнісінькою копію того вбрання, що висіло в її шафі на Рю де Берлін.

Вона поєднала себе з зображенням на карті Таро.

Зі змішаним почуттям, у якому були і гордість за добре виконану роботу, і здивованість через підсвідомий вибір теми малюнка, Леоні піднесла автопортрет до світла. Як правило, усі намальовані нею персонажі виглядали схожими один на одного й мали небагато спільного з тим первісним об’єктом, що його вона збиралася зобразити. Проте цього разу подібність була вельми очевидною.

Сила?

Виходить, саме такою вона себе уявляла? Ні, не такою. Навряд чи. Леоні ще трохи потримала малюнок перед собою, придивляючись до нього, однак, знаючи, що наближається вечір, змушена була поставити портрет за годинник на камінній полиці й викинути думку про нього з голови.

О сьомій до неї постукала Маріета.

— Мадемуазеле? — гукнула вона, зазираючи в прочинені двері. — Мадама Ізольда послала мене, щоб я допомогла вам одягнутися. Ви вже вирішили, що вберете до сьогоднішньої вечері?

Леоні кивнула, наче давно все обміркувала й такого питання перед нею не стояло.

— Зелену сукню з квадратним вирізом. І нижню спідницю з вишитим візерунком.

— Гаразд, мадемуазеле.

Маріета принесла вдяганку на витягнутій руці й обережно поклала її на ліжко. Потім управно допомогла Леоні надягти корсет на сорочку та спідню білизну, туго зашнурувавши його ззаду й застебнувши на гачки та петельки спереду. Леоні покрутилася перед дзеркалом і вдоволено посміхнулась.

Видершись на стілець, служниця вбрала Леоні спочатку в нижню спідницю, а потім — у сукню. Спадаючи складками, що мерехтіли, наче морські хвилі на сонці, зелений шовк приємно холодив тіло.

Зіскочивши зі стільця, Маріета зайнялася застібками, потім, сівши навпочіпки, стала поправляти край сукні, а Леоні тим часом розправляла рукави.

— Яку вам зачіску зробити, мадемуазеле?

Леоні сіла за туалетний столик. Схиливши голову набік, вона взяла товстий жмут своїх кучерів, обкрутила його навколо долоні й підняла до маківки.

— Ось так.

Вона відпустила волосся й підсунула до себе маленьку шкатулку з коричневої шкіри, де тримала свої прикраси.

— Тут у мене черепахові гребінці з неоправленими перлинами, які пасують до намиста й сережок, що їх я хочу вбрати.

Маріета працювала швидко, але обережно та вправно. Зафіксувавши застібку у формі платанового листка й начепивши на шию Леоні перлове намисто, вона зробила крок назад, щоб помилуватися своєю роботою. Леоні довго вдивлялася в переносне люстерко, перехиливши його так, щоб бачити себе всю. Побачене втішило її, і вона задоволено посміхнулася. Сукня — ні занадто скромна, ні занадто екстравагантна для вечері у вузькому колі — сиділа добре. Яскраві очі світилися захватом, а колір обличчя був просто прекрасний — ані вельми блідий, ані надмірно рум’яний.

Знизу почулося деренчання дзвоника. Потім відчинилися двері: то прибули перші гості.

Дівчата перезирнулися.

— Які рукавички вам більше до вподоби — зелені чи білі?

— Зелені з оторочкою, — відповіла Леоні. — У шафі в коробці з капелюхами лежить віяло приблизно такого самого кольору.

Коли Леоні була вже цілком готова, вона прибрала свою скриньку з прикрасами і взулася в зелені шовкові туфлі без підборів.

Маріеті аж дух забило від захвату.

— Ви така вродлива, немовби намальована, мадемуазеле! — вихопилось у неї.

Вийшовши зі своєї кімнати, Леоні почула гучний шум, що линув знизу, і від несподіванки аж заклякла. Підступивши до балкону, вона обережно зиркнула вниз, у залу. Слуги, вдягнуті у взяті напрокат лівреї, виглядали шикарно, і це підкреслювало урочистість події. Зобразивши сліпучу посмішку та ще раз перевіривши, чи добре сидить на ній сукня, Леоні, тремтячи від хвилювання, зійшла вниз, щоб приєднатися до гостей. На вході до вітальні Паскаль гучним і чистим голосом назвав Леоні, але потім трохи зіпсував урочистий ефект, підморгнувши їй, коли вона проходила повз нього.

Біля каміна стояла Ізольда й розмовляла з якоюсь молодицею, що мала нездоровий колір обличчя. Поглядом вона запросила Леоні підійти до них.

— Мадемуазель Денарно, дозвольте відрекомендувати вам мою племінницю Леоні Верньє, доньку сестри мого покійного чоловіка.

— Дуже втішена, мадемуазель Денарно, — чемно мовила Леоні.

Під час короткої розмови з’ясувалося, що мадемуазель Денарно є незаміжньою сестрою мосьє, котрий допомагав Леоні й Анатолю переносити багажу Куїзі того дня, коли вони приїхали. Сам же Денарно помахав рукою, помітивши, що Леоні дивиться на нього з іншого кінця кімнати. Вона дізналася, що ця жінка працювала економкою в кюре з Рен-ле-Шато, якому доводилась далекою родичкою. «Іще одна велика родина», — подумала Леоні, пригадавши, як два дні тому за вечерею Ізольда розповідала, що отець Соньєр мав одинадцять братів і сестер.

Її спроби розпочати розмову наштовхнулись на холодну непривітність гості. Хоча мадемуазель Денарно, мабуть, була не старшою за Ізольду, на ній була скромна сукня з важкої парчі, яка більше пасувала б жінці, удвічі старшій за віком, а також жахливо застарілий та немодний турнюр — такі в Парижі не носили вже кілька років. Контраст між нею та господинею був просто разючим. Вони відрізнялись, як небо та земля. Ізольда накрутила дрібненькі кучері й зафіксувала їх високо на голові перловими шпильками та гребінцями. Її золотиста тафтова сукня й кремова шовкова загортка виглядали, на думку Леоні, не гірше за речі з найостаннішої колекції Шарля Ворта. Убрання було гаптоване блискучими нитками сріблясто-металевого кольору. На шиї Ізольди покоїлась горжетка з тієї самої тканини, що й сукня, а на ній красувалася перлова брошка. Коли жінка розмовляла й рухалась, її сукня, відбиваючи світло, мерехтіла й переливалася.

Леоні полегшено зітхнула, побачивши Анатоля, котрий стояв біля вікна, курив і про щось розмовляв із доктором Габіньйо. Перепросивши, вона прослизнула повз купки гостей і опинилася коло цих двох паничів. На підході до них її привітав запах сандалового мила, олії для волосся та свіжовипрасуваного вечірнього костюма; Анатоль зрадів, побачивши її.

— Леоні!

Обійнявши сестру за талію, він міцно притиснув її до себе.

— Нічого казати — виглядаєш ти просто чарівно. — Відступивши на крок назад, Анатоль дав змогу докторові взяти участь у розмові. — Ґабіньйо, ви пам’ятаєте мою сестру?

— Аякже, пам’ятаю, — стримано вклонився доктор. — Здрастуйте, мадемуазель Верньє. Я приєднуюсь до компліментів вашого брата.

Леоні спалахнула чарівливим рум’янцем.

— Як багато гостей! — зауважила вона.

Анатоль коротко розповів їй про кожного з них.

— Пам’ятаєш метра Фроміляжа? А то — Денарно зі своєю сестрою, вона допомагає йому прибиратися й готувати їжу.

Леоні кивнула.

— Тітка Ізольда їх уже відрекомендувала.

— А он — Беренже Соньєр, парафіяльний священик з Рен-ле-Шато, приятель нашого покійного дядька.

Із цими словами Анатоль показав на рослого та м’язистого молодика з високим чолом і вольовими рисами обличчя. Чорна священицька мантія явно дисонувала з його статурою.

— Начебто приємний парубок, — вів далі Анатоль, — хоча видно, що тривіальності його мало цікавлять. — Він кивнув на доктора. — Його більше цікавили медичні студії Ґабіньйо, аніж звичайний набір світських банальностей, які запропонував йому я до обговорення.

Ґабіньйо всміхнувся, підтверджуючи правдивість сказаного.

— Соньєр — чоловік винятково поінформований у всіх галузях. Він має невситиму жагу до знань. Увесь час про щось розпитує та про щось дізнається.

Погляд Леоні затримався на священикові, а потім перемістився на інших гостей.

— А що це з ним за пані?

— То — мадам Буск, далека родичка нашого покійного дядька. — Анатоль стишив голос. — Якби Ляскомб не вирішив одружитися, то вона успадкувала б Домен де ля Кад.

— Однак вона все ж прийняла запрошення на вечерю?

Анатоль кивнув.

— Стосунки між мадам Буск та Ізольдою навряд чи можна назвати родинними, але вони принаймні тримаються в рамках пристойності. Вони іноді роблять одна одній візити. А Ізольда взагалі в захваті від неї.

Тільки зараз Леоні помітила високого худющого чоловіка, що стояв трохи далі від їхньої невеличкої групи. Вона напівобернулася, щоб його роздивитися. Чоловік був одягнений екстраординарно — у білий костюм замість чорного вечірнього, а з кишені піджака виклично стирчав жовтий носовичок. Жилетка його також була жовтого кольору.

Його обличчя вкривали зморшки, а стареча шкіра ледь не просвічувалась, однак Леоні відчула, що в ньому й близько не було старечої немочі, і він не виглядав стариганом. Та їй здалося, що в глибині його душі ховалась якась печаль. Він був схожий на чоловіка, котрому випало чимало побачити у своєму житті й багато страждати.

Анатоль обернувся, щоб з’ясувати, хто ж то так зацікавив його сестру. Він нахилився й прошепотів їй на вухо:

— Ага, то найзнаменитіший поміж усіх гостей з Рен-ле-Бена — Одрік Беяр. Він є автором отієї дивної брошури, що так захопила твою уяву.:— Анатоль посміхнувся. — Вочевидь, доволі ексцентрична особистість. Габіньйо розповідав мені, що мосьє Беяр завжди вдягається тільки так, незалежно від оказії. Завади світлий костюм, завжди жовтий носовик.

Леоні повернулася до доктора.

— А чому так? — стиха спитала вона.

Габіньйо всміхнувся та знизав плечима.

— Гадаю, то на спомин про друзів, котрі пішли з життя, мадемуазель Верньє. Я не зовсім певен.

— За обідом зможеш сама в нього спитати, мала, — додав Анатоль. Їхня розмова тривала доти, доки не прозвучав сигнал братися до вечері.

Ізольда, супроводжувана метром Фроміляжем, повела гостей з вітальні через залу. Анатоль склав компанію мадам Буск.

Леоні, узявши під руку мосьє Денарно, пасла оком пана Беяра. Отець Соньєр із доктором Габіньйо замикали процесію, і між ними йшла мадемуазель Денарно.

Елегантний Паскаль у взятій напрокат червоно-золотистій лівреї широко розчинив двері, щойно гості наблизились. Побачивши інтер’єр їдальні, усі як один відразу ж захоплено загомоніли. Навіть Леоні, яка була очевидицею всіх приготувань, вразило перетворення, що його зазнала їдальня. Вишукана скляна люстра виблискувала триповерховими рядами воскових свічок. Довгий овальний стіл був прикрашений великими букетами живих лілій і освітлений трьома свічками в срібних канделябрах. На буфеті стояли супниці з банеподібними кришками, які виблискували наче обладунок. Мерехтливе світло свічок танцювало на обличчях предків родини Ляскомб, чиї портрети висіли на стінах.

Співвідношення чотири дами на шестеро кавалерів робило стіл дещо асиметричним. Ізольда сіла на чолі столу, мосьє Беяр — навпроти. Анатоль опинився ліворуч від Ізольди, а метр Фроміляж праворуч. За Фроміляжем сіла мадемуазель Денарно, а біля неї — доктор Габіньйо. Місце за Габіньйо дісталося Леоні, а праворуч від неї опинився Одрік Беяр. Сідаючи, дівчина зашарілась і посміхнулася.

Із протилежного боку Анатоль мав приємність опинитися поруч із мадам Буск, а за нею сиділи Шарль Денарно та панотець Соньєр.

Слуги щедро наповнили вином «Бланкет де Ліму» пласкі й широкі келихи, схожі на кавові чашки. Фроміляж зосередив свою увагу на хазяйці й цілковито ігнорував сестру Денарно. Леоні це здалося неввічливим, хоча вона його добре розуміла й не могла докоряти. Їй вистачило короткої розмови з мадемуазель Денарно, щоб зрозуміти: ця жінка вкрай нецікава та занудлива.

Леоні почула, як Анатоль, обмінявшись формальними милощами з мадам Буск, почав жваву розмову з метром Фроміляжем про літературу. Фроміляж був чоловіком твердих переконань і цілком заперечував новий роман Еміля Золя «Срібло», бо вважав його нудним, похмурим та аморальним. Він також різко засуджував колегу Золя — Ґі де Мопассана, котрий, згідно з чутками, намагався накласти на себе руки і, як наслідок, потрапив до паризької психлікарні доктора Бланка. Марно Анатоль намагався довести метрові, що не можна буквально ототожнювати приватне життя письменника з його творчістю.

— Аморальність у житті руйнує мистецтво, принижує його, — уперто твердив Фроміляж.

Невдовзі до їхніх дебатів приєдналась і майже вся решта гостей.

— Ви мовчите, мадемуазель Леоні, — почувся голос біля її вуха. — Чому? Вас не цікавить література?

Леоні з полегкістю обернулась до Одріка Беяра.

— Я залюбки читаю. Але в такій компанії важко розраховувати на те, що на твою думку зважатимуть.

Беяр осміхнувся.

— Ага, зрозуміло.

— І мушу зізнатися, — продовжила вона, злегка почервонівши, — більшість сучасної літератури видається мені цілком і повністю нудною. Сторінка за сторінкою йде виклад ідей, смакуються вишукані фрази, вдалі звороти та вирази, але ж нічого не відбувається!

В очах Беяра блиснув іронічний вогник, і він посміхнувся.

— Отже, вам більше подобаються цікаві сюжети? Саме вони заволодівають вашою уявою, так?

Леоні всміхнулася.

— Мій брат Анатоль завжди каже, що в мене примітивний смак. Може, він і має рацію. Найцікавіший та найбільш захопливий роман, який я прочитала, це «Замок Оранто», але ще я дуже полюбляю оповідання про привидів письменниці Амелії Едвардз, а також усе написане мосьє Едгаром По.

Беяр із розумінням кивнув.

— Дуже талановитий письменник. Він був чоловіком з нестійкою психікою, але чи не гадаєте ви, що він напрочуд майстерно висвітлив темний бік людської природи?

Леоні відчула наплив задоволення й ентузіазму. Скільки разів доводилось їй страждати на занудливих вечірках у Парижі, скільки разів її думку нехтували як не варту уваги! Одначе мосьє Беяр здавався зовсім іншою людиною.

— Я згодна з вами, — відповіла вона. — Моїм найулюбленішим серед оповідань мосьє По є «Серце-донощик», хоча щоразу, коли я його перечитую, мені потім сняться кошмари. Убивцю доводить до сказу пульсуюче серце людини, яку він убив і закопав під підлогою. Прекрасне оповідання!

— Почуття провини — дуже сильна емоція, — тихо зауважив Беяр.

Леоні пильно глянула на нього, чекаючи, що він продовжить свою думку, але старий промовчав.

— А можна мені набратись нахабства й поставити вам запитання, мосьє Беяр?

— Звісно.

— Ваша одіж, ну… — Леоні замовкла, не бажаючи ображати співбесідника.

Беяр посміхнувся.

— Незвичайна? Не схожа на тривіальну уніформу?

— Уніформу?

— У яку вдягнені чоловіки, присутні тут, за столом, — відповів він із пустотливим вогником в очах.

Леоні зітхнула.

— Можливо. До речі, мій брат розповів, що ви, як відомо, завжди носите жовте. На спомин про полеглих друзів. Саме так він і сказав.

Здалося, що на обличчя Одріка Беяра набігла легка хмаринка.

— Це правда, — тихо підтвердив він.

— Ви билися під Седаном? — спитала Леоні, а потім, завагалась. — А може… Між іншим, мій тато бився за Комуну. Мені так ніколи й не довелося його побачити. Його вислали й…

На якусь коротку мить рука Одріка Беяра накрила, її руку. Крізь матерію рукавички вона відчула його тонку, як папір, шкіру, відчула легкість його дотику. Леоні не знала, що, найшло на неї тієї миті, але душевний біль, який завжди крився в глибинах її свідомості, раптом вийшов назовні.

— А чи завжди варто битися за свої переконання, мосьє Беяр? — тихо спитала вона. — Мені часто не давала спокою ця думка. Навіть коли це дорого коштує твоїм ближнім?

Старий чоловік стиснув її пальці.

— Завжди, — тихо сказав він. — І пам’ятати тих, хто поліг у бою.

На невловиму мить шум у кімнаті стих. Ущухли голоси, сміх, дзенькіт келихів і брязкіт срібного посуду. Леоні зиркнула на Беяра й відчула, як її погляд та її думки поглинаються мудрістю й досвідом, що ними світилися сповнені особистої гідності очі старого.

Він усміхнувся. Очі його примружились, і відчуття близькості та відвертості зникло.

— Справжніх християн, катарів, силою змусили носити жовтий хрест, нашитий на їхній одяг, щоб їх можна було легко розпізнати. — Із цими словами він торкнувся жовтого носовичка, що визирав із кишені його піджака. — Я ношу це на знак пошани до них.

Леоні схилила набік голову.

— Бачу, виїм дуже співчуваєте, мосьє Беяр, — сказала вона з посмішкою.

— Ті, хто пішли з життя раніше від нас, зовсім не обов’язково пішли назавжди, мадемуазель Верньє. — Беяр постукав себе в груди. — Вони живуть ось тут. — Він осміхнувся. — Ви не знали свого батька, але ж він живе у вашому серці, чи не так?

На її превеликий подив, Леоні відчула, як їй на очі навернулися сльози. Вона ствердно кивнула, не наважуючись говорити, бо не знала, які слова можуть зірватися з її вуст. Тому вона відчула певне полегшення, коли доктор Габіньйо про щось її запитав і вона була змушена йому відповідати.

РОЗДІЛ 43

На стіл виставляли страву за стравою. Свіжу форель, рожеву та запашну, яка відділялася від кісток, наче масло, змінили смачнючі телячі котлети в соусі зі стиглої спаржі. Чоловікам наливали міцне та хмільне вино «Корб’єр» з льоху Жуля Ляскомба, а дамам — напівсолодке біле вино з Тараскона. Воно було маслянисте, темне й кольором нагадувало стиглу жовту цибулину.

Атмосферу в кімнаті підігріли жваві розмови й обмін думками, аргументи з царини релігії та політики, суперечки про відмінності між півднем і північчю країни, про переваги й ганджі сільського та міського життя. Леоні глянула через стіл на брата. Анатоль перебував у своїй стихії. Його очі яскрилися від запалу, темне волосся блищало, і Леоні побачила, що він зачарував і мадам Буск, і саму Ізольду. Водночас вона не могла не помітити темних тіней під його очима. А шрам над його бровою виглядав у світлі свічок іще виразніше.

Леоні не знадобилося багато часу, щоб оговтатись відсильних емоцій, викликаних розмовою з мосьє Беяром. Мало-помалу розгубленість і збентеження через те, що вона так відверто — і так несподівано — висловила свої почуття, змінилися зацікавленістю: що ж змусило її вчинити саме так, а не інакше? Відновивши самовладання, вона хотіла якнайскоріше повернутися до розмови. Проте мосьє Беяр був дуже зайнятий суперечкою з кюре — Беренже Соньєром. Доктор Ґабіньйо, котрий сидів з іншого боку, уперто намагався заповнити кожну мить бесідою. І тільки коли принесли десерт, випала слушна нагода.

— Тітонька Ізольда каже, що ви — знавець у багатьох сферах, мосьє Беяр. Що ви знаєтесь не лише на альбігойцях, а й на історії вестготів та єгипетських письменах. Першого вечора в Домен де ля Кад я прочитала вашу монографію «Дияволи, злі духи та привиди гірських країв». Тут, у бібліотеці, є один примірник.

Старий посміхнувся, і Леоні відчула, що він теж був радий поновити розмову з нею.

— То я подарував її Жулю Ляскомбу.

— Мабуть, вам довелося витратити багато часу, збираючи всі ці історії в одну книжку, — зауважила Леоні.

— Та ні, не так уже й багато, — невимушено відповів Беяр. — Усе залежить від уміння слухати ландшафт і людей, які населяють цей край. Історії, часто записувані як міфи та легенди про демонів і злих духів, переплелися з характером цього краю не меншою мірою, аніж валуни, гори й озера.

— Звісно, — погодилась Леоні. — Проте чи не здається вам також, що є таємниці, котрі неможливо пояснити?

— Ос, мадемуазель, іеи tanben. Я теж такої думки.

Від захвату Леоні широко розплющила очі.

— Ви розмовляєте провансальською мовою?

— Це моя рідна мова.

— Тож ви не француз?

Старий саркастично посміхнувся.

— Виходить, що ні.

— Тітка Ізольда наполягає, щоб слуги в будинку розмовляли французькою, але вони переходять на провансальську так часто, що їй уже набридло докоряти їм.

— Провансальська є мовою тутешніх країв. Од, Ар’єж, Корб’єр, Разес, і далі — до Іспанії та П’ємонту. Це мова поезії, переказів і фольклору.

— Тож ви теж тутешній, мосьє Беяр?

— Звісно, — стримано відповів він і замовк, явно не палаючи бажанням заглиблюватись у цю тему.

Усвідомлення того, що він зможе перекласти їй слова, що їх вона бачила над входом до каплиці, швидко змінилося спогадом про шкряботіння кігтів об кам’яні плити, схоже на борсання тварини, що потрапила в пастку.

Леоні мимоволі здригнулася.

— А чи правдиві ці історії, мосьє Беяр? — поцікавилась вона. — Про злих духів, демонів, привидів… Вони правдиві чи ні?

— Vertat? — перепитав він, затримавши на Леоні погляд своїх вицвілих очей. — Правдиві? Кому про це судити, мадемуазель? Є ті, хто вірить, що завіса, яка відокремлює один вимір від іншого, є такою прозорою, такою тоненькою, що вона майже невидима. Інші ж твердять, що лише наукові закони можуть диктувати нам, у що вірити, а в що — ні. — Він на мить замовк. — Зі свого боку, можу лише сказати, що з роками погляди змінюються. Що в одному столітті вважається за факт, в іншому розглядатиметься як єресь.

— Мосьє Беяр, — квапливо зазначила Леоні, — коли я читала вашу книгу, мені спало на думку, а чи не пов’язані легенди якимось чином із природним ландшафтом? Такі назви, як Крісло диявола чи Зуб диявола, — вони виникли внаслідок історій чи стали причиною їх виникнення?

Старий розуміюче кивнув і посміхнувся.

— Дуже проникливе й глибоке запитання, мадемуазель.

Беяр говорив тихо, проте Леоні здавалося, наче решта звуків відступала перед його чистим голосом, котрий немовби линув із вічності.

— Те, що ми називаємо цивілізацією, є лише засобом, за допомогою якого людина намагається нав’язати свої цінності світу природи. Книжки, музика, живопис — усі ці штучні речі, що так заволоділи увагою гостей на сьогоднішньому вечорі, є тільки спробами збагнути й відтворити душу всього того, що ми бачимо довкола. Це спроба надати сенсу, упорядкувати людський досвід, зробивши його чимось піддатливим і керованим.

Леоні з подивом глянула на нього.

— Одначе привиди й дияволи, мосьє Беяр? — повільно спитала вона. — Ви самі вірите в привидів?

— Можливо, — відповів старий своїм тихим, але твердим голосом.

Він повернувся до вікна, наче збираючись за ним когось побачити, а потім знову перевів погляд на Леоні.

— Ось що я скажу. Двічі викликали диявола, який ховається в цих краях. І двічі його перемагали. — Беяр кинув швидкий погляд правоворуч. — Останній раз це сталося не без допомоги нашого друга, зараз тут присутнього. — Старий трохи помовчав. — Не хотілося б мені це знову пережити, хіба що я не матиму іншого вибору.

Леоні простежила за його поглядом.

— Це ви про панотця Соньєра?

Беяр удав, що не почув її.

— Ці гори й долини, ці камені й ліси — а також дух, котрий дав їм життя, — існували задовго до того, як сюди прийшли люди та спробували висловити суть древніх явиш, за допомогою своєї мови. У тих назвах, що їх ви згадували, відобразилися наші страхи.

Леоні замислилась над його словами.

— Але я не впевнена, що ви відповіли на моє запитання, мосьє Беяр.

Він поклав руки на стіл. Леоні побачила на їхній блідій шкірі голубі вени та старечі коричневі плямки.

— Є дух, котрий живе в усьому. Ось ми з вами сидимо за столом у будинку, якому кілька сотень років. За людськими мірками він солідний і давній. Проте він стоїть на місцині, чий вік обчислюється тисячами й тисячами років. Наш вплив на всесвіт — це не більше, як шепіт, і по всьому. Його фундаментальні властивості, його суперечливий характер світла й тіні, були визначені за багато тисяч років до того, як людина залишила на ній свої перші матеріальні сліди. Духи тих, хто пішов із життя раніше від нас, нікуди не поділися, вони — скрізь і довкола, вони включені в схему всесвіту, у його музику, якщо хочете.

Леоні зненацька відчула, як її лихоманить, і приклала руку до лоба. Утім, на її подив, він був липкий і холодний на дотик. Кімната колихалась, оберталась і змінювала обриси. Свічки, гості, слуги — усе розпливлося, втратило чіткі обриси й погойдувалося туди-сюди перед її очима.

Леоні спробувала повернути думки до теми, що її вони обговорювали, і відсьорбнула вина, щоб угамувати свої нерви.

— Музика, — мовила вона, і її голос долинув наче звідкись іздалеку. — А що ви скажете про музику, мосьє Беяр? — Вона побачила, як змінився на мить вираз його обличчя, і їй здалося, що він якимось чином збагнув невимовлене запитання, що крилося за її словами: — Чому мені, коли я сплю або входжу до лісу, чується у вітрі якась далека музика?

— Музика — це вид мистецтва, що полягає в певному впорядкованому розташуванні звуків і тиші, мадемуазель Леоні. У наш час ми звикли дивитись на неї як на розвагу, приємне заняття, але музика — це щось набагато більше. Уявіть собі натомість знання, виражене у звукових термінах, тобто в мелодії й гармонії; за допомогою ритму, себто темпу й розміру; за допомогою якості звука, тобто його тембру, динаміки й структури. Висловлюючись простіше, музика — це особистісна реакція на коливання, на флюїди.

Леоні кивнула.

— Я десь читала, що в певних ситуаціях музика здатна забезпечити зв’язок між нашим світом та сусіднім. Що індивідуум може потрапити з одного виміру до іншого. Як ви гадаєте, чи є якась правдоподібність у цих твердженнях, мосьє Беяр?

Він глянув їй у вічі.

— Немає такої схеми, придуманої людиною, яка б уже не існувала у світі природи, — відповів він. — Усе, що ми робимо, бачимо, пишемо, занотовуємо, усе це — лише відлуння глибоких і потаємних процесів, що відбуваються у всесвіті. Музика є невидимим світом, котрий став зримим за допомогою звука.

Леоні відчула, як серце її схвильовано тьохнуло й стислося. Вони поступово наближались до осердя проблеми. Від самого початку розмови Леоні відчувала, що настане той єдиний момент, коли вона зможе розповісти про те, як знайшла сховану в лісі каплицю, до якої її привели натяки на сокровенні таємниці, що їх вона вичитала в книжці. Такий чоловік, як Одрік Беяр, обов’язково її зрозуміє. І розкаже їй те, про що вона хотіла дізнатися.

Леоні набрала повні груди повітря.

— Що ви знаєте про карти Таро, мосьє Беяр?

Вираз його обличчя не змінився, але погляд умить став настороженим.

І дійсно, таке враження, що він чекав на це запитання.

— Скажіть мені, мадемуазель, — нарешті мовив старий, — ваше запитання якось пов’язане з темою, котру ми щойно обговорювали? Чи не пов’язане?

— І те, й інше, — відповіла Леоні, відчуваючи, як спалахнули її щоки. — Утім, я питаю тому, що… тому, що в бібліотеці мені трапилась одна книга. Вона написана в дуже застарілому стилі, слова якісь малозрозумілі, однак у них було щось таке, що… — Леоні замовкла. — Я майже певна, що здогадалася про їхній справжній сенс.

— Кажіть далі.

— У цьому тексті стверджувалося, що він є розповіддю про справжні події; він був написаний… — Вона перервалася, немов побоюючись розголошувати дійсне авторство книги.

— … Написаний вашим покійним дядьком, — сказав Беяр і всміхнувся, побачивши на обличчі Леоні чимале здивування. — Я знаю про існування цієї книжки.

— Ви читали її?

Старий кивнув.

Леоні полегшено зітхнула.

— Автор, себто мій дядько, розповідав про музику, уплетену в тканину тілесного світу. Стверджував, що певні ноти мають здатність викликати духів. А карти Таро він також пов’язував як із музикою, так і з конкретним місцем. Зображені на них фігури оживають тільки в процесі спілкування двох світів. — Леоні помовчала. — У тій книзі йшлося про гробницю та про подію, яка одного разу там сталася. — Вона підвела голову й подивилася старому просто у вічі. — Ви не чули розповідей про такі події, мосьє Беяр?

Він спокійно витримав її прискіпливий погляд.

— Так, чув.

На початку розмови Леоні вирішила приховати факт своєї експедиції до гробниці, але під уважним і проникливим поглядом старого чоловіка зрозуміла, що це неможливо.

— Я… я знайшла її, — стиха мовила вона. — Гробниця розташована на сході, на узвишші в лісі.

Леоні повернула своє розпашіле обличчя до розчиненого вікна. Раптом їй страшенно закортіло вискочити надвір, подалі від свічок, розмов і спертого повітря добре натопленої кімнати. Несподівано її пройняв дрож: їй здалося, що позаду неї стала якась примара.

— Я це знаю, — сказав старий. Він замовк, трохи почекав, а потім додав: — І, наскільки я розумію, ви хочете стосовно цього щось у мене спитати?

Леоні відвернулася від вікна та глипнула на нього.

— Над входом у гробницю є напис.

І вона переказала, як могла, важковимовні незнайомі слова:

Aici Іо tems s’en, va res I’Eternitat.

Беяр усміхнувся.

— Ви маєте гарну пам’ять, мадемуазель.

— Що означають ці слова?

— Сам текст дещо неточний і спотворений, але сенс його такий: «Звідси, з цього місця, час лине у вічність».

На мить їхні очі зустрілися. Її — блискучі й іскристі від випитого вина, його — немиготливі, спокійні, мудрі. Беяр посміхнувся.

— Ви дуже нагадали мені, мадемуазель Леоні, одну дівчину, котру я колись знав.

— А що з нею сталося? — спитала Леоні, на мить відволікшись від своїх думок.

Старий нічого не відповів, але вона побачила, що він пригадує.

— О, то зовсім інша історія, — тихо сказав він. — І вона ще не готова до того, щоб її розповідати.

Леоні побачила, що Беяр замкнувся в собі, немов загорнувшись у власні спогади. Раптом шкіра його здалася ще більш, прозорою, а зморшки на обличчі поглибились, наче викарбувані в камені.

— Ви розповідали мені, як знайшли гробницю, — сказав він. — Ви заходили всередину?

Леоні подумки перенеслася в той вечір.

— Так, заходила.

— Отже, ви прочитали напис на підлозі — Fujhi, poudes; Escapa, non? І тепер вам здається, що ті слова переслідують вас?

Леоні здивовано уставилася на нього широко розплющеними очима.

— Так, але звідки ви знаєте? Я навіть не відаю їхнього смислу, знаю лише, що вони безперестанно крутяться в моїй голові.

Беяр трохи помовчав, а потім спитав:

— Скажіть мені, мадемуазель, як ви гадаєте, що ви там знайшли? У Гробниці?

— То — місце, звідки виходять духи, — почула Леоні власні слова, знаючи, що вони є правдою.

Беяр мовчав. Здавалося, його мовчання тягнутиметься безкінечно. Та нарешті він озвався.

— Раніше ви питали мене, чи вірю я в привидів, мадемуазель. Існує багато їх різновидів. Є такі, що не мають спокою через завдане ними зло, і через те вони мусять прагнути прощення або спокути. А є такі, що постраждали від завданого їм лиха й тому мусять знайти посередника, вершителя справедливості від їхнього імені.

Він глянув на неї.

— Ви шукали карти, мадемуазель Леоні?

Вона кивнула й відразу ж пожалкувала, бо раптом кімната закрутилась і захиталася.

— Але я не знайшла їх.

Леоні замовкла, бо раптом їй стало зле. Її шлунок занив, його крутило, наче вона опинилась на кораблі під час шторму.

— Усе, що я знайшла, — це аркуш із нотами для фортепіано.

Її голос звучав приглушено, наче з-під води.

— Ви забрали його з гробниці?

Леоні уявила, як вона засовує аркуш із нотами в кишеню, як вискакує геть із каплиці й біжить, нажахана, крізь сутінковий ліс. А потім укладає аркуш між сторінок книги «Таро».

— Так, — відповіла вона, наче спіткнувшись об це слово. — Забрала.

— Слухайте-но, Леоні. Ви — сильна й мужня дівчина. Forca е vertu. Гарні риси, якщо розпоряджатися ними мудро. Ви здатні на любов, і це добре. — Із цими словами Бояр глянув через стіл на Анатоля, а потім кинув побіжний погляд на Ізольду. — Боюся, що попереду у вас — великі випробування. Ваша любов випробовуватиметься на міцність. Вас закличуть до дії. І вашої допомоги потребуватимуть живі, а не померлі. Повертайтеся до гробниці тільки — тільки! — у разі крайньої потреби.

— Проте я…

— Раджу вам, мадемуазель, повернути книгу «Таро» до бібліотеки. Забудьте все, що ви там прочитали. У багатьох сенсах то є дійсно захоплива та спокуслива книжка, але поки що ви мусите викинути все це з голови.

— Мосьє Беяр, я…

— Ви сказали, що сумніваєтеся, чи слушно зрозуміли слова в цій книзі. — Старий помовчав. — Слушно, Леоні. Ви зрозуміли їх дуже добре.

Леоні вразило те, що Беяр назвав її просто на ймення.

— Значить, це правда? Що карти мають здатність викликати духи померлих?

Старий не дав прямої відповіді.

— Якщо правильно розташувати музику, зображення та місце, таке може статись.

Голова в Леоні пішла обертом. Їй хотілося поставити тисячу запитань, але вона не могла знайти потрібних слів.

— Леоні, — сказав Беяр, повертаючи її до реальності. — Бережіть свої сили для живих. Для свого брата. Для його дружини та дитини. Саме їм знадобиться ваша допомога.

Дружина? Дитина?

Її довіра до мосьє Беяра вмить захиталася.

— Та ні, ви помиляєтеся. Анатоль не має…

Цієї миті з-за столу почувся голос Ізольди:

— Пані та панове!

І враз кімната наповнилася стукотом і скрипом стільців — то гості, відсовуючи їх по полірованій підлозі, почали підводитися з-за столу.

Леоні нетвердо встала. Складки її зеленої сукні падали на підлогу, наче водоспад.

— Не розумію, мосьє Беяр. Мені здалося, що я втямила, але тепер бачу, що помилилась. — Вона запнулась, і до неї дійшло, що вона сильно сп’яніла й заледве тримається на ногах. Простягнувши руку, вона сперлась на спинку стільця.

— Ви дослухаєтесь моєї поради?

— Старатимусь, — відповіла Леоні з нещирою посмішкою. Її думки гасали по колу. Вона вже не розбирала, які слова були мовлені, а які існували лише в її сплутаній свідомості.

— От і добре. Я радий це чути. Хоча… — Беяр замовк, наче вагаючись, чи говорити далі. — Якщо дійсно настане час і вам доведеться вдатися до посередництва карт, мадемуазель, та знайте ось що: ви можете покластись на мене. Покличте мене; і я прийду на допомогу.

Леоні кивнула — і знову кімната шалено завертілась і заколихалася.

— Мосьє Беяр, — сказала вона, — ви так і не сказали мені, що означає отой другий напис. Той, що на підлозі.

— Fujhi, poudes; Escapa, non?

— Так, саме ці слова.

На обличчя Беяра набігла тінь тривоги.

— Ти можеш бігти, але втекти не зможеш.

ЧАСТИНА VI

РЕН-ЛЕ-ШАТО

Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 44

30 жовтня 2007 року, вівторок

Коли Мередіт прокинулась наступного ранку, голова її гула, бо спала вона погано. Випите вино, шепіт вітру та химерні сновидіння — усе це разом не дало їй добре виспатись.

Їй не хотілося згадувати про ніч. Про привиди та смутні видіння. Про те, що вони можуть означати. Їй треба зосередитись. Вона приїхала сюди виконувати роботу, і саме цим їй слід наразі перейматися.

Мередіт стояла під душем, аж поки не побігла холодна вода, потім прийняла дві таблетки тайленолу й запила їх пляшкою води. Витерши волосся рушником, вона вдягла зручні блакитні джинси, червоний светр і пішла вниз поснідати. Ум’явши гігантську таріль яєчні, бекону та смаженої картоплі й запивши все це двома чашками міцної й солодкої кави по-французьки, вона знову відчула себе людиною.

Мередіт перевірила свою сумочку. Усе на місці — телефон, фотоапарат, записник, ручка, сонячні окуляри та місцева мала. Трохи нервуючи, вона спустилась до зали, де мала зустріти Хола. Біля реєстратури стояла черга. Іспанське подружжя скаржилось на замалу кількість рушників у своєму номері, французький бізнесмен намагався з’ясувати, за що з нього зідрали додаткову платню, а біля кімнати консьєржки стояла гороподібна купа багажу, що її мали завантажити в автобус з англійськими туристами, котрі прямували транзитом до Андорри. Реєстраторка працювала не покладаючи рук і вже починала нервувати. А Хола ніде не було видно. Мередіт унутрішньо була вже готова до того, що Хол може й не прийти. Протверезівши вранці й утративши сміливість, яку давав йому алкоголь, він, можливо, уже пошкодував, що піддався імпульсу й запросив незнайомку на прогулянку. Водночас їй усе ж таки кортіло, щоб він прийшов. Так собі, нічого особливого, і вона не помре з горя, якщо Хол її підведе. Проте Мередіт не могла не зізнатися сама собі, що неприємний холодок у грудях вона таки відчувала.

Вона стала гаяти час, розглядаючи фотографії та малюнки, розвішані на стінах вестибюля. То були звичайні олійні полотна, що їх можна зустріти в кожному провінційному готелі. Сільські краєвиди, вежі, оповиті імлою, пастухи, гори — загалом, нічого особливого. Світлини були цікавіші, явно підібрані так, щоб підкреслити атмосферу «рубежу століть». Узяті в рамку портрети в коричневих і сірих тонах. Жінки з серйозними виразами облич, із туго затягнутими таліями, у широких спідницях та з високими зачісками. Застиглі в напружених офіційних позах чоловіки з вусами й бородами. Неприродно випроставшись, вони витріщалися в об’єктив фотоапарата.

Мередіт пробігла очима по стінах, скоріше оцінюючи загальне враження від цієї виставки, аніж удивляючись в особливості кожного знімку. Та раптом вона помітила один портрет, розташований біля вигину сходів просто над фортепіано, яке вона помітила вчора ввечері. То було коричнево-біле фото в чорній дерев’яній рамці, на ньому вона впізнала площу в Рен-ле-Бені.

Мередіт підійшла ближче. У центрі світлини на металевому стільці з прикрасами сидів якийсь чоловік із чорними вусами та зачесаним назад темним волоссям. Циліндр і палиця лежали в нього на колінах. Позаду нього, з лівого боку, стояла чарівна жінка якогось майже неземного вигляду, тендітна й елегантна, у до ладу скроєній чорній жакетці, сорочці з високим комірцем і в довгій спідниці. Її чорна напіввуаль була піднята, відкриваючи погляду легке пухнасте волосся, підколоте вгору красивим шиньйоном. Її граціозна рука в чорній рукавичці спиралася на плече чоловіка. По інший бік стояла молода дівчина. Її кучеряве волосся вкривав фетровий капелюшок, і на ній була коротка жакетка з мідними ґудзиками й оксамитовою оборкою.

Десь я її вже бачила.

Вона примружила очі й придивилася пильніше. Щось у сміливому відвертому погляді цієї дівчини привабило Мередіт і відлунням відізвалося в закутках її свідомості. Якийсь примарний спогад про ще одну схожу фотографію? А може, малюнок? Чи карти? Вона відтягла вбік важкий фортепіанний стілець і нахилилась до фотографії, лихоманково перебираючи спогади, але на думку нічого не спадало. Дівчина була разюче вродливою, із хвилястими локонами, упертим підборіддям та очима, які сміливо дивилися в самісінький об’єктив камери.

Мередіт перевела погляд на чоловіка в центрі фото. І помітила чітку родинну схожість. Може, це брат і сестра? Вони мали однакові довгі вії, однаковий сміливий непохитний погляд, однаковий нахил голови. Зі старшою жінкою визначитись було складніше. Блідий колір обличчя, світле волосся, якийсь відсторонений погляд… Попри всю її фізичну схожість із чоловіком і дівчиною, вона виглядала якоюсь крихкою та ілюзорною. Присутньою, але примарною. Наче будь-якої миті готовою кудись безслідно щезнути. «Як Мелізанда з опери Дебюссі», — подумала Мередіт; ця жінка несла в собі ледь помітну ознаку приналежності до іншої епохи й інших країв.

Мередіт відчула, як у неї похололо під серцем. Вона пригадала, що то був той самий вираз, що його вона помічала в очах своєї справжньої матері, коли ще була малою. Інколи лице Жанети було добрим і замисленим. Інколи — розлюченим і спотвореним. Проте завжди, незалежно від настрою, у ньому був той самий вираз відсторонення та байдужості як ознака блукаючого розуму, що витає десь далеко; зосереджений на людях, яких ніхто інший не бачить, він услухається в слова, що їх ніхто інший не чує.

Досить про це.

Твердо вирішивши не піддаватися дражливому впливу сумних спогадів, Мередіт простягла руку та зняла фотографію зі стіни, шукаючи хоч якогось підтвердження, що світлину дійсно зроблено в Рен-ле-Бені, — дати чи іншої позначки.

Коричневий восковий папір, місцями зморщений від часу, уже відшаровувався від рамки, проте слова, написані ззаду прописними літерами, було видно досить чітко. «РЕН-ЛЕ-БЕН, ЖОВТЕНЬ 1891 РОКУ», потім ішла назва фотостудії, а далі — «ВИДАВНИЦТВО БУСК». Неприємні емоції змінилися цікавістю.

А нижче виднілися три імені:

МАДЕМУАЗЕЛЬ ЛЕОНІ ВЕРНЬЄ, МОСЬЄ АНАТОЛЬ ВЕРНЬЄ, МАДАМ ІЗОЛЬДА ЛЯСКОМБ.

Мередіт відчула, як волосся на її потилиці стало сторч. Їй пригадалася гробниця в далекому кінці кладовища в Рен-ле-Бені: РОДИНА ЛЯСКОМБ-БУСК— Тут, на фотографії, що висіла на стіні, ці два імені поєдналися знову.

Тепер вона знала напевне, що дві молодші постаті на світлині мали прізвище Верньє й були братом і сестрою, а не подружжям — з огляду на їхню фізичну схожість. Старша жінка мала вигляд людини, що багато спізнала у своєму житті. І це життя було сповненим труднощів та поневірянь. І раптом Мередіт пригадала, де вона раніше бачила брата й сестру Верньє. То було в Парижі, коли вона розраховувалася за обіду «Ле Пті Шаблізьєн» — на тій вулиці, де колись жив Дебюссі. Похмурий композитор невдоволено позирав зі світлини, а поруч із ним, на сусідньому знімку, що теж висів на стіні, були зображені той-таки чоловік і та сама разюче вродлива дівчина, тільки з ними була ще якась, старша за віком жінка.

Мередіт подумки вилаяла себе за те, що не придивилась тоді до того фото уважніше. Якусь мить вона навіть роздумувала — може, зателефонувати зараз же до того ресторану й спитати, що їм відомо про родину, фотографія якої висить поруч із портретом Дебюссі? Утім, збагнувши, що їй доведеться розмовляти по телефону французькою, відкинула цю думку.

Коли вона дивилась на фото, у її уяві позаду нього смутно проступив іще один портрет — дівчинки та хлопчика. Якими вони були і якими стали. І на мить Мередіт здалося — хтозна? — що їй відомо, як і чому життєві історії, котрі вона досліджувала, переплелися між собою.

Повісивши фотографію на стіну, Мередіт вирішила згодом попрохати дозволу взяти її на деякий час. Відсовуючи на місце важкий фортепіанний стілець, вона помітила, що кришка інструмента відкрита. Клавіші зі слонової кістки злегка пожовкли, а краї надщербились, немов старі зуби. «Кінець дев’ятнадцятого сторіччя», — упевнено подумала вона. — «Блютнер будуар ґранд».

Мередіт натиснула середню С. У замкненому просторі нота прозвучала чисто й гучно. Дівчина винувато озирнулась, але ніхто не звернув на неї уваги. Усі були надто заклопотані своїми власними справами. Стоячи біля інструмента, наче побоюючись, що коли сяде на стілець, то щось кардинально зміниться, Мередіт зіграла гаму в тональності А мінор. Лише кілька нижніх октав лівою рукою. Потім — арпеджіо правою. Було приємно відчувати прохолоду клавіш на кінчиках пальців.

Наче вона повернулась додому.

Стілець був зроблений із темного червоного дерева й мав оздоблені різьблені ніжки та м’яку оксамитову оббивку, прикріплену до кришки мідними цвяхами з широкими шляпками. Понишпорити в чужих музичних збірках було для Мередіт заняттям не менш цікавим, аніж понишпорити на книжкових полицях у якоїсь із подруг, коли та на хвилину виходила зі своєї кімнати. Мідні шарніри рипнули, і вона, піднявши кришку, одразу ж відчула неповторний запах дерева, старих нот і олівцевого графіту.

Усередині виявилась купка книжок та непереплетені нотні видання. Мередіт переглянула стос і посміхнулась, уздрівши нотні зошити для «Clair de Іипе» Дебюссі та «La Cathedral engloutie» у їхній виразній блідо-жовтій обкладинці. Там були також стандартні збірки сонат Бетховена й Моцарта, а також «Добре темперований клавір» Баха — томи перший та другий. Європейська класика, вправи, нотні зошити й два-три важкі для виконання уривки з «Gigi» та «La Vie Parisienne».

— Грай, я почекаю, — почувся голос позаду.

Хол!

Почуваючись, наче винувате дівчисько, Мередіт кинула кришку стільця, і та з грюкотом закрилась. Обернувшись, вона побачила Хола, котрий із посмішкою дивився на неї. Уранці він виглядав значно краще, навіть добре. Зморшки тривоги й розпачу зникли з куточків його очей, а колір обличчя не був таким блідим, як учора.

— Ти здивована, — сказав він. — Мабуть, думала, що я тебе підведу?

— Та ні, зовсім ні… — почала була Мередіт, але замовкла й розсміялася. — Та, мабуть, трохи було. Просто промайнула така думка.

Хол широко розставив руки.

— Як бачиш, я вже зібрався й готовий їхати.

Вони трохи знічено помовчали, а потім Хол перехилився через стілець і цьомкнув її в щоку.

— Вибач, що запізнився. — Він показав на фортепіано. — Ти впевнена, що не хочеш?..

— Абсолютно, — перервала його Мередіт. — Якось іншим разом.

Коли вони ступали по кахлях вестибюля, Мередіт, ідучи поруч із Холом, відчула запах його мила та крему після гоління.

— А де ти збираєшся розпочати її пошуки?

— Її? — швидко перепитала Мередіт. — Кого «її»?

— Ну, Ліллі Дебюссі, — трохи здивовано відповів Хол. — Даруй, здається, ти сказала мені вчора, що саме її пошуками збиралася зайнятися сьогодні вранці.

— А, дійсно, — почервонівши, сказала Мередіт.

Вона відчула наплив збентеженості й замішання через свою вчорашню поспішність. Їй не хотілося пояснювати ще одну причину свого приїзду до Рен-ле-Бена — справжню причину, — бо то було дуже особисте.

Утім, звідки Хол дізнався, про що вона думала, коли підійшов до неї? Він не був схожим на телепата.

— Так, звичайно ж, — повторила вона. — Я йду по сліду першої дружини Клода Дебюссі. Якщо Ліллі взагалі тут була, то я неодмінно віднайду, коли, як і чому.

Хол усміхнувся.

— Може, поїдемо в моєму авті? Я був би радий відвезти тебе туди, куди ти тільки захочеш.

Мередіт замислилась. Це дало б їй більше часу для нотаток, уважного вивчення місцевості та звіряння мапи.

— Звісно, чом би й ні.

Коли вони проходили крізь двері та спускалися сходами, Мередіт відчула, як дівчина з фотографії на стіні дивиться їй услід.

РОЗДІЛ 45

У денному світлі під’їзна алея та прилегла територія виглядали інакше. Жовтневе сонце затопило парк і забарвило все насиченими кольорами. Крізь напіввідчинене вікно автомобіля Мередіт уловила запах змокрілих учорашніх вогнищ із сухого листя й аромат підігрітої сонцем вологої трави. Трохи далі розсіяні промені сонця падали на темно-зелені кущі та високий самшитовий живопліт. Усе довкола мало золотисто-сріблясті обриси.

— Ми поїдемо в обхід, сільською дорогою до Рен-ле-Шато. Так набагато швидше, ніж пхатись до Куїзи, а потім назад.

Підіймаючись лісистими пагорбами, дорога звивалась і петляла. Дерева буяли всіма відтінками зеленого, коричневого та червоного й мідно-каштанового — горіхи, дуби, яскраво-жовтий рокитник, срібляста ліщина та біла береза. На землі, під соснами, лежали величезні шишки, наче залишені кимсь для того, щоб позначити ними шлях.

Іще один поворот — і раптом вони вискочили з лісу на обшир луків і пасовиськ.

Забачивши перед собою такі пейзажі, Мередіт збадьорилась і повеселішала.

— Як тут гарно! Така разюча краса!

— Я дещо пригадав, і воно, на мою думку, може тебе зацікавити, — сказав Хол. Мередіт відчула в його голосі посмішку. — Коли я сказав своєму дядькові, що сьогодні вранці поїду, і пояснив, куди й чому, то він нагадав мені про здогадний зв’язок між Дебюссі та Рен-ле-Шато. Він був напрочудувічливий і всіляко намагався посприяти.

Мередіт здивовано поглянула на Хол а.

— Ти, мабуть, жартуєш?

— А я гадав, що ти знаєш основні легенди цього краю.

Мередіт похитала головою.

— Навряд чи.

— Саме це село надихнуло всі оті «Свята кров і священний Грааль», «Код да Вінчі», «Спадщина тамплієрів»… Розумієш, куди я хилю? Кревна лінія Христа.

Мередіт скорчила гримасу.

— Вибач. Я дівчина, котра більше цікавиться біографіями, історією й таким іншим. Фактами, а не художньою літературою.

Хол розсміявся.

— Зараз я коротко розповім. Ідеться про те, що Марія Магдалина насправді була одружена з Христом. Після того, як його розіп’яли, вона втекла; дехто каже, щодо Франції. Марсель, а також багато інших міст проголошують своє право називатися тією місцевістю, де дружина Христа вперше досягла берегів Франції. І ось тепер припускають, що через дев’ятсот років, 1891-го, священик з Рен-ле-Шато, Беренже Соньєр, натрапив на старовинний пергамент із кревною лінією Христа, виписаною ще від початку нашої ери.

Мередіт від несподіванки аж заціпеніла.

— Тисяча вісімсот дев’яносто першого?

Хол кивнув.

— Саме тоді Соньєр і розпочав широку реконструкцію, що розтягнулася на багато років — почалася вона з церкви, а потім охопила і парк, і цвинтар, і прилеглі приміщення… — раптом Хол замовк, і Мередіт відчула на собі його погляд.

— З тобою все гаразд? — спитав він.

— Звісно, — швидко відповіла вона. — Вибач. Розповідай далі.

— Здогадно, пергаменти з кревною лінією Христа дуже давно були сховані у вестготській колоні. Одначе багато хто з місцевих мешканців гадає, що від початку й до кінця це було звичайнісіньке шахрайство. У документах часів Соньєра не згадується ні про які таємниці, пов’язані з Рен-ле-Шато. Нічого, окрім згадки про несподіване й істотне зростання матеріального статку панотця Соньєра.

— Він розбагатів?

Хол кивнув.

— Церковні зверхники звинуватили його в симонії, тобто він відправляв службу за гроші. Його ж парафіяни виявились більш поблажливими. Вони припускали, що він знайшов якийсь вестготський скарб, і не дорікали йому, бо він, на їхню думку, значну частину цього скарбу витратив на церкву й на допомогу нужденним.

— А коли помер Соньєр? — спитала Мередіт, пригадавши дати на меморіальній дошці в церкві Рен-ле-Бена.

Хол глянув на неї своїми небесно-блакитними очима.

— Тисяча дев’ятсот сімнадцятого року. І все заповів своїй економці, Марі Денарно. А різні релігійні змовницькі теорії вперше почали оприлюднювати лише в 1970-х.

Мередіт занотувала почуте. Прізвище Денарно кілька разів зустрічалось їй на цвинтарі в Рен-ле-Бені.

— А що думає твій дядько про всі ці історії?

Хол ураз спохмурнів.

— Гадає, що це сприяє готельному бізнесу, — відповів він і замовк.

Оскільки стосунки між ним та його дядьком навряд чи можна було назвати приязними, Мередіт дивувало, чому ж Хол нікуди не поспішає їхати після похорону батька. Утім, одного погляду на його обличчя було досить, аби пересвідчитись у несвоєчасності цього запитання, тому вона зволіла промовчати.

— До речі, про Дебюссі, — обережно почала вона. — Який він має стосунок до всього цього?

Хол зітхнув, явно збираючись із думками.

— Даруй. Уважається, що існувало таємне товариство, яке охороняло пергаменти про кревну лінію Христа. Здогадно, ця організація мала у своїх лавах відомих людей, знакові постаті, якщо так можна висловитись. Серед них були, наприклад, Леонардо да Вінчі. І Дебюссі.

Мередіт була настільки вражена, що не втрималась і вибухнула сміхом.

— Знаю-знаю, — теж засміявся Хол. — Проте я лише переповідаю цю історію в тій формі, у якій почув її від свого дядька.

— Це цілковитий абсурд. Дебюссі жив своєю музикою й заради неї. До того ж він не мав схильності до членства в усіляких там клубах чи товариствах. Він був дуже скритним, некомунікабельним і підтримував взаємини лише з вузьким колом друзів. Тому думка проте; що він міг очолювати якесь таємне товариство виглядає просто дикою та божевільною. — Мередіт витерла очі краєчком рукава. — А які є докази на підтримку цієї химерної теорії?

Хол знизав плечима.

— Соньєр справді підтримував взаємини з багатьма впливовими парижанами й іншими гостями курорту Рен-ле-Шато. Серед них були глави держав, співаки… Наприклад, така собі Емма Кальве. Розумієш, куди я хилю?

Мередіт замислилась.

— Французьке сопрано… І епоха збігається, але я впевнена, що вона ніколи не співала провідних партій у творах Дебюссі. — Мередіт знову зробила запис у своєму блокноті. — Утім, я перевірю.

— Отже, ця теорія може підтвердитись?

— Будь-яка теорія може підтвердитись, якщо добряче постаратися. Однак правдивішою вона від цього не стане.

— І це каже справжній науковець.

Мередіт відчула легку іронію в його голосі.

— Це каже людина, котра половину свого життя провела в бібліотеках. Реальне життя набагато складніше. Заплутаніше. Факти перекривають один одного й часто один одному суперечать. Ти знаходиш якийсь доказ і думаєш — ось воно, нарешті! І відразу ж натрапляєш на ще одне свідчення, яке ставить усе з ніг на голову.

Якийсь час Мередіт і Хол приязно мовчали, заглибившись у власні думки. Проминувши величеньку ферму, вони перетнули місток. Мередіт помітила, що ландшафт по цей бік пагорба змінився. Був не такий зелений. З пожовклої землі стирчали деінде сірі валуни, схожі на зуби. Наче підземний світ, переживши кілька потужних землетрусів, злобливо вищирився, показуючи своє справжнє лице. То тут, то там траплялися смуги червоної глини, схожі на незагоєні рани. Тут навколишня місцевість була менш гостинною, навіть непривітною.

— Озираючись довкола, — нарешті мовила Мередіт, — розумієш, як мало змінився первісний ландшафт. Якщо прибрати автомобілі та будинки, то залишаються гори, долини й ущелини, що існували десятки тисяч років тому.

Вона побачила, як її слова змусили Хола напружитись. В обмеженому просторі авта гостро відчувалося його рівномірне спокійне дихання.

— Минулої ночі я цього не побачила. Усе здалося мені надто дрібним, надто незначущим, щоб бути центром якихось важливих подій. Утім, зараз… — Мередіт перервалася. — Саме тут, у цьому місці, відчуваєш зовсім інший масштаб того, що відбувається. І це робить імовірнішою думку про те, що Соньєр міг знайти в цих краях щось дійсно цінне. — Вона зробила паузу. — Не знаю, знайшов він що-небудь чи ні, але цей ландшафт забезпечує належний, так би мовити, фон для такої теорії.

Хол кивнув головою.

— Реде — так у давнину називався Рен-ле-Шато — був колись центром Вестготської імперії на півдні. У п’ятому, шостому та сьомому століттях. Але чи не завеликий це час — із твого професійного погляду, — щоб якась важлива річ лежала незнайденою? Якби в цих краях справді було сховане щось значуще, вестготське або навіть давньоримське, то чому його знайшли тільки 1891 року?

— Зовсім не обов’язково, — відповіла Мередіт. — Згадай сувої Мертвого моря. Дивно, еге ж, як одні речі випадково виринають із глибини століть, а інші так і лишаються незнайденими впродовж тисячоліть. У туристичному путівникові зазначено, що біля села Фа є вестготська сторожова башта, а на цвинтарі в селі Касень — вестготські хрести. І все це віднайшли досить недавно.

— Хрести? — перепитав Хол. — Вестготи були християнами? А я й не знав.

Мередіт кивнула.

— Химерно, правда ж? Цікаво, що саме вестготи мали традицію ховати своїх королів і знать у потаємних гробницях разом з їхніми скарбами, а не на цвинтарях поблизу церкви. Їх ховали разом із мечами, коштовними пряжками, діамантами, фібулами, чашами, хрестами й іншими речами. Звісно, це породило ті самі проблеми, з якими зіштовхувались і стародавні єгиптяни.

— Як уникнути розграбування гробниць.

— Саме так. Тому вестготи розробили спосіб побудови потаємних поховань під річковим дном. Він полягав у тому, що тимчасово загатою перекривали річку, а її русло скерували в обхід. Після цього викопували поховальну камеру й відповідним чином її облаштовували. Після того як у неї поміщали короля чи знаменитого воїна з його скарбами, камеру щільно закривали й маскували мулом, піском, гравієм та камінням, а потім руйнували загату. Вода поверталась у старе річище, а король зі своїми скарбами безслідно й навічно зникав з лиця землі.

Глянувши на Хола, Мередіт побачила, що її слова збурили в ньому думки про щось інше.

Однак їй важко було здогадатись, про що саме. Після всього пережитого він поводився то розкуто й відверто, то нагадував людину, котра несе на своїх плечах тягар нещасть усього світу.

А може, він волів би зараз бути в якомусь іншому місці?

Мередіт відвернулась і стала дивитися на дорогу попереду. Якщо Хол захоче довіритися їй, то він неодмінно це зробить. І не треба його підганяти.

Вони підіймалися дедалі вище по голому схилу гори, аж поки не зробили ще один крутий поворот.

— Приїхали, — сказав Хол.

РОЗДІЛ 46

Мередіт утупилась у вітрове скло поперед себе.

На запаморочливій висоті, якраз над ними, на крутому схилі гори приліпилася купка житлових будинків та інших споруд. Неподалік виднівся щит, який гостинно запрошував приїжджих до Рен-ле-Шато.

Так ось воно, це таємниче місце!

Із живоплоту над дорогою їх вітали білі й пурпурові квіти, серед яких траплялися й такі, що нагадували величезні гіацинти.

— Тут навесні повно диких маків, — сказав Хол, простеживши за її поглядом. — Краса неповторна.

За кілька хвилин вони припаркувались на запиленій стоянці, з якої відкривався краєвид на всю От Вале, і вийшли з автівки. Мередіт затримала погляд на величній панорамі гір та долин, а потім глипнула на саме село.

Відразу за ними, у центрі стоянки, стояла кам’яна водокачка, на якій із південного боку було зображено точки літнього та зимового сонцестоянь.

Нагорі був напис. Прикривши рукою очі від сонця, Мередіт прочитала його.

Аісі Іо terns s’en

Va res I’Eternitat

Вона витягла фотоапарат і зробила знімок.

На краю стоянки був щит із мапою місцевості. Хол скочив на низеньку стіну й почав показувати, де і що є: гірські піки Буґарах, Суларак і Безу, містечка Квіян на півдні та Еспераза на південному заході, Арк та Рен-ле-Бен на сході.

Мередіт набрала повні груди повітря. Безкрає небо, обриси далеких гірських піків, чітка лінія ялин, квіти вздовж дороги, башта вдалині. Пейзаж забивав дух, уражав своєю красою, і їй чомусь пригадалися карти Таро й фігура Дочки мечів. Мабуть, саме це довкілля й могло надихнути на створення карт Таро.

— Тут сказано, — озвався Хол, — що ясної сонячної днини з цієї точки можна побачити аж двадцять два села.

Він посміхнувся, зіскочив униз і вказав на гравійну стежину, що вела зі стоянки.

— Наскільки я пам’ятаю, до церкви та музею — сюди.

— А це що? — спитала Мередіт, уставившись на приземкувату зубчасту вежу, збудовану так, що з неї відкривався краєвид на долину.

— Це вежа Магдала, — пояснив Хол, простеживши за поглядом Мередіт. — Завершуючи свою програму реконструкції 1898-99 років, Соньєр збудував бельведер — оглядовий майданчик — із просто неймовірною панорамою, яка з нього відкривається. До майданчика веде брукована стежина, що тягнеться вздовж південного краю парку. У тій вежі зберігалась його бібліотека.

— Оригінальне зібрання, безперечно, зараз не в тій вежі?

— Навряд чи, — відповів Хол. — Я підозрюю, що вони зробили те саме, що мій татко зробив у Домен де ля Кад: залишили в засклених шафах кілька томів для створення відповідної атмосфери, та й по всьому. Якось він телефонував мені, щоб поділитися своєю радістю: він придбав цілу партію старих книжок на барахолці у Квіяні.

Мередіт насупилась.

— То був розпродаж старих речей, — пояснив Хол.

— Зрозуміло, — усміхнулася вона. — Значить, твій батько займався-таки повсякденними справами готелю?

Обличчя Хола знову посумнішало.

— Тато відповідав за фінансовий бік справи й час від часу приїздив сюди з Великої Британії. Це був проект мого дядька. Він знайшов цю місцину, він переконав батька вкласти в готель гроші, контролював реконструкцію й ухвалював усі поточні рішення. — Хол зробив паузу. — Тобто до цього року. Тато вийшов на пенсію та змінився. Змінився на краще. Став більш розкутим, невимушеним, насолоджувався життям. Він досить часто приїздив сюди в січні й лютому, а в травні назавжди перебрався в ці краї.

— А як до цього поставився твій дядько?

Хол засунув руки в кишені й задумливо уставився собі під ноги.

— Важко сказати.

— А твій батько раніше збирався після виходу на пенсію перебратись до Франції?

— Якщо чесно, то не знаю, — відповів Хол. Мередіт почула в його голосі суміш гіркоти й сум’яття, і хвиля співчуття та симпатії накотилась на неї.

— Мабуть, ти намагаєшся осмислити й скласти докупи останні місяці життя свого батька, — лагідно сказала вона, добре розуміючи його душевний стан.

Хол підняв голову й дещо здивовано глянув на неї.

— Саме так. Ми не були з ним дуже близькими. Моя мати померла, коли мені було вісім, і мене відправили до пансіону. Навіть коли я приїздив на вихідні додому, татко завжди працював. Правду кажучи, ми майже не знали один одного. — Хол помовчав. — Одначе впродовж останніх двох років ми почали бачитися частіше. Я відчував, що завинив йому.

Відчуваючи, що Холові треба дати змогу виговоритись, Мередіт не стала допитуватися, що він хотів цим сказати. Натомість вона ставила йому начебто цілком безневинні запитання, щоб потроху вивідати щось дійсно важливе.

— А чим він займався до виходу на пенсію?

— Інвестиційною банківською діяльністю. Виключно через брак уяви після закінчення університету я пішов працювати до тієї самої фірми.

— Тож є ще одна причина, з якої ти кинув роботу? — спитала Мередіт. — Ти успадкував частку свого батька в Домен де ля Кад?

— Це скоріше привід, а не причина. — Хол помовчав. — Мій дядько хоче викупити мою частку. Він іще мені не сказав про це, але з нього видно. Утім, мені чомусь здається, що батько волів би, щоб я продовжив його справу.

— А ти ніколи не говорив з ним про це?

— Ні. Ми не поспішали. Хто знав, що так станеться? — Він повернувся до Мередіт. — Ніхто й гадки не мав.

Розмовляючи, вони повільно наблизились до елегантної вілли, що виходила прямо на вузеньку вуличку. Напроти неї розташувався чепурненький саду класичному стилі з чималим басейном та кафе. Дерев’яні віконниці були зачинені.

— Уперше я побував тут із татком років шістнадцять-сімнадцять тому, — сказав Хол. — Тоді ні він, ані його брат і гадки не мали, що колись їм доведеться вести спільний бізнес.

Мередіт подумки посміхнулася. Тепер вона втямила, чому Хол так добре знав Рен-ле-Шато, хоча про решту краю не відав майже нічого. Це містечко було дорогим для хлопця через те, що в ньому він відчував духовний зв’язок зі своїм батьком.

— Зараз тут усе зовсім по-іншому, а тоді це було досить запущене місце. Церкву відчиняли на кілька годин на день, а за порядком уній стежила моторошного вигляду хранителька, уся в чорному. Вона лякала мене до смерті. А оце — Вілла Бетанія, — сказав Хол, показуючи на масивну споруду, коло якої вони зупинилися. — Соньєр збудував її радше для гостей, аніж для себе. Коли я приїхав сюди з батьком, вона була відкрита для відвідин, але якось непродумано й недбало. Можна було зайти в одну з кімнат і зненацька побачити воскову фігуру Соньєра, що сидить у ліжку.

Мередіт поморщилась.

— Який жах!

— Усі папери й документи були виставлені в незамкнених скляних шафах у сирих неопалюваних приміщеннях під бельведером.

Мередіт усміхнулась і скрушно похитала головою.

— Кошмар архівного працівника.

Хол кивнув рукою в бік поручнів, що відокремлювали стежку від саду.

— А тепер, як бачиш, це місце перетворилося на основну туристичну принаду. Самий же цвинтар, де Соньєр похований поруч зі своєю економкою, закрили для відвідувачів у грудні 2004 року, коли вийшов на екрани «Код да Вінчі», і кількість відвідувачів зросла неймовірно. Це тут, неподалік.

Вони йшли мовчки, аж поки не опинилися біля масивних металевих воріт, що закривали вхід до цвинтаря.

Мередіт закинула голову, щоб прочитати напис на висячій порцеляновій табличці.

Memento homo quia pulvis es et in pulverem reverteris.

— Що це означає? — спитав Хол.

— Пам’ятай людей, що з праху постали й у прах пішли, — відповіла Мередіт. Вона мимовільно здригнулася. Було в цьому місці щось бентежне та зловісне. Попри безлюдні вулиці виникло якесь химерне відчуття, що хтось витає над ними в повітрі й за всім пантрує невсипущим оком. Витягнувши свій блокнот, вона записала латинський вислів.

— Ти отак усе занотовуєш?

— Так, усе. Професійна звичка.

Мередіт осміхнулася Холу, і він посміхнувся у відповідь.

Жінка з полегкістю зітхнула, коли цвинтар лишився позаду. Вона пройшла слідом за Холом повз кам’яне розп’яття, а потім вони звернули на ще одну вузеньку стежку, що привела до невеличкої статуї Богоматері Лурдської за огорожею з кованого заліза.

На підніжжі прикрашеної камінної колони виднівся викарбуваний напис «КАЯТТЯ ТА СПОКУТА», а також «МІСІЯ 1891 року».

Мередіт здивовано уставилася на дату. Здавалося, від неї нікуди подітися. Усюди — та сама дата.

— А оце, вочевидь, ота справжня вестготська колона, усередині якої й знайшли пергамент із кревною лінією Христа, — пояснив Хол.

— Отже, вона пустотіла?

Він знизав плечима.

— Певно, що так.

— Це повне безумство — залишати його тут, — зауважила Мередіт. — Якщо цей край як магнітом притягував прихильників змовницьких теорій і мисливців за скарбами, то невже керівники того таємного товариства не боялися, що пергамент урешті-решт хтось знайде?

Мередіт пильно придивилась до лагідних очей та стулених вуст статуї, що стояла на вершечку колони. І що довше вона дивилася, то виразніше проступали на ласкавому кам’яному обличчі подряпини, борозни й канавки. Наче хтось подовбав статую різцем чи стамескою.

Що за чортівня? Не вірячи власним очам, вона підступила ближче, простягнула руку й доторкнулася до каменю.

— Що таке, Мередіт? — спитав Хол.

Поверхня виявилась рівною. Швидко, наче обпікшись, жінка відсмикнула руку. Нічого нема. Мередіт глянула на долоню, немов сподіваючись побачити на ній якийсь знак.

— Щось трапилося? — спитав Хол.

Нічого. Просто в мене галюцинації, — подумала Мередіт.

— Усе гаразд, — спокійно відповіла вона. — Просто сонце засліпило очі.

Хол був явно стурбований, і Мередіт мимоволі спіймала себе на думці, що їй це сподобалось.

— Так що ж трапилося з пергаментами після того, як Соньєр їх знайшов?

— Здогадно, він відвіз їх до Парижа на експертизу.

Мередіт насупилась.

— А оце вже щирісінька дурня. Чому він мав їхати до Парижа? Логічніше було б для нього, як для католика, податися до Ватикану.

Хол розсміявся.

— Бачу, що ти дійсно книжок не читаєш!

— Спробую заперечити, — сказала Мередіт. — Найімовірнішим контраргументом буде ось який: священик не довіряв Ватикану, бо побоювався, що там цей документ знищать.

Хол ствердно кивнув.

— Це найвідоміша теорія. Татко особливо наголошував на тому, що Церкві було набагато простіше позбутися звичайного парафіяльного священика, котрому пощастило натрапити на якусь таємницю — наприклад, на свідоцтво про шлюб чи на документи про предків аж до початку нашої ери, — аніж намагатися купити його мовчання.

— Слушна думка.

Хол помовчав.

— Хоча він мав щодо цього зовсім іншу теорію.

Піймавши якусь нову інтонацію в його голосі, Мередіт обернулась і поглянула йому у вічі.

— Що це за теорія?

— Вона полягає в тому, що ця сага про Рен-ле-Шато є лише ширмою, навмисною спробою відвернути увагу від подій, які водночас відбуваються в Рен-ле-Бені.

Холодні мурашки пробігли по спині Мередіт.

— Ширмою для чого?

— Відомо, що Соньєр був приятелем родини, яка володіла маєтком Домен де ля Кад. У цих краях сталася низка непояснимих убивств — чи то вовк, чи то рись, — але наростали чутки, що по селах шастає диявол і робить свою чорну справу.

То були сліди кігтів.

— Хоча про справжню причину пожежі в маєтку 1897 року так і не дізнались, існує досить переконливе свідчення того, що його підпалили навмисне. Можливо, для того, щоб позбутися диявола, котрий, згідно з чутками, ховався саме на території маєтку Домен де ля Кад. Щось подейкували також про колоду карт Таро, котра начебто мала якийсь стосунок до цього маєтку. Здогадно, Соньєр теж мав до цього якийсь стосунок.

Колода Буска.

— Я лише знаю те, що саме через це посварилися мій тато й дядько.

— Посварилися? — спитала Мередіт, заледве намагаючись не виказати свого хвилювання.

— Це було якраз наприкінці квітня, коли татко вирішив лишитися тут назавжди. Я саме був у Його лондонській квартирі. Коли я ввійшов до кімнати, мені вдалось уловити лише закінчення їхньої розмови. Вірніше, не розмови, а суперечки. Я мало що почув, але йшлося, здається, про те, що інтер’єр соньєрівської церкви був копією якоїсь давньої гробниці.

— Ти не спитав батька, що малося на увазі?

— Він не хотів про це розмовляти. Сказав тільки, що дізнався про вестготський мавзолей на території Домен де ля Кад, гробницю, зруйновану в той самий час, коли зайнявся будинок. Усе, що лишилося, — це купка каменів, фактично руїни.

На мить Мередіт відчула спокусу в усьому зізнатися Холу. Розповісти йому про ворожіння на картах Таро в Парижі, про вчорашній кошмар, про карти, що зараз лежать у шафі. Про справжню причину свого приїзду до Рен-ле-Бена. Проте щось стримало її. Бо наразі Хол воював зі своїми власними демонами. Вона насумрилася, згадавши про чотиритижневий інтервал між нещасним випадком і похороном.

— А що саме трапилося з твоїм батьком, Холе? — спиталася вона. І відразу ж замовкла, збагнувши, що зайшла надто далеко й надто швидко. — Вибач, може, з мого боку було недоречно питати про це…

Хол накреслив на землі фігуру кінчиком черевика.

— Та ні, усе нормально. Його авто злетіло з дороги на повороті перед Рен-ле-Беном. Перекинулося й упало в річку. — Він говорив монотонно, наче намагаючись приховати й стримати свої емоції. — Поліція нічого не могла зрозуміти. Ніч була ясною, а видимість доброю. Не було дощу чи якоїсь мрячки… А найгіршим було те, що…

Хол на мить замовк.

— Не треба казати, якщо тобі важко, — лагідно мовила Мередіт, поклавши руку йому на спину.

— Катастрофа сталася після опівночі, тому автомобіль знайшли лише вранці, за кілька годин. Батько намагався вибратись, бо дверцята були напіввідчинені. Але тварини добулися до нього першими. Його тіло й обличчя були сильно понівечені пазурами.

— Даруй, що я про це спитала.

Мередіт озирнулася на статую, намагаючись не пов’язувати трагічний інцидент 2007 року з давні ми легендами й забобонами цього краю, але зв’язок напрошувався сам по собі.

Усі системи пророкування, як і сама музика, працюють через схеми.

— Річ у тім, що я б змирився з ситуацією, якби це був трагічний випадок. Але мені сказали, що перед поїздкою мій батько випив. А це те, чого не могло бути в принципі. Я це точно знаю. — Хол стишив голос. — Батько ніколи не пив за кермом: Ніколи. Якби я знав достеменно, що саме трапилося, то все було б гаразд. Ну, не гаразд, я маю на увазі, мені було б набагато простіше й легше змиритися з тим, що сталося. Проте мене гнітить оця невідомість. Як він узагалі опинився на тому відтинку дороги? Та ще й у такий час?

Мередіт пригадала заплакане обличчя своєї справжньої матері та кров під її нігтями. Їй пригадалися старовинні фотографії, аркуш із музикою та порожнеча в душі, яка привела її в цей куточок Франції.

— Мені важко боротися з незнанням, — повторив Хол.

Ти мене розумієш?

Мередіт обійняла його й притиснула до себе. Він відповів узаємністю, пригорнув її, і вона буквально загубилася на його широких грудях. Мередіт вдихала запах його крему для гоління, а ворсинки Холового светра приємно лоскотали їй носа. Вона відчувала його запал, його гнів, його шаленство, а за всім цим — відчай.

— Так, — тихо сказала Мередіт. — Я тебе добре розумію.

РОЗДІЛ 47

Домен де ля Кад

Джуліан Лоуренс почекав, поки кастелянші приберуть на другому поверсі, а потім вийшов зі свого кабінету. Поїздка до Рен-ле-Бена й назад забере не більше ніж дві години. Часу він мав удосталь.

Коли Хол сказав йому, що їде, та ще й: із дівчиною, першою реакцією Джуліана було полегшення. Вони навіть кілька хвилин поговорили, і Хол жодного разу не зірвався. Може, племінник нарешті вирішив змиритися з тим, що сталось, і зайнятися своїми власними справами? Замислитись, як жити далі? Може, він відкинув свої сумніви?

Наразі в Джуліана лишалися деякі незакінчені справи. Він уже встиг натякнути Холові, що хотів би викупити успадковану ним частку Домен де ля Кад, але не поспішав прискорювати події. Він знав, що йому доведеться почекати до похорону й трохи після нього, але вже починав відчувати, що йому вривається терпець.

Проте потім під час їхньої розмови Хол прохопився, що дівчина, про яку йшлося, була письменницею, і це змусило Джуліана насторожитись і замислитися. Зважаючи на поведінку племінника впродовж останніх чотирьох тижнів, він не відкидав тієї думки, що хлопець спробує зацікавити журналістку історією про загибель свого батька — просто так або на злість дядькові.

Джуліан перевірив реєстраційну книгу й пересвідчився, що ця дівчина була американкою, що звали її Мередіт Мартін і що вселилася вона до п’ятниці. Він не знав, була вона знайома з Холом чи ні; може, племінник просто хотів скористатися можливістю поплакатись комусь у жилетку. Хоч так, хоч сяк, а Джуліан не міг допустити, щоб Хол використав цю дівчину для того, щоб здійняти серйозну бучу. Ще бракувало йому, щоб його плани були зруйновані плітками й туманними натяками!

Джуліан піднявся службовими сходами, пройшов коридором і за допомогою дубліката ключа проник до номера Мередіт. Він зробив кілька поляроїдних знімків, щоб потім надати кімнаті попереднього вигляду, і став обшукувати кімнату, почавши з нічного столика. Джуліан швидко понишпорив у шухлядах, але не знайшов там нічого цікавого, окрім двох авіаквитків — один з Тулузи до аеропорту Орлі в Парижі, а другий — зворотний квиток до Сполучених Штатів на одинадцяте листопада.

Потім він перейшов до бюрка. Переносний комп’ютер був увімкнений у мережу. Він підняв кришку й завантажив його. Це було легко зробити, бо операційна система не мала пароля, й американка послуговувалась готельним бездротовим доступом.

За десять хвилин Джуліан передивився її електронну пошту — нудні побутові дрібниці, нічого цікавого для нього, — перевірив сайти, на які вона нещодавно заходила, й відкрив кілька збережених файлів. Ніщо з переглянутого не свідчило про те, що ця дівчина — журналістка, котра приїхала рознюхати якусь сенсацію. То була, головним чином, місцева історія. Були там також нотатки про дослідження в Англії, а потім пішли зовсім нецікаві речі — адреси, дати, імена, які стосувалися, здебільшого, Парижа.

Потім Джуліан почав відкривати файли з фотографіями й переглядати їх у хронологічному порядку. Кілька перших знімків були зроблені в Лондоні. Потім ішли файли з паризькими фото — вуличні сцени, знамениті місця, навіть табличка з годинами роботи парку Монсо.

Остання група файлів мала назву «Ре-ле-Бен». Він відкрив її та почав передивлятися знімки. І Вони його збентежили. Серед них було кілька фото берега річки з північного в’їзду до містечка, зокрема — місток і тунель, причому саме того місця, де автомобіль Сеймура злетів з дороги.

Там були ще світлини цвинтаря позаду церкви. Джуліан визначив точний час одного знімку, зробленого з критого церковного ґанку в напрямку Пляс де Дьо Рен. Він схрестив руки за головою. У нижньому правому кутку фотографії він побачив частину скатертини, на якій лежала книга співчуттів.

Джуліан насупився. Мередіт Мартін була в Рен-ле-Бені минулого вечора та знімала похорон і місто.

Чому?

Скопіювавши ці фото на свою флешку, він спробував вигадати для них якесь безневинне пояснення, але не зміг.

Лоуренс вимкнув комп’ютер і закрив його, залишивши все точнісінько так, як і було, а потім перейшов до гардероба. Зробивши ще кілька поляроїдних знімків, він методично обшукав кожну кишеню, стос футболок і взуття — і нічого цікавого не надибав.

На дні гардероба, під чоботями й туфлями на високих підборах, лежала м’яка дорожня сумка. Присівши навпочіпки, Джуліан розстебнув застібку-блискавку й зазирнув у головне відділення. Воно було порожнім — за винятком двох шкарпеток і намиста в жорсткій упаковці. Він помацав у всіх закутках, але не знайшов нічого. Після цього Джуліан почав обдивлятися бокові зовнішні кишені. Великі симетричні відділення з обох протилежних кінців виявились порожніми, і він перейшов до трьох менших кишень по обидва боки сумки. Потім Джуліан підняв її, перевернув і потрусив. Вона виявилась досить важкою. Засунувши руку всередину, він потягнув за картонну прокладку на дні. Почувся звук, з яким розкривається застібка-липучка, прокладка відстала, і під нею виявилося ще одне відділення. Засунувши в нього руку, Джуліан витяг звідти квадратний пакунок, замотаний у чорний шовк. Великим і вказівним пальцями він розгорнув його з чотирьох боків.

І закляк на місці. На нього дивилось обличчя Справедливості.

На мить йому здалося, що в нього галюцинації, але потім він здогадався, що то лише ще одна колода карт. Джуліан розклав їх віялом і двічі переглянув.

Друковані, ламіновані — то не були оригінальні карти Буска. Соромно з його боку й непробачно, що він їх переплутав, хоча б і на секунду.

Він постояв, затиснувши колоду в руці, а потім став лихоманково перебирати карти — а раптом там є щось інше, відмінне від оригіналу?

Утім, нічого відмінного в цій колоді не виявилось. Вона була точнісінько такою, як і та, що зберігалась у його кабінеті в сейфі. Такі самі написи, такі самі зображення.

Відкинувши мимовільний страх і спантеличення, Джуліан ледь не силоміць змусив себе задуматись. Ця знахідка кардинально все змінювала, особливо у світлі недавньої інформації, здобутої з розкопок вестготського поховання у Квіяні. Серед речей, знайдених у гробниці, була сланцева дошка, що підтверджувала наявність інших поховань в околицях Домен де ля Кад.

Сьогодні вранці йому ще не вдалося зв’язатися зі своїм інформатором.

Проте відразу ж виникало запитання: звідки в Мередіт Мартін узялася ця колода карт Буска? І до того ж захована на самісінькому дні дорожньої сумки? Це не може бути якоюсь випадковістю. А що, як вона знає про оригінальну колоду та її зв’язок з Домен де ля Кад?

Що ще тут може бути? Можливо, Сеймур сказав Холові більше, ніж він, Джуліан, уважав? А якщо Хол не просто випадково зустрівся тут із нею, а привіз її навмисне, то, можливо, зовсім не для того, щоб розслідувати автокатастрофу, а щоб знайти оригінальну колоду Буска?

Джуліанові терміново закортіло випити. Думка, що Хол коли-небудь зможе дістатися до колоди Буска, вразила його, наче блискавка, і його обличчя вмить укрилося рясними краплинами поту.

Загорнувши копію колоди в чорний шовк, він поклав її в сумку, а сумку повернув на дно гардероба. Потім востаннє озирнувся, роздивляючись кімнату. Усе виглядало так, як і спочатку. Якщо якась річ лежатиме не на своєму місці, то це завжди можна буле списати на недбалість кастелянш. Швидко вислизнувши з номера, Джуліан пішов по коридору до службових сходів.

Уся операція від початку до завершення забрала не більше як двадцять п’ять хвилин.

РОЗДІЛ 48

Рен-ле-Шато

Хол першим розтулив обійми. Його блакитні очі світилися радісним передчуттям і мимовільним подивом. Щоки його трохи почервоніли.

Мередіт теж зробила крок назад. Сила емоцій, яка на мить так безоглядно притягнула їх одне до одного, змусила їх почуватися трохи ніяково.

— Ага, так про що ми там говорили? — спитався Хол, засовуючи руки в кишені.

— Про щось, — осміхнулася Мередіт.

Повернувшись до дерев’яних воріт, Хол штовхнув їх. Потім насумрився та знову штовхнув. Мередіт почула, як забряжчав засув.

— Зачинено, — сказав Хол. — Неймовірно, але музей зачинений. Вибач. Треба було заздалегідь зателефонувати.

Вони перезирнулись і розсміялися.

— Водолікарню в Рен-ле-Бені теж закрили, — промовила Мередіт. — Аж до тридцятого квітня.

Пасмо неслухняного кучерявого волосся знову впало на обличчя Холу. Мередіт відчула нестримне бажання поправити його,! але швидко оволоділа своїми емоціями й стояла, узявшись під боки.

— Хоч церква працює, і то добре, — сказав Хол.

Мередіт підійшла до нього, усім тілом відчуваючи його фізичну присутність. Здавалося, він займав усю стежину.

Хол показав на трикутний портик над дверима церкви.

— Отой напис — TERRIBILIS EST LOCUS ISTE — став іще однією причиною, через яку змовницькі теорії стосовно Рен-ле-Шато набули такого поширення, — сказав він і прокашлявся. — Ця фраза фактично перекладається як «Це місце вселяє побожний трепет». Тут terribilis треба перекладати в старозавітному сенсі, а не як «terrible», тобто «страшний», проте, як можна легко здогадатися, прихильники цих теорій перекладають це слово саме як «страшний». Тобто вони вважають, що це місце вселяє страх, а не побожний трепет.

Мередіт подивилась угору й побачила на вершечку ще один, ледь помітний напис. IN HOC SIGNO VINCES. Знову цей вислів Костянтина, християнського імператора Візантії. Вона вже бачила його на меморіальному знакові Анрі Буде в Рен-ле-Бені. Мередіт уявила, як Лaypa розкладає по столу карти. Імператор був однією з фігур великого аркана й посідав місце неподалік Чарівника та Жриці, на самому початку колоди. А ще їй пригадався пароль, який вона надрукувала, щоб мати доступ до Інтернету й передивитися свою електронну пошту…

— А хто вигадав пароль для готельної мережі? — спитала вона.

Хол відповів, дещо здивований цим недоречним запитанням.

— Мій дядько, — сказав він без вагання. — Тато не надто добре розбирався в комп’ютерах. — Він узяв її за руку. — Ходімо?

Перше, що вразило Мередіт, коли вони зайшли до церкви — це її дуже маленькі розміри, наче церкву збудували в масштабі три чверті. Здавалось, у ній було порушено всі перспективи та пропорції.

На стіні праворуч висіли написані від руки оголошення, деякі французькою, інші — ламаною англійською. З динаміків, що висіли в кутках, линув тихий і простий григоріанський спів під звуки органної музики.

— Вони все підчистили та піддали цензурі, — стиха мовив Хол. — І щоб заперечити всі чутки про загадковий скарб і таємні товариства, тепер намагаються всьому надати католицького змісту. Наприклад, ось це. — Він постукав пальцем по одному з написів. — Ось поглянь. «У цій церкві найголовніший скарб — це ви».

Утім, Мередіт уже придивлялася до чаші зі святою водою, що стояла відразу ж біля дверей з лівого боку. Кропильниця покоїлась на плечах статуетки диявола три фути заввишки. Злобливе червоне обличчя, скрючене тіло, пронизливий погляд блакитних очей. Вона вже бачила цього демона раніше. На столі у ворожки Лаури.

Диявол. Карта номер XV у колоді Таро Буска.

— Це Асмодей, — пояснив Хол. — Традиційний хранитель скарбів і таємниць, будівничий храму Соломона.

Мередіт торкнулася вишкіреного демона — холодного й крейдяного на дотик. Поглянувши на його скрючені руки з пазурами, вона мимоволі зиркнула крізь розчинені двері туди, де непорушно стояла на колоні статуя Богоматері Лурдської.

Злегка кивнувши головою, Мередіт зиркнула вгору, на фриз. На ньому було зображення чотирьох янголів, кожен з яких немов би являв собою частину хреста. І знову знаменита фраза Костянтина, цього разу — французькою. Фарби були вицвілі та де-не-де облущені, наче янголи вели битву, у якій вони були приречені на поразку.

На цоколі два василіски утворювали червону вставку, у котрій виднілися літери ВS.

— Ці ініціали можуть означати «Беренже Соньєр», — пояснив Хол. — Або «Буде та Соньєр», або ж «Бланк і Зальц» — дві місцеві річки, що впадають у розташоване неподалік озеро, відоме як le benitier, тобто кропильниця.

— А що, ці два священики знали один одного? — спитала Мередіт.

— Судячи з усього, так. Буде був наставником молодшого за віком Соньєра. На початку своєї священицької праці, коли йому довелося кілька місяців потрудитися в сусідній парафії Дурбан, Буде познайомився також і з третім священиком, Антуаном Желісом, котрий пізніше взяв собі парафію в Кустоссі.

— Я там проїздила вчора, — зауважила Мередіт. — Схоже, у цьому місці все занедбане та зруйноване.

— Самий замок — так. Одначе в селі живуть люди, хоча воно й дуже маленьке. Буквально купка будинків. Желіс помер за досить дивних і загадкових обставин. Його вбили на День усіх святих 1897 року.

— 1 вбивцю так і не знайшли?

— Гадаю, що ні. — Хол зупинився ще перед однією гіпсовою статуеткою. — Це святий Антоній Відлюдник, — пояснив він. — Відомий єгипетський святий третього й четвертого століття.

Від почутого всі думки про Желіса відразу ж вилетіли в Мередіт із голови.

Відлюдник. Ще одна карта з великого аркана.

Доказів того, що колоду Буска намальовано в цих краях, було більше, ніж досить. Про це свідчила також і ця крихітна церква, збудована на честь Марії Магдалини. Єдине лишалося для Мередіт неясним: який стосунок мав до всього цього Домен де ля Кад?

1 який стосунок, якщо такий є взагалі, це має до моєї родини?

Мередіт зосередила увагу на фактах, що їх мала у своєму розпорядженні. Не слід змішувати все докупи. Треба розібратися з усім по черзі. А що, як батько Хола мав рацію, коли казав, що все в Рен-ле-Шато було навмисне підстроєне таким чином, щоб відвернути увагу від сусіднього села в долині? Тут була певна логіка, але Мередіт хотіла знати більше, перш аніж робити якісь поспішні висновки.

— Ти достатньо бачила? — спитав Хол. — Чи, може, тобі хочеться ще трохи тут потинятися?

Мередіт задумливо кивнула головою.

— Достатньо.

Вони мало говорили, коли поверталися до авта. Гравій гучно скрипів під їхніми ногами, наче притоптаний сніг. Поки вони були в церкві, надворі встигло помітно похолоднішати, і в повітрі відчувався сильний запах диму від багать.

Хол відімкнув двері, а потім озирнувся через плече.

— На території, прилеглій до Вілли Бетанії, в 1950-х роках викопали три трупи, — сказав він. — Усі вони були чоловічої статі, віком від тридцяти до сорока років, і всі були застрелені, хоча один із трупів був явно погризений дикими тваринами. В офіційному висновку йшлося про те, що тих людей, вочевидь, убили під час війни нацисти, котрі окупували цю частину Франції, а партизанський руху цих краях був доволі сильним. Проте серед місцевих мешканців ходили чутки, що ті трупи набагато давнішого походження — кінця дев’ятнадцятого століття, і що вони мають стосунок до пожежі в Домен де ля Кад, а також до вбивства священика в Кустоссі.

Мередіт подивилась на Хола через дах автомобіля.

— А будинок у Домен таки підпалили навмисне? Я читала, що навмисне.

Хол стенув плечима.

— Щодо цього питання місцева історія дає уривчасті й не повні свідчення, але загалом усі вони дійсно сходяться на навмисному підпалі.

— Але якщо ті троє були причетними до підпалу або ж до вбивства, то хто ж тоді вбив їх самих?

Цієї миті задзвонив телефон Хола. Він підняв кришку, поглянув на номер, і його очі недобре звузились.

— Треба поговорити, вибач, — сказав він, прикриваючи мікрофон.

У глибині душі Мередіт аж застогнала з досади, але нічим не могла зарадити.

— Звісно, давай, я почекаю, — сказала вона.

Сівши в автівку, вона дивилась, як Хол поволі пішов до ялини біля вежі Магдала, щоб порозмовляти.

Випадкових збігів не буває. Усе трапляється не просто так.

Відкинувшись на підголівник, Мередіт спробувала обдумати все, що трапилось, усю низку подій відтоді, як вона вийшла з потяга на вокзалі Гяр дю Нор. Ні, не з того моменту. Дещо пізніше. З тієї миті, коли вона ступила на розмальовані кольорові сходи, що вели до кімнати ворожки Лаури. Шукаючи відповіді, Мередіт витягла свій блокнот і передивилась у ньому всі записи. Насправді питання стояло таким чином: що вона шукає тут, відлуння якої історії? До Рен-ле-Бена вона приїхала, щоб дізнатися про історію своєї родини. Чи, може, про іншу, не пов’язану з цим історію? Яка становить чисто академічний інтерес і не має до неї особисто жодного стосунку? І чи має вона хоч якийсь стосунок до Домен де ля Кад і родини Верньє?

А що сказала Лаура? Мередіт перегорнула свої записи та знайшла те, що шукала. «Лінія часу переплутана. Її напрям стрибає туди-сюди, і події втрачають свої чіткі обриси, наче змазуються. Минуле переплітається із сьогоденням».

Мередіт глянула крізь вікно на Хода, котрий уже повертався до авта, тримаючи в руці телефон. Другу руку він ховав у кишені.

А який стосунок має до всього цього Хол?

— Ну, як? — спитала вона, коли Хол розчинив дверцята. — Усе гаразд?

Хол увібрався в авто.

— Даруй, Мередіт. Я хотів запропонувати разом пообідати, але обставини змінились, і в мене виникли деякі невідкладні справи.

— Щось гарне, судячи з твого виразу? — спитала вона.

— Комісаріат поліції в Куїзі, який розслідує нещасний випадок, нарешті погодився надати мені теку з матеріалами, що стосуються загибелі мого батька.

— Так це ж чудово, Холе, — щиро пораділа вона, сподіваючись, що в тих матеріалах хлопець і справді знайде відповідь на питання, що мучили його відтоді, як загинув його батько.

— Тож я можу або завезти тебе до готелю, — вів далі Хол, — або їдьмо разом зі мною, а вже потім пошукаємо, де можна пообідати.

Мередіт ненадовго замислилась, поборюючи спокусу поїхати з ним. Утім, швидко збагнула, що тут Хол має все зробити сам. До того ж їй треба зосередитися на власній роботі, щоб проблеми Хола не засмоктали її.

— Схоже, тобі варто побути самому, — відповіла вона. — Тож, якщо не заперечуєш, можеш завезти мене до готелю дорогою до поліції, і так буде добре.

Вона з приємністю відзначила, що Хол трохи завагався, хоча лише на якусь мить.

— Мабуть, краще, якщо я заявлюсь туди сам, оскільки вони роблять мені таку послугу.

— Я теж про це подумала, — сказала Мередіт, злегка торкаючись його руки.

Хол увімкнув двигун і здав назад.

— А як стосовно того, щоб зустрітися пізніше? — спитав він, протискуючи авто вузькою вуличкою, що вела з Рен-ле-Шато. — Можна десь здибатись і трохи випити. А може, десь повечеряємо? Звісно, якщо ти не маєш інших планів.

— Та жодних проблем, — посміхнулася Мередіт, намагаючись не виказати своєї радості. — Неодмінно повечеряємо.

РОЗДІЛ 49

Джуліан Лоуренс стояв біля вікна свого кабінету в Домен де ля Кад і дивився, як авто його племінника виїхало на під’їзну алею. Потім він звернув свою увагу на жінку, котра вийшла з автівки, не помахавши на прощання рукою.

Він схвально кивнув головою. Гарна фігура, спортивна, але тендітна, пряме темне волосся до плечей. З такою не гріх би й порозважатися.

Потім жінка обернулась обличчям до нього, і він зміг добре до неї придивитися.

Джуліан упізнав її, хоча не міг пригадати, де бачив цю жінку. Він порпався в пам’яті, аж поки не пригадав. То була ота настирлива сучка, котра підходила до нього, коли вчора ввечері на дорозі до Рен-ле-Бена утворилася пробка. Ага, й акцент у неї американський.

Іще один напад страху пронизав його свідомість. Якщо ця міс Мартін працювала на Хола й уже встигла сказати йому, що бачила його тоді в Рен-ле-Бені, то племінник цілком слушно може поцікавитися, що він там робив. І здогадається, що привід, яким Джуліан пояснив своє запізнення, був цілковитою брехнею.

Він осушив келих і швидко ухвалив рішення. Трьома сягнистими кроками перетнувши кабінет, Джуліан накинув куртку та вийшов, щоб перейняти Мередіт у вестибюлі.

По дорозі з Рен-ле-Шато настрій Мередіт змінився. Вона відчула збудження й захват. До сьогодні карти, що їх подарувала їй Лаура, були для неї як тягар. Тепер же їй здавалося, що та колода повнилася захопливими можливостями.

Почекавши, поки авто Хола не зникне з очей, вона повернулась і стала підійматися східцями до парадного входу в готель. Вона трохи нервувала, проте водночас відчувала піднесення. Ті самі почуття, яких вона зазнала під час візиту до Лаури, знову повернулись, але цього разу — набагато сильнішими. Надія проти скептицизму, щемливе передчуття проти страху, ідо, намагаючись помножити два на два, вона дістане п’ять. «Міс Мартін?»

Застукана зненацька, Мередіт обернулась і побачила Холового дядька, котрий ішов до неї через вестибюль. Вона напружилася, сподіваючись, що після легкої сварки в Рен-ле-Бені минулого вечора він не впізнає її. Проте сьогодні він осміхався.

— Міс Мартін? — повторив він, простягаючи руку. — Мене звати Джуліан Лоуренс. Хочу висловити свою втіху з того, що ви в нас зупинилися. Ласкаво просимо до готелю «Домен де ля Кад».

— Дякую.

Вони поручкались.

— А ще… — Він зробив паузу та знизав плечима. — А ще хочу перепросити за свій досить різкий тон учора ввечері, у Рен-ле-Бені.

Мередіт знітилась і почервоніла.

— Я й не думала, що ви згадаєте мене, містере Лоуренс. Боюся, я сама була дещо неввічливою.

— Нічого подібного. Гадаю, Хол уже розповів вам, що вчора в нас був тяжкий день. Утім, розумію, це не виправдання…

Він не став говорити далі, і його вибачення повисло в повітрі.

Мередіт помітила, що Джуліан мав однакову з Холом звичку прискіпливо дивитися просто у вічі співбесіднику, і ця звичка викликала певний дискомфорт. Хоча дядько Хола був майже на тридцять років старшим, він мав таку саму харизму. Здавалося, що він заповнює собою ввесь прилеглий простір. «Цікаво, чи був і його батько таким самим?» — подумала Мередіт.

— Звісно, — сказала вона. — Я дуже співчуваю вашому горю, містере Лоуренс.

— Будь ласка, кличте мене Джуліаном. Дякую за співчуття. Смерть мого брата стала дня нас важкою втратою. — Він на мить замовк. — До речі, про мого племінника, міс Мартін.

Може, ви знаєте, куди він зараз подався? Наскільки мені відомо, ви мали сьогодні з’їздити до Рен-ле-Шато, проте я сподівався, що після обіду Хол уже буде тут. Мені кортіло з ним дещо обговорити.

— Ми справді їздили до Рен-ле-Шато, але щойно йому зателефонували з поліції, і він завіз мене до готелю, а сам поїхав у якихось справах. До Куїзи, здається.

Вираз обличчя Джуліана не змінився, але Мередіт відчула, як загострився його інтерес. І відразу ж пожалкувала, що виказала йому цю інформацію.

— А в яких саме справах? — поцікавився Джуліан.

— Та він не став пояснювати, — швидко відповіла вона.

— Шкода, я сподівався з ним поговорити. — Він стенув плечима. — Власне, поспішати нікуди. — Джуліан знову посміхнувся, та цього разу вже не так переконливо. Видно було, що йому не до жартів. — Волію сподіватися, що вам у нас подобається. Ви маєте все потрібне?

— Так. Усе дуже добре. — Мередіт подивилась на сходи.

— Даруйте, що затримав вас.

— Мені треба попрацювати…

Джуліан знавецьки кивнув.

— Звісно. Хол казав, що ви письменниця. Ви тут працюєте за контрактом?

Мередіт почувалася, наче метелик, проткнутий голкою. Немов миша, що потрапила в пастку.

— Не зовсім, — відказала вона. — Так, хотілось би про дещо дізнатися.

— Он як… — Джуліан простяг руку. — Тоді не буду вас затримувати.

Не бажаючи здаватися нечемною, Мередіт теж подала руку. Цього разу дотик його шкіри викликав у неї відчуття незручності. Було в ньому щось аж занадто особисте, навіть із відтінком інтимності.

— Якщо вам удасться першою побачитися з моїм племінником, — сказав Джуліан, надто міцно стискаючи їй руку, — то перекажіть йому, будь ласка, що я його шукаю. Добре?

— Добре, — кивнула Мередіт.

Нарешті він відпустив її руку. Потім повернувся й рушив через вестибюль, жодного разу не озирнувшись.

Усе ясно. Вона чудово його зрозуміла. Упевнений у собі, навіть самовпевнений, добре володіє своїми емоціями.

Мередіт повільно видихнула повітря крізь розтулені губи, намагаючись чітко з’ясувати те, що трапилося хвилину тому. Вона стояла, уставившись у порожній простір, де щойно був Джуліан. Клянучи себе за те, що розгубилась і прохопилася про те, куди поїхав Хол, вона поволі опанувала себе.

Викинь це з голови.

Мередіт озирнулась. Реєстраторка була зайнята прийомом замовлення й дивилася в інший бік. З шуму, що долітав з ресторану, Мередіт здогадалася, що більшість гостей уже обідали. Прекрасно. Дуже слушна нагода втілити свій задум.

Швидко пройшовшись по чорно-червоних кахлях, вона обігнула фортепіано, простягла руку та зняла зі стіни фото Анатоля й Леоні Верньє та Ізольди Ляскомб. Засунувши його під куртку, вона повернулася назад і хутко побігла нагору, стрибаючи одразу через дві сходинки.

Тільки коли Мередіт повернулася до своєї кімнати й замкнула двері, щоб ніхто випадково не зайшов, вона відсапнула й трохи заспокоїлась. Проте ненадовго. Щось було не так. Вона завмерла й, примружившись, роззирнулася.

Щось змінилось у самій атмосфері кімнати. У ній був якийсь чужий запах, ледь уловимий і слабкий, проте однаково він був. Мередіт обхопила себе руками, згадавши вчорашній кошмар. Але відразу ж замотала головою. Не бери дурного в голову. Сюди заходили кастелянші, щоб прибрати кімнату й застелити ліжко. До того ж це було зовсім не схоже на те, що вона відчувала вночі. «Не відчувала, а снила», — поправила себе Мередіт.

Просто кепський сон.

Раптом вона виразно відчула, що в кімнаті є ще хтось. Чиясь присутність… якась химерна прохолода в повітрі. Що ж це може бути?

Мередіт знизала плечима. Нічого. Просто якийсь засіб для миття чи полірування — і все. Ледь уловимий запах. Хоча вона не могла втриматися й увесь час морщила носа. Цей запах нагадував сморід від якогось організма, що гниє, викинутий морем на берег.

РОЗДІЛ 50

Мередіт відразу ж підійшла до гардероба, витягла з сумки карти Таро й так обережно розв’язала куточки чорного шовку, наче карти були зроблені зі скла.

Бентежливий малюнок Вежі лежав зверху. Зловісні хмари на задньому плані та дерева зараз виглядали чіткіше, аніж тоді, у Парижі. Мередіт на мить замислилась. Їй раптом здалося, що, коли Лаура ледь не силоміць змусила її взяти карти, зверху колоди мала лежати Справедливість. Подумавши, вона стенула плечима. Виходить, що ні.

Розчистивши місце на бюрку, вона поклала на нього карти й пошкодувала, що не знайшла вчора часу перенести в комп’ютер усе, що вона записала в блокноті про тлумачення карт.

Мередіт на мить задумалась. А чи не розкласти знову ті самі десять карт, що випали вчора, і спробувати в тиші та спокої розібратися з ними й дізнатися щось нове? Та зрештою вона вирішила цього не робити. Її цікавило не ворожіння на картах саме по собі, а історичні відомості, котрі вона збирала про колоду Буска, а також стосунок цих карт до історії Домен де ля Кад, родин Верньє та Ляскомб.

Мередіт стала перебирати колоду, аж поки не знайшла всі двадцять дві карти великого аркана. Відклавши потім решту карт убік, вона розклала великий аркан трьома рядами один під одним. Блазня вона помістила окремо нагорі, так само, як робила Лаура. Тепер карти відчувались іншими на дотик. Учора вони змусили її нервувати. Наче вона брала на себе якийсь невідворотний обов’язок уже лише тим, що торкалася до карт. Зате сьогодні вони були наче доброзичливими на дотик, хоча Мередіт знала, що це звучить смішно й абсурдно.

Витягнувши з-під куртки старе фото, вона поставила його перед собою на бюрку й почала вдивлятись у чорно-білі постаті, застиглі в часі. Потім опустила погляд на кольорові зображення фігур.

На мить вона зосередила увагу на Чарівникові з його блакитними пронизливими очима та густим чорним волоссям. Він притягував до себе всі символи Таро. Привабливий образ, нічого не скажеш, але чи можна довіряти чоловікам?

Потім по її шиї пробігся дражливий холодок, а по спині засновигали мурахи — то Мередіт спала на думку нова ідея. Утім, чи можна її здійснити? З одного боку вона поклала Чарівника. Потім узяла карту І, Блазня, та підняла її, тримаючи напроти фотографії. Тепер, коли обидва зображення були поруч, Мередіт уже не мала сумніву, що то був ожилий мосьє Верньє. Той самий життєрадісний вираз обличчя, та сама струнка постать, ті самі чорні вуса.

Потім карта II, Жриця. Ефемерна, бліда, трохи схожа на мадам Ляскомб, хоч у вечірній сукні з глибоким вирізом, на відміну від звичайного прогулянкового вбрання на світлині. Мередіт глянула вниз і побачила, що ці дві фігури під назвою Закохані скуті ланцюгом біля ніг Диявола.

І нарешті, карта VIII, Сила, — мадемуазель Леоні Верньє.

Мередіт мимоволі посміхнулася. Вона відчувала, що з цією картою її єднає найміцніший зв’язок, наче вона особисто знала ту дівчину. Частково це, мабуть, пояснювалося тим, що саме Леоні відповідала тому образу Ліллі Дебюссі, що склався в її уяві. Леоні була молодшою, але в ній була та сама наївність у широко розплющених очах, те саме густе каштанове волосся, хоча на карті воно вільно спадало кучерями на плечі, а на фото було зібране в строгу зачіску. А понад усе Мередіт імпонувало те, як вона дивилася — просто в об’єктив фотоапарата. Невиразна здогадка хвильками збурила поверхню її раціонального розуму, та зникла ще до того, як Мередіт спромоглася її усвідомити.

Вона звернула свою увагу на інші карти великого аркана, які проявлялися протягом дня: Диявол, Вежа, Відлюдник та Імператор. Мередіт роздивилася кожну з них по черзі, але в неї виникло таке відчуття, що чим довше вона дивилася на них, тим далі відволікали вони її від теми пошуків.

Мередіт відкинулась на спинку крісла. Антикварний виріб жалісно зарипів. Вона закинула руки за голову й заплющила очі.

Що ж мені не вдається побачити?

Вона поринула подумки в учорашній день, до сеансу ворожіння. Дала словам Лаури ввійти в її свідомість у певному порядку, так щоб з них утворилися схеми.

Октави. Усі вісім.

Вісім було числом завершення, гарного результату. Воно також недвозначно натякало на втручання, перешкоди та конфлікт. В інших, давніших колодах Сила та Справедливість мали восьмий номер. А Справедливість і Чарівник мали ще й символ вічності — перевернуту вісімку.

А все це позв’язувала воєдино музика. Минуле її родини, Таро Буска, сім’я Верньє, ворожіння в Парижі, аркуш фортепіанної музики… Мередіт розкрила свій записник і почала проглядати сторінку за сторінкою, аж поки не знайшла ім’я, яке шукала — американця, котрий провіщав майбутнє по картах і який пов’язав Таро з музикою. Вона ввімкнула комп’ютер і нетерпляче забарабанила пальцями, чекаючи, поки він завантажиться. Нарешті на екрані спалахнуло пошукове вікно. Мередіт набрала в ньому «ПОЛ ФОСТЕР КЕЙС». За кілька секунд висвітився список сайтів.

Вона відразу ж відкрила статтю у Вікіпедії, яка виявилась докладною та недвозначною. Американець Пол Фостер Кейс зацікавився картами на початку 1900-х років, коли заробляв на життя тим, що грав на фортепіано та духових інструментах у водевілях. За тридцять років він заснував у Лос-Анджелесі організацію, що поширювала його власну систему Таро. Ця організація називалася «Будівничі Святилища», скорочено англійською — ВОТА. Цю організацію вирізняло те, що за її допомогою Кейс прагнув популяризувати свою філософію, а це йшло всупереч більшості тогочасних езотеричних систем, які наголошували на цілковитій таємничості й ідеї елітності втаємничених. Більше того, його система була інтерактивною. На відміну від інших колод, карти ВОТА були чорно-білими, й основна ідея полягала в тому, що кожен індивід зможе їх розфарбувати й залишити на них якийсь свій неповторний знак. Саме це й допомогло популяризувати карти Таро в Америці.

Ще однією новацією Кейса було його асоціювання музичних нот із певними картами великого аркана. Усі вони, за винятком карт XX, Сонце, та IX, Відлюдник, — наче ці два образи стояли осторонь звичного плину подій, — були пов’язані з конкретною мелодією.

Мередіт подивилась на ілюстрацію клавіатури, де стрілками було показано, яка карта пов’язана з якою нотою.

Вежа, Вирок та Імператор стосувалися ноти С; Диявол належав до ноти А; нота D поєднувалася з Закоханими та Силою, а Чарівник і Блазень були пов’язані з нотою Е.

С-А-D-Е. Домен де ля Кад.

Мередіт витріщилась на екран так, наче він хотів якимось чином її надурити.

С-А-D-Е, усі — цілі ноти, і всі пов’язані з конкретними картами великого аркана, що вже встигли проявитися.

Ба більше, Мередіт уздріла ще один зв’язок, який уже довго напрошувався до її раціональної свідомості, але раніше вона його не помічала. Вона витягла успадкований від матері аркуш із фортепіанним твором «Гробниця, 1891». Мередіт знала його напам’ять: сорок п’ять тактів, зміна темпу в середній частині. Стилем і характером він навіював асоціації з дев’ятнадцятим сторіччям, парками й дівчатками в білих сукенках. Відлуння Дебюссі, Саті й Дюка.

І побудований на нотах А, С, D і Е.

На мить Мередіт відволіклася й уявила себе за фортепіано. Не існує нічого, крім музики. Її пальці пурхають над клавішами… А, С, D і Е. Завершальне арпеджіо — і останній акорд стихає та розчиняється в повітрі.

Вона відкинулась на спинку. Усе збігалось, однозначно.

Утім, що все це, в біса, означає, якщо це щось означає взагалі?!

Мить — і Мередіт подумки опинилася в Мілуокі, у музичному класі міс Бріджес повної середньої школи. Знов і знов повторює вона те саме заклинання. «Октава складається з дванадцяти плюс одного хроматичних тонів». Мимовільна посмішка розпливлася на вустах Мередіт. Голос учительки й досі звучав у її пам’яті: «Напівтон і цілий тон є складниками діатонічної гами. Діатонічна гама має вісім тонів, пентатонічна — п’ять. Перший, третій і п’ятий тони діатонічної гами є складниками основного тону акордів, формулою краси, формулою досконалості».

Мередіт віддалася спогадам, щоб вони скеровували її думки. Музика й математика, пошуки закономірних зв’язків, а не випадкових збігів. Вона вдрукувала в пошукове вікно слово ФІБОНАЧЧІ. Нові назви й імена випливли перед її очима. 1202 року Леонардо Пізанський, відомий під прізвиськом Фібоначчі, розробив математичну теорію, у якій числа утворювали послідовність. Після двох початкових величин кожне число було сумою двох попередніх чисел.

0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55, 89, 144, 233, 377.

Уважали, що співвідношення між парами послідовних чисел наближалося до так званої «золотої пропорції», золотої середини.

У музиці принцип Фібоначчі інколи використовувався для визначення налаштування. Числа Фібоначчі спостерігаються також і в природному середовищі — у розташуванні гілок дерева, у вигині хвилі, у структурі конуса ялини. Наприклад, у соняшника завжди було вісімдесят дев’ять насінин. Мередіт посміхнулася.

Я й досі все це пам'ятаю.

Дебюссі бавився з послідовностями Фібоначчі у своїй знаменитій музичній поемі «Море» для оркестру. Одна з дивовижних суперечностей Дебюссі полягала в тому, що хоча його вважали композитором, який цікавився, головним чином, настроєм і кольором, але всі його найвідоміші твори фактично були побудовані згідно з математичними моделями. Радше, вони ділилися на частини, що відображали золоте співвідношення, для чого часто застосовувалися стандартні послідовності Фібоначчі. Наприклад, у поемі «Море» перша частина має тривалість п’ятдесят п’ять тактів — число Фібоначчі, — і вона складається з розділів тривалістю 21,8,8,5 і 13 тактів — також число Фібоначчі.

Мередіт доклала певних зусиль, щоб упорядкувати перебіг власних думок.

Вона повернулася на сайт Пола Фостера Кейса. Три з чотирьох нот, пов’язаних із назвою Домен — С, А і Е — були числами Фібоначчі: Блазень мав число 0, Чарівник — 1, а Сила — 8.

Тільки D, карта номер VI, не було числом Фібоначчі.

Мередіт занурила пальці у своє чорне волосся. Отже, вона щось не так зрозуміла? Чи навпаки — це був виняток, що підтверджував правило?

Вона задумливо побарабанила пальцями по столу. Закохані відповідали послідовності, якщо йшли окремо, а не парою: Блазень був нулем, а Жриця — двійкою. А нуль та двійка були числами Фібоначчі, хай навіть шістка не була таким числом.

Хоч так. Бодай щось є.

Проте навіть якщо ці зв’язки дійсно мали місце, то який стосунок існував між Таро Буска, Домен де ля Кад і Полом Фостером Кейсом? Дати не збігалися.

Кейс започаткував свою організацію ВОТА в 1930-х роках в Америці, а не в Європі. Колода ж Буска бере початок у 1890-х роках, а карти малого аркана, може, й іще раніше. Вона ніяк не могла ґрунтуватися на системі Кейса.

А що, як поміняти все це місцями?

Мередіт замислилась. А раптом Кейс щось чув про зв’язок Таро з музикою й переінакшив їх відповідно до своєї власної системи? А може, він знав щось про Таро Буска? Або навіть про Домен де ля Кад? Можливо, ідея прийшла не з Америки до Франції, а навпаки?

Вона витягла свій потертий конверт і дістала з нього фото хлопця у військовій формі. Як вона могла бути такою сліпою? Вона побачила, як Блазень перетворився на Анатоля Верньє, але чомусь не звернула уваги на очевидну схожість між Верньє та її солдатом. Теж родинна схожість із Леоні. Довгі темні вії, високе чоло, та сама звичка дивитися просто в об’єктив.

Мередіт знову глипнула на портрет. Дати збігалися. Хлопець у солдатському однострої міг бути молодшим братом, кузеном. Навіть сином.

А від нього родинна вервечка простяглася через покоління до мене.

У Мередіт наче камінь з душі впав. Немов тягар незнання, що про нього казав Хол. Натомість озвався обережний унутрішній голос і став застерігати її проти прагнення видавати бажане за дійсне.

Треба все це перевірити. Факти десь тут, поруч. Візьми й перевір.

Її пальці запурхали над клавіатурою. Їй кортіло дізнатися про все та негайно. Мередіт вдрукувала в пошукове вікно слово «ВЕРНЬЄ».

Утім, не знайшла нічого цікавого. Вона розчаровано та з недовірою втупилася в екран.

Невже ж нічого немає? Щось мусить бути!

Жінка спробувала знову, додавши Буск і Рен-ле-Бен. Цього разу вона вийшла на кілька сайтів, що продавали карти Таро, кілька рядків про колоду Буска, але більше нічого вартого уваги не відшукала.

Мередіт відкинулася на спинку. Очевидним виходом із цього глухого кута була реєстрація на родинних пошукових сайтах у цій частині Франції та спроба проникнути в минуле в такий спосіб, хоча це забере певний час. Та може, Мері допоможе шукати з протилежного кінця?

Палаючи від нетерпіння, Мередіт хутко надрукувала Мері електронного листа й попросила її передивитися місцеві історичні сайти в Мілуокі, а також пошукати прізвище Верньє в реєстрі виборців. Утім, вона побоювалася, що у випадку, якщо той солдат був сином Леоні, а не Анатоля, прізвище в нього буде інше. Навздогін вона додала також і прізвище Ляскомб, а лист закінчила довжелезним рядком із поцілунками.

На столі поруч із нею задзвонив телефон.

Якусь мить Мередіт отетеріло витріщалася на нього, не в змозі второпати, звідки воно та що це. Телефон задзвонив знову.

Мередіт ухопила слухавку.

— Слухаю.

— Мередіт? Це Хол.

Вона одразу ж відчула, що справи в нього не дуже добрі.

— Як ти?

— Я телефоную сказати, що повернувся.

— Як ти з’їздив?

Мовчання. А потім пролунало:

— Розповім, коли побачимось. Я почекаю на тебе в барі. Не хочу відволікати тебе від роботи.

Мередіт зиркнула на годинник і з подивом побачила, що вже чверть на сьому. Потім перевела погляд на хаотичне безладдя з карт, поміток інтернетівських сайтів, фотографій. Свідчення її денної роботи. Їй здалося, що голова ось-ось вибухне. Їй пощастило знайти вже багато, але вона досі перебувала в невіданні.

Мередіт не хотіла зупинятись, але відчула, що мозок її буквально плавиться від напруженої роботи. Часто в шкільні роки Мері заходила до її кімнати, цілувала їй лоба й казала, що час перепочити. Що ранок мудріший за вечір.

Мередіт усміхнулася. Мері часто — завжди — мала рацію.

Сьогодні ввечері їй уже навряд чи вдасться що-небудь знайти. До того ж із голосу Хола можна було здогадатися, що він потребує товариства. Мері схвально поставилась би до її рішення скласти компанію Холові. Віддати перевагу живим, а не мертвим.

— Узагалі-то, саме зараз слушна нагода зробити перерву.

— Справді?

Це було сказано з такою полегкістю, що Мередіт не могла не посміхнутися.

— Справді, — відповіла вона.

— Ти точно впевнена, що я тобі не заважаю?

— Абсолютно точно. Наразі все закінчу й за десять хвилин спущуся.

Мередіт перевдяглась у свіжу білу сорочку та свою улюблену чорну сукню досить скромного вигляду, а потім зайшла до ванної кімнати. Там вона трохи припудрила щоки, підмалювала губи, навела тіні й, зачесавшись, зав’язала вузликом волосся. Вона вже взувала чоботи, коли на комп’ютері писнув сигнал — прийшла електронна пошта.

Мередіт увійшла в ящик і клацнула по пошті від Мері. То було невеличке, з двох рядків, повідомлення, що містило ім’я, дати, адресу й обіцянку написати знову, тільки-но з’явиться щось нове.

По обличчю Мередіт розпливлася посмішка.

Нарешті!

Вона взяла світлину, але то вже не був невідомий солдат. Іще багато треба дізнатись, але вона вже вийшла на правильний шлях. Мередіт засунула знімок у рамку від фотографії, яку поцупила у вестибюлі. Родина об’єдналася. Її родина.

Не сідаючи, вона нахилилась і надрукувала відповідь. «Ти в мене просто молодчина. З удячністю прийму всю подальшу інформацію! Я тебе люблю».

Мередіт клацнула на кнопку «Надіслати». А потім, не перестаючи всміхатися, рушила вниз, щоб зустріти Хола.

ЧАСТИНА VII

КАРКАСОН

Вересень-жовтень 1891 року

РОЗДІЛ 51

27 вересня 1891 року, неділя

Наступного ранку після званої вечері Леоні, Анатоль та Ізольда попрокидалися пізно. Усі зійшлися на тому, що прийом видався на славу. У просторих кімнатах і коридорах маєтку, де так довго панувала тиша, знову завирувало життя. У господарчій частині весело насвистували слуги. Паскаль радісно вишкірявся, займаючись своїми справами. Маріета пурхала по залі з усмішкою на вустах.

Тільки Леоні почувалася ні в сих ні в тих. Після незвично великої кількості випитого вина й одкровень, почутих від мосьє Беяра, їй страшенно боліла голова та її морозило.

Більшу частину ранку вона пролежала у фотелі з холодним компресом на голові. Коли ж Леоні відчула в собі достатньо сил, щоб з’їсти трохи грінок із телятиною на сніданок, вона зазнала синдрому, котрий неодмінно супроводжує кожну велику подію. Омріяний вечірній прийом так довго обіймав величезну частину її свідомості, що тепер, коли він був уже в минулому, їй здалося, що більше в її житті не лишилося нічого такого, до чого б варто прагнути.

А поки що вона спостерігала за Ізольдою, яка неквапливо й розмірено — як і завжди — ходила з кімнати до кімнати з виглядом людини, із чиїх плечей упав величезний тягар. З виразу її обличчя можна було здогадатися, що, мабуть, ледь не вперше в житті вона відчула себе справжньою господинею маєтку Домен де ля Кад. Що це вона володіє маєтком, а не він володіє нею. Й Анатоль, котрий походжав, насвистуючи, кімнатами й терасою, мав вигляд чоловіка, під чиїми ногами лежав увесь світ.

Пополудні Леоні зголосилася на запрошення Ізольди прогулятися в парку. Їй треба було освіжити голову, тож, відчувши деяке покращення свого стану, вона радо скористалася нагодою розім’ятися. Повітря було непорушним і теплим, а м’яке сонце лагідно пестило її щоки. Настрій Леоні швидко покращився. Ізольда повела її до озера, і вони приязно говорили на звичні теми — музика, книги й останні тенденції моди.

— До речі, як нам заповнити твій час, поки ти тут гоститимеш? — спитала Ізольда. — Анатоль каже, що тебе цікавить тутешня історія та археологія. Тут є кілька прекрасних маршрутів. Наприклад, до зруйнованого замку в Кустоссі. Тож як?

— Це було б чудово.

— Ну й, звісно, книжки. Анатоль каже, що твоя пристрасть до читання є такою сильною, як у деяких жінок пристрасть до вбрання та коштовних прикрас.

Леоні знітилась і почервоніла.

— Йому здається, що я забагато читаю, але це тільки через те, що сам він читає обмаль! Він добре знається на книжках як предметах, але його не цікавлять історії, що в них викладені.

Ізольда розсміялася.

— Ага, тепер ясно, чому йому довелося перескладати письмовий іспит на звання бакалавра!

Леоні кинула на Ізольду швидкий недовірливий погляд.

— Він сам вам про це розповідав?

— Звісно, ні, — похапливо відповіла Ізольда. — Який же чоловік буде розповідати про свої провали?

— Тоді…

— Незважаючи на брак приязні між моїм покійним чоловіком і вашою матір’ю, він завжди хотів, щоб його тримали в курсі освіти племінника.

Леоні з цікавістю подивилася на свою тітку. Мати часто розповідала їй, що спілкування між нею та її кревним братом було зведене до мінімуму. Вона вже хотіла була розпитати Ізольду докладніше, але та знов заговорила, і нагоду було втрачено.

— Я не розповідала останнім часом, що стала членом Товариства музики й поезії в Каркасоні, та поки що не мала змоги відвідати жодного концерту? Я так розумію, що ти можеш знудитися тут, у селі, далеко від розваг великого міста.

— Та ні, я всім задоволена, — відповіла Леоні.

Ізольда схвально посміхнулася.

— За кілька тижнів мені доведеться побувати в Каркасоні, і ми можемо перетворити цю поїздку на розважальну мандрівку. Провести в місті кілька днів. Як ти на це дивишся?

Очі Леоні широко розплющилися від захвату.

— Це було б прекрасно, тітонько. А коли?

— Я чекаю на лист від юристів мого покійного чоловіка. Вони мають відповісти на мій запит. Щойно я його отримаю, ми почнемо збиратися в подорож.

— Анатоль теж поїде з нами?

— Ну аякже! — посміхнулась Ізольда. — Він каже, що ти залюбки подивилась би на відреставроване середньовічне Сіте. Подейкують, нібито його вигляд майже не змінився з тринадцятого сторіччя. Реставратори попрацювали на славу. Ще п’ятдесят років тому там були самі лише руїни. Завдяки зусиллям мосьє Віоле-ле-Дюка й інших людей було прибрано майже всі нетрі. Тепер це місце стало безпечним для туристів.

Розмовляючи, вони дійшли до кінця стежини й повернули до озера, а потім вирушили в напрямку крутосхилу, з якого відкривався чудовий краєвид.

— Тепер, коли ми ближче познайомились, можна, я поставлю тобі запитання особистого характеру? — спитала Ізольда.

— Можна, — нерішуче відповіла Леоні, — хоча це залежатиме від самого запитання.

Ізольда розсміялася.

— Та я просто хотіла спитати, чи є в тебе залицяльник!

Леоні густо почервоніла.

— Я…

— Вибач, я гадала, що наші стосунки вже є досить відвертими. Мабуть, я помилилася.

— Та ні, — хутко відповіла Леоні, не бажаючи виглядати нетактовною та наївною, хоча всі її уявлення про романтичні почуття були почерпнуті виключно з книжок. — Нічого такого. Просто… Просто ви застукали мене зненацька.

Ізольда обернулась і поглянула на неї.

— Тож як? Є в тебе хто-небудь?

Леоні на мить пожалкувала, що не має залицяльника, і сама здивувалася цій скороминущій емоції. Вона мріяла про кавалерів, але таких, які поставали зі сторінок літературних творів або на театральній сцені, де вони співали про кохання та честь. Однак її потаємні фантазії ніколи не асоціювалися з реальними живими чоловіками.

— Мене це мало цікавить, — твердо сказала вона. — І загалом, на мою думку, подружнє життя — це одна з форм неволі.

Ізольда приховала посмішку.

— Може, колись так і було, але не зараз, у наш вік прогресу. Ти ще молода. А всі молоді дівчата мріють про кохання.

— Тільки не я. Я бачила, як матінка…

Вона замовкла, пригадавши бурхливі сцени, сльози, дні, коли вони не мали грошей на харчі, чоловіків, котрі змінювали один одного…

Вираз обличчя Ізольди негайно змінився з невимушено-приязного на похмурий та серйозний.

— Маргариті важко довелося в житті. Вона зробила все, щоб вам з Анатолем добре жилося… Тобі не слід судити її надто суворо.

Леоні відчула спалах гніву.

— Я не збираюсь осуджувати її, — сказала вона різким тоном, неприємно вражена докором Ізольди. — Просто я… Я не бажаю такого життя собі.

— Кохання, справжнє кохання — це безцінна річ, Леоні, — вела далі тітка. — Воно буває болісним, незручним, робить усіх нас шаленцями, але саме воно надає значущості й барвистості нашому життю. — Ізольда зробила паузу. — Любов — це єдине, що перетворює буденне життя на щось дивовижне й піднесене.

Леоні недовірливо зиркнула на неї й уставилася собі під ноги.

— Не лише маман відбила в мене охоту до кохання, — пояснила вона. — Я була свідком того, як люто страждав Анатоль. Ось чому я ставлюся до цього саме так, а не інакше.

Ізольда різко обернулася до неї. Леоні не витримала емоційної напруги її незмигного погляду й опустила очі.

— Ось, наприклад, ота дівчина, яку він так кохав, — тихо сказала вона. — Ця дівчина померла. У березні цього року. Не знаю точно, чому, знаю лише, що за дуже сумних обставин. — Вона перевела дух, зиркнула на свою тітку й відвернулась. — У наступні місяці ми дуже за нього переживали. Анатоль підупав духом, нерви його не витримували, він навіть ударився в різні… різні негарні звички. Він днями й ночами не бував удома й…

Ізольда стиснула її руку.

— Природа чоловіка потребує таких форм розслаблення, які нам здаються немислимими та шкідливими. Не слід уважати ці речі проявами якогось серйозного захворювання.

— Ви б його бачили тоді! — скрикнула Леоні. — Він був наче сам не свій.

І не мій.

— Твоя любов до брата робить тобі честь, Леоні, — зауважила Ізольда, — та настане час, і ти будеш менше турбуватися за нього. Хоч би як там було раніше, зараз Анатоль у доброму гуморі. Ти ж не заперечуватимеш цього?

Леоні неохоче кивнула.

— Мушу сказати, він значно покращав порівняно з тим, яким був навесні.

— Ото ж бо. Значить, настав час подумати радше про власні справи, аніж про його. Ти прийняла моє запрошення тому, що потребувала відпочинку, хіба ж не так?

Леоні кивнула.

— А тепер, коли ти тут, тобі слід подбати про себе. Анатоль — у надійних руках.

Леоні пригадала поспіх, із яким вони тікали з Парижа, свою обіцянку допомагати йому, відчуття загрози, котре то зникало, то з’являлося знов, — і відчула, як з її плеч поволі спадає величезний тягар.

— Він у надійних руках, — твердо повторила Ізольда. — І ти теж.

Вони вийшли на дальній кінець озера. Воно було тихе, зеленувате й сприймалося як щось окреме від маєтку, хоча з будинку його було добре видно. Скрізь панувала тиша, що час від часу переривалася тріском сухих гілок під ногами та шерехтінням зайців у густих чагарниках. Десь у кронах дерев каркали ворони.

Ізольда й Леоні підійшли до вигнутої кам’яної лавки на невеличкому узвишші. Вона була схожа на півмісяць, а її краї закруглилися від часу. Ізольда сіла на неї й поплескала долонею поруч із собою, запрошуючи Леоні сідати біля неї.

— У перші дні після смерті свого чоловіка я часто приходила на це місце, — мовила вона. — Мені воно здається дуже заспокійливим.

Витягнувши шпильки, Ізольда зняла капелюха й поклала його поряд на лавку. Леоні зробила те саме, а ще зняла й рукавички. Вона подивилась на свою тітку. Її золотаве волосся, здавалося, випромінювало яскраве світло; вона сиділа, як завжди, випрямивши спину й поклавши руки на коліна. З-під краю блакитної бавовняної сукні визирали носки черевичків.

— А чи не бувало вам тут… страшно, я хотіла сказати — самотньо? — спитала Леоні.

Ізольда кивнула.

— Наше подружнє життя тривало лише кілька років. Жуль був чоловіком усталених поглядів та звичок, до того ж більшість часу ми провели поза межами маєтку. Принаймні я.

— Але зараз — зараз вам тут добре?

— Мабуть, я вже просто звикла, — тихо відповіла Ізольда.

Уся колишня цікавість до своєї тітки, дещо притлумлена захватом від учорашньої званої вечері, повернулася різко й негайно, накотилася, немов морська хвиля. Тисячі запитань відразу ж виникли в голові Леоні. І не останнім з них було таке: чому ж Ізольда вирішила все ж залишитися в маєтку, якщо почувалась у ньому не досить затишно?

— А ви дуже сумуєте за дядьком Жулем?

Гілки над їхніми головами гойднулись і щось зашепотіли, забурмотіли, наче підслуховуючи. Ізольда тяжко зітхнула.

— Він був турботливою й тактовною людиною, — обачливо відповіла вона. — І добросердим і великодушним чоловіком.

Леоні підозріло зіщулилась.

— А як же стосовно ваших слів про справжнє кохання? Невже…

— Не завжди в житті буває так, що одружуєшся з коханим чоловіком, — перервала її Ізольда. — Обставини, нагода, злидні — усе це відіграє свою роль.

Утім, Леоні не задовольнила така відповідь.

— Цікаво, а як ви познайомились? У мене було таке враження, що мій дядько рідко залишав маєток, тож…

— Жуль дійсно не любив їздити далеко від дому. Він постійно переймався своїми книгами й дуже відповідально ставився до обов’язків господаря маєтку. Однак він мав традицію раз на рік вибиратися до Парижа, коли ще був живий його батько.

— Отже, під час одного з таких візитів вас і познайомили?

— Так.

Тут увагу Леоні привернули не слова Ізольди, а її жести. Тітка наче мимохіть поклала руку на шию, яка сьогодні, незважаючи на теплу погоду, була закрита легким мереживом. Леоні збагнула, що цей жест був для тітки звичним. Ізольда зблідла, наче пригадавши щось неприємне, про що вона воліла б забути.

— Значить, ви не дуже за ним сумуєте? — наполягала Леоні.

Ізольда всміхнулася своєю загадковою посмішкою.

Цього разу в Леоні вже не лишилося сумнівів. Коли тітка говорила про палке кохання, вона не мала на увазі свого померлого чоловіка.

Дівчина крадькома зиркнула на Ізольду, збираючись із духом і зважуючи, розпитувати далі чи ні. Їй дуже кортіло дізнатися більше, але водночас не випадало бути неввічливою. Попри свою показну відвертість, Ізольда розповіла їй дуже мало про історію свого одруження та шлюбу. Більше того, кілька разів під час розмови в неї виникало враження, що тітка хоче порушити якусь іншу тему, яку вони ще досі не обговорювали, але ніяк не наважується це зробити. Що то могло бути, Леоні й гадки не мала.

— Може, повернемось до будинку? — запропонувала Ізольда, перериваючи її роздуми. — Либонь, Анатоль уже непокоїться, де ми.

Вона підвелася. Леоні взяла капелюшок і рукавички та зробила те саме.

— Тож вам хотілось би, щоб ми залишалися тут і далі, тітонько Ізольдо? — спитала вона, коли вони спускалися з узвишшя на стежину.

Перш аніж відповісти, Ізольда трохи помовчала.

— Побачимо, — згодом відповіла вона. — Попри свою беззаперечну красу, цей маєток є тривожним місцем.

РОЗДІЛ 52

Каркасон, 28 вересня, понеділок

Носій відчинив двері вагона першого класу, і на станційну платформу Каркасона вийшов Віктор Констант.

… раз, два, три — біжи! Як гра в піжмурки. І байдуже, устиг хтось сховатися чи ні.

Дув немилосердний вітер. Якщо вірити носію, то, згідно з прогнозом погоди, на цей регіон насувалася низка буревіїв, яких тут не зазнавали вже багато років. Дехто навіть передбачав, що буря величезної сили вразить Каркасон уже наступного тижня.

Констант озирнувся. Уздовж залізничного полотна вітер хилив додолу й тріпав дерева, від чого ті наче підстрибували, нагадуючи необ’їжджених коней. Небо було сіро-сталевого кольору. Здавалося, зловісні хмари, що неслися по небу, чіплялися за краєчки дахів. «І це — лишень увертюра», — сказав Констант сам до себе й посміхнувся власному жарту.

Він поглянув на платформу, куди служник виніс його багаж. Вони мовчки пройшли крізь приміщення вокзалу, і Констант почекав, поки йому знайдуть екіпаж. Він ліниво спостерігав, як човнярі на каналі дю Міді прив’язували свої шаланди до подвійних швартовів або навіть до стовбурів лип, котрі росли біля води. Об цегляну набережну плюскотіла вода. У газетному кіоску передовиця місцевого видання «Депеш дю Тулуз» пророчила, що буря розпочнеться цього-таки вечора й наслідки її будуть жахливими.

Констант винайняв кімнату на вузенькій вуличці в готелі «Бастід Сен-Лу». Потім, відіславши свого служника виконувати нудне й монотонне заняття — обходити кожен готель і пансіон та розпитувати про Анатоля й Леоні Верньє, показуючи при цьому фото, поцуплене з квартири на Рю де Берлін, він негайно вирушив пішки до старого міста, до старої цитаделі, що стояла на протилежному боці річки Од.

Попри свою ненависть до Верньє, Констант не міг не відчувати захвату й поваги до нього — так майстерно його суперник замітав сліди. Водночас він сподівався, що, вдало сховавшись, Верньє рано чи пізно втратить пильність, відчує самовпевненість і, як наслідок, утне якусь дурницю. Констант щедро заплатив консьєржці на Рю де Берлін, щоб вона тримала його в курсі будь-якої кореспонденції, що надходитиме на ту адресу, бо потреба для Верньє залишатися непоміченим означала також, що він іще довго перебуватиме в невіданні про смерть своєї матері. Думка про те, що паризьке кільце довкола Верньє поступово звужується, а він про це й не здогадується, приносила Константові величезну насолоду.

По містку Пон В’є він перейшов на протилежний берег річки. Далеко внизу шуміла Од, пінячись коло берегів і стрибаючи через валуни, водорості, що де-не-де позбивалися докупи. Рівень води був високий. Констант поправив рукавички, намагаючись полегшити біль від невеличкого нариву, що утворився між другим і третім пальцями лівиці.

Каркасом дуже змінився відтоді, як Констант востаннє був у Сіте. Незважаючи на несприятливу погоду, скрізь виднілися всілякі вуличні артисти, а чоловіки з рекламними щитами на грудях та спині роздавали туристичні буклети буквально на кожному розі. Він недбало передивився крикливу брошурку, ковзнувши очима по рекламі марсельського мила, винних льохів Мішлена, велосипедів і пансіонів. Самі тексти були сумішшю скромного самозвеличення та переписаної під чиїсь інтереси місцевої історії. Зіжмакавши брошурку в руці, він з огидою кинув її додолу.

Констант гидував Каркасоном і мав на те вагомі підстави. Тридцять років тому рідний дядько повів його в нетрі Сіте. Він ходив поміж руїнами й бачив брудних городян, що жили за занедбаними напіврозваленими стінами. Пізніше того самого дня він, напившись сливовиці й обкурившись опіумом, уперше в житті — з благословення свого дядька — скористався послугами повії. Це сталось у кімнаті з червоними шпалерами над баром на Пляс д’Арм.

Тепер же цей дядько перебував на примусовому лікуванні в Ламалу-ле-Бен. Сифілітичний та божевільний, він гадав, що лікарі висмоктують через ніс його мозок. Констант не відвідував його. Він не хотів бачити, як і на ньому може з часом відбитися ця хвороба.

Вона була першою, кого вбив Констант. Це було ненавмисне, і той нещасний випадок став для нього потрясінням. Не тому, що він позбавив людину життя, а тому, наскільки легкою справою це виявилось. Рука на горлі, нервове збудження від страху в очах дівчини, котра збагнула, що насильство під час любощів було лише прелюдією до насильства набагато страшнішого.

Якби не тугий гаманець дядька та зв’язки в мерії, на Константа чекала б або каторга, або гільйотина. Натомість їм лише довелося виїхати — швидко й без зайвого розголосу.

Цей випадок навчив його багатьом речам, і не в останню чергу тому, що гроші можуть переписати минуле й переробити потрібним чином кінець будь-якої історії. Коли йдеться про золото, то такі речі, як «факти» перестають існувати. І цей урок Констант засвоїв дуже добре. Усе життя він прив’язував до себе і друзів, і ворогів — різними зобов’язаннями, боргами, а коли це не спрацьовувало, то й залякуванням. І лише за кілька років до нього прийшло усвідомлення, що за всі уроки треба платити. Та дівчина нарешті помстилася йому. Вона «нагородила» його хворобою, котра зараз поволі висмоктувала життя з його дядька й невдовзі висмоктуватиме й із нього. І Констант нічого не міг тій шльондрі вдіяти, бо вона була в іншому світі — далеко за межами його досяжності. Проте свою лють на неї Констант виміщав на інших.

Сходячи з мосту, він знову згадав те задоволення, що його мав від убивства Маргарита Верньє. Хвиля збудження накотилася на нього. Хоч ненадовго, але вона стерла з його пам’яті те приниження, якого він зазнав від її сина. Простий факт залишався фактом: навіть після стількох нещасних, котрі пройшли через його криваві й брудні руки, він іще раз пересвідчився, що чим вродливішою є жінка, тим приємніше нею оволодівати. Це робило справу вартою.

Збуджений понад міру спогадами про ті незабутні години, які він провів у квартирі на Рю де Берлін з Маргаритою, Констант розстебнув комірець. Йому в ніздрі вдарив запаморочливий запах крові та страху, завади притаманний таким стосункам. Він стиснув кулаки, пригадавши солодке відчуття її опору, неслухняну пружність її шкіри.

Часто й важко дихаючи, Констант зійшов на грубу бруківку вулиці Тріваль і трохи почекав, отямлюючись. Потім презирливо роззирнувся. Здається, сотні, тисячі франків, викинутих на реставрацію фортеці тринадцятого століття, жодним робом не вплинули на життя мешканців кварталу Тріваль. Він залишався таким самим злиденним і занедбаним, як і тридцять років тому. На брудних поколупаних ганках сиділи босоногі діти з непокритими головами. Мури з каміння та цегли похилилися в бік вулиці, наче їх штовхала невмолима й невидима рука часу. Сліпий жебрак, закутаний у ганчір’я, благально виставив брудну руку, зачувши його кроки. Констант не звернув на нього уваги.

Він перетнув площу Сен-Жімер перед неоковирною новою церквою мосьє Віоле-ле-Дюка. Зграйка собак і дітей чіплялася йому за п’яти. Діти просили грошей і пропонували свої послуги посильних та гідів. Він не зважав на них, аж доки один хлопець не підібрався надто близько. Тоді Констант з розмаху торохнув його металевим набалдашником своєї палиці й розбив щоку. Компанія набридливих шибеників перелякалась і позадкувала.

Невдовзі він увійшов у глухий провулок, що впирався в підніжжя фортечного муру Сіте. Обережно переступаючи через купи сміття, Констант пильнував, щоб не послизнутись і не впасти. Поверхня дороги була вкрита нальотом мулу, що кольором нагадував імбирний пряник. Повсюдно валялися відходи злиденного життя. Уривки газет, собаче лайно, овочі — настільки гнилі, що навіть шолудиві пси відмовлялися їх їсти. Констант відчував на собі погляди незримих темних очей, що піддивлялися за ним через шпарини у віконницях.

Перед крихітним будиночком, що сховався в тіні фортечного муру, Констант зупинився й різко постукав у двері своєю палицею. Аби знайти Верньє та його шльондру, йому потрібні послуги чоловіка, котрий тут мешкав. Він терпляче чекатиме. Чекатиме доти, доки, на свою втіху, не переконається, що Верньє справді переховується десь поблизу.

У дверях розчинилося маленьке дерев’яне віконце.

Пара налитих кров’ю очей широко розплющилася — спочатку від здивування, а потім від страху. Віконце з тріском захряснулося. Згодом заскреготав засув і двері розчинились.

Констант увійшов усередину.

РОЗДІЛ 53

Домен де ля Кад

Мінливий вересень із частими поривчастими вітрами поступивсь місцем тихому й теплому жовтню.

Минуло тільки два тижні відтоді, як вони виїхали з Парижа, а Леоні вже заледве пригадувала своє домашнє життя. І на свій подив збагнула, що ця обставина її анітрохи не засмутила. Вона не сумувала ні за паризькими краєвидами, ні за велелюдними вулицями, ні за материною компанією старих матрон. За матір’ю вона теж не сумувала.

Здавалося, що після званої вечері Анатоль та Ізольда зазнали якоїсь незворотної внутрішньої переміни. Очі Ізольди більше не затьмарювала тривога, і, хоча вона легко втомлювалась і подовгу відпочивала у своїй кімнаті, її обличчя пашіло здоров’ям та життєрадісністю. Після успішного прийому вони отримали подячні листи, які свідчили про те, що Рен-ле-Бен був готовий прийняти вдову Жуля Ляскомба до свого товариства.

У ці тихі й спокійні тижні Леоні багато гуляла, досліджуючи кожен куточок маєтку, але зарослої стежини, що вела до гробниці, всіляко уникала. Сонце й осінні дощі забарвили світу яскраві кольори. Співали пташки, з долини доносився поодинокий гавкіт собак, інколи шурхотіла густа трава — то рятувався втечею заєць. Під черевиками Леоні потріскували сухі гілочки, вряди-годи вона зачіпала носками камінці, і вони відлітали вбік; у деревах співали цикади. Словом, маєток Домен де ля Кад був мальовничим і вражав своєю красою. Коли час розширив відстань між нею й тими примарами, з якими вона зіштовхнулась у прохолодній гробниці, Леоні стала почуватися цілковито як удома, їй тепер було невтямки, чому маєток та прилегла територія видавалися її матері тривожними й зловісними. Бо ж тут так гарно та спокійно, — переконувала себе Леоні.

Її життя в маєтку перетворилося на суцільне задоволення. Уранці вона часто малювала. Спочатку їй кортіло започаткувати серію пейзажів — традиційних і нехитрих, у яких вона сподівалася відобразити мінливий характер осінніх сільських краєвидів. Утім, після неочікуваного успіху, коли напередодні званої вечері вона мимовільно намалювала автопортрет, абсолютно не збираючись цього робити, Леоні продовжила в тому-таки дусі й стала малювати з пам’яті решту сім образів Таро з панелей гробниці. Вона передумала робити подарунок своїй матері, а вирішила, що це буде серія малюнків на спомин Анатолю про їхню спільну подорож. Удома в Парижі, у галереях та музеях, на широких проспектах і в підстрижених парках пишнота природи залишала її байдужою. Однак тут, у маєтку, Леоні відчула якийсь глибинний зв’язок із деревами та краєвидами, що їх бачила зі свого вікна. Із подивом вона виявила, що в кожен свій малюнок вставляє якийсь краєвид маєтку Домен де ля Кад.

Деякі з побачених у каплиці образів Таро пригадувалися швидше й легше відтворювались пензлем на папері. Образ Блазня набув схожості з Анатолем — із виразом його обличчя, постаттю, кольором волосся та шкіри. Жриця асоціювалася з елегантністю та шармом, які Леоні вбачала в Ізольді.

Проте Диявола вона не стала малювати.

Після обіду Леоні зазвичай читала у своїй кімнаті чи гуляла з Ізольдою в парку. Тітка й надалі була обачливою та скритною щодо обставин свого заміжжя, але мало-помалу Леоні примудрилася витягти з неї шматочки інформації, з якої склалася більш-менш цілісна картина.

Ізольда виросла в передмісті Парижа під опікою підстаркуватої тітки, злої та немилосердної жінки, для якої вона була не більше, аніж зайвим ротом. Після її смерті ставши вільною, але без засобів до існування, дівчині довелось у двадцять один рік самій пробивати собі дорогу в житті. Вона найнялася служницею до одного фінансиста та його дружини. Та жінка, знайома Ізольдиної тітки, за кілька років до того осліпла й потребувала щоденного догляду. Ізольда не втомлювалась, бо її робота була легкою. Вона писала під диктування листи й іншу кореспонденцію, читала вголос газети й найостанніші романи, а також супроводжувала свою роботодавицю на концерти й до оперного театру. З лагідної інтонації Ізольди, з якою вона пригадувала ті роки, Леоні зрозуміла, що тітці подобалися фінансист і його дружина. Завдяки їм вона набула знань у царині культури, світських навичок і навчилася розбиратись у моді. Ізольда не розводилася про причини свого звільнення, одначе Леоні припустила, що до цього доклався син фінансиста та його негідна поведінка.

Стосовно ж свого шлюбу Ізольда виявляла більше обережності. Однак Леоні було ясно, що нужденність і бажання скористатися нагодою відіграли чималу роль у тому, що її тітка при — йняла пропозицію руки й серця від Жуля Ляскомба. То була ділова угода, а не романтичний союз.

Леоні також удалося дізнатися трохи більше про низку інцидентів, що викликали тривогу в Рен-ле-Бені та які згадував мосьє Беяр, хоча вона не могла збагнути, яким чином ці події були пов’язані з Домен де ля Кад. Ізольда не пояснювала деталей. Ходили також розмови про те, що в 1870-х роках у секуляризованій каплиці неподалік маєтку відбувались якісь непристойні та розпутні дійства.

Почувши це, Леоні ледве стрималася, щоб не виказати своїх сокровенних думок і почуттів. Спочатку її кинуло в холод, потім у жар — то їй пригадалася розповідь мосьє Беяра про те, як панотця Соньєра викликали для приборкання тамтешніх духів і привидів. Леоні кортіло дізнатися більше, але Ізольда чула про цю історію давно й не від самих очевидців, тому чи не могла, чи просто не хотіла вдаватися в подробиці.

Під час іншої розмови Ізольда розповіла своїй племінниці, що в Рен-ле-Бені Жуля Ляскомба вважали кимось на кшталт відлюдника. Залишившись на самоті після смерті мачухи та від’їзду зведеної сестри, він тішився своєю самотністю. Як пояснила Ізольда, він не потребував нічийого товариства, а тим паче— товариства дружини. Однак у Рен-ле-Бені його статус неодруженого викликав дедалі більшу недовіру, і невдовзі Ляскомб став об’єктом підозр. У містечку почали лунати гучні голоси: чому його сестра втекла з маєтку кілька років тому? А може, вона взагалі нікуди не тікала?

За словами Ізольди, потік чуток та пліток ставав чимраз сильнішим, і, зрештою, Ляскомб змушений був щось робити. Улітку 1885 року новий парафіяльний священик Рен-ле-Шато, Беренже Соньєр, підказав Ляскомбу, що присутність жінки в маєтку посприяє припиненню пліток і заспокоїть місцеву громаду.

Спільний приятель познайомив Ізольду з Ляскомбом у Парижі. Ляскомб чітко дав зрозуміти, що йому буде прийнятно — і навіть бажано, — щоб його молода дружина більшість свого часу мешкала в місті за його рахунок, за тієї умови, що вона приїжджатиме до Рен-ле-Бена тоді, коли він її попросить. У голові Леоні відразу ж промайнуло запитання — хоча вона не наважилася його поставити, — а чи був узагалі їхній шлюб оформлений юридично?

Це була прагматична й зовсім неромантична історія. І хоча Леоні й дістала відповіді на свої численні запитання стосовно природи шлюбу Ізольди з її дядьком, їй так і не стало ясно, про кого з такою ніжністю та закоханістю говорила її тітка під час їхньої першої прогулянки парком. Тоді Ізольда натякнула на велику пристрасть, яка наче зійшла зі сторінок роману. Вона представила Леоні коротенький і болісно-спокусливий опис почуттів, що про них Леоні могла тільки мріяти.

У ці перші тихі тижні жовтня прогнозовані буревії ніяк не давали про себе знати. Яскраво світило сонце, проте воно було м’яким і лагідним. Дув жвавий, але помірний вітерець, і, здавалося, ніщо не могло порушити довколишнього спокою та безтурботності. То була приємна пора, і мало що збурювало поверхню самодостатнього домашнього життя, яке творили для себе мешканці Домен де ля Кад.

Єдиною темною хмариною на обрії став брак звісток від їхньої матері. Маргарита була лінькуватим листувальником, але ж не написати жодного листа! Це викликало подив. Анатоль спробував заспокоїти Леоні, висловивши припущення, що лист від матері був якраз у тій поштовій кареті, що перекинулась неподалік від Ліму під час бурі. Начальник пошти сказав йому, що пропав увесь вантаж листів, телеграм і посилок. Він упав у річку, і його змило потоком.

Піддаючись настійливим проханням Леоні, Анатоль погодився написати матері сам, хоча й без особливого бажання. На листі він вивів адресу на Рю де Берлін, сподіваючись, що, можливо, Дюпонові через якусь невідкладну справу доведеться повернутися до Парижа й Маргарита, приїхавши разом із ним, отримає листа.

Коли Леоні спостерігала, як Анатоль запечатував листа й віддавав його хлопчикові-посильному, щоб той укинув його в скриньку в Рен-ле-Бені, її несподівано охопив сильний страх. Вона вже була простягнула руку, щоб зупинити брата, але стрималась. Яка дурниця! Навряд чи кредитори Анатоля йдуть його слідами.

І справді, хіба може заподіяти шкоду відісланий лист?

Наприкінці другого жовтневого тижня, коли в повітрі висів запах осінніх багать, Леоні спитала Ізольду, а чи не з’їздити їм у гості до мосьє Беяра? Чи навпаки — запросити його в гості до маєтку Домен де ля Кад. Утім, її спіткало розчарування: як повідомила тітка, їй розповіли, що мосьє Беяр несподівано покинув свої апартаменти в Рен-ле-Бені й мав повернутися лише напередодні Дня всіх святих.

— Куди ж він поїхав?

Ізольда похитала головою.

— Ніхто не знає. Кажуть, кудись у гори, але ніхто достеменно не знає.

Одначе Леоні наполягала на своєму. Анатоль та Ізольда спочатку впирались, але потім капітулювали, і візит було призначено на п’ятницю, 16 жовтня.

Уранці вони приїхали до Рен-ле-Бена та приємно провели там час. Випадково зустрівши Шарля Денарно, вони пішли попити з ним кави на веранді готелю «Де ля Рен». Попри його сердечність і приязність, Леоні ніяк не могла змусити себе змінити на краще своє ставлення до нього, а зі стриманої поведінки Ізольди здогадалася, що тітка почувалася так само.

— Я йому недовіряю, — прошепотіла Леоні. — У його манерах є щось фальшиве.

Ізольда нічого не відповіла, проте зробила такий рух бровами, який підтверджував, що вона теж поділяє побоювання Леоні. І коли Анатоль устав, щоб попрощатися з Денарно, Леоні відчула велике полегшення.

— Ну як, Верньє, сходимо колись уранці, постріляємо? — спитав Денарно, тиснучи Анатолеві руку. — Цієї пори року в лісі багато кабанів, а також вальдшнепів і диких голубів.

Карі очі Анатоля радісно заблищали від такої перспективи.

— З радістю, Денарно, але попереджаю, що в мені більше ентузіазму, ніж управності. До того ж мушу засмутити вас, я не готовий. У мене немає рушниці.

Денарно заспокійливо поляскав його по спині.

— Я потурбуюся про рушниці та набої, якщо ви оплатите харчі.

Анатоль усміхнувся.

— Згода, — сказав він, і попри свою антипатію до цього чоловіка Леоні втішилася тим задоволенням, що було написане на обличчі Анатоля, котрому думка про полювання явно припала до смаку.

— Дами, до побачення, — попрощався Деонарно, злегка підіймаючи капелюха. — Верньє, значить, наступного понеділка, так? Я заздалегідь пришлю вам усе необхідне — звісно, якщо ви не заперечуватимете, мадам Ляскомб.

Ізольда кивнула.

— Не заперечуватиму.

Коли вони прогулювались, Леоні не могла не помітити, що її тітка викликала помітну цікавість серед місцевої публіки. У цій цікавості не було ворожості чи підозри, але була в ній якась пересторога й обережність. Ізольда була вдягнена в строгу одіж, а на вулиці опускала вуаль. Леоні чимало дивувало те, що через вісім місяців після смерті чоловіка Ізольда й досі мусила вдягатися як удова Жуля Ляскомба. У Парижі жалоби дотримувались недовго. А тут, виявляється, цей період був істотно тривалішим.

Утім, чільною подією їхньої поїздки стала для Леоні присутність переїжджого фотографа на Пляс дю Перу. Він ховав голову під грубою чорною тканиною, а фотоапарат поміщався на дерев’яній тринозі з металевими лапками. Фотограф приїхав зі студії в Тулузі. Метою його приїзду було зафіксувати для нащадків життя й людей долини От Валлє. Він уже встиг побувати в Рен-ле-Шато, Куїзі й Кустоссі. Після Рен-ле-Бена він мав вирушити до Естерази та Квіяна.

— Може, сфотографуймося? Це буде спогадом про час, який ми провели в цих краях, — посмикала Леоні брата за рукав. — Будь ласка. Це буде подарунок матінці.

На її подив, їй на очі вмить навернулися сльози. Уперше після того, як Анатоль надіслав матері листа, Леоні розчулилася, щойно подумала про неї.

Можливо, помітивши її збуджений стан, Анатоль здався. Він усівся посередині на старому металевому стільцеві, не знаючи, як ліпше примостити ноги на нерівній бруківці. Палицю й циліндр він поклав на коліна. Ізольда, яка виглядала елегантно в темній жакетці та спідниці, стала ззаду ліворуч і поклала тонкі пальці в чорній рукавичці Анатолю на плече. Гарненька Леоні в чепурненькій червоно-коричневій жакетці з мідними ґудзиками й оксамитовою оборкою стала праворуч і посміхнулася в об’єктив.

— Ось так, — резюмувала Леоні, коли сеанс скінчився. — Тепер ми назавжди запам’ятаємо цей день.

Перед від’їздом з Рен-ле-Бена Анатоль здійснив своє вже звичне паломництво до поштового відділення, а Леоні, бажаючи пересвідчитися, що Одрік Беяр дійсно у від’їзді, пішла до його скромного житла. Знайдений у каплиці аркуш із музикою вона поклала в кишеню та збиралася показати його. Вона хотіла також зізнатися мосьє Беяру, що почала з пам’яті малювати образи, бачені нею на апсиді.

І попрохати його розповісти докладніше про чутки, пов’язані з Домен де ля Кад.

Ізольда терпляче чекала, поки Леоні стукала в дерев’яні двері, наче хотіла матеріалізувати мосьє Беяра самим лише зусиллям волі. Віконниці всі були зачинені, а квіти у вазонах на зовнішніх підвіконнях були вкриті фетром на випадок осінніх приморозків, які могли трапитися з дня на день.

Біля будинку відчувалась атмосфера заціпенілості, наче господар довго не збирався сюди повертатися.

Леоні знову постукала.

Коли вона подивилась на будинок із зачиненими віконницями, у її свідомості ще виразніше, ніж раніше, постало попередження мосьє Беяра не ходити до гробниці й не шукати там карт. Хоча вона й провела з цим дивним старим лишень один вечір, Леоні цілком і повністю довіряла йому. Після званої вечері минуло вже кілька тижнів. І тепер, коли вона мовчки стояла перед дверима, які ніхто не відчиняв, до неї раптом дійшло, наскільки сильно їй кортить розповісти мосьє Беяру, що вона слухняно дотримувалась його поради.

Майже повністю дотримувалась.

Вона більше не ходила тією стежиною. Уже не намагалась дізнатися про гробницю щось нове. Правда, вона не повернула до бібліотеки книжку свого дядька, але більше не читала її. І не тільки не читала, а й навіть не розкривала.

І тепер, хоча й пригнічена тим, що мосьє Беяра справді немає вдома, Леоні тільки зміцнилась у своїй рішучості дотримуватися його поради. Щось підказувало їй, що чинити інакше вкрай небезпечно.

Леоні обернулась і взяла Ізольду під руку.

Коли за півгодини вони повернулися до маєтку, Леоні побігла в закуток під сходами та сховала аркуш із мелодією у фортепіанний стілець, поклавши його під погризений міллю «Добре темперований клавір» Баха.

Тепер та обставина, що вона навіть не намагалася цю мелодію зіграти, видавалась їй дуже важливою.

Тієї ночі, коли Леоні загасила свічку у своїй кімнаті, вона вперше по-справжньому пошкодувала, що не повернула книги «Таро» до бібліотеки. Тепер вона чітко відчувала її присутність у кімнаті, навіть попри те, що книжка була схована в скриньці під котушками та клаптями матерії. У її свідомість проникли думки про дияволів, про дітей, викрадених зі своїх ліжечок, про сліди на землі та на камінні, які, здавалося, свідчили про неприборкане зло. Посеред ночі дівчина рвучко прокинулась, бо їй привиділося, що її обступили вісім образів Таро з апсиди в каплиці. Леоні запалила свічку — і примари кинулися тікати. Вона не дозволить їм оволодіти нею.

Бо тепер Леоні добре розуміла сенс попередження, висловленого мосьє Беяром. Тутешнім духам і демонам ледь не вдалося забрати її до себе. І вона більше не надасть їм такої змоги.

РОЗДІЛ 54

Тиха й тепла погода протрималася до вівторка, 20 жовтня.

Сталево-сіре небо повисло низько над обрієм. Густий сирий туман оповив Домен своїми липкими прохолодними руками.

Безлисті дерева перетворились на силуети. Поривчастий південно-західний вітер збурював плесо озера та гнув додолу кущі ялівцю й рододендрону.

Леоні втішалася, що Анатоль устиг сходити на полювання з Шарлем Денарно до того, як настала негода. Уранці брат із ягдташем через плече вийшов з дому з позиченою рушницею. Металеві пряжки його мисливського спорядження тьмяно поблискували на сонці. Під вечір він повернувся зі зв’язкою впольованих куликів та диких голубів. Його обвітрене обличчя та очі сяяли радісним збудженням після вдалого полювання.

А визирнувши наступного дня у вікно, Леоні подумала, що якби Анатоль пішов на полювання зараз, то воно принесло б йому набагато менше втіхи, бо погода зіпсувалася.

Поснідавши, Леоні скрутилася калачиком на канапі в маленькій їдальні біля кухні, прихопивши з собою збірку оповідань мадам Оліфант, і саме в цей час із села привезли пошту. Леоні чула, як розчинилися парадні двері, хтось із кимось привітався, а потім у залі почулися квапливі кроки — то, вочевидь, служниця понесла пошту до кабінету.

Для Ізольди наставала пора року, коли їй доводилось багато займатися справами маєтку. До дня святого Мартіна, що припадав на одинадцяте листопада, залишався місяць. Традиційно до цього дня власники маєтків намагалися закінчити річну фінансову звітність і, якщо треба, вдатися до виселення недисциплінованих платників. Ізольда пояснила Леоні, що зазвичай цього дня встановлюють орендну плату для мешканців на весь наступний рік, і вона, як хазяйка маєтку, готувалася виконати свої обов’язки. Утім, ішлося більше про вислуховування порад від управителя маєтку, ніж про самостійне ухвалення рішень, але саме цим Ізольда була заклопотана останні два дні кожного ранку.

Леоні опустила голову та знову занурилась у книгу.

Кілька хвилин по тому вона почула надто гучні голоси, потім у кабінеті задзеленчав дзвоник, звук якого Леоні майже ніколи не доводилось чути раніше. Украй здивована, вона підхопилась і, не взувши капців, підбігла в одних панчохах до дверей та злегка їх прочинила. І якраз учасно, бо побачила спину Анатоля, котрий швидко злетів сходами та зник у кабінеті.

— Анатолю! — гукнула вона. — Є якісь новини з Парижа?

Одначе брат, вочевидь, не почув її, бо, не зупиняючись, із грюкотом зачинив за собою двері.

Як дивно!

Леоні почекала ще трохи, визираючи в шпарину та сподіваючись уздріти Анатоля, але той не з’являвся, і вона, втомившись чекати, повернулася до канапи. Минуло п’ять хвилин. Десять. Об одинадцятій до їдальні зайшла Маріета й поставила на стіл тацю. На ній було, як зазвичай, три чашки з кавою.

— Мій брат і тітонька теж прийдуть?

— Інших указівок мені не давали, мадемуазеле.

Цієї миті в проході з’явились Анатоль та Ізольда.

— Привіт, мала, — сказав він. Його карі очі радісно сяяли.

— Я чула, що хтось ходив і розмовляв, — сказала Леоні, швидко підводячись. — І подумала, що, може, пошта з Парижа прийшла?

Вираз обличчя Анатоля на мить змінився..

— На жаль, ні. Від матінки листів не було.

— А що ж… що ж тоді трапилось? — спитала Леоні, побачивши, що Ізольда теж трохи збуджена. Її очі світилися радістю, а щоки порожевіли.

Вона підійшла до Леоні й стиснула її руку.

— Сьогодні вранці я одержала з Каркасона листа, на який чекала.

Анатоль став біля каміна й заклав руки за спину.

— Ізольда там щось про концерт обіцяла…

— Тож ми їдемо! — підскочила Леоні й цьомкнула тітку. — Це просто прекрасно!

Анатоль засміявся.

— Ми й не сумнівалися, що ти зрадієш. Звісно, зараз не найкращий час для подорожей, але все залежить від обставин.

— А коли ми поїдемо? — спитала Леоні, переводячи погляд з Анатоля на Ізольду.

— На цьому тижні в четвер, уранці. Ізольда повідомила своїх правників телеграмою, що прибуде о другій. — Він замовк і перезирнувся з Ізольдою. Леоні помітила це.

Він іще щось збирається мені сказати.

Серце в її грудях затріпотіло від радісного передчуття.

— Загалом, є одна справа, яку ми теж хотіли з тобою обговорити. Ізольда великодушно запропонувала нам залишитись тут на триваліший термін. Може, навіть до Нового року. Що ти на це скажеш?

Леоні ошелешено поглянула на брата, спочатку не знаючи, що й сказати. А що, як принади сільського життя встигнуть обриднути до того часу?

— Але ж… а як же твоя робота? Як на це відреагує редакція журналу? Чи не слід тобі потурбуватися про власні інтереси безпосередньо на місці?

— Узагалі-то, я гадаю, що журнал зможе обійтися без мене ще деякий час, — легковажно відповів брат, приймаючи від Ізольди філіжанку з кавою.

— А як же маман? — спитала Леоні, з раптовою тривогою уявивши собі, як мати сидить у вітальні на Рю де Берлін сама-самісінька.

— Якщо Дюпон зможе це пережити, то можна буде запросити її сюди. Ми вже міркували над цим.

Леоні уставилася на Анатоля.

Невже він і справді думає, що вона поїде з Парижа? І куди — сюди?

— Навряд чи генералові Дюпону сподобається ця ідея, — мовила Леоні, натякаючи, що відповіддю на таку пропозицію буде, скоріш за все, відмова.

— А може, тобі набридла моя компанія й ти більше не хочеш тут залишатися? — спитав Анатоль, підходячи до сестри й обіймаючи її за плечі. — Невже тебе так лякає думка про ще кілька тижнів, які тобі доведеться провести тут в остогидлій компанії свого брата?

Запала тиша — напружена та сповнена очікування, — і Леоні захихикала.

— Який ти бовдур, Анатолю! Звісно, я радо залишуся ще на деякий час. Це було б пречудово, але…

— Що «але»? — швидко перепитав Анатоль.

Посмішка зникла з вуст Леоні.

— Кортить дізнатися, як там матуся.

Анатоль поставив чашку й запалив цигарку.

— Я б теж цього хотів, — тихо сказав він. — Я певен, що вона так приємно розважається, що навіть забула написати нам. А ще треба зробити поправку на той час, поки мого листа перешлють до Марни.

Леоні примружила очі.

— Ти ж казав, що гадаєш, буцімто вони вже повернулися до Парижа?

— Я лише припускав, що вони повернулися, — спокійно відказав брат. Потім він про щось згадав, і обличчя його знову засвітилось ентузіазмом. — Але ж тебе втішає перспектива поїхати до Каркасона?

— Звісно, що втішає.

Анатоль кивнув.

— От і добре. У вівторок зранку ми виїдемо потягом з Куїзи. Громадський екіпаж вирушає з Пляс дю Перу о п’ятій.

— А на скільки ми туди поїдемо?

— Дні на два, можливо — на три.

Леоні засмутилася.

— Так мало!

— Цілком достатньо, — посміхнувся Анатоль.

І знову Леоні помітила, як брат і тітка обмінялися промовистими поглядами.

РОЗДІЛ 55

Закохані лежали, укрившись ковдрою, а на їхні обличчя падало мерехтливе світло свічки.

— Тобі час повертатися до своєї кімнати, — сказала вона. — Уже пізно.

Анатоль склав руки за головою, недвозначно демонструючи цим жестом своє бажання залишитись іще.

— Отакої! Уже всі поснули.

Ізольда усміхнулася.

— Я й не гадала, що мені випаде таке щастя, — тихо сказала вона. — Що ми колись будемо отут, разом. — Потім посмішка зникла з її блідого обличчя. І рука Ізольди за звичкою потягнулася до заглибини на шиї. — Боюся, це ненадовго.

Анатоль нахилився й поцілував рану. Навіть зараз він відчув, як Ізольда відрухово здригнулася. Той шрам був як постійне нагадування про її короткий і жорстокий роман з Віктором Константом.

Лише через кілька місяців після смерті свого чоловіка Ізольда дозволила Анатолю поглянути на страшний червоний шрам на її шиї, котрий вона зазвичай ховала під високим комірцем, кашне або горжеткою. Потім минуло ще кілька тижнів, перш аніж Анатоль умовив її розповісти, звідки той шрам узявся.

Він уважав — помилково, — що розповідь про минуле якось допоможе Ізольді опанувати спогади, притлумити їхній гнітючий уплив. Утім, нічого не вийшло. Більше того, це порушило її душевний спокій. Навіть зараз, за дев’ять місяців знаючи майже напам’ять ті страждання, яких Ізольда зазнала від рук Константа, Анатоль і досі здригався, згадуючи її спокійну й неемоційну розповідь про те, як у нападі ревнощів Констант узяв камінні обценьки, розжарив на вогні свій перстень із печаткою, та, притиснувши його до її шиї, тримав доти, доки жінка не зомліла від болю. Він поставив їй тавро. Розповідь Ізольди була такою виразною, що Анатоль навіть відчував нудотно-солодкавий запах смаленої шкіри.

Зв’язок Ізольди з Константом тривав лише кілька тижнів. Зламані пальці зажили, синці зійшли; тільки шрам лишився як фізична згадка про ті лиха, яких вона зазнала впродовж місяця їхнього знайомства. Утім, психологічна шкода виявилась набагато тривалішою та глибшою, ніж фізична. Анатолеві завдавало великого болю бачити, що Ізольда, попри свою красу, легку й прекрасну вдачу й елегантність, стала такою лякливою, невпевненою в собі та знервованою.

— Це надовго, — твердо відказав Анатоль.

Він став опускати руку дедалі нижче, погладжуючи ніжне тіло Ізольди, аж поки не зупинився в заглибленні між стегнами.

— Усе нормально. Ми отримали документ. Завтра ми зустрінемося з правниками Ляскомба в Каркасоні. А коли дізнаємося про твої права на цей маєток, то зможемо здійснити завершальні приготування. — Анатоль клацнув пальцями. — Та й по всьому.

Він потягнувся до нічного столика, і м’язи на його руці рельєфно напружились. Узявши портсигар, він витяг дві цигарки, підкурив їх і подав одну Ізольді.

— Будуть такі, хто не схоче з нами знатися, — сказала вона. — Мадам Буск, метр Фроміляж.

— Цілком можливо, — знизав Анатоль плечима. — А тебе вельми турбує їхнє ставлення?

Ізольда не відповіла на його запитання.

— Мадам Буск має всі підстави для невдоволення. Якби Жуль не надумав одружуватись, то вона успадкувала б цей маєток. Вона може навіть поставити заповіт під сумнів.

Анатоль похитав головою.

— Інтуїція підказує мені, що вона б уже зробила це, якби хотіла, — відразу ж після смерті Ляскомба, коли був оприлюднений його заповіт. Дочекаймося, про що йтиметься в додатковому розпорядженні про заповіт, а вже потім долатимемо реальні чи уявні перешкоди. — Він зробив глибоку затяжку. — Я припускаю, що метр Фроміляж висловлюватиме своє невдоволення стосовно нашого поспішного шлюбу, але яке його діло? — Анатоль знизав плечима. — Мине час, і він угамується. Він же прагматик, отож сприйме факти такими, якими вони є. І не захоче рвати зв’язки з маєтком.

Ізольда кивнула, проте Анатолю здалося, що вона зробила це через бажання вірити йому, а не тому, що він її переконав.

— Ти й досі гадаєш, що ми житимемо саме тут? Не будемо губитися в багатоликому Парижі, де заховатися так легко? — спитала вона.

Анатоль пригадав, якою пригніченою ставала Ізольда щоразу, коли вони поверталися до міста. Кожного разу вона була немовби тінь, слабкою подобою самої себе. Кожен запах, кожен звук і кожен краєвид нагадував їй про короткий зв’язок із Константом. Анатоль не хотів для них такого життя й не сумнівався, що вона теж цього не хотіла.

— Так. Якщо в нас усе вийде, то, гадаю, ми маємо осісти тут, у цьому маєтку. — Він замовк і ніжно торкнувся долонею злегка припухлого живота Ізольди. — Особливо, коли твої сподівання справдяться. — Анатоль поглянув на неї очима, сповненими гордощів. — Я й досі не можу повірити, що стану батьком.

— Це лише перші дні, — ніжно мовила вона. — Початкова стадія. Утім, не думаю, що я помиляюсь.

Ізольда накрила його руку своєю, і якийсь час вони лежали мовчки.

— Ти не боїшся, що ми поплатимося за своє нахабство тоді, у березні? — прошепотіла вона.

Анатоль насумрився, не розуміючи, куди хилить Ізольда.

— Я про клініку. Коли ми вдали, буцімто мені потрібно… конче потрібно перервати вагітність.

— Аніскілечки, — твердо відповів Анатоль.

Ізольда замовкла.

— Пообіцяй мені, що твоє рішення не повертатися до Парижа не має жодного стосунку до Константа, — нарешті сказала вона. — Париж є твоєю домівкою, Анатолю. Невже ти хочеш покинути її назавжди?

Анатоль загасив цигарку та провів пальцями по своєму густому темному волоссю.

— Ми вже достатньо про це говорили, — відповів він. — Але якщо ти почуватимешся спокійніше, коли я знову дам тобі таку обіцянку, то скажу тобі ще раз, що, на моє переконання, Домен де ля Кад є для нас найбільш підходящою домівкою. — І він перехрестив свої голі груди. — До Константа це не має жодного стосунку. І до Парижа теж. Тут ми зможемо жити тихо, скромно й поволі завойовувати належне місце серед місцевої громади.

— А як же Леоні?

— Сподіваюся, вона також із нами житиме.

Ізольда замовкла. Анатоль відчув, як напружилось її тіло, наче приготувавшись до втечі.

— Чому він і досі має над тобою таку владу?

Жінка відвела очі, і він одразу ж пожалкував, що висловився так відверто. Анатоль знав, що Ізольда прекрасно усвідомлювала, наскільки гнітить його те, що вона й досі часто згадує про Константа. У перші дні їхнього знайомства він казав їй про те, що відчуває себе неповноцінним через те, що вона досі боїться того Константа. Наче він, Анатоль, недостатньо привабливий і сильний мужчина, щоб витіснити з її свідомості привидів минулого. Він не став приховувати свого роздратування.

Анатоль знав, що Ізольда просто вирішила мовчати. Ні, згадки про зазнані страждання не стали менше переслідувати її. Тепер Анатоль збагнув, що спогади про наругу вивітрюються набагато довше, ніж зникають її фізичні свідчення. Проте він і досі не міг збагнути, чому Ізольда була такою присоромленою. Не раз вона намагалася пояснити йому, якою приниженою почувалася через знущання, котрим піддавав її Констант. Як їй було страшенно соромно за свої почуття, за те, що вона обманулася настільки, що їй здалося, наче вона покохала цього страшного чоловіка.

У хвилини зневіри й пригніченості Анатоль побоювався, що Ізольда переконала себе, нібито позбулася права на щастя в майбутньому через одну свою мимовільну, однак украй болісну помилку. І його засмучувало, що, попри його завіряння та надзвичайні заходи, яких вони вжили, щоб уникнути Константових переслідувань — навіть улаштували виставу на цвинтарі Монмартр, — Ізольда й досі відчувала навислу над нею загрозу.

— Якби Констант шукав нас, то ми про це вже дізнались би. У перші місяці цього року він і не намагався приховувати свої лихі наміри, Ізольдо. — Анатоль помовчав. — Він узагалі знає твоє справжнє прізвище?

— Ні, не знає. Нас познайомили в помешканні одного спільного приятеля, де досить було називати одне одного на ймення.

— А він знав, що ти заміжня?

Ізольда кивнула.

— Він знав, що я маю чоловіка в провінції, котрий, у загальноприйнятих рамках пристойності, толерантно ставився до моєї потреби в певній мірі незалежності за тієї умови, що я буду обачливою. Коли я сказала йому, що поїду, то послалася на необхідність повернутися до свого чоловіка.

Вона здригнулась, і Анатоль збагнув, що Ізольда пригадала ту ніч, коли Віктор її ледь не вбив.

— Констант ніколи не був знайомий із Ляскомбом, так? — спитав він із притиском. — Так чи ні?

— Вони не знали один одного.

— І він не знав жодних адрес, ніяких знайомих — лишень оту квартиру на вулиці Фейдо?

— Ні, не знав, — підтвердила Ізольда. — Принаймні від мене.

— Що ж, — мовив Анатоль таким тоном, наче він довів те, що бажав довести. — Від часу похорону на цвинтарі Монмартр минуло шість місяців, так? Так. І відтоді нічого не порушило наш спокій.

— Нічого, окрім нападу на тебе в Пасаж де Панорама.

Анатоль насупив брови.

— Той інцидент узагалі не мав жодного стосунку до Константа, — швидко відказав він, наче переконуючи сам себе.

— Проте в тебе відібрали тільки годинник твого батька, — заперечила Ізольда. — Хіба ж грабіжники залишають своїй жертві гаманець, набитий франками?

— Просто я опинився там, де не слід, і тоді, коли не слід, — відповів Анатоль. — От і все.

Він нахилився й погладив її по щоці.

— Відтоді як ми прибули до Домен де ля Кад, я завжди був насторожі, Ізольдо. І відтоді я нічого не чув і нічого не бачив. Нічого, що могло б викликати щонайменше занепокоєння. Ніхто про нас не розпитував у містечку. Біля маєтку не було помічено жодного незнайомця.

Ізольда зітхнула.

— А тебе не турбує, що від Маргарити ще не надійшло жодної звістки?

Анатоль насумрився.

— Мушу визнати, турбує. Мені не хотілося писати листів після всіх отих заходів безпеки, до яких нам довелось удатися, щоб приховати наше місцезнаходження. Я можу лише припустити, що вона надміру зайнята Дюпоном.

Ізольда посміхнулася, зачувши в його голосі погано приховану неприязнь.

— Його провина полягає лише в тому, що він кохає твою матір, — ласкаво докорила вона йому.

— Тоді чому ж він із нею не одружується? — спитав Анатоль тоном різкішим, аніж сподівався.

— Ти прекрасно знаєш, чому, — заспокійливо відповіла Ізольда. — Тому що вона — удова комунара. Генерал Дюпон не та людина, котра йтиме проти правил та умовностей.

Анатоль кивнув, зітхнувши.

— Проста істина полягає в тому, що з ним вона начебто «при ділі» і, попри всю мою антипатію до цього чоловіка, бережи його Господь, я менше турбуюся за матусю тоді, коли знаю, що вона в його товаристві в Марні, аніж тоді, коли вона в Парижі сама.

Узявши зі стільця біля ліжка свій пеньюар, Ізольда накинула його на плечі.

В очах Анатоля промайнула турбота.

— Тобі холодно?

— Та трохи.

— Може, тобі щось принести?

Ізольда поклала свою руку на його.

— Не треба, усе гаразд.

— Однак у твоєму стані тобі слід…

Ізольда посміхнулася.

— Я ж не хвора, Анатолю, — сказала вона жартівливим тоном. — Мій стан, як ти висловився, є цілком природним. Будь ласка, не переймайся ти так. — Посмішка зникла з її обличчя. — Утім, із родинного погляду, я й досі вважаю, що нам слід відкрити Леоні справжню причину нашого візиту до Каркасона. Розкажи їй про наші наміри.

Анатоль пригладив рукою своє волосся.

— А я дотримуюся тієї думки, що нам слід поговорити з нею лише після цієї події.

Він підкурив іще одну цигарку. Білі пасма диму, схожі на якийсь напис, повисли в повітрі.

— Невже ти й справді гадаєш, що Леоні простить тобі, що ти так довго тримав її в невіданні, Анатолю? — спитала Ізольда. І додала після невеличкої паузи: — Простить нас?

— Ти любиш її, еге ж? — сказав він. — Я дуже з цього радий.

Ізольда кивнула.

— Саме тому я й проти того, щоб і далі її дурити.

Анатоль зробив глибоку затяжку.

— Вона зрозуміє, що ми вважали це надто великим тягарем для неї — казати про наші плани заздалегідь.

— Я так не думаю. Гадаю, Леоні піде на все заради тебе й погодиться з усім, про що ти їй довірливо розповіси. Проте… — Ізольда злегка стенула плечима. — Проте якщо вона відчує себе обдуреною, відчує — і матиме рацію, — що ми їй не довіряємо, то поведеться так, що і ми, і вона про це згодом дуже пошкодуємо.

— Ти про що?

Ізольда взяла його за руку.

— Вона не дитина, Анатолю. Уже не дитина.

— Та їй лише сімнадцять! — заперечив він.

— Леоні вже ревнує тебе до мене, — тихо сказала жінка.

— Дурниці.

— Як по-твоєму, що вона відчує, коли дізнається, що ти — ми — її обдурили?

— Це не питання обману, — відказав Анатоль. — Це питання обережності й обачливості. Що менше людей знатимуть про наші наміри, то краще.

І Анатоль поклав руку на живіт Ізольді, даючи зрозуміти, що вважає тему закритою.

— Кохана, незабаром усе це скінчиться.

Іншою рукою він пригорнув її до себе й поцілував. Потім повільно зняв пеньюар і оголив її повні груди. Ізольда заплющила очі.

— Невдовзі нам уже не треба буде ховатися. Ми відкриємо нову сторінку у своєму житті.

РОЗДІЛ 56

Каркасон, 22 жовтня, вівторок

О четвертій тридцять Домен де ля Кад покинула двоколка з Анатолем, Леоні й Ізольдою. Спереду, накривши коліна однією ковдрою, сиділи Маріета й Паскаль, він правив кіньми.

Верх екіпажа був піднятий, але його потріскана шкіра вже не могла забезпечити надійного захисту від ранкового холоду. Леоні, загорнувшись ледь не з ніг до голови у свій довгий чорний плащ, зручно й затишно вмостилася між братом і своєю тіткою. Вона вдихала запах плісняви та нафталіну, що йшов від хутрових накидок, котрими вони, накрившись від підборіддя до ніг, скористалися цієї осені вперше.

На думку Леоні, прозоре синє небо та ранковий холод лише посилювали відчуття пригоди. Так романтично — виїхати вдосвіта з перспективою провести два дні в Каркасоні, походити по місту, побувати на концерті — вона просто палала від нетерпіння!

Ліхтарі, дві цятки світла в ранкових сутінках, погойдувались і час від часу бемкались у стінки екіпажа, коли вони під’їжджали до шляху на Сугрень. Ізольда завважила, що не виспалась, і тому її трохи нудило. Через це вона переважно мовчала. Анатоль теж здебільшого мовчав.

Зате Леоні аж підстрибувала від захвату й радісних передчуттів. Вона вдихала на повні груди ранковий запах вологої землі, до якого домішувався аромат цикламену й самшиту, каштанів і шовковиці. Ще було надто рано для пісень жайвора чи голуба, але їй чулось угукання сов, котрі поверталися з нічного полювання.

Незважаючи на їхній ранній від’їзд, дужий вітер і кепські погодні умови призвели до того, що потяг спізнився до Каркасона більше, ніж на годину.

Леоні й Ізольда зачекали, поки Анатоль знайшов екіпаж. За кілька хвилин вони вже мчали через місток Пон Маренґо до готелю в північному кварталі Бастид Сен-Луїс, що його порекомендував їм доктор Ґабіньйо.

Цей готель, розташований на вулиці дю Порт, на розі тихого провулку біля церкви Святого Вінсента, був скромним, але затишним. З тротуару до входу вели три напівкруглі кам’яні сходинки, а двері були обрамлені гравійованим камінням. Тротуари розташовувалися вище, ніж брукована вулиця. Уздовж зовнішньої стіни готелю стояли декоративні дерева в глиняних горщиках. Своїм виглядом вони нагадували вартових. Віконні рами кидали зеленкувато-білі відблиски на свіжопофарбовані віконниці. На боковій стіні великими літерами було написано «ГОТЕЛЬ І РЕСТОРАН».

Анатоль подбав про формальності й простежив, щоб до їхніх кімнат занесли багаж. У номері люкс на першому поверсі оселились Леоні, Ізольда та служниця, асам він винайняв однокімнатний номер навпроти.

Трохи перекусивши в ресторані готелю, вони домовилися зустрітись у готелі о пів нап’яту, щоб устигнути повечеряти перед концертом. Зустріч Ізольди з правниками її покійного чоловіка була призначена на другу годину на магістральній вулиці, що називалася Кур’єр Маж. Анатоль зголосився супроводжувати її. Коли вони з Ізольдою від’їжджали, він витяг з Леоні обіцянку нікуди не ходити без Маріети, тим паче — на той бік річки, за межі Бастиди.

Знову пішов дощ. Леоні зайняла себе розмовою з іще однією мешканкою готелю, мадам Санчес, котра вже багато років регулярно приїздила до Каркасона. Вона розповіла Леоні, що нижня частина міста, Бас Віль, як вона назвала її, була збудована за планом, подібним до багатьох сучасних міст в Америці. Узявши в Леоні хімічний олівець, жінка позначила ним готель і центральну площу на плані міста, що його дав їй власник готелю. Вона також зауважила, що чимало назв вулиць змінились і не відповідають тим, що вказані в плані.

— Святих змінили генерали, — сказала мадам Санчес, скрушно хитаючи головою. — Тож тепер ми слухаємо оркестр на площі Гамбета, а не на площі Святої Сесилії. І що цікаво: на музику цей факт аж ніяк не впливає!

Помітивши, що дощ ущухає, і палаючи від нетерпіння якомога скоріше познайомитися з містом, Леоні перепросила й устала, завіривши мадам Санчес, що й сама прекрасно розбереться в назвах вулиць. І відразу ж почала похапцем збиратися.

Супроводжувана Маріетою, котра за нею ледь устигала, Леоні гайнула до головної площі, Ля Пляс о’Зерб. Вона орієнтувалася за вигуками яточників і вуличних торговців, які просочувались у вузеньку вуличку, та за брязкотом упряжі. Підійшовши ближче, Леоні побачила, що багато кіосків та яток уже складалися. Проте її ніздрів досяг спокусливий запах смажених каштанів і свіжого хліба. З паруючих металевих чанів на дерев’яному возику черпаками продавали підсолоджений гарячий пунш із корицею.

Ля Пляс о’Зерб була непоказним майданом правильної форми та пропорцій, обрамленим з усіх чотирьох боків шестиповерховими будинками. З кожного його кута вели вузенькі дороги та проходи. У центрі розташовувався пишно прикрашений фонтан вісімнадцятого сторіччя з фігурою Нептуна. Позираючи з-під капелюха, Леоні, спонукана почуттям обов’язку, прочитала табличку на фонтані, однак визнала його позбавленим смаку й не стала коло нього затримуватись.

Віти крислатих платанів утрачали листя, а те, що лишалось, осінь розфарбувала в мідно-червоні, блідо-зелені й золотисті кольори. Повсюди виднілися парасольки та яскраві зонти. Вони затуляли від вітру й дощу, який то припускав, то припинявся, сплетені з вербових гілок кошики зі свіжими фруктами, зеленню й осінніми квітами. Жінки з обвітреними обличчями й у чорному вбранні продавали з плетених кошиків хліб і козячий сир.

На превеликий подив і радість Леоні, майже ввесь фасад однієї зі сторін площі займав великий універмаг. Великі літери його назви були прикручені дротом до кованих перил балкона — «ПАРИЖ-КАРКАСОН». Хоча було лише на третю, на столах перед входом в універмаг уже розкладали уцінені товари. Під навісом зі спеціальних металевих гачків звисали мисливські рушниці, готовий одяг, козуби, усіляке кухонне начиння, пательні й навіть духовки та пічечки.

Треба буде купити Анатолеві якесь мисливське причиндалля.

Однак ця думка зникла, не встигши як слід утвердитись у Невідомості. Річ у тім, що грошей у Леоні було обмаль, а взяти товар у кредит вона не мала змоги. Тож дівчина стала захоплено походжати біля входу, роздивляючись крам. У цьому місці — принаймні, їй так здалося — усі продавці (жінки та кілька чоловіків) мали всміхнені та щирі обличчя. Дівчина прицінялась до овочів, терла в руках зелень, вдихала аромат квітів із довгими стеблами, тобто робила те, про що й мріяти не могла в Парижі.

Передивившись усе, що можна було побачити на Пляс о’Зерб, Леоні вирішила пройтися провулками, що оточували площу. Вона рушила в західному напрямку й опинилася на Кур’єр Маж, вулиці, де розташовувалась контора адвокатів Ізольди. У ближньому її кінці розмішувались переважно контори та ательє. Леоні на мить затрималася коло майстерні Тісу Катала. Крізь скляні двері їй було видно виставку тканин усіляких кольорів і різноманітних швацьких матеріалів. На розкритих дерев’яних віконницях висіли пришпилені вирізки зі зразками чоловічих та жіночих мод, починаючи від чоловічих прогулянкових костюмів і закінчуючи жіночими загортками та вечірніми сукнями.

Леоні стала роздивлятися швацькі матеріали й при цьому час від часу поглядала в бік адвокатських контор, сподіваючись уздріти Анатоля й Ізольду. Проте оскільки їх ніде не було видно, Леоні поступово захопилася спокусливими принадами крамниць, що стояли далі.

Потім вона пішла в напрямку річки, а Маріета попленталась позаду. Коло закладу, що торгував антикваріатом, Леоні зупинилась і стала роздивлятися товар крізь грубе листове скло. Потім вона натрапила на бібліотеку, у вікнах якої виднілися дерев’яні шафи, повні книжок із червоними, зеленими та синіми шкіряними корінцями. З будинку номер сімдесят п’ять, де розташовувалась бакалійна крамниця, линув різкий запах меленої та смаженої кави. Леоні трохи постояла біля крамниці, вдивляючись усередину крізь високі вікна. Там, на скляних і дерев’яних полицях, було виставлено різноманітні сорти кавових бобів та всіляке причандалля для кави: кавники для вогнищ і кавоварки для плит. Над входом було зазначено «Elie Huc». У сусідній крамниці висіли разки сухих ковбас, неподалік продавали жмутки чебрецю, шавлії, розмарину, а поруч на столі стояли тарілки та банки з маринованими й соленими овочами та фруктами.

Леоні вирішила купити щось Ізольді на знак вдячності за цю поїздку до Каркасона. Залишивши коло входу Маріету, котра чекала її, стривожено заламуючи руки, Леоні ввійшла до «Печери Аладіна» й вийшла звідти за десять хвилин, тримаючи білий паперовий пакунок із запашними арабськими кавовими зернами та скляною баночкою цукрованих фруктів. Їй дедалі більше набридало стривожене обличчя Маріети й те, що вона ні на крок від неї не відставала.

Може, спробувати спекатись її?

Леоні відчула захват від цієї пустотливої думки, що безперешкодно проникла в її свідомість. Звісно, Анатоль страшенно її лаятиме. Проте якщо вона все зробить швидко, а Маріета триматиме язика за зубами, то він ніколи про це й не дізнається. Леоні швидко зиркнула в один бік вулиці, а потім — в інший. Трохи далі прогулювалася без супроводу дівчина приблизно її віку й соціального стану. Звісно, таких було обмаль, але ж вони все одно були! І ніхто не звертав на них жодної уваги. Дійсно, Анатоль явно переборщив зі своєю обережністю!

За таких безпечних умов мені зовсім не потрібен сторожовий пес.

— Я не хочу це нести, — сказала вона, тицяючи Маріеті в руки пакунок із покупками й удаючи, що стурбовано позирає на небо. — Боюся, скоро знову задощить. Краще б ти віднесла покупки до готелю й натомість принесла мені парасольку; а я тебе тут почекаю.

В очах Маріети блиснула тривога.

— Але сеньйор Верньє велів мені залишатися з вами.

— Це забере не більше як десять хвилин, — твердо мовила Леоні. — Ти встигнеш туди й назад, і він навіть не дізнається. — Вона похлопала пакунок. — Тут лежить подарунок моїй тітоньці, і я не хочу, щоб він зіпсувався. Тож захопи з собою парасольку. Вона нам знадобиться — а раптом піде дощ? — На останній фразі Леоні зробила особливий наголос: — Мій брат не похвалить тебе, якщо я застуджуся.

Маріета завагалась і поглянула на пакунок.

— Мерщій, — нетерпляче сказала Леоні. — Я зачекаю на тебе тут.

Час від часу підозріло озираючись — чи нікуди не пропала її молода господиня, — служниця хутко подалася назад по вулиці Кур’єр Маж.

Леоні посміхнулася, втішена своєю безневинною хитрістю. Вона не збиралася порушувати вказівки Анатоля й виходити за межі Бастиди. З іншого боку, вона не сумнівалася, що з чистим сумлінням може дійти аж до річки, щоб подивитись на середньовічну цитадель із правого берега Од. Їй дуже кортіло побачити Сіте, що про нього їй розповідала Ізольда та який так подобався мосьє Беяру. Діставши з кишені план міста, дівчина уважно вивчила його.

Та це ж зовсім близько.

Якщо Маріета встигне повернутися швидше за неї, вона просто скаже їй, що ходила до адвокатських контор шукати Анатоля й Ізольду.

Утішена своїм планом, Леоні перетнула вулицю Пелісері з гордо піднесеною головою. Вона почувалася незалежною, їй хотілося пригод, і це відчуття приємно лоскотало нерви. Пройшовши повз мармурові колони готелю «Де Віль», над яким тріпотів яскравий триколірний прапор, Леоні рушила до руїн древнього монастиря кларисинок — принаймні саме так він позначався в плані. На вершечку вцілілої вежі під декоративною банею висів один-єдиний дзвін.

Полишивши щільну павутину гамірливих вулиць, Леоні вийшла на спокійну, обсаджену деревами площу Гамбета. На ній меморіальна дошка вшановувала роботу каркасонського архітектора Леопольда Петі, котрий спроектував парк і контролював його створення. У центрі парку виднілось озерце, з-під поверхні якого били вгору поодинокі струмені водограїв, утворюючи довкола білу мжичку. Естраду для оркестру, змайстровану в японському стилі, оточували білі стільці. Їх недбале розташування, палички від морозива та свіжі цигаркові недопалки свідчили про те, що недавно тут завершився концерт. На землі валялися листівки-запрошення, а на деяких з них виднілися брудні відбитки підошов. Леоні нахилилась і підняла одну листівку.

З приємного зеленого обширу площі Гамбета Леоні звернула праворуч на досить непривабливу бруковану вулицю, що проходила повз шпиталь і мала вийти до панорамного краєвиду біля підніжжя мосту Пон В’є.

Посеред фонтану, розташованого на перехресті трьох доріг, стояла мідна скульптура. Леоні потерла табличку, Щоб прочитати напис, але їй це не вдалося. То запросто могла бути Самаритянка, Флора або навіть Помона. За класичною героїнею підглядав християнський святий, Сен-Вінсент-де-Пол. Приязним поглядом своїх кам’яних очей він озирав околиці з території шпиталю, що розташовувався на під’їзді до мосту. Поруч стояла каплиця з високим арковим входом та круглим вікном-розеткою.

Тут усе промовляло про доброчинність, багатство та гроші.

Звернувши під прямим кутом, Леоні зачудовано зупинилася. Перед нею відкрилася повна панорама Ля Сіте — цитаделі, розташованої високо на пагорбі на протилежному березі річки. Їй аж дух забило. Цитадель була водночас і величнішою, і якоюсь людянішою, ніж Леоні собі уявляла. Раніше їй доводилося бачити поштові картки із зображенням Сіте та відомим висловом Гюстава Надода: «Не можна померти, не побачивши Каркасона». Тоді їй здавалося, що то — лише рекламне гасло. Проте тепер вона пересвідчилася, що то була тільки звичайна констатація факту.

Леоні побачила, що рівень води в річці є дуже високим. Місцями вода сягала берега та хлюпалась об камінні фундаменти каплиці Сен-Вінсент-де-Пол і шпитальних споруд. Дівчина не мала наміру не слухатись Анатоля, проте ноги наче самі поволі вивели її на пологий схил мосту, що перетинав річку низкою кам’яних арок.

Іще кілька кроків — і я повернусь.

Протилежний берег був здебільшого порослий деревами. З-за їхніх вершечків виглядали водяні млини, пласкі дахи виноробень, а також текстильні майстерні з прядильним станками. Цей пейзаж видався Леоні навдивовижу сільським, наче то був залишок іншого, стародавнішого світу.

Вона глянула вгору й побачила кам’яного Христа на розп’ятті, розміщеному на центральному мостовому бику. А ще вона помітила в невисокій стіні невеличку нішу, де перехожі можуть перепочити або перечекати, поки мостом проїде екіпаж чи ломовий віз.

Леоні зробила ще один крок, потім — іще один, і так поволі перейшла з безпечної Бастиди до романтичного Сіте.

РОЗДІЛ 57

Анатоль та Ізольда стояли перед вівтарем.

Протягом години всі документи було підписано. Після затримок, що сталися влітку, нарешті було оголошено умови заповіту Жуля Ляскомба.

Свій маєток померлий заповідав власній дружині на час її життя. За якоюсь примхою долі він виявив бажання, щоб у тому випадку, коли його Дружина знову вийде заміж, маєтність відійшла до племінника, сина його зведеної сестри Маргарити Верньє.

Коли правник зачитав умови заповіту своїм сухим і скрипучим голосом, Анатоль не відразу збагнув, що цей документ стосується саме його. Він ледь стримався, щоб не розсміятися. Хоч так, хоч сяк, а Домен де ля Кадусе одно належатиме їм з Ізольдою.

Тепер, півгодини потому, коли вони стояли в маленькій єзуїтській церковці, а священик промовляв завершальні слова короткої церемонії, що зробила їх чоловіком і дружиною, Анатоль узяв Ізольду за руки.

— Нарешті, мадам Верньє, — прошепотів він. — Enfin, моя кохана.

Свідки, випадкові люди, запрошені похапцем з вулиці, посміхалися, забачивши такий безпосередній та щирий прояв почуттів, і жалкували, що вінчання минулося так скромно.

Під звуки дзвонів Анатоль та Ізольда вийшли на вулицю. І відразу ж почули гуркіт грому. Бажаючи провести перші години свого подружнього життя на самоті — і гадаючи, що Маріета з Леоні на час їхнього повернення вже чекатимуть їх у готелі, — вони побігли, ховаючись від негода, по вулиці й заскочили до першого-ліпшого закладу, який їм трапився.

Анатоль замовив пляшку «Кристалу» — найдорожчого шампанського, яке було в меню. Вони обмінялися подарунками. Анатоль подарував Ізольді срібний медальйон з її мініатюрним портретом з одного боку, і своїм — із протилежного. Вона ж подарувала йому позолочений годинник з вигравійованими ініціалами навзамін відібраного нападниками в Пасаж де Панорама.

Упродовж наступної години вони пили й розмовляли, утішаючись товариством одне одного, а тим часом у грубі дзеркальні вікна вдарили перші краплі зливи.

РОЗДІЛ 58

Зійшовши з містка, Леоні на мить стривожилась і розгубилася. Вона вже не могла дурити сама себе, вдаючи, що чинить усупереч настановам Анатоля. Проте вона відразу ж викинула цю думку з голови, обернувшись же, побачила, як над Бастидою скупчуються чорні грозові хмари.

У такий час, переконувала вона себе, буде безпечніше лишитись на протилежному боці річки, подалі від епіцентру негоди. З іншого боку, їй таки доведеться повертатися до Нижнього міста якомога скоріше. Однак шукачка пригод і дослідниця не могла просто так полишити своє починання тільки тому, що їй це заборонив брат.

Квартал Тріваль виявився набагато гнітючішим та злиденнішим, аніж вона собі уявляла. Усі дітлахи ходили тут босоніж. Скраю дороги сидів жебрак із білуватими невидющими очима. Він кутався в якесь дрантя, кольором схоже на мокру бруківку. Коли Леоні проходила повз нього, він простягнув бруднющу руку з такою самою бруднющою чашкою, просячи милостиню. Вона кинула в чашку монетку й обережно рушила далі по нерівній брукованій вулиці з непоказними будинками. Віконниці на більшості з них були в жалюгідному стані, і на них облущувалась фарба, «Пеоні поморщила носа. На занедбаній вулиці смерділо нечистотами.

Мабуть, у самому Сіте краще.

Дорога поволі йшла вгору. Незабаром будинки скінчились, і вона опинилася на відкритій місцевості, на початку зеленої алеї, що вела безпосередньо до Сіте. Ліворуч, над старими й занедбаними кам’яними сходами, Леоні побачила масивні дерев’яні двері, що сиділи глибоко в товстелезній старовинній стіні. Облуплена й вицвіла від негоди вивіска вказувала, що тут розташовано жіночий монастир капуцинів.

Вірніше, колись розташовувався.

Ні Леоні, ні Анатоль не виростали під гнітом церкви. Її мати була жінкою надто незалежної вдачі, а республіканські погляди їхнього батька, як пояснив колись Анатоль, означали, що Лео Верньє вважав церковників не меншими ворогами справжньої республіки, ніж аристократію. Однак романтична уява Леоні змусила її пошкодувати, що непоступливість і негнучкість політиків вимагали жертвувати красою на догоду поступові й скороминущій доцільності. Відлуння слів, що звучали колись у монастирі, давно завмерло, однак до неї промовляла сама архітектура будівлі.

У такому задумливому стані Леоні проминула досить примітну й красиву місцину — особняк де Монморансі із зовнішніми дерев’яними брусами та склепінчастими вікнами з ромбоподібною поверхнею скла, що, достоту як призма, переломлювала світло на сині, рожеві та жовті відтінки, незважаючи на сіре передгрозове небо.

У кінці вулиці Тріваль Леоні завернула праворуч і спостерегла просто перед собою високі та вузькі піщано-жовті башти Нарбонезьких воріт —і— головного входу до цитаделі Сіте. Її серце тьохнуло від захвату, коли вона побачила подвійне кільце стін з вежами, одні з яких були вкриті червоною черепицею, інші — плитками сірого сланцю, і всі вони чітко вирізнялися на тлі похмурого неба.

Піднявши рукою спідниці, щоб вони не заважали йти, Леоні з новою силою та ентузіазмом рушила вперед. Підійшовши ближче, за високими стінами цвинтаря вона побачила вершечки надгробків із журливими янголами та масивними хрестами.

А далі виднілися лише пасовисько та сінокоси.

Леоні на хвилину зупинилася, щоб звести дух. Вхід до цитаделі пролягав по брукованому мосту, перекинутому через широкий, зарослий травою фортечний рів. На початку мосту стояла прямокутна будка, де збирали гроші з проїжджих. Коло будки, засунувши руки в кишені, стояв чоловіку потертому циліндрі й зі старомодними бакенбардами та збирав платню з кучерів вантажних підвід і торговців, що везли до Сіте бочки з пивом.

На широкому та низькому парапеті мосту примостився якийсь чоловік у товаристві двох солдатів. На ньому був старий блакитний наполеонівський плащ, а в зубах стирчала довга люлька, така ж чорна, як і його зуби. Усі троє сміялися. На якусь мить Леоні здалося, що очі того чоловіка розширились, коли він її забачив. Кинувши на неї довгий і дещо безцеремонний погляд, він відвернувся. Збентежена його увагою, Леоні хутенько пройшла повз.

Тільки-но вона ступила на місток, на неї з усією силою налетів північно-західний вітер. Їй довелось однією рукою притримувати капелюшок, а іншою тримати сукню, щоб вона не плуталась під ногами. Вітер кидав їй в обличчя пилюку та сміття, і вона, примружившись, заледве просувалася вперед.

Та щойно Леоні ввійшла до Сіте, як опинилася в безпеці й затишку. На мить вона зупинилася поправити своє вбрання, а потім обережно, щоб не вступити в потік каламутної води посеред бруківки, пішла через відкритий простір, що відокремлював зовнішні укріплення від унутрішніх. Неподалік Леоні побачила насос; двоє хлопчаків качали його ручку вгору-вниз, набираючи пульсуючу воду в металеве цебро. Ліворуч і праворуч виднілися залишки нещодавно знесених жалюгідних халуп. На висоті горішнього поверху самотньо висів у повітрі чорний від кіптяви камінь для прочистки димарів. Коли зносили нетрі, його, вочевидь, забули прибрати.

Жалкуючи, що не прихопила з собою всього путівника, а тільки план Бастиди, Леоні змушена була розпитувати дорогу, і їй пояснили, що замок розташовано прямо попереду, й він убудований у західні стіни укріплень. Коли дівчина рушила далі, серце її тьохнуло від передчуття чогось лихого. Здалеку екстер’єр величних високих мурів цитаделі дійсно вражав, але насправді інтер’єр і проміжок між зовнішніми й унутрішніми укріпленнями виявилися досить похмурими та зловісними. А ще там було брудно. Слизьку бруківку вкривав шар багнюки. Придорожні канави повнилися сміттям і всіляким непотребом.

Шато Комталь виявився тим, чим він дійсно був — звичайнісінькою військовою спорудою, нічим не примітною, простою та брудно-сірою. У башті Тур де Вад, розташованій у тіні високих стін, перебував пороховий склад. Біля башти стояв один-єдиний вартовий і длубався кописткою в зубах. Місцина мала на собі ознаку занедбаності; видно було, що цю споруду просто терплять, однак належним чином не доглядають.

Леоні трохи постояла, роззираючись із-під широкого капелюха, намагаючись угледіти хоч якусь романтичність у простому непоказному місткові та нічим не примітному, суто функціональному проході до самого замку, але так і не змогла. Коли вона відвернулася, щоб піти, їй спало на думку, що спроба реставрувати Сіте як туристичну принаду явно зазнала фіаско. Вона ніяк не могла уявити, що такі вулиці повнитимуться відвідувачами. Тут було нудно, і ніщо не задовольняло сучасних смаків і вподобань. Нещодавно відремонтовані мури й фабричні кам’яні цеглини та черепиця тільки підкреслювали занедбаність автентичних споруд. Можна було лише припустити, що реставратори сподівалися, що коли роботи скінчаться, то зміниться й сама довколишня атмосфера. Що нові ресторани, крамниці, а може, навіть і готель надихнуть новим життям ці вузькі звивисті вулички. Леоні стала неквапливо прогулюватись. Їй зустрічалися нечисленні відвідувачі — дами, котрі від холоду ховали руки в муфти, та чоловіки в циліндрах і з палицями. Проходячи повз неї, вони чемно вітались.

У цьому місці вітер був навіть іще сильнішим, отож Леоні довелося дістати з кишені носовичок і затулити ним рота й носа, захищаючи їх від холодного сирого повітря. Пробравшись крізь заплутаний лабіринт, вона невдовзі опинилася біля старого кам’яного хреста. Перед ним відкривався краєвид на терасові сади, овочеві ділянки, виноградники, курники та кролятники. За ними, унизу, було видно купку маленьких приземкуватих будиночків.

Із цієї зручної точки Леоні добре бачила, ідо вода в річці була дуже високою. Її чорна невгамовна маса неслася повз водяні млини, обертаючи їхні колеса. Далі як на долоні виднілась уся Бастида. Дівчина розгледіла навіть шпиль собора Сен-Мішель і високу годинникову вежу церкви Сен-Вінсент якраз коло їхнього готелю. Її кольнуло відчуття тривоги. Кинувши погляд на зловісне небо, Леоні збагнула, що може надовго лишитись на цьому березі річки, якщо піде дощ і рівень води підніметься ще вище. Раптом Нижнє місто здалося їй далеким-далеким. Якщо вона потрапить у повінь, то історія, яку вона придумала для Анатоля, щоб виправдати свою відсутність, уже не матиме жодного значення.

Якийсь рух над головою змусив Леоні поглянути вгору. То була зграя круків, чорних на тлі сірого неба. Вони злетіли над баштами й мурами, відчайдушно долаючи вітер.

Леоні поспішила назад. Перша краплина дощу впала на її щоку. Потім — іще одна, ще одна. Вони почали падати чимраз частіше, стаючи дедалі більшими й холоднішими. Несподівано заторохтів град і загуркотів грім. І раптом усе довкола закрили суцільні потоки води.

То налетів буревій, якого всі так довго боялися.

РОЗДІЛ 59

Леоні швидко озирнулася, шукаючи притулку, одначе нічого не знайшла. Буря застала її посеред крутого брукованого спуску, що сполучав цитадель із кварталом Барбакан, де не було ні дерев, ні помешкань, ні споруд. Зморені ноги Леоні відмовлялися підійматись назад, до Сіте.

Лишається тільки спускатися вниз.

Спотикаючись, вона кинулася вниз схилом, піднявши спідниці до колін, намагаючись не вимочити їх у брудній воді, що бурхливим потоком неслася по бруківці. Вітер закладав їй вуха й задував воду під край капелюха, тріпав її плащ і притискав його до ніг.

Дівчина не помітила двох чоловіків, котрі стежили за нею з-за кам’яного хреста на перехресті вгорі. Один з них був добре вдягнений, імпозантний і стильний, явно з верхніх шарів суспільства й небідний. Другий — невисокий, темноволосий, у наполеонівському плащі. Вони обмінялися кількома словами. Блиснули монети, переходячи з руки в елегантній рукавичці в брудну долоню старого солдата. Потім чоловіки попрощалися. Вояк зник серед будівель Сіте.

А поважний пан пішов униз, слідом за Леоні.

Коли Леоні дісталася Пляс Сен-Жімер, вона була мокра як хлющ.

За відсутності будь-якого громадського закладу на кшталт ресторану чи кафе, їй лишалося хіба що сховатись у самій церкві. Збігши вгору непоказними модерновими сходами, вона прослизнула крізь прочинену залізну браму.

Штовхнувши дерев’яні двері, Леоні пройшла всередину. Хоча на вівтарі та приділах горіли свічки, вона мимоволі здригнулась. Усередині було холодніше, ніж надворі. Потупавши ногами, дівчина струсила з себе, скільки могла, дощову воду та вдихнула запах мокрого каміння й ладану. Потім, повагавшись і збагнувши, що, можливо, у цій церкві їй доведеться пробути досить довго, Леоні вирішила, що не застудитися важливіше, ніж зберегти зовнішній вигляд, і тому зняла мокрі рукавички та просяклий водою капелюх.

Коли її очі призвичаїлися до напівтемряви, вона з полегкістю побачила, що в церкві досить багато людей, котрі сховалися тут від бурі. Це була химерна паства. У нефі та бокових вівтарях люди тихо тупцювали на місці. На одній з лавок сидів, неприродно випрямивши спину якийсь пан у циліндрі та плащі, поруч із ним була дама, і вони обоє морщилися так, наче їм підноса підсунули щось смердюче й огидне. Мешканці ж місцевого кварталу, багато хто босоніж та в лахмітті, примостилися навпочіпки на кам’яних плитах. Серед них навіть був віслюк, а одна жінка тримала двійко курей, по одній під кожною пахвою.

— Яке незвичне видовище, чи не так? — почувся над вухом Леоні чийсь голос. — Одначе слід пам’ятати, що прихисток гостинно вітає кожного, хто його шукає.

Сіпнувшись від несподіваного безпосереднього звертання, Леоні різко обернулась і побачила, що поруч із нею стоїть якийсь пан. Його сірий циліндр і фрак свідчили про високий соціальний стан, так само як і ціпок зі срібним набалдашником та рукавички з телячої шкіри. Підкреслена елегантність його зовнішності ще більше відтінювала разючу блакить пронизливих очей. На мить Леоні здалося, що вона вже десь його бачила, але потім збагнула, що цей чоловік своїм убранням та рисами нагадував її брата, хоча й був ширшим у плечах та кремезнішим.

Було в його прямому погляді та хижих рисах обличчя щось таке, що викликало несподіване збурення в душі Леоні. Її серце тьохнуло, і вона відчула, як під мокрим одягом її шкіра ні з того ні з сього розпашілася.

— Та я… — Вона чарівливо та знічено спалахнула рум’янцем і замовкла, уставившись собі під ноги.

— Вибачте, я не збирався вас образити, — сказав незнайомець. — Звісно, за нормальних обставин я ніколи б не звернувся до дами без попереднього знайомства. Навіть у такому місці. — Він посміхнувся. — Але ж обставини дійсно незвичні, чи не так?

Його ввічливість дещо заспокоїла Леоні. Вона несміливо підвела очі.

— Так, дійсно. Дуже незвичні.

— Тож ми з вами — подорожні, які шукають захисту від бурі. Тому я й вирішив, що звичних правил етикету й поведінки в даному разі можна не дотримуватись. — Він злегка підняв, вітаючись, свій циліндр, відкривши високе чоло та блискуче намащене волосся, підстрижене по довжині якраз до краєчку високого комірця. — Ну як, станемо приятелями на цей короткий час? Вас не образить така моя пропозиція?

Леоні похитала головою.

— Аж ніяк, — упевнено сказала вона. — До того ж, можливо, нам доведеться провести тут досить багато часу.

Вона пожалкувала, що, як на її слух, голос її звучав напружено й неприродно, був зависоким і не надто милозвучним. Проте незнайомець однаково посміхався та, здавалося, цього не помічав.

— Та отож, — зауважив він і озирнувся довкола. — Тоді дозвольте мені, дотримуючись правил пристойності, набратися сміливості й відрекомендуватися вам, щоб ми з вами більше не були незнайомцями. І щоб ваші опікуни не турбувалися.

— Та ні, я… — почала була Леоні, проте зупинилась. Можливо, нерозважливо буде зізнаватися, що вона тут сама. — Я радо з вами познайомлюся.

Злегка вклонившись, чоловік дістав із кишені візитівку.

— Мадемуазель, мене звати Віктор Констант.

Леоні взяла витіювату елегантну візитівку з легким трепетом і захопленням, які спробувала замаскувати тим, що стала начебто прискіпливо роздивлятись ім’я та прізвище на картці. Їй захотілося сказати щось цікаве й розумне. А ще вона пошкодувала, що вже зняла рукавички. Під його блакитним поглядом вона почувалася роздягненою.

— А можна мені набратися нахабства й спитати, як вас звуть?

Леоні мимоволі розсміялася.

— Звісно. Як нечемно з мого боку. Шкода, що я не… що я забула взяти з собою свої візитівки, — збрехала вона не задумуючись. — Мене звати Леоні Верньє.

Констант узяв її оголену руку й підніс до губів.

— Дуже втішений познайомитися з вами.

Леоні мимоволі смикнулась, коли його сухі й гарячі вуста торкнулися її руки. Вона вхопила ротом повітря й ураз відчула, як кров ринула до її щік. Засоромившись своєї настільки бурхливої реакції, вона відсмикнула руку.

Констант галантно вдав, що не помітив її збентеження, і Леоні це сподобалось.

— А чому ви вирішили, що я сама, а не з опікунами? — спитала вона, трохи оговтавшись. — А що, як мене супроводжує мій чоловік?

— Можливо, — відповів Констант, — але навряд чи. Я не повірю, щоб ваш чоловік був наскільки необачним, що наважився залишити наодинці свою молоду красуню-дружину. — Він роззирнувся. — Та ще в такій компанії.

І вони обоє стали розглядати пістряву компанію, що зібралася в церкві.

Леоні відчула приплив радості від почутого компліменту, однак приховала свою вдоволену посмішку.

— А може, мій чоловік пішов викликати підмогу!

— Жоден чоловік не утне такої дурниці, — зауважив він, і в його голосі прозвучала така пристрасть, така майже дикунська несамовитість, що серце Леоні тьохнуло та пришвидшено забилося.

Констант подивився на її оголену руку без обручки.

— Мушу визнати вашу проникливість, мосьє Констант, — відповіла дівчина. — Ви цілком правильно припустили, що я не одружена.

— Який же чоловік захоче бодай на хвилину покинути таку чарівну дружину?

Леоні схилила набік голову.

— А ви? Ви покинули б? — спитала вона й відразу ж пожалкувала, що не втрималась і, не подумавши, дозволила собі безтактність.

— На жаль, я не одружений, — відповів Констант, злегка посміхнувшись. — Просто я хотів сказати, що якби я мав таке безцінне надбання, то неодмінно був би обачливішим.

Їхні погляди зустрілися — блакитний та зелений. Приховуючи приплив емоцій, Леоні розсміялась, і кілька тимчасових мешканців церкви Сен-Жімер обернулися, кидаючи на них осудливі погляди.

Констант підніс до рота палець.

— Т-с-с-с. Вашу веселість тут не зрозуміють і засудять.

Він іще більше стишив голос, і їй довелося нахилитися до нього ближче. Утім, вони й так стояли настільки близько одне до одного, що ледь не торкалися. Леоні відчувала жар його бажання, наче поруч із нею палахкотіла розжарена піч. Пригадавши, що розповіла їй Ізольда про кохання, коли вони сиділи з нею на лавці над озером, Леоні вперше на мить збагнула, яким може бути це почуття.

— Хочете, розповім вам таємницю? — спитав Констант.

— Звичайно ж.

— Мені здається, я знаю, що привело вас сюди, мадемуазель Верньє.

Леоні здивовано підняла брови.

— Справді?

— Ви схожі на дівчину, котра любить пригоди й шукає їх. Ви ввійшли до церкви сама, мокра наскрізь, що свідчить про відсутність біля вас служниці, яка неодмінно мала б при собі парасольку. І в цей момент ваші смарагдові очі світилися цікавістю й захватом.

Раптом якась іспанська родина, що стояла поруч, вибухнула гучною сваркою, і Констант, відволікшись, глянув у їхній бік. Леоні, хоч би яке піднесення відчувала від почутих компліментів, усе ж не забувала про небезпеку. Бо, піддавшись настрою, можна було наговорити такого, про що згодом їй, можливо, доведеться шкодувати.

Подумки вона з насолодою повторила комплімент.

Ваші смарагдові очі.

— У цьому кварталі мешкає багато іспанських робітників-текстильників, — зауважив Констант, наче відчувши її дискомфорт. — До початку реконструкції 1847 року Сіте був центром місцевої одежної промисловості.

— Ви такі поінформовані, мосьє Констант, — сказала Леоні, намагаючись тримати свої емоції під контролем. — А ви що, брали участь у реставрації? Ви, мабуть, архітектор? їй здалося, що його блакитні очі задоволено блиснули.

— Ви лестите мені, мадемуазель Верньє, але це не так. На жаль, я не маю стосунку до цієї благородної професії. Просто так, чисто аматорська цікавість.

— Зрозуміло.

Леоні ніяк не могла знайтися, що б такого сказати? Намагаючись підтримати розмову, вона зиркнула довкола, шукаючи тему, здатну зацікавити її співбесідника. Їй кортіло виглядати перед ним розумною, кмітливою та чарівливою. На щастя, Віктор Констант продовжив розмову й без її сприяння.

— Тут неподалік донедавна була церква, збудована наприкінці одинадцятого сторіччя на честь святого Жімера. А будівлю, у якій ми зараз перебуваємо, освятили 1859 року, після того як стало очевидним, що стара церква настільки занедбана, що легше побудувати нову споруду, ніж намагатися відреставрувати стару.

— Ага, зрозуміло, — кліпнула очима Леоні.

Яка ж я нудна. Яка нетямуща!

— Церкву започаткували за сприяння мосьє Віолета-ле-Дюка, — вів далі Констант, — хоча невдовзі її будівництво передали під оруду місцевого архітектора, мосьє Кала, котрий мав допомагати творцю втілювати на практиці його задум.

Поклавши руки на плечі Леоні, він повернув її обличчям до нефа. Їй аж подих забило, і хвиля збудження прокотилася по її тілу.

— Вівтар, кафедра проповідника, приділи та вівтарні перегородки — це все робота мосьє Віолета-ле-Дюка, — пояснив він. — Досить посередня робота, мушу сказати. Являє собою суміш стилів — північного й південного. Багато предметів було перенесено сюди з оригінальної будівлі кінця одинадцятого сторіччя. І хоча, як на мене, ця церква є надто модерністською, вона, попри це, має свій стиль. Ви згодні, мадемуазель Верньє?

Леоні відчула, як він опустив руки й при цьому злегка торкнувся її талії. Вона спромоглася лише ствердно кивнути: емоції настільки переповнювали її, що дівчині відібрало дар мови.

Якась жінка, що сиділа на підлозі в боковому проході в золотавій тіні вмонтованого в стіну релікварію, заспівала колискову; щоб угамувати своє вертляве немовля.

Зрадівши можливості відволіктися, Леоні обернулась і подивилась на неї.

Aquela Trivala

Ah qu ’un polit quartier

Es plen de gitanos

Слова колискової попливли в повітрі й долетіли до нефа, де стояли Леоні та Віктор.

— У простих речах є багато привабливості, — зауважив він.

— Це провансальська мова, — сказала Леоні, бажаючи справити враження. — Слуги вдома розмовляють нею тоді, коли гадають, що їх ніхто не чує.

Вона одразу ж відчула, як загострилась увага її співбесідника.

— Удома? — перепитав він. — Даруйте, але, судячи з вашого одягу та манери триматися я б сказав, що ви подорожуєте в цих краях. Мені ви здались істинною парижанкою.

Леоні посміхнулась, утішена компліментом.

— Знову ваша проникливість робить вам честь, мосьє Констант. Ми з братом справді приїхали до Лангедоку в гості. Насправді ж ми мешкаємо у восьмому окрузі Парижа неподалік вокзалу Сен-Лазар. Вам знайомий той квартал?

— На жаль, тільки з полотен мосьє Мане.

— З вікон нашої вітальні видно Європейську площу, — сказала Леоні. — Якби ви знали той район, то змогли б чітко уявити, де саме розташоване наше помешкання.

Констант із жалем знизав плечима.

— У такому разі чи не буде великим нахабством з мого боку спитати, а що привело вас до Лангедоку? Бо туристичний сезон уже скінчився.

— Ми приїхали сюди на місяць погостювати в родички, нашої тітки.

Констант удавано поморщився.

— Прийміть мої співчуття, — сказав він.

Леоні не відразу здогадалася, що він жартує.

— О, Ізольда зовсім не така тітка, як можна було подумати. Не якась там пропахла нафталіном матрона. Вона — вродлива й молода й, до речі, також парижанка.

Дівчина помітила, як при цих словах щось промайнуло в очах Константа. Щось схоже на задоволення, навіть на захват. Вона зашарілася, подумавши, що він, вочевидь, має від їхнього флірту не менше задоволення, ніж вона сама.

Це ж зовсім безневинно.

Поклавши руку на серце, Констант поштиво вклонився.

— Визнаю свою помилку, — сказав він.

— Вибачаю вам, — грайливо відповіла Леоні.

— А ця ваша тітка, — спитав він начебто між іншим, — ця вродлива й чарівна Ізольда, яка раніше мешкала в Парижі, — вона зараз постійно мешкає в Каркасоні?

Леоні похитала головою.

— Ні. Ми приїхали сюди на кілька днів. Моя тітонька має тут якісь справи, пов’язані з успадкуванням маєтку її покійного чоловіка. Сьогодні ввечері ми збираємося на концерт.

Констант кивнув головою.

— Каркасон — чарівне місто. Воно стало значно привабливішим за останні десять років. Тут з’явилося багато прекрасних ресторанів і крамниць, а також готелів. — Він зробив паузу. — Чи, може, ви поселились у приватному пансіоні?

Леоні розсміялася.

— Ми приїхали сюди лише на кілька днів, мосьє Констант. І нам цілком вистачить для цього готелю «Сен-Вінсент».

Двері церкви розчинились, і всередину ввірвався холодний вітер. То ввійшли ще якісь люди, що рятувалися від негоди. Леоні затремтіла, відчуваючи холод мокрих спідниць, які прилипли до її тіла.

— Вас лякає буря? — поспішно спитав Констант.

— Зовсім ні, — відповіла вона, втішена його турботою. — Маєток моєї тітки розташований високо в горах. За останні два тижні в нас бували бурі, значно сильніші за цю, — із громом та блискавками.

— Отже, ви мешкаєте неподалік Каркасона?

— Так, на південь від Ліму, в От Валлє. Поблизу курортного містечка Рен-ле-Бен. — Вона усміхнулась і поглянула на співбесідника. — Ви знаєте, де це?

— На жаль, ні, — відповів Констант. — Утім, мушу визнати, що той район останнім часом дуже мене цікавить. Можливо, у недалекому майбутньому мені доведеться туди з’їздити.

Леоні знову спалахнула рум’янцем.

— Там досить самотньо, проте сільські краєвиди просто прекрасні.

— А чи є в Рен-ле-Бені світське товариство?

Леоні розсміялася.

— Мабуть, нема. Однак ми цілком задоволені нашим тихим життям. У мого брата в Парижі багато роботи. І ми приїхали сюди, щоб відпочити.

— Що ж, сподіваюся, що південь Франції ще якийсь час утішатиметься вашим товариством, — тихо мовив Констант.

Леоні щосили намагалась утримати спокійний вираз обличчя.

Родина іспанців, і досі сперечаючись, раптом звелася на ноги. Леоні обернулась і побачила, що парадні двері тепер відчинені.

— Здається, дощ ущухає, мадемуазель Верньє, — сказав Констант. — Дуже шкода.

Останнє слово було мовлене так тихо, що Леоні скоса зиркнула на співбесідника, дивуючись такому відвертому прояву інтересу. Однак його обличчя мало безневинний вигляд, і Леоні подумала: може, вона його неправильно зрозуміла? Знову глипнувши на двері, вона побачила, що вийшло сонце й затопило мокрі сходи яскравим сліпучим світлом.

Пан у циліндрі допоміг своїй супутниці підвестись. Обережно вийшовши з-за лави, вони вийшли в нефі рушили до дверей. Один по одному всі посунули до виходу. Леоні з подивом помітила, як багато людей зібралось у церкві. Поглинута розмовою, вона не звернула на це уваги.

Мосьє Констант простяг руку.

— Ходімо? — спитав він.

Від його голосу в неї по спині мурашки побігли. Леоні вагалася лише якусь невловиму мить. Наче спостерігаючи за собою збоку, вона побачила, ніби в уповільненій зйомці, як її оголена рука неквапливо лягає на сірий рукав його фрака.

— Ви напрочуд люб’язні, — мовила вона.

Вийшовши разом із церкви, Леоні Верньє та Віктор Констант подалися до Пляс Сен-Жімер.

РОЗДІЛ 60

Попри свій скуйовджений вигляд, Леоні почувалася найщасливішою людиною на всій Пляс Сен-Жімер. Раніше вона часто уявляла собі такий момент, і все одно — було щось украй надзвичайне в тому, що це виявилося таким природним — пройтися під руку з мужчиною.

І це не сон.

Віктор Констант і далі поводився як джентльмен — увічливо й турботливо, але не надміру. Він спитав у неї дозволу закурити, і коли Леоні погодилась, запропонував їй турецьку цигарку — товсту й темно-коричневу, не схожу на ті, яким віддавав перевагу Анатоль. Вона відмовилась, але їй сподобалося, що з нею поводяться, як із дорослою.

Розмова між ними тривала за цілком передбачуваною схемою — погода, розваги в Каркасоні, краса Піренеїв, — допоки вони не дійшли до протилежного боку мосту Пон В’є.

— Тут, на превеликий жаль, я змушений буду залишити вас, — сказав Констант.

Розчарування накотилося на Леоні, але їй чудово вдалося зберегти вираз свого обличчя незмінним.

— Ви були такі ґречні, мосьє Констант, такі турботливі. — Трохи повагавшись, Леоні додала: — Я теж мушу повертатися. Мій брат, мабуть, уже непокоїться, куди це я поділася.

Якусь мить вони постояли в ніяковій тиші. Познайомитись у вкрай незвичайний спосіб завдяки примхам погоди було одне, а наважитися зробити наступний крок, щоб це знайомство розвинути — то щось зовсім інше.

Хоча Леоні й уважала себе людиною, не обмеженою різними умовностями, усе ж вона чекала, що Констант заговорить першим. Виглядало б вельми недоречно й непристойно, якби вона сама запропонувала йому зустрітися знову. Проте вона усміхнулась, таким чином заохочуючи його й демонструючи, що не відмовить йому, якщо він запропонує їй зустріч.

— Мадемуазель Верньє, — озвався Констант. Леоні почула в його голосі легке тремтіння, і через це він іще більше їй сподобався.

— Так, мосьє Констант?

— Сподіваюся, ви пробачите мені таку сміливість, однак я дуже хочу спитати: ви вже мали приємність побувати на площі Ґамбета? — мовив він, показуючи рукою праворуч. — Це дві-три хвилини пішки звідси.

— Так, я гуляла там сьогодні вранці, — відповіла Леоні.

— Якщо ви є цінителькою музики, то там кожної п’ятниці об одинадцятій ранку дають прекрасний концерт. — Констант спрямував на неї всю невідпорну принадність своїх блакитних очей. — І завтра я неодмінно там буду.

Леоні приховала посмішку, захоплено відзначивши витончену елегантність, із якою він запросив її на зустріч, не вийшовши при цьому за суспільні рамки пристойності.

— Моя тітка збиралася залучити мене до всіляких музичних заходів, поки ми будемо в Каркасоні, — відповіла вона, схиливши голову набік.

— У такому разі, якщо мені поталанить, наші дороги зможуть знову перетнутися завтра вранці, мадемуазель Верньє, — сказав він, здіймаючи капелюха. — І я матиму приємність побачитися з вашою тіткою та вашим братом. — Констант уставився на неї пронизливим поглядом своїх блакитних очей, і Леоні завмерла. На мить їй здалося, що вони міцно зв’язані одне з одним, що вона — немов риба на гачку й він намотує котушку вудки, дедалі ближче притягуючи її до себе. Їй забило дух і цієї миті понад усе на світі закортіло, щоб мосьє Констант узяв її за талію, пригорнув до себе й поцілував.

— Бувайте, — сказав він.

Його слова перервали дію чар. Леоні густо почервоніла, наче він спромігся прочитати її найсокровенніші думки.

— Так… звісно, — відповіла вона, затнувшись. — Побачимось.

Констант повернувся та швидко рушив до мосту Пон В’є, а Леоні стояла, шпетячи себе за те, що так відверто продемонструвала ті сподівання, котрі нуртували в її душі.

Коли вона пішла, Констант глянув їй услід. З її елегантної ходи, з її постави, з її високо піднесеної голови він зрозумів: Леоні прекрасно здогадується, що він на неї дивиться.

Така схожа на свою матір.

Усе виявилося навіть легшим, аніж він сподівався. Дівчачий ніяковий рум’янець, широко розплющені очі, рожевий кінчик язика в ледь відкритому роті… Він міг би спокусити її й забрати з собою просто зараз, якби захотів. Утім, це не входило в його плани. Безкінечно приємніше було пограти на її почуттях. Так, він мусив знищити її теж, але спочатку мав закохати в себе. Усвідомлення цього катуватиме Верньє сильніше, ніж думка про те, що Віктор узяв його сестру силоміць.

А вона неодмінно закохається в нього. Вона ж молода й емоційно вразлива, її можна легко зірвати, наче стиглий плід.

Шкода її!

Констант клацнув пальцями.

І біля нього відразу ж вигулькнув чоловік у голубому плащі. Увесь цей час він тримався неподалік від свого хазяїна.

— Слухаю, мосьє.

Констант написав стисле послання й наказав віднести його до готелю «Сен-Вінсент». Він не міг утриматися від спокуси уявити собі обличчя Верньє, коли той це послання прочитає. Він хотів змусити його страждати. Його та його шльондру. Нехай наступні кілька днів протремтять від постійного страху, озираючись і перелякано розмірковуючи, звідки ж на них упаде його удар.

Констант кинув гаманець із грошима в сальні руки чоловіка.

— Не спускай з них очей, — наказав він. — Ніде від них не відставай. Давай мені знати в домовлений спосіб, куди саме вони вирушають. Зрозуміло? Гадаєш, ти встигнеш доставити записку в готель, перш аніж дівчина туди повернеться?

На обличчі чоловіка з’явився скривджений вираз.

— Це ж моє рідне місто! Кому ж його знати краще, як не мені! — промимрив він і зник у вузькому провулку, що тягнувся з тильного боку шпиталю «Опіталь де Маляд».

Констант викинув з голови думки про Леоні й став обмірковувати свій наступний крок. Під час їхнього нехитрого флірту в церкві, вона не лише виказала йому назву готелю, де вони зупинились, але —і це було найважливіше — повідомила йому, де саме осіли Верньє та його хвойда.

Констант знав про курорт Рен-ле-Бен і його лікувальні властивості. І це містечко цілком його влаштовувало. Він не нападатиме на них у Каркасоні. Тут надто багато людей, і конфронтація привабить забагато уваги. Проте одинокий маєток на селі? Це саме те, що йому потрібно. Констант мав кількох знайомих у Рен-ле-Бені, і одному з них, чоловікові, не обтяженому надміру моральними принципами, він колись став у пригоді. І тепер він вирішив, що ніщо не завадить йому переконати того чоловіка нарешті сплатити борг.

Констант піймав фіакр і поїхав назад, у центр Бастиди, а потім пробрався крізь мереживо вулиць за «Кафе де Негоціант» на бульварі Барбе. На ньому розміщувався один з найпрестижніших приватних клубів. Там пропонували здебільшого брюнеток, а не світлошкірих білявок, яким Констант віддавав перевагу. Одначе сьогодні він був готовий зробити виняток. Сьогодні він мав святковий настрій.

РОЗДІЛ 61

Леоні кинулася через площу Гамбета, де в калюжах дощової води вигравало сонце, а потім, пробігши повз неоковирну будівлю муніципалітету, подалася до центру Бастиди.

Заглиблена у свої думки та почуття, вона абсолютно не сприймала довколишньої метушні. Тротуари повнились людьми, а вулицями мчали потоки брудної води, несучи донизу сміття й уламки з горішніх районів міста.

До Леоні тільки зараз почало доходити, наскільки серйозними можуть стати для неї наслідки її денної екскурсії. Думки про те, як шпетитиме її Анатоль, крутилися в голові, коли вона то йшла, то бігла, то перестрибувала через калюжі, а її нерви напружились до краю.

А я все одно не шкодую.

Її покарають за непослух, Леоні аніскільки в цьому не сумнівалася, проте вона й не збиралася жалкувати, що вчинила саме так.

Глянувши на табличку, Леоні пересвідчилася, що потрапила на вулицю Куртежер, а не на Кур’єр Маж, як розраховувала.

Тепер вона й справді загубилася. Вона витягла план міста з кишені, але він розмок і розпався в неї в руках. Фарба попливла, і назви вулиць прочитати було неможливо. Леоні звернула спочатку праворуч, потім ліворуч, видивляючись хоч якусь відому їй прикметну рису довколишнього міського пейзажу, але двері та віконниці в усіх крамницях були позакривані проти негоди, і тому вузенькі вулички Бастиди виглядали тепер цілком однаковими. Кілька разів Леоні збилася з дороги, і минула, напевно, іще година, перш аніж вона примудрилась помітити церкву Сен-Вінсент, а вже від неї потрапити на Рю дю Порт до їхнього готелю. Коли вона злетіла сходами через парадний вхід, церковні дзвони вдарили шосту.

Притьмом ускочивши у вестибюль, Леоні, не зупиняючись, побігла далі, сподіваючись до неминучої зустрічі з братом спочатку дістатися своєї кімнати й перевдягнутись. Утім, Анатоль уже чекав на неї біля реєстратури, нервово походжаючи туди-сюди й покурюючи цигарку. Уздрівши його, Леоні завмерла наче вкопана. Побачивши її, Анатоль кинувся через залу, схопив її за плечі та щосили трусонув.

— Де ти, в біса, була?! — загорлав він. — Я ледь не збожеволів!

Від страху перед братовим гнівом вона заклякла на місці.

— Ну?! Тебе питаю!

— Ви… вибач мені. Я заблукала, потрапила в бурю й намокла.

— Не дури мене, Леоні! — заволав Анатоль. — Я ж чітко й недвозначно заборонив тобі гуляти самій! Ти ж спекалась Маріети під якимось сміховинним надуманим приводом, і кудись ізникла. Де ти, в біса, була? Кажи, чорт тебе забирай!

Леоні витріщилась на нього, не вірячи своїм вухам. Він іще ніколи її не лаяв. Жодного разу. Ніколи.

— З тобою могло статися все, що завгодно! Молода дівчина, сама, та ще й у незнайомому місті! Усе, що завгодно!

Леоні зиркнула на хазяїна готелю, котрий прислухався до розмови з неприхованою цікавістю.

— Анатолю, будь ласка, — пошепки сказала вона. — Я тобі все поясню. Ходімо кудись в інше місце. До нашої кімнати, і я…

— Ти що, не послухалась мене й вийшла за межі Бастиди? — Він знову струснув її. — Ну?! Кажи!

— Ні, не виходила, — збрехала дівчина, надто налякана, щоб сказати правду. — Я гуляла на площі Ґамбета й милувалася чудовою архітектурою Бастиди. Так, я дійсно послала Маріету за парасолькою — каюся, мені не слід було цього робити, — але коли почався дощ, мені здалося, що краще десь сховатись, аніж залишатися на вулиці. Маріета говорила тобі, що ми ходили на Кур’єр Маж шукати тебе?

Обличчя Анатоля спохмурніло ще дужче.

— Вона мені цього не говорила, — коротко відказав він. — А ти нас бачила?

— Ні, я…

Проте Анатоль знову розходився.

— Навіть якщо це й так, дощ скінчився більше як годину тому. Ми домовилися зустрітись о пів на шосту. Чи воно вже вилетіло в тебе з голови?

— Ні, я про все пам’ятаю…

— У цьому місті просто неможливо переплутати час. Тут тебе на кожному кроці переслідують дзвони. Не бреши мені, Леоні! І не придурюйся, ніби ти не знала часу, я однаково тобі не повірю.

— А я й не збиралася цим виправдовуватись, — сказала вона тоненьким від страху голосочком.

— Де ти ховалася від дощу? — напосідав Анатоль.

— У церкві, — похапливо відповіла Леоні.

— У якій церкві? Де?

— Я не знаю, — перелякано пробелькотіла вона. — Десь поблизу річки.

Анатоль ухопив її за рукав.

— Скажи мені правду, Леоні. Ти ходила через річку до Сіте?!

— Та церква не в Сіте! — вигукнула вона ображеним тоном і розплакалася, через що образилась на брата ще більше. — Відпусти мене, Анатолю, ти робиш мені боляче.

— Хтось до тебе чіплявся? Ніхто не завдав тобі шкоди?

— Ти ж бачиш, що не чіплявся й не завдав, — відрубала Леоні, намагаючись висмикнути руку.

Брат глянув на неї з такою люттю в очах, до якої вона ніколи не доводила його раніше. Її холодні пальці слизнули в кишеню, де вона поклала візитівку мосьє Константа.

Якщо він зараз її знайде…

Анатоль на крок відступив від неї.

— Ти мене розчарувала, і я тобі більше не довіряю. — Холодність і байдужість його голосу пробрали Леоні до кісток. — Я сподівався, що ти людина зважена й відповідальна, а ти взяла й отаке накоїла.

Гнів спалахнув у душі дівчини, і вона вже була зібралась відказати йому, що не зробила нічого поганого, а лише пішла погуляти без супроводу, проте вчасно прикусила язика. Не було сенсу дратувати брата ще дужче.

Леоні опустила голову.

— Пробач мені, — мовила вона.

Він відвернувся.

— Іди до своєї кімнати та збирай речі.

Ні, тільки не це.

Очі Леоні блиснули непокорою. І її войовничий характер таки взяв гору.

— Збиратися? Чому це я маю збиратися?

— Не став мені зайвих запитань, Леоні. Іди й роби те, що я сказав.

Якщо вони поїдуть сьогодні ввечері, то вона не зможе зустрітися завтра на площі Ґамбета з Віктором Константом. Леоні ще сама не вирішила, іти на цю зустріч чи ні, та вона не хотіла, щоб її позбавили права вирішувати самій.

Що він подумає, коли я не прийду на концерт?

Леоні кинулась до брата й ухопила його за рукав.

— Будь ласка, благаю тебе, ти ж чув — я вже перепросила. Можеш покарати мене, як хочеш, але тільки не так. Я не хочу їхати з Каркасона.

Анатоль струсив її руку.

— Прогнозують нові буревії та паводки. Це тебе абсолютно не стосується, — суворо сказав він. — Через твій непослух мені довелося послати Ізольду на вокзал саму з Маріетою.

— Але ж концерт! — скрикнула Леоні. — Я хочу лишитися! Будь ласка! Ти ж обіцяв.

— Іди та збирай речі! Мерщій! — заволав брат.

Проте навіть зараз Леоні не могла змиритися з ситуацією.

— Що змусило тебе передумати й так раптово від’їжджати?! — напустилася вона на Анатоля, теж підвищивши голос до крику. — Це має якийсь стосунок до зустрічі Ізольди з її правниками?

Анатоль різко відсахнувся, наче вона його вдарила.

— Ні, не має.

Ні з сього ні з того він раптом припинив кричати. Вираз його обличчя подобрішав.

— Будуть іще у твоєму житті концерти, — сказав Анатоль примирливим тоном. — Багато концертів. — Він спробував обійняти сестру, але вона відштовхнула його.

— Я ненавиджу тебе! — скрикнула вона.

Із колючими слізьми на очах, анітрохи не зважаючи, бачить її хтось іще чи ні, Леоні злетіла сходами нагору, пробігла коридором до своєї кімнати, кинулась долілиць на ліжко — і розридалася.

Я не поїду, не поїду!

Утім, вона прекрасно знала, що нічого не зможе вдіяти. Своїх грошей у неї майже не було. Хай би якою була справжня причина їхнього рішення від’їжджати — Леоні не вірила, що то через погіршення погоди, — але вибору вона все одно не мала. Брат рішуче налаштувався покарати її й обрав для цього найпростіший та найефективніший спосіб.

Коли напад істеричного плачу минув, Леоні підійшла до гардероба, щоб перевдягнутись у сухе, але з отетерінням побачила, що в ньому не лишилося жодного з її вбрань, окрім дорожнього плаща. Через сполучні двері вона ввірвалася до вітальні номера люкс, але там теж нічого не знайшла — Маріета забрала геть усе.

Почуваючись найнещаснішою істотою у світі, страждаючи від важкої промоклої одягачки, яка вже починала шкрябати й муляти, Леоні зібрала особисті речі, що їх служниця лишила на столику, швидко накинула на себе плащ і вихором вилетіла в коридор, де наштовхнулася на Анатоля.

— Маріета нічого мені не залишила, щоб перевдягнутися, — гнівно вигукнула вона. — А я промокла й замерзла.

— То нічого, якось переживеш, — відказав Анатоль і, ввійшовши до своєї кімнати, гучно хряснув дверима.

Леоні крутнулася на підборах і кинулась назад, до свого номера.

Я ненавиджу його!

Вона йому віддячить. Вона намагалася поводитись належним чином і не зчиняти скандалу, але він сам підштовхнув її до різких кроків. Вона дасть знати мосьє Константу, чому вона не змогла додержати слова та прийти на концерт. Щоб він не думав про неї зле. Може, він навіть напише їй листа й висловить жаль стосовно того, що їхнє знайомство так швидко й жорстоко перервали.

Розпашівшись від почуття протесту, що вирувало в її душі, й налаштувавшись украй рішуче, Леоні кинулася до бюрка й узяла звідти аркуш паперу. Швидко, поки не забракло зваги, вона нашкрябала кілька рядків, перепрошуючи та пропонуючи Константові написати їй листа до запитання на поштове відділення в Рен-ле-Бені, тим самим підтвердивши отримання цієї записки й убезпечивши її душевний спокій. Проте у своєму відчаї Леоні все ж не зайшла так далеко, щоб указати ще й адресу самого маєтку Домен де ля Кад.

Інакше Анатоль сказиться від люті.

Леоні було байдуже. Так йому й треба. Якщо він уперто поводився з нею, ніби з дитиною, то вона й сама буде поводитись, наче дитина. Якщо він не дозволяв їй ухвалювати власні рішення, то й вона відтепер не зважатиме на його побажання та вказівки.

Леоні заклеїла конверт і написала на ньому адресу. Трохи подумавши, вона витягла з сумочки скляну пляшечку з парфумами та бризнула кілька крапель на конверт, як це часто робили героїні її улюблених романів. А потім піднесла його до губів і поцілувала, наче бажаючи залишити на ньому часточку самої себе.

Ось так. Готово.

Тепер лишалося тільки віддати листа хазяїнові готелю, щоб той, нічого не сказавши Анатолю, завтра в належний час передав цей лист мосьє Константу на площі Гамбета.

А потім вона просто чекатиме, що з того вийде.

У своєму номері напроти Анатоль сидів у кріслі, обхопивши голову руками. У стиснутому кулакові він тримав зібганого листа, що його приніс посильний до готелю приблизно за півгодини до того, як повернулася Леоні.

Листом ту цидулку можна було назвати лише приблизно. Тільки чотири слова, але вони розпеченим залізом обпекли Анатолеві душу.

ЦЕ ЩЕ НЕ КІНЕЦЬ.

Ані підпису, ні адреси, проте Анатоль боявся, що він правильно зрозумів сенс листа. То була відповідь на єдине слово, що він його записав на останній сторінці свого щоденника, залишеного в Парижі: «КІНЕЦЬ».

Він безпорадно підняв голову. Очі його палали. Щоки запали та зблідли від нервового потрясіння.

Якимось чином Констант про все дізнався. І про бутафорський похорон на кладовищі Монмартр, і проте, що Ізольда жива, і про те, що зараз вони з нею тут, на півдні Франції. Він дізнався навіть про те, що наразі вони перебувають у цьому готелі.

Знав духівник. І священик.

Утім, вони не відали, у якому саме готелі зупинились Ізольда й Анатоль із Леоні.

Анатоль ледве змусив себе зосередитись. Він не міг дозволити собі гаяти час, розмірковуючи, як Констант міг про все це дізнатися, — цим він перейматиметься пізніше. Треба терміново вирішувати, як чинити просто зараз.

Пригадавши розпачливий вираз обличчя Ізольди, він безпорадно зіщулився. Він зробив би все, щоб приховати від неї цю вкрай неприємну новину, але вона зайшла в номер майже відразу після того, як принесли листа, тому він не зміг збрехати їй.

Буквально за кілька секунд від їхньої сьогоднішньої радості лишилися тільки спогади. Перспектива нового спільного життя, у якому більше не доведеться боятись і ховатися, знову вислизнула з їхніх рук.

Увечері Анатоль збирався поділитися з Леоні своїм щастям. Утім, після її сьогоднішньої жахливої та безвідповідальної поведінки він вирішив цього не робити. Його небажання розкрити їй таємницю й розповісти про те, що вони з Ізольдою збираються побратись, виявилося правильним. Леоні довела, що на неї не можна покладатися.

Анатоль підійшов до вікна, розсунув дерев’яні половинки віконниць і визирнув у шпарину надвір. На вулиці не було нікого, окрім якогось підпилого типа, що сидів під стіною напроти, підібгавши коліна й кутаючись у старий солдатський плащ.

Анатоль із хряскотом зачинив віконницю.

Звідки йому було знати, перебуває зараз Констант у Каркасоні чи ні? А якщо ні, то далеко він чи близько? Інтуїція підказувала йому, що найдоречніше було б негайно повернутися до Рен-ле-Бена.

Він покладав слабку надію на те, що якби Констант знав про Домен де ля Кад, то надіслав би листа саме туди.

РОЗДІЛ 62

Леоні чекала Анатоля у вестибюлі, мовчки склавши руки. Очі її світились погордою, але в душі вона ледь не вмирала зі страху, що хазяїн викаже її братові.

Анатоль спустився сходами, не промовивши до неї ані слова. Коло столика він коротко переговорив із хазяїном, потім вийшов повз сестру на вулицю, де очікував фіакр, щоб відвезти їх на залізничний вокзал.

Леоні полегшено зітхнула.

— Дуже вам вдячна, мосьє, — тихо сказала вона.

— Нема за що, мадемуазель Верньє, — відповів хазяїн і підморгнув. А потім похлопав себе по кишені піджака. — Я потурбуюся, щоб листа доправили за призначенням.

Леоні кивнула йому на прощання й поквапилася сходами вниз, щоб приєднатися до Анатоля.

— Залізай, — наказав він їй з екіпажа холодним тоном, наче звертався до лінивої служниці. Леоні спалахнула від образи.

Анатоль нахилився й дав візникові срібну монету.

— Жени якомога швидше!

Упродовж усієї короткої подорожі до вокзалу він не сказав сестрі ані слова. І навіть жодного разу не глянув на неї.

Екіпаж рухався через місто повільно, бо його вулиці були розмиті чи затоплені дощовою водою. Тому вони ледь не спізнилися на потяг і їм довелося захекано бігти по слизькій платформі до свого вагона першого класу в його голові. Кондуктор, який спеціально тримав для них двері, швидко впустив Анатоля й Леоні всередину вагона.

Двері з грюкотом зачинились. У кутку вже сиділи Ізольда й Маріета.

— Тітонько Ізольдо, що з вами?! — скрикнула Леоні, коли побачила її. Від її кепського настрою відразу й слід загув. У блідих щоках Ізольди не було ані кровинки, а очі почервоніли. Леоні здогадалася, що тітка недавно плакала.

Маріета підвелася.

— Гадаю, мені краще лишитися з мадамою, а не йти до свого вагона, — стиха сказала вона Анатолю.

— Я теж такої думки, — відповів він, не зводячи очей з Ізольди. — Зараз я домовлюся з кондуктором.

Сівши поруч з Ізольдою на лавку, він узяв її ослаблу й безвольну руку.

Леоні теж підсунулася до неї.

— Що ж сталося?

— Боюся, що я застудилась, — відповіла тітка. — А ще погода й подорож виснажили мене. — Вона підняла на Леоні свої сірі очі. — Мені дуже прикро, що через мене ти не зможеш сходити на концерт. Знаю, тобі дуже кортіло на ньому побувати.

— Леоні розуміє, що найголовніше — це твоє здоров’я, — різко сказав Анатоль, не даючи сестрі змоги говорити самій. — А ще вона розуміє, що ми не можемо ризикувати й застрягнути через негоду в цьому місті, навіть попри ту нерозважливу мандрівку, що її вона сьогодні здійснила.

От якби він одразу до мене так звернувся, я б і не мала підстав злитися на нього.

Образа за те, як жорстоко брат із нею повівся, знову сколихнулася в душі дівчини. Вона йому цього не подарує. Леоні вже встигла переконати себе, що Анатоль сам спровокував сварку й насправді вона нічого поганого не зробила.

Тому вона зітхнула, набурмосилася й утупилась у вікно.

Утім, коли вона, піддивляючись, чи реагує Анатоль на її невдоволення, мимохіть глянула на Ізольду, то знову відчула тривогу за її стан, яка почала витісняти з її свідомості спогад про чвари з братом.

Паровоз свиснув і видихнув клуби пари у вологе повітря. Потяг смикнувся, задрижав і повільно рушив уперед.

А вже за кілька хвилин на протилежну платформу зійшли з марсельського потяга інспектор Турон і ще двоє поліціянтів. Вони спізнилися приблизно на дві години через зсув на колії біля Безьєра, спричинений сильним і тривалим дощем.

Турона зустрічав інспектор Бушу з каркасонської жандармерії. Двоє чоловіків потисли один одному руки. Притискаючи до себе поли плащів і міцно насунувши на голови капелюхи, вони рушили до виходу, долаючи несамовитий поривчастий вітер.

Пішохідний тунель, що сполучав обидва боки станції, затопило водою, тому начальник станції чекав їх біля маленької службової хвіртки, що виходила на вулицю. Він міцно тримав ланцюжок, побоюючись, що поривом вітру хвіртку може зірвати з петель.

— Добре, що ви мене зустріли, Бушу, — мовив. Турон, зморений і роздратований після тривалої та некомфортної подорожі.

Бушу був огрядним червонопиким чоловіком передпенсійного віку, темноволосим та кремезної статури. Саме так, на думку Турона, і мав виглядати типовий мешканець півдня Франції. Проте невдовзі з’ясувалося, що Бушу — досить приязний чолов’яга, і страхи інспектора, щодо них, представників півночі, ба більше — парижан, місцеві поліціянти ставитимуться з підозрою, виявились безпідставними.

— Радий допомогти вам, — крикнув Бушу, долаючи шум вітру. — Хоча, мушу зізнатись, я дещо здивований, що така поважна персона, як ви, має особисто їхати в таку далечінь. Справа лише в тому, щоб повідомити Верньє про загибель його матері, еге ж? — Бушу зиркнув на Турона своїм хитрим оком. — Чи тут є щось важливіше?

Інспектор зітхнув.

— Сховаймося від цього вітру, і я вам усе розповім.

За десять хвилин вони зайшли до маленького кафе поруч із будівлею суду, де могли поговорити, не боячись, що їх можуть підслухати. Більшість клієнтів становили або колеги з жандармерії, або працівники місцевої тюрми.

Бушу замовив дві склянки місцевого лікеру «Ля мішлен» і, підсунувши стільця ближче, приготувався слухати. Туронові лікер видався засолодким, але він однаково був удячний колезі за пригощання. Поцмулюючи напій, інспектор почав викладати основні деталі справи.

Маргариту Верньє, удову комунара, а донедавна — коханку одного уславленого героя війни, знайшли вбитою в родинному помешканні ввечері в неділю, двадцятого вересня. Відтоді минув місяць, але їм так і не вдалося повідомити найближчих родичів загиблої, її доньку та сина, про горе, що їх спіткало.

І хоча підозрювати Верньє начебто не було причини, водночас спливло кілька подробиць, які не можуть не насторожувати. І не останньою з них є та, що він та його сестра навмисне намагалися замести свої сліди. Саме тому Турон і його люди не відразу дізналися, що мосьє та мадемуазель Верньє вирушили на південь з вокзалу Монпарнас, а не на захід чи північ із вокзалу Сен-Лазар, як уважалося спочатку.

— Правду кажучи, — зізнався Турон, — якби один з моїх працівників не виявив рішучості й винахідливості, ми б так більше ні про що й не дізналися.

— Ну-ну, — підбадьорливо мовив Бушу, зацікавившись розповіддю.

— Ви ж розумієте, що через чотири тижні після вбивства, — пояснив Турон, — я вже не мав вагомих підстав вимагати дозволу на подальше стеження за квартирою.

— Звісно, — піддакнув Бушу.

— Тому, з огляду на цю обставину, один з моїх працівників — рішучий хлопець, Ґастон Лебланк — заприятелював зі служницею родини Дебюссі, котра мешкає у квартирі якраз під помешканням Верньє на Рю де Берлін. І вона сказала Лебланку, що бачила, як швейцар брав гроші від якогось чоловіка, а навзамін віддав йому щось схоже на конверт.

Бушу сперся ліктями на стіл.

— І швейцар у цьому зізнався?

Турон кивнув.

— Спочатку він заперечував. Ці люди завжди так поводяться. Але коли йому пригрозили арештом, зізнався, що йому заплатили — і щедро — за те, щоб він передавав усі листи, що приходитимуть на адресу квартири Верньє.

— А хто йому заплатив?

Турон знизав плечима.

— Сказав, що не знає. Усе робилося через служницю.

— І ви йому повірили?

— Так, — сказав Турон, осушуючи склянку. — Урешті-решт змушений був повірити. Коротше кажучи, цей швейцар стверджував, хоча й не стовідсотково, що почерк на конверті нагадував почерк Анатоля Верньє. А штемпель був з поштового відділення Од.

— Ага, ось чому ви тут.

Турон скорчив невдоволену гримасу.

— Знаю, це не абищо, проте єдина наша зачіпка.

Бушу підняв руку, щоб замовити ще по одній.

— А справа є дражливою через поважного коханця мадам Верньє?

Турон кивнув.

— Генерал Дюпон має певну репутацію та вплив. Його не підозрюють у скоєнні цього злочину, але…

— А ви певні, що він його не скоював? — перервав інспектора Бушу. — Може, ваш префект просто хоче уникнути скандалу?

Уперше за вечір на обличчі Турона з’явилася стомлена посмішка, і він на мить здався молодшим за свої сорок років.

— Я не заперечую, що моє начальство трохи, м’яко кажучи, стурбувалось би, коли б довелося відкривати справу на Дюпона, — відповів інспектор, обережно добираючи слова. — Проте, на щастя всіх зацікавлених сторін, на його користь існує багато пом’якшувальних обставин. Однак генерал рішуче налаштований зняти з себе цю страшну підозру, бо прекрасно розуміє, що поки вбивцю не знайдуть, існуватиме пожива для чуток, а його репутація буде заплямованою.

Бушу мовчки уважно слухав, поки Турон перелічував свої аргументи на користь невинуватості Дюпона: анонімне попередження про перенесення побачення, свідчення патологоанатома, що смерть настала за кілька годин до приїзду генерала на квартиру, саме в той час, коли він, нікуди й ні від кого не ховаючись, був на концерті, а ще факт підкупу швейцара.

— А може, це якийсь коханець-конкурент? — припустив Бушу.

— Я про це також думав, — сказав Турон. — У кімнаті вбитої лишилися два келихи з-під шампанського, але в каміні знайшли також розбитий шкалик з-під віскі. А ще виявилося, що кімнату Верньє обшукували, і слуги присягаються, що було забрано лишень одну річ — родинний портрету рамці, що стояв на комоді.

Турон витяг із кишені копію цієї фотографії, зроблену в тій самій паризькій студії. Бушу глянув на неї, однак нічого не сказав.

— Наскільки я розумію, — вів далі Турон, — сестра та брат Верньє вже могли покинути Од. Це великий край, тому, боюся, буде дуже важко роздобути інформацію про їхнє місцеперебування.

— Ви маєте при собі копії?

Турон кивнув.

— Я приведу в стан готовності свою агентуру спершу в готелях і пансіонах Каркасона, а потім, можливо, й у решті великих курортних міст на півдні. — Він зиркнув на фото. — Разюче гарна дівчина, еге ж? Украй незвичайна зовнішність, — сказав Бушу й засунув фото в кишеню жилетки. — Я залишу портрет при собі, Туроне, добре? Подивимося, може, щось і вийде.

Інспектор глибоко зітхнув.

— Дуже вам удячний, Бушу. Ця справа надто вже затягнулась і перетворюється на «висяк».

— Зроблю все, що від мене залежить, інспекторе. Може, тепер повечеряємо?

Вони з’їли по біфштексу, потім перейшли до гарячої сливової запіканки й усе це запили глечиком міцного червоного вина з виноградників у Мінервуа. А дощ і вітер і далі лупцювали будівлю. Приходили та йшли геть інші відвідувачі, струшуючи воду з капелюхів і залишаючи на підлозі мокрі сліди. Вони принесли чутку, що мерія видала повеневе попередження та що річка Од ось-ось має вийти з берегів.

Бушу гмикнув.

— Кожної осені вони кажуть те саме, але жодного разу їхній прогноз не справдився!

Турон здивовано підняв брови.

— Що, жодного разу?

— Ну, принаймні кілька років поспіль, — зізнався Бушу й весело вишкірився. — Гадаю, і сьогодні оборона вистоїть.

Буря вразила От Валлє по восьмій вечора, саме тоді, коли потяг, у якому Леоні, Анатоль та Ізольда їхали на південь, наближався до Ліму.

Прогримів грім, і схожа на гостру виделку блискавка розчахнула пурпурово-синє небо. Ізольда скрикнула, й Анатоль одразу ж опинився біля неї.

— Я тут, усе гаразд, — заспокоїв він жінку.

Іще одна блискавка, ще один удар грому — і тепер уже Леоні перелякано підскочила на своєму місці. Долиною швидко насувалася буря. Приморські сосни, платани й буки захиталися, потім стали дедалі сильніше й різкіше розгойдуватися туди-сюди під наростаючим крещендо поривів вітру. Навіть виноградні лози, вишикувані рівними шеренгами, хиталися від бурі, що люто налітала на них, немов хижий звір.

Леоні витерла запітніле скло й із сумішшю страху та зачудування спостерігала за шаленством стихій. А потяг поволі чвалав далі. Кілька разів їм доводилось зупинятися, щоб розчистити колію від упалих на рейки гілок і навіть невеликих дерев, вимитих із крутосхилів зливою.

Здавалося, на кожній станції на потяг сідало вдвічі більше людей, аніж сходило. Пасажири, що залишали поїзд, якомога глибше насували на голови капелюхи та підіймали комірці, намагаючись захиститися від дощу, який немилосердно лупцював тонке скло вагонних вікон. Затримки на кожній станції ставали дедалі довшими, у прибулих екіпажах ставало чимраз більше людей, котрі втечею рятувалися від бурі.

За кілька годин вони прибули до Куїзи. У долині негода лютувала менше, але найманих екіпажів ніде не було видно, а громадський уже давно пішов. Анатолеві довелось умовити одного крамаря, щоб той послав свого сина верхи на мулі до маєтку передати Паскалю наказ запрягати двоколку й виїжджати за ними.

Чекаючи на екіпаж, вони знайшли притулок у поганенькому ресторані біля вокзалу. Вечеряти було вже пізно, ідо негоди це не мало ніякого стосунку. Проте господиня, забачивши бліду наче смерть Ізольду, пожаліла нещасних подорожніх, і нагодувала їх супом із бичачих хвостів, великими куснями чорного хліба та пригостила пляшкою міцного тарасконського вина.

До них приєдналися двоє чоловіків, що теж утікали від бурі. Із собою вони принесли новину про те, що річка Од ось-ось вийде з берегів у Каркасоні. Деякі місця у кварталах Тріваль і Барбакан уже затопило водою.

Леоні сполотніла, уявивши, як темна вода хлюпочеться біля сходів церкви Сен-Жімер. З якою ж легкістю вона могла потрапити в пастку! Вулиці, що ними вона нещодавно гуляла, тепер, якщо вірити звісткам, опинилися під водою. А як там Віктор Констант? Він у безпеці?

Усю дорогу до маєтку Леоні промучилась, уявляючи, як страждає бідолашний Констант. І ці видіння настільки її знервували, що вона не помічала всіх небезпек подорожі, не бачила, як вибиваються з сил коні, тягнучи екіпаж по слизькій та непевній дорозі.

Коли вони під’їжджали довгою гравійною алеєю до будинку, ковзаючи по слизьких каменях і грузнучи в ковбанях, Ізольда була майже непритомна. Її віки тремтіли, і вона щосили намагалася не зомліти. Її шкіра була холодна на дотик.

Анатоль влетів у будинок, на ходу вигукуючи розпорядження. Маріету послали приготувати господині снодійний порошок, іще одній служниці наказали принести грілку та рамку, щоб нагріти Ізольді постіль, а третій — підкинути дров у вогонь, що його вже встигли запалити в каміні. Побачивши, що Ізольда ослабла настільки, що не в змозі йти, Анатоль підхопив її на руки й поніс нагору. Пасма її світлого волосся звисали шовковою шаллю на чорну жакетку.

Ошелешена Леоні дивилася їм услід. Поки ж вона зібралася з думками, усі порозходились, залишивши її саму зі своїми проблемами.

Промерзнувши до кісток і ледь тримаючись на ногах, Леоні пішла на другий поверх. Роздягнувшись, вона знесилено заповзла в ліжко. Простирадла були вогкі. Камін не горів. Кімната була непривітною та похмурою.

Леоні спробувала заснути, але ввесь час їй заважав Анатоль, котрий нервово крокував туди-сюди коридором. Згодом вона почула, як він перейшов до вестибюля й став походжати там, наче вартовий солдат, клацаючи по кахлях своїми черевиками. Потім почулося, як відчинилися парадні двері.

Потім запала тиша.

Нарешті Леоні провалилася в чутливий напівсон-напівзабуття.

І снився їй Віктор Констант.

ЧАСТИНА VIII

ГОТЕЛЬ «ДОМЕН ДЕ ЛЯ КАД»

Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 63

30 жовтня 2007 року, вівторок

Мередіт спостерегла Хола раніше, ніж він побачив її. І серце її трохи тьохнуло. Він сидів, розвалившись в одному з трьох низьких крісел. На ньому був той самий одяг, що й раніше, — сині джинси та біла футболка, але свій світло-блакитний светр він уже встиг змінити на світло-коричневий. У той момент, коли вона на нього поглянула, Хол якраз відкинув з обличчя пасмо неслухняного кучерявого волосся.

Побачивши цей уже знайомий жест, Мередіт посміхнулася. Відпустивши гойдальні двері, вона пішла до Хола через кімнату.

Він підвівся їй назустріч.

— Привіт, — сказала вона, кладучи руку йому на плече. — Важко довелося?

— Я гадав, що буде ще важче, — відповів Хол, цьомкаючи її в щоку. — Що тобі замовити?

— Вино, яке ти порекомендував мені вчора ввечері, смакувало дуже добре.

Хол замовив вина.

— Пляшку «Домен Беґуд», будь ласка. І три келихи.

— Три? — здивувалася Мередіт.

Обличчя Хола затьмарилось.

— Коли я йшов сюди, то наштовхнувся на свого дядька. Він похвалився, що ви вже встигли поспілкуватися. Коли ж я сказав, що ми збираємось посидіти, він напросився до гурту.

— Он як? — здивувалася Мередіт і, немов виправдовуючись, швидко додала: — Річ у тім, що коли ти мене завіз до готелю, він спитав, чи знаю я, куди ти поїхав. Я сказала, що достеменно не знаю. Ото була вся розмова.

— Ясно.

— Власне, це навіть розмовою назвати важко, — додала вона, розтлумачуючи Холові, що вона мала на увазі. Потім вона нахилилась, поклавши руки на коліна, та спитала: — Так що трапилося сьогодні вдень, коли ти їздив до поліції?

Хол зиркнув на двері, а потім на Мередіт.

— Я тобі розповім, але коли замовлю нам столик на вечерю. Я не хотів би починати, бо за кілька хвилин доведеться припиняти розповідь через прихід мого дядька. І розмова однаково перерветься сама по собі. Ну то як? Повечеряємо?

На обличчі Мередіт розпливлася вдоволена посмішка.

— Це було б чудово! Я не встигла пообідати й голодна, як вовк.

Явно зрадівши, Хол підвівся.

— Зараз замовлю й хутко повернуся.

Мередіт дивилась, як він перетнув кімнату й вийшов крізь двері. Їй подобалося те, як він неначе заповнював увесь простір своїми широкими плечима. Він зупинився, немов завагавшись, а потім, наче відчувши на спині її погляд, обернувся. Їхні погляди на мить зустрілися. Хол усміхнувся — і зник у коридорі.

Мередіт зашарілась і відчула, як почервоніло її обличчя, а долоні спітніли. Вона похитала головою, докоряючи собі за таку дівчачу реакцію. Наче школярка якась, їй-богу!

Жорж приніс вино в цеберці з льодом і налив його у великий, схожий на тюльпан келих. Мередіт зробила кілька ковтків за раз, мовби то була мінералка, й, узявши зі столика меню, помахала ним перед лицем наче віялом.

Озирнувшись на високі, до стелі, стелажі з книгами, вона спитала себе, чи знав Хол — якщо взагалі знав, — які з цих книжок містились у колишній бібліотеці та вціліли після пожежі. Їй подумалося, що, можливо, існує якийсь зв’язок між родинами Ляскомба та Верньє, особливо якщо взяти до уваги родину Буска та їхній друкарський бізнес. З іншого боку, усі ці книжки могли бути придбані на дешевому розпродажу.

Мередіт глянула у вікно на темряву, що панувала надворі. На дальньому кінці галявини виднілися силуети дерев. Вони гойдались і рухались, нагадуючи армію привидів. Раптом вона відчула на собі чийсь побіжний погляд, наче хтось проходив повз вікна й зиркнув на неї. Мередіт прищулилась і пильніше придивилась, але нічого не помітила.

Утім, невдовзі дійсно відчула, що ззаду хтось наближається. Почулися кроки. Лоскіт приємного передчуття пробігся по спині. Вона радісно всміхнулася й обернулась.

Проте побачила не Хола, як сподівалась, а його дядька, Джуліана Лоуренса. У його подихові вловлювався легкий запах віскі. Засоромившись, вона «вимкнула» посмішку та знічено глипнула собі під ноги.

— Здрастуйте, міс Мартін, — сказав він, кладучи руку їй на плече. — Будь ласка, не вставайте.

Джуліан гепнувся в шкіряний фортель праворуч від Мередіт, нахилився, налив собі трохи вина й відкинувся. Усе сталося так швидко, що вона навіть не встигла попередити його, що то він умостився в крісло Хола.

— Здорові будьте, — мовив Джуліан, підіймаючи келих. — Мій племінник знову здійснив черговий трюк і дематеріалізувався?

— Він пішов замовити нам столик на вечерю, — відповіла Мередіт.

Досить увічливо, але не більше.

Джуліан осміхнувся та промовчав. На ньому був світлий лляний костюм і блакитна сорочка без краватки. Як і завжди, коли їй доводилося його бачити, він видавався самовпевненим і спокійним, хоча й дещо напідпитку. Мередіт мимоволі глянула на його ліву руку, що лежала на підлокітнику крісла. Вона видавала його справжній вік — не сорок із гаком, як їй спочатку здалося, а майже шістдесят. Одначе шкіра була засмаглою, а хватка на червоному підлокітнику — міцною. Обручки на руці не було.

Почуваючись некомфортно в запалій тиші, Мередіт знову поглянула на його обличчя. Джуліан і досі сидів, уставившись на неї своїм відвертим прямим поглядом.

Очі — яку Хола.

Вона негайно викинула це порівняння з голови.

Джуліан поставив келих на стіл.

— А що ви знаєте про карти Таро, міс Мартін?

Його питання застукало її зненацька. Мередіт отетеріло витріщилась на нього, похапцем силкуючись збагнути, чому він торкнувся саме цієї теми. Їй швидко пригадалася фотографія, яку вона поцупила зі стіни у вестибюлі, колода карт у сумці, список сайтів у її комп’ютері та музичні ноти, що їх вона намагалася розшифрувати. Він не міг знати ні про що з усього цього, але вона таки відчула, як почервоніла: Джуліан усе одно влучив саме в точку, «вирахував» її.

Іще гіршим було те, що він явно насолоджувався її розгубленістю.

— Не більше, ніж Джейн Сеймур із фільму «Живи сам і дай померти іншим», — спробувала пожартувати вона. — тільки й того.

— А, це ви про пасьянс, — сказав Джуліан, злегка піднявши брови.

Мередіт спокійно витримала його запитальний погляд і промовчала.

— Особисто мене, — провадив він, — дуже приваблює історія карт Таро, хоча я ні на мить не припускаю, що віщування за картами — це той спосіб, у який треба планувати своє Життя.

Які ж у них із Холом схожі голоси, — подумала Мередіт. Вони мали ту саму звичку заокруглювати слова так, наче кожне з них мало в собі виняткове смислове навантаження. Головна ж розбіжність полягала в тому, ідо Хол казав те, що думав, і виставляв свої емоції напоказ, а Джуліан навпаки — завжди висловлювався іронічно та глузливо. Ба навіть саркастично. Вона з надією поглянула на двері, але ті й не думали розчинятися.

— А ви знаєте принципи віщування за картами Таро, міс Мартін?

— Зовсім небагато, — відповіла вона, намагаючись не розвивати теми.

— Невже? А з розмови зі своїм племінником я дістав враження, що вам це цікаво. Він начебто казав мені, що тема карт Таро виникла сьогодні під час вашої поїздки до Рен-ле-Шато. — Джуліан стенув плечима. — Мабуть, я неправильно його зрозумів.

Мередіт швидко попорпалась у пам’яті. Дійсно, Таро ніколи не йшли їй із голови, але вона не пригадувала, щоб говорила на цю тему з Холом. Джуліан і досі не зводив з неї очей, і в його погляді відчувався погано прихований виклик.

Нарешті, Мередіт мимоволі довелося відповідати — просто для того, щоб порушити незручну тишу.

— Наскільки я розумію, основна ідея тут така: навіть якщо розкладати карти буцімто навмання, то все одно в такий спосіб стають зримими невидимі зв’язки.

Джуліан здивовано підняв брови.

— Добре сказано. — Проте й досі не зводив з неї уважного погляду. — А вам коли-небудь ворожили на картах, міс Мартін?

Вона мимоволі нервово хихикнула.

— Чому ви питаєте?

Він знову підняв брови.

— Просто цікаво — і все.

Мередіт гнівно блиснула на Джуліана очима, розлютившись на нього за те, що він ставить її в прикре становище, а на себе за те, що дозволила йому це робити.

Цієї миті їй на плече лягла рука. Мередіт аж підскочила від несподіванки й стривожено озирнулась, але цього разу то був дійсно Хол. Він стояв, усміхаючись їй.

— Вибач, — сказав він, — я не хотів тебе налякати.

Хол кивнув дядькові й сів у вільне крісло напроти Мередіт. Потім узяв пляшку з цеберка й налив собі вина.

— Ми якраз говорили про карти Таро, — пояснив Джуліан.

— Справді? — спитав Хол, глипнувши на Мередіт, а потім на дядька. — І що ж саме ви обговорювали?

Мередіт поглянула Холу у вічі й прочитала його думки. Серце її занило. Вона не хотіла втягуватись у розмову про Таро, але відчула, що Холові кортить відволікти дядька від розпитувань про його візит до комісаріату.

— Я просто спитав міс Мартін, чи не ворожили їй на картах Таро, — пояснив Джуліан. — І вона саме збиралася мені відповісти.

Мередіт зиркнула на Хола, потім на Джуліана та збагнула, що коли цієї ж секунди не вигадає якусь іншу тему, їй справді доведеться відповідати на запитання Джуліана.

— Мені дійсно ворожили, — зрештою відповіла вона, намагаючись зробити так, щоб її відповідь прозвучала банально й не викликала подальшої цікавості. — Це було в Парижі, два дні тому. Уперше й, сподіваюся, востаннє.

— Це стало для вас чимось незвичним, міс Мартін?

— Звісно, це було досить цікаво. А ви, містере Лоуренс? Вам коли-небудь ворожили на картах?

— Будь ласка, кличте мене Джуліаном, — попрохав він. Мередіт здалося, що в його погляді на мить промайнуло здивування. Подив упереміш із чимось іще. Може, він здивувався й насторожився?

— Та ні, не ворожили, — нарешті відповів Джуліан. Це не для мене, хоча зізнаюся: мене справді цікавить певний символізм, закладений у картах Таро.

Мередіт знервовано напружилась — її здогадки справдились. Це була не просто розмова, аби потеревенити. Його цікавило дещо цілком конкретне. Вона ще раз зробила великий ковток вина й надала своєму обличчю виразу невимушеності й легкої байдужості.

— Символізм?

— Ну, наприклад, символізм чисел, — пояснив він.

— Я вже казала, ідо це для мене наче китайська грамота.

Джуліан засунув руку в кишеню. Мередіт напружилась. Іще бракувало, щоб він зараз виклав на стіл колоду Таро! Це було б уже занадто. Він спіймав її погляд, немов здогадуючись, про що вона зараз думає, — і видобув із кишені пачку цигарок «Голуаз» і запальничку.

— Палитимете, міс Мартін? — спитав він, пропонуючи їй пачку. — Хоча, боюся, тут палити заборонено. Тільки надворі.

Розлютившись від того, що її так дешево налякали, а ще більше — від того, що вона не змогла цього приховати, Мередіт похитала головою.

— Я не палю.

— І слушно чините, — зазначив Джуліан. Поклавши пачку на стіл, а запальничку зверху пачки, він продовжив розмову: — Наприклад, дуже цікавим є числовий символізм у церкві в Рен-ле-Шато.

Мередіт глянула на Хола, сподіваючись, що той щось скаже, але він мовчав, утупившись в одну точку перед собою.

— Хіба? А я й не помітила.

— Та невже? — спитав Джуліан. — Зокрема навдивовижу часто там трапляється число двадцять два.

Попри антипатію, яку вона відчувала до Холового дядька, Мередіт збагнула, що починає втягуватись у розмову. Їй закортіло почути, що Джуліан думає стосовно цього. І їй не хотілося, щоб у дядька склалося враження, ніби її дійсно цікавить ця тема.

— Як саме? — досить різко й несподівано вирвалось у неї. Джуліан посміхнувся.

— Як купіль біля входу. Та, що покоїться на плечах диявола Асмодея. Ви ж її бачили?

Мередіт кивнула.

— Асмодей мав бути одним із хранителів храму Соломона. Цей храм був зруйнований 598 року до нашої ери. Якщо скласти цифри, що утворюють це число, то вийде двадцять два. Вам відомо, міс Мартін, що у великому аркані саме двадцять дві карти?

— Так.

Джуліан знизав плечима.

— Ну от і маємо один приклад.

— А які ж інші приклади?

— Двадцять друге липня — свято Марії Магдалини, на честь якої збудовано цю церкву. Між зображеннями тринадцятим і чотирнадцятим на кальваріях[10] є її статуя; вона також зображена у двох із Трьох вітражів за вівтарем. Є ще один зв’язок — із Жаком де Моле, останнім керманичем тамплієрів. У Безу, потойбіч долини, начебто існує свідчення колишньої присутності тамплієрів. Моле був двадцять другим Великим магістром Злиденних лицарів Храму, таким є повна назва цього ордену. Окрім того, французька транслітерація передсмертного крику Христа — «Elie, Elie, lamah sabactani» — «Боже мій, Боже, навіщо ти мене покинув?» — має двадцять дві літери. Саме цими словами починається псалом 22.

У суто абстрактному сенсі це було цікаво, але Мередіт не розуміла, навіщо Джуліан усе це їй розповідає. Лише для того, щоб перевірити її реакцію? Дізнатися, чи багато їй відомо про карти Таро?

А все ж таки — чому?

— І нарешті, священик із Рен-ле-Шато, Беренже Соньєр, помер двадцять другого січня 1917 року. З його смертю пов’язують химерну історію. Кажуть, буцімто його тіло помістили на трон на бельведері в його маєтку, і селяни, що прийшли попрощатися з ним, проходили один по одному повз нього, і кожен висмикував китичку з кайми його ряси. Дуже схоже на Короля пентаклів у колоді Вейта. — Джуліан стенув плечима. — А якщо додати два та два, плюс рік його смерті, то…

Мередіт урвався терпець.

— Я добре знаюсь на математиці, — тихо пробурмотіла вона й обернулася до Хола. — До речі, а на який час ти домовився про вечерю? — навмисне перервала вона розповідь Джуліана.

— На сьому п’ятнадцять. Лишилося десять хвилин.

— Звісно, — вів далі Джуліан, ігноруючи її втручання, — якщо поставити все це під сумнів, то в тій церкві таки можна знайти чимало символічного.

Він узяв пляшку й нахилився, щоб долити вина в келих Мередіт, але вона накрила келих рукою. Хол заперечно похитав головою. Джуліан знизав плечима й вилив залишки вина собі.

— Начебто ніхто з присутніх не збирається сьогодні сідати за кермо, — мимохіть зауважив він.

Мередіт помітила, як Хол стиснув кулаки.

— Не знаю, чи розповідав вам мій племінник, міс Мартін, але існує припущення, що конструкція церкви в Рен-ле-Шато фактично повторює споруду, яка колись стояла на території, прилеглій до готелю.

Мередіт змушена була знову переключити свою увагу на Джуліана.

— У тій церкві є досить багато образів, запозичених із карт Таро, — розповідав він. — Імператор, Відлюдник, Верховний Жрець. Останній, як ви, напевне, знаєте, виступає символом офіційної церкви в іконографії Таро.

— Я насправді не знаю…

Утім, Джуліан вів далі, не зважаючи на неї:

— Дехто стверджує, що під Чарівником мають на увазі Христа, а чотири із зображень кальваріїв містять у собі малюнок вежі, не кажучи вже про вежу Магдала на бельведері.

— Але ж це зовсім не схоже! — мимовільно вирвалось у Мередіт.

Джуліан різко нахилився вперед у своєму фотелі.

— Не схоже на що, міс Мартін? — спитав він. У його голосі вона почула збудження й радість, наче він спіймав її на брехні.

— На тодішній Єрусалим, — сказала Мередіт перше, що спало на думку.

Джуліан підняв брови.

— Або на ті карти Таро, які вам, мабуть, доводилося бачити.

За столом запала тиша. Хол насумрився. Мередіт не могла збагнути, чи то він почувався незручно, чи то вловив напруженість між дядьком та нею й неправильно зрозумів її причину.

Раптом Джуліан залпом осушив келих, поставив його на стіл і, відсунувши стілець, підвівся.

— Ну що ж, залишаю вас удвох із цією проблемою, — сказав він із посмішкою так, наче вони щойно провели надзвичайно втішні півгодини в компанії одне одного. — До побачення, міс Мартін. Гадаю, ви з приємністю проведете в нас решту вашого творчого відрядження. — Він поклав руку племінникові на плече, і Мередіт помітила, що Хол заледве стримується, щоб не скинути її. — Ти не заскочиш до мене після зустрічі з міс Мартін? Я хотів би про дещо з тобою переговорити.

— Сьогодні?

Джуліан витримав прямий і непривітний погляд Хола.

— Сьогодні.

Хол завагався, а потім різко кивнув.

Вони сиділи мовчки, поки Джуліан не пішов.

— Не знаю, як ти можеш… — почала Мередіт, а потім зупинилася. Правило номер один: ніколи не коментуй стосунки в чужій родині.

— Ти хочеш знати, як я все це терплю? — гнівно спитав Хол. — Відповідаю: я не збираюся цього терпіти. І щойно з усім розберуся, я звідси поїду.

— А ти хоч трохи сьогодні розібрався?

Мередіт побачила, як войовничість відразу ж покинула Хола, тільки-но він переключив свої думки з ненависті до дядька на, сум за своїм батьком. Він підвівся, засунув руки в кишені й поглянув на неї затуманеними очима.

— Розповім під час вечері.

РОЗДІЛ 64

Джуліан відкоркував нову пляшку, налив щедру дозу спиртного й важко всівся за стіл, на якому лежала копія оригінальної колоди Таро.

Безглузде заняття.

Чимало років витратив він на вивчення копії бусківського Таро, безперервно шукаючи таємний ключ або код, який він, імовірно, міг прогледіти й не помітити раніше. Пошук оригінальної колоди незмінно займав його уяву відтоді, як він уперше з’явився в долині Од і почув розповіді про фантастичні скарби, сховані під горами, скелями та навіть під річками.

Придбавши Домен де ля Кад, Джуліан швидко дійшов висновку, як і багато хто до нього, що всі історії, пов’язані з Рен-ле-Шато, були лише містифікацією, на якій у дев’ятнадцятому сторіччі наживався її творець — розстрига Соньєр, котрого цікавили більше матеріальні, ніж духовні скарби.

Потім Джуліан почав збирати оповідки про те, що колода карт здатна вказати на місцезнаходження не лишень окремої гробниці, а, можливо, всіх скарбів Вестготської імперії. Цілком можливо, що в п’ятому сторіччі до рук вестготів, які спустошили Рим, потрапила навіть частина скарбів храму Соломона, розграбованого римлянами в першому сторіччі нашої ери.

Згідно з чутками, карти були сховані на території самого маєтку. Джуліан угатив купу грошей у систематичні пошуки та розкопки, що почалися з території, прилеглої до руїн вестготської гробниці, а потім поширилися в усіх напрямках. Місцевість була важкою, роботи були дуже трудомісткими й, відповідно, потребували багатьох коштів.

Однак і досі нічого не було знайдено.

Витративши ввесь банківський кредит, Джуліан заходився брати гроші з готельного бізнесу. Те, що готель був — принаймні частково — бізнесом, який приносив готівку, стало у великій пригоді. Проте конкуренція на цьому ринку була вельми жорсткою. Готель іще не встиг як слід звестися на ноги, коли банк почав вимагати повернення кредиту. Але Джуліан і далі брав гроші з каси, сподіваючись, як азартний гравець, що незабаром знайде те, що шукає, і скарби покриють усі витрати.

Він залпом осушив склянку.

Це лише справа часу.

Брат сам винний. Сеймурові слід було виявити трохи терплячості. Слід було повірити йому. І не втручатись. Усе ось-ось мало скластися.

І покрити всі витрати.

Кивнувши сам до себе, наче підтверджуючи власні думки, Джуліан клацнув запальничкою. Підкуривши цигарку, він зробив глибоку затяжку. Джуліан побував у комісаріаті поліції в Куїзі відразу ж після того, як звідти поїхав Хол. Там йому сказали, що було б краще, якби хлопець припинив набридати їм своїми розпитуваннями. Джуліан пообіцяв побесідувати з ним і запросив комісара обговорити це питання за чарчиною наступного тижня.

Він потягнувся за пляшкою й налив собі ще порцію. Потім подумки повернувся до розмови в барі. Він майже не приховував мети своєї розмови, навмисне поводився нетактовно, однак саме це, зрештою, і допомогло вивести американку на чисту воду. Вона явно не хотіла розмовляти про карти Таро. Не дурепа. Та ще й приваблива.

Що? Що вона знає?

До нього дійшло, що звук, який він раптом почув, був звуком його пальців, котрі нервово забарабанили по столу. Джуліан глянув на свою руку так, наче вона була чиєюсь іншою, і ледве вгамував її.

У шухляді його столу лежала угода про передачу права власності. Її лишилося тільки підписати й засвідчити в нотаріуса в Есперазі. А хлопець не йолоп. Не хоче залишатись у Домен де ля Кад. Розуміє, що вони вдвох не спрацюються, як не спрацювалися вони із Сеймуром. Джуліан навмисне витримав належний інтервал перед тим, як поговорити з Холом про його подальші плани. «Це не моя провина», — сказав він. Язик його трохи заплітався.

Треба ще раз поговорити з цією американкою. Вона напевне щось знає про оригінальну бусківську колоду, інакше чому б сюди приїздила? Її присутність не має ніякого стосунку ні до нещасного випадку з Сеймуром, ні до його надміру емоційного племінника, ні до фінансового стану готелю — тепер це вже абсолютно зрозуміло. Вона тут із тієї самої причини, що й він. Проте він не допустить, щоб якась американська сучка скористалася плодами його тяжкої праці!

Він глянув на потемнілий ліс. Настала ніч. Джуліан простяг руку, увімкнув лампу — і дико заверещав.

Позаду нього стояв його брат Сеймур. Його мертвотно-бліде воскове обличчя було таким самим, яким Джуліан бачив його в морзі: зморшкувате, з подряпинами та шрамами після катастрофи, очі налиті кров’ю.

Він підскочив з крісла, і воно гепнулося спинкою на підлогу. Склянка з-під віскі перекинулась і покотилася по столу.

Джуліан різко обернувся.

— Ти чого сюди припхався, ти…

Проте позаду нікого не було.

Він тупо уставився перед собою, а потім став хутко озиратися по всіх кутках, знову глянув у вікно — і, нарешті, второпав. То було його власне бліде відображення в темному склі. То були його очі, а не братові.

Джуліан полегшено зітхнув.

Його брат помер. Він точно це знав. Бо сам підлив йому в спиртне снодійний засіб — руфенол. Сам підігнав авто до містка біля Рен-ле-Бена, сам заледве ввіпхав Сеймура за кермо. А потім зняв ручник. І дивився, як машина падає в річку. «Ти сам змусив мене до цього», — промимрив він.

Джуліан підняв очі на вікно й кліпнув. Нікого.

Він знову полегшено зітхнув — довго й стомлено, потім нахилився й підняв крісло. Якусь мить він постояв, тримаючись за його спинку та схиливши голову, відчуваючи, як між лопатками стікають краплини холодного поту.

Потім опанував себе, відчув потребу в порції нікотину, щоб заспокоїти нерви, і потягнувся за пачкою сигарет. Підкуривши, зиркнув у вікно на обриси темного лісу.

Оригінальні карти були десь там, він достеменно знав це. «Наступного разу, — пробурмотів він, — наступного разу в мене все вийде». Джуліан був за крок до успіху. Він це відчував.

Розлите віскі добулося до краю столу й почало повільно крапати на килим.

РОЗДІЛ 65

— Ну, а тепер — валяй, розповідай, — сказала Мередіт. — Розкажи мені, що там сталося.

Хол сперся ліктями на стіл.

— Якщо коротко, то вони не бачать підстав розпочинати нове розслідування. Їх цілком задовольняє висновок попереднього.

— Який… — м’яко підштовхнула його Мередіт.

— Який полягає в тому, що то була смерть унаслідок нещасного випадку. Що татко був п’яний, — напрямки сказав Хол. — Що він не впорався з керуванням — і автомобіль злетів з мосту в річку Зальц. Токсикологу своєму звіті стверджує, що доза спиртного втричі перевищувала норму.

Вони сиділи в одній із ніш із вікном. Було ще досить рано, ресторан стояв майже порожній, і вони могли розмовляти, не боячись, що їх хтось підслухає. Мередіт потягнулася через стіл, укритий білою лляною скатертиною, і взяла Хола за руку.

— Виявилося, що там таки був свідок. Англійка, місцева мешканка, така собі доктор Шейла О’Доннел.

— Це може стати в пригоді, еге ж? Вона бачила сам інцидент?

Хол помотав головою.

— У тім-то й проблема. Якщо вірити матеріалам справи, вона чула тільки вищання шин, і все. Проте нічого не бачила.

— Вона повідомила про це поліцію?

— Не відразу. Якщо вірити комісарові, багато хто з водіїв перевищує швидкість на тому повороті й потім гальмує. Тож тільки наступного ранку, побачивши швидку допомогу та поліцію, що діставали авто з річки, ця жінка второпала, що сталося. — Хол помовчав. — Мені хотілось би з нею поговорити. Може, вона ще щось пригадає.

— А хіба вона не все розповіла поліції?

— У мене склалося таке враження, що вони не визнали її за надійного свідка.

— Як це?

— Та вони особливо не розводились, але натякнули, що жінка була напідпитку. До того ж на дорозі не було слідів від коліс, тому в поліції засумнівалися, що вона взагалі щось могла чути. Принаймні, так мені сказали в поліції. — Хол зробив паузу. — Її адресу мені давати не схотіли, та я все одно виписав її номер з матеріалів справи. Я навіть… — він трохи завагався. — Я навіть домовився з нею зустрітися.

— А чи варто це було робити? — спитала Мередіт. — Якщо поліція вважає, що ти втручаєшся в їхню роботу, то, можливо, вони не допомагатимуть тобі, а заважатимуть?

— Я їм уже набрид, — сказав Хол із гнівом у голосі, — але, правду кажучи, у мене таке враження, що я товчусь головою в цегляну стіну. Мені вже байдуже. Кілька тижнів я намагався змусити поліцію сприймати мене серйозно, намагався бути терплячим і неконфліктним, але це мені нічого не дало. — Він замовк; щоки його розчервонілися. — Вибач, тобі це, мабуть, не дуже цікаво.

— Усе гаразд, не переймайся, — сказала Мередіт і подумала, наскільки ж схожими в деяких рисах були Хол і його дядько: обидва швидко закипали; проте відразу ж їй стало соромно, бо вона знала, що Холові таке порівняння навряд чи сподобалось би.

— Я розумію, що ти не маєш підстав сприймати все, що я оповідаю, за чисту монету, та я просто не вірю офіційній версії подій. Я не кажу, що мій татко являю собою людину бездоганну — якщо чесно, то між нами було мало спільного. Він був тихий, трохи відлюдькуватий, не з тих, хто схильний здіймати бучу, але він просто не міг отак випити й сісти за кермо. Навіть у Франції. Жодним чином не міг.

— Тут легко помилитися, Холе, — лагідно сказала Мередіт. — 3 нами всіма таке траплялось, — додала вона, хоча сама ніколи не сідала за кермо напідпитку. — Ну, взяв і випив зайве. І йому не пощастило.

— «Кажу тобі, хто завгодно, але не татко, — наполягав Хол. — Він інколи міг випити, але до фанатизму суворо дотримувався правила: ніколи не сідати п’яним за кермо. Навіть після однієї склянки. — Хол згорьовано опустив плечі. — Мою матір убив п’яний водій, — тихо сказав він. — По дорозі до школи в селі, де ми жили. Вона йшла, щоб забрати мене після уроків, і було пів на третю. А якийсь ідіот на БМВ якраз мчав додому з бару, де він нажлуктився шампанського.

Тепер до Мередіт дійшло, чому Хол не міг спокійно прийняти такий висновок слідства. Проте бажання — це одне, а дійсність — зовсім інше. З нею теж так траплялось. Якби бажання здійснювались автоматично, то її справжня мати одужала б. І ніколи б не було сцен та бійок.

Хол підняв очі й уставився на Мередіт.

— Татко ніколи не сів би за кермо п’яним.

Мередіт обережно посміхнулася.

— Але ж якщо токсикологічний тест показав наявність алкоголю в крові… — Її питання зависло в повітрі. — А що в поліції сказали, коли ти порушив це питання?

Хол знизав плечима.

— Вони напевно думали, що я був надто задовбаний морально після такого інциденту, щоб чітко мислити.

— Гаразд. Підійдімо до цього з іншого боку. А чи міг тест бути хибним?

— Поліція каже, що ні.

— А вони більше нічого не знайшли?

— Наприклад?

— Ну, якихось наркотиків у крові?

Хол похитав головою.

— Мабуть, не вважали за потрібне здійснювати ще й таку перевірку.

Мередіт замислилась.

— А може, він перевищив швидкість? І просто не впорався з керуванням на повороті?

— Тоді ми знову повертаємось до відсутності слідів гальмування на дорозі та до наявності алкоголю в крові.

Мередіт пришпилила його поглядом до крісла.

— Тоді що, Холе? Що ти хочеш довести?

— Що або аналіз був липовий, або хтось підсипав йому щось у напій.

Вираз обличчя видав Мередіт.

— Ти мені не віриш, — сказав він.

— Я такого не говорила, — похапцем відповіла Мередіт. — Утім, подумай лишень, Холе. Навіть якби це дійсно було так, то хто б це зробив? Кому б це було потрібно й чому?

Хол витріщився на неї й дивився так довго, що Мередіт уторопала, куди він хилить.

— Твій дядько?

Він кивнув.

— Не інакше, як він.

— Ти це серйозно? — здивувалася вона. — Ну, я розумію, між вами є розбіжності, але… хіба ж можна звинувачувати…

— Знаю, це звучить сміховинно, але подумай, Мередіт, хто ще міг це зробити?

Мередіт похитала головою.

— Ти висловлював це звинувачення в поліції?

— Не те щоб відверто, але я й справді вимагав, щоб матеріали справи передали до військової жандармерії.

— А що це означає?

— Військова жандармерія розслідує злочини. Наразі цей інцидент кваліфікується як дорожня пригода. Проте якщо я знайду якийсь доказ про причетність до нього Джуліана, то вони змушені будуть перекваліфікувати справу. — Хол глянув на неї. — Якщо я поговорю з доктором О’Доннел, то вона, можливо, відкриється мені.

Мередіт відкинулась на спинку. Ця версія виглядала просто божевільною. Вона бачила, що Хол накрутив себе й вірить у неї на всі сто відсотків. Жінка дійсно співчувала йому, проте вважала, що хлопець помиляється. Йому конче треба когось звинуватити, спрямувати на когось свій гнів та біль утрати. А зі свого власного досвіду вона знала, що хоч би якою жахливою виявилась правда, а незнання є ще гіршим. Воно не дає змоги залишити минуле позаду й рухатися вперед.

— Мередіт!

Вона збагнула, що Хол пронизує її своїм прискіпливим поглядом.

— Вибач, — сказала вона. — Просто задумалась.

— Ти зможеш бути тут, коли завтра приїде О’Доннел?

Мередіт завагалась.

— Я дуже хотів би, щоб і ти прийшла.

— Може, — зрештою мовила вона. І, помовчавши, додала: — Неодмінно прийду.

Хол полегшено зітхнув.

— Дякую.

Прийшов офіціант, і їхній настрій негайно змінився, став менш напруженим, їхня зустріч стала більше схожою на побачення. Вони обоє замовили біфштекс, а на додачу — пляшку місцевого червоного вина. Якийсь час вони ніяково мовчали, стиха позирали одне на одного, не знаючи, з чого почати розмову.

Тишу порушив Хол.

— Ну, гаразд. Досить про мої проблеми. А тепер ти розкажи мені, чому ти насправді сюди приїхала?

Мередіт завмерла.

— Перепрошую?

— Ясно, що не через Дебюссі. Чи принаймні не лише через нього.

— А чому тобі так здається? — Її запитання вийшло різкішим, аніж вона сподівалася.

Хол густо почервонів.

— Ну, по-перше, те, чим ти цікавилася сьогодні, навряд чи має стосунок до Ліллі Дебюссі. Здається, що тебе дужче цікавить історія цього краю, сам Рен-ле-Бен, його мешканці. — Він іронічно посміхнувся. — А ще я помітив, що фото, яке висіло над фортепіано, кудись ізникло. Хтось його запозичив.

— Ти гадаєш, що то я його взяла?

— Ти придивлялась до нього сьогодні вранці, тож… — Хол винувато усміхнувся. — Ну, і мій дядько… Не знаю, можливо, я й помиляюсь, але мені здалося, що ти його перевіряєш… Відразу видно, що ви одне одному явно не симпатизуєте.

Хол знітився й замовк.

— Тож ти гадаєш, що я приїхала перевіряти твого дядька? Ти, напевне, жартуєш?

— Ну, може, й жартую. Можливо. — Він знизав плечима.

— А взагалі хтозна.

— Я не збирався тебе скривдити…

Мередіт підняла руку.

— Стривай, розберімося, чи я правильно тебе зрозуміла. Через те, що ти не віриш, що нещасний випадок із твоїм батьком був дійсно нещасним випадком, і через те, що вважаєш, нібито результати аналізів липові або хтось підсипав щось твоєму батькові, і його авто злетіло з дороги…

— Так, хоча…

— Коротше кажучи, ти підозрюєш, що твій дядько винний у смерті твого батька. Я правильно розумію?

— Ну, якщо так сформулювати, то…

Мередіт перервала його й підвищила голос.

— І через усе це, коли з’явилась я, тобі якогось біса наверзлося на думку, що я маю до цього якийсь стосунок? Ти це подумав, Холе? Що я така собі юна нишпорка на кшталт Ненсі Дрю?

Мередіт відкинулась на спинку й сердито витріщилась на нього.

Холові вистачило такту густо почервоніти.

— Я не хотів тебе образити, — промовив він. — Але щось із того, що татко сказав мені під час нашої бесіди у квітні — пам’ятаєш, я тобі про неї розповідав? — наштовхнуло мене на думку, що він був незадоволений тим, як Джуліан веде справи, і збирався вживати заходів.

— Якби це дійсно було так, то чому ж твій батько не сказав тобі про це прямо? Якщо там дійсно була якась проблема, то вона б і тебе зачепила.

Хол похитав головою.

— Тато був не з таких. Він терпіти не міг різних пліток і чуток. Він ніколи нічого не казав, навіть мені, якщо не був цілком певним стосовно тих чи тих фактів. Презумпція невинуватості.

Мередіт замислилась.

— Гаразд, припустімо, що це так. Проте в тебе однаково виникло міцне враження, що між ними щось негаразд?

— Це могло бути щось тривіальне, незначуще, та в мене дійсно склалося враження, що то було щось серйозне. Щось таке, що має стосунок до Домен де ля Кад та його історії, а не тільки до грошей. — Хол знизав плечима. — Вибач, Мередіт, мабуть, я не зовсім чітко висловлююсь. Бо мені самому не все ясно.

— А батько нічого не залишив? Теку? Чи записи?

— Повір мені, я все обшукав. І ніде нічого не знайшов.

— Тож коли ти склав усе докупи, то почав думати, що твій батько міг найняти когось, щоб перевірити твого дядька. Може, щось і надибається. — Вона замовкла й зиркнула на нього через стіл. — А чому ти просто не спитав мене? — поцікавилась Мередіт, гнівно поблискуючи очима, хоча прекрасно розуміла, що Хол не конче мав це робити.

— Тому що… тому що така думка виникла в мене лише сьогодні ввечері.

Мередіт склала руки на грудях.

— Отже, ти не через це заговорив тоді зі мною в барі?!

— Звичайно ж ні! — відказав Хол з ображеним виглядом.

— Тоді чому?

Хол почервонів.

— Господи, Мередіт, ти сама знаєш, чому. А що, і так не видно?

Цього разу вже довелося почервоніти Мередіт.

РОЗДІЛ 66

Хол наполіг, що розплатиться за вечерю сам. Дивлячись на нього, Мередіт подумала, а чи не змусить його дядько продати свою частку в готелі, оскільки формально він був співвласником готелю? Раптом на неї знову накотилася тривога за Хола.

Вони покинули ресторан і ввійшли до вестибюля. Коло сходів Мередіт відчула, як Хол стиснув її руку.

Мовчки, рука в руку, вони рушили сходами нагору. Мередіт була абсолютно спокійною, вона зовсім не нервувала й не почувалася ніяково чи дискомфортно. Їй не треба було думати, хоче вона цього чи ні. Їй просто було хороше. Їм із Холом навіть не треба було розмірковувати, куди йти; вони якось, не домовляючись, вирішили, що краще піти до кімнати Мередіт. Краще для них, краще в цей конкретний момент.

До кінця коридору на другому поверсі вони дійшли, не здибавши нікого з гостей. Мередіт повернула ключ, гучно клацнув у порожньому коридорі замок; вона штовхнула двері, і вони так і ввійшли до кімнати — тримаючись за руки, наче молоде подружжя.

Промені повного місяця проникали крізь вікно й утворювали химерні бліді візерунки на підлозі. Вони відбивались і переломлювались у склі портрета Анатоля, Леоні й Ізольди, що стояв на столі.

Мередіт простягла руку, щоб увімкнути світло.

— Не треба, — тихо сказав Хол.

Він обійняв її за шию та пригорнув до себе. Мередіт вдихнула його запах так само, як і в Рен-ле-Бені біля церкви, — запах вовняного светра та мила.

Вони поцілувалися, смакуючи на губах ледь уловимі залишки вина; спочатку — потихеньку, якось нерішуче, і відчуття приятельської симпатії швидко стало змінюватися на щось набагато глибше та нагальніше. Мередіт відчула, як унутрішній затишок поступився місцем пристрасті. Вона заволоділа нею, поширившись від пальців ніг до стегон, живота, долонь, — і припливом крові запульсувала в скронях.

Хол нахилився, рвучко підняв Мередіт одним порухом своїх сильних рук і поніс на ліжко. Ключ випав з її руки та глухо бемкнувся на товстий килим, що лежав на кахляній підлозі.

— Ти така легенька, — прошепотів він, цілуючи її шию.

Обережно опустивши Мередіт на ліжко, він сів поруч, не сміючи відірвати ніг від підлоги, наче голлівудський секс-символ, зненацька засоромившись свого власного внутрішнього цензора.

— Ти впевнена… — почав був він, але замовк; а потім зробив іще одну спробу: — Ти впевнена, що тобі цього дійсно хочеться?

Мередіт притиснула палець до його губів.

— Т-с-с-с-с!

Вона стала повільно розстібати ґудзики на своїй сорочці, потім притягла його руку до себе. Напівзапрошення, напівнаказ. Мередіт почула, як Холові забило дух, а потім побачила, як здіймаються й опускаються його груди в плямистому світлі місячних променів. Сидячи зі схрещеними ногами на великому ліжку, Мередіт нахилилась і поцілувала Хола, відгорнувши своє темне волосся, що розсипалося по її обличчю. При цьому їй не довелося дотягуватись до його обличчя, бо різниці в зрості тепер не існувало.

Хапливо знімаючи свій светр, Хол заплутався, і Мередіт допомогла йому, засунувши руки під бавовняну футболку. Вони обоє засміялися, трохи ніяковіючи, а потім підвелися, щоб скінчити процедуру роздягання.

Мередіт не почувалася скутою. Це було цілком природно, більше того — правильно й необхідно. Приїхавши до Рен-ле-Бена, вона наче випала з часу. Наче на кілька днів вийшла зі свого розсудливого «я» та свого звичного розміреного життя, що котилося в заданій колії, і опинилася там, де діють зовсім інші правила.

Мередіт зняла останній предмет одежі. «О!» — вихопилось у Хола.

Мередіт підступила до нього; їхні оголені тіла торкнулись одне одного — від пальців ніг до грудей. Це було напрочуд інтимно, приголомшливо-прекрасно. Вона відчула, наскільки сильно він її жадає, але Хол не поспішав, даючи їй змогу самій проявити ініціативу й чинити так, як заманеться саме їй.

Мередіт узяла його за руку й потягнула до ліжка. Потім підняла ковдру, і вони лягли, відчуваючи своїми розпашілими тілами хрустку й байдужу прохолоду простирадла. Якусь мить вони лежали поруч, тримаючись за руки, наче лицар і його дама в кам’яному саркофазі. Потім Пол сперся на лікоть, а іншою рукою став гладити Мередіт обличчя та голову.

Розслабившись під його дотиком, вона почала дихати рівно й глибоко.

Ось його рука пішла вниз, погладивши плечі, шию, потім злегка торкнулася грудей, знайшла руку Мередіт і міцно стиснула її. Губи та язик Хола торкнулись її тіла й почали ніжно пестити його.

Мередіт відчула в собі вогонь бажання. Розпеченою лавою поширювався він по її тілу — венах, ногах, руках, — пронизуючи до кісток, проникаючи в кожну клітину. Вона пригорнулась до нього й жадібно припала губами до його тіла. Її поцілунки ставали ненаситними, їй кортіло більшого. І саме тоді, коли очікування стало нестерпним, Хол змінив позу й опинився між її ногами. Мередіт поглянула в його сіро-блакитні очі й побачила, як у них на мить відбилося все, що було та що буде. Відбилося найкраще й найгірше, що було в ній самій.

— Можна?

Мередіт усміхнулась і простягнула руку вниз, щоб допомогти йому. Обережно, намагаючись не завдати болю, Хол увійшов у її тіло.

— О, як класно! — стиха видихнула вона.

Вони на мить завмерли, захоплено насолоджуючись неповторним відчуттям фізичної близькості. Потім Хол почав рухатись. Спочатку повільно, потім — дедалі швидше й різкіше. Мередіт уп’ялася пальцями йому в спину, відчуваючи, як її тіло повниться пульсуючою кров’ю, що хвилями прокочувалася крізь неї. Вона відчувала міць Хола, вагу його тіла, силу його рук. Її язик, мокрий і безсловесний, настійливо шукав його язика.

Дихання та поштовхи Хола ставали частішими, спонукані пристрастю, потребою та екстазом повторювальних рухів. Мередіт, теж захоплена цим екстазом, утискувалася в нього, робила рухи назустріч, прагнучи, щоб він увійшов у неї якомога глибше, глибше, глибше! Ось він вигукнув її ім’я, затремтів — і вони обоє знесилено завмерли на зібганому простирадлі.

Приплив крові та запаморочення в її голові потроху вщухли. Мередіт знову відчула на собі всю вагу Холового тіла. Їй було важко дихати, він наче витискував з неї повітря, але вона лежала нерухомо, тримаючи Хола в обіймах і злегка погладжуючи його темне волосся. Вона не відразу збагнула, що лице його мокре: він стиха плакав.

— О, Холе, — співчутливо мовила вона.

— Розкажи мені щось про себе, — попрохав він трохи згодом. — Про мене ти знаєш багато, навіть надто багато, про те, чому я тут, що тут роблю, а я не знаю про вас майже нічого, міс Мартін.

Мередіт засміялася.

— Які ви офіційні, містере Лоуренс, — мовила вона, пестячи йому груди й опускаючи руку нижче.

Хол схопив її за руку.

— Я серйозно. Я навіть не знаю, звідки ти. Де ти живеш. Чим займаються твої батьки. Нумо, розповідай.

Мередіт переплела свої пальці з пальцями його руки.

— Гаразд. Ось тобі моя коротка біографія. Я виросла в Мілуокі, прожила там до вісімнадцяти років, а потім вступила до університету в Північній Кароліні. Там я й залишилась в аспірантурі, потім два роки викладала на старших курсах університетів — у Сент-Луїсі та неподалік Сіетла. Й увесь цей час намагалася роздобути фінанси, щоб закінчити біографію Дебюссі. Кілька років швидко прогорнемо як несуттєві. Мої названі батьки згорнули табір і перебралися до Чепел-Гілл, поблизу університету, де я колись навчалася. Цього року мені запропонували роботу в приватному коледжі неподалік Північно-Каролінського університету, і я, нарешті, підписала угоду з видавцем.

— Названі батьки?

Мередіт зітхнула.

— Моя кревна мати, Жанета, була неспроможною займатися моїм вихованням. Мері — моя далека родичка, щось на кшталт тітки в сьомому коліні. Я часто подовгу залишалась у них, коли Жанеті було погано. Коли ж справи стали зовсім кепськими, я зосталася з ними назавжди. Офіційно вони вдочерили мене через кілька років, коли моя мати… моя мати померла.

У цих вихолощених, ретельно дібраних словах не було нічого про тривалі роки нічних дзвінків, неоголошених візитів, образ, які їй доводилося вислухувати прилюдно, про той тягар відповідальності, що його відчувала маленька дівчинка Мередіт за свою хвору й нерозсудливу матір. У цьому стислому, по-діловому сухому переліку фактів не йшлося анітрохи про те почуття провини, яке вона пронесла з собою крізь роки: через те, що її першою реакцією на звістку про смерть матері було не горе, а полегшення.

Вона й досі не могла собі цього простити.

— Важкувато тобі довелося в житті, — прокоментував Хол.

Мередіт посміхнулася його британській стриманості й підсунулася ближче до його гарячого тіла.

— Проте мені пощастило, — вела далі вона. — Мері — просто дивовижна жінка. Саме вона спонукала мене навчитися грати на скрипці, потім — на фортепіано. Я всім зобов’язана їй та Біллу.

Хол весело вишкірився.

— Значить, ти й справді пишеш біографію Дебюссі? — іронічно спитав він.

Мередіт грайливо ляснула його по руці.

— Припини. Звісно, що пишу.

Якийсь момент вони лежали в цілковитій тиші — доброзичливій та зворушливій.

— Але чогось ти про себе все одно не доказуєш, — нарешті озвався Хол. Він крутнув головою на подушці та глянув на портрет у рамці, що стояв у протилежному кінці кімнати. — Чи я помиляюся?

Мередіт сіла, спершись на подушку й укрилася ковдрою так, що виднілися тільки плечі.

— Помиляєшся.

Збагнувши, що вона ще не готова говорити, Хол теж сів і опустив ноги на підлогу.

— Може, тобі щось принести? Щось випити? Чи поїсти?

— Принеси мені тільки склянку води, — відповіла Мередіт.

Вона дивилася, як він пішов до ванної, узяв там дві чашки, потім витяг з міні-бару дві пляшки й повернувся в ліжко.

— Тримай.

— Дякую, — сказала Мередіт, зробивши великий ковток із пляшки. — Дотепер усе, що я знала про свою справжню матір, — це те, що її родина приїхала до Америки саме з цієї частини Франції під час, а можливо, відразу ж після Першої світової війни. Я маю при собі знімок мого, наскільки я розумію, прапрадіда у французькій військовій формі, зроблений 1914 року на площі в Рен-ле-Бені. Здогадно, він опинився в Мілуокі, але оскільки я не знала його прізвища, то ні про що не могла дізнатися достеменно. У Мілуокі починаючи з початку дев’ятнадцятого сторіччя проживала велика кількість європейських емігрантів. Першим постійним мешканцем з Європи був французький комерсант Жак Во, котрий відкрив свою торговельну точку на крутосхилі в тому місці, де сходяться три річки: Мілуокі, Меномоні та Кінікінік. Тому така версія виглядала цілком реалістичною.

За кілька наступних хвилин Мередіт стисло розповіла Холові те, про що їй удалося дізнатися після прибуття до Домен де ля Кад. При цьому вона лише відверто викладала неспростовні факти. Мередіт розповіла йому, чому забрала з вестибюля портрет, розповіла про аркуш із музикою, успадкований від бабусі, Луїзи Мартін, але про карти не сказала нічого. Увечері в барі про них і так було задосить неприємних розмов, отож навіщо зараз Холові ще й про дядька нагадувати.

— Значить, ти гадаєш, що отой невідомий солдат — Верньє? — спитав Хол, коли Мередіт виговорилась і замовкла.

Вона кивнула.

— Зовнішня схожість просто разюча. Колір обличчя, риси. Він міг бути молодшим братом або кузеном, але якщо зважити на його вік і дати, то цей солдат цілком міг бути прямим нащадком. — Вона замовкла й не втримала радісної посмішки. — До того ж якраз перед тим, як піти сьогодні до бару, я отримала від Мері електронного листа, де йшлося, що є офіційне підтвердження того, що якийсь Верньє похований на цвинтарі в Мітчел-Пойнт, у Мілуокі.

Хол посміхнувся.

— Так ти гадаєш, що Анатоль Верньє був його батьком?

— Хтозна. Про це ще треба дізнатися. — Мередіт зітхнула. — А може, він — син Леоні?

— Тоді прізвище його не може бути Верньє, еге ж?

— Могло й бути, якщо вона народила його не в шлюбі.

Хол кивнув.

— Логічно.

— Тож домовмося таким чином: завтра вранці, після того як ми зустрінемося з доктором О’Доннел, ти трохи допоможеш мені дізнатися більше про родину Верньє. Згода?

— Гаразд, — начебто легко погодився Хол, але Мередіт побачила, що він знову внутрішньо напружився.

— Знаю, ти гадаєш, що я роблю з мухи слона, але я дійсно хотів би, щоб ти була присутньою на цій зустрічі. Вона прийде.

О десятій.

— Добре, — тихо промимрила Мередіт, відчуваючи, як її долає сон. — Ти правильно сказав: у присутності ще однієї жінки ця О’Доннел дійсно може розговоритися.

Мередіт силувалася не скліпити очей. Утім, поволі відчувала, як віддаляється від Хола й занурюється в обійми сну. По небу південної Франції повільно плив срібний місяць. Далеко в долині бемкнув дзвін.

РОЗДІЛ 67

Мередіт наснилося, що вона сидить за фортепіано біля сходів, відчуваючи пальцями таку звичну прохолоду клавіш і насолоджуючись знайомою мелодією. То був твір, успадкований від Луїзи. Вона грала його так, як не грала ще ніколи — милозвучно й водночас загадково-романтично.

Потім фортепіано кудись ізникло, і ось вона вже йде вузьким і довгим коридором. У кінці його виднівся острівець світла та кам’яні сходи, старі й прочовгані посередині через те, що ними користувалися впродовж багатьох років. Вона зібралася була ступити на них, аж раптом виявила, що не може зрушити з місця, хоча начебто ввесь час іде. То було десь у маєтку Домен де ля Кад, але не в будинку чи побіля нього, це вона точно знала.

Острівець світла, правильний квадрат, падав з газового пальника на стіні, що шипів і плювався на неї, коли вона проходила повз. Прямо перед нею на горішній площадці сходів висів старий запилений гобелен зі сценою полювання. Жінка завмерла на мить, дивлячись на жорстокі обличчя чоловіків із закривавленими списами. Утім, придивившись до гобелена пильніше, Мередіт побачила, що ці чоловіки полюють не на тварину. Не на ведмедя, вовка чи вепра. То була чорна істота на двох ногах із ратицями; майже людські риси його обличчя спотворювала гримаса лютої ненависті. То був демон із закривавленими пазурами.

Асмодей.

А на задньому плані — пожежа. То горів ліс.

Мередіт застогнала й перекрутилася на ліжку, намагаючись уві сні штовхнути своїми обважнілими й безсилими руками старі дерев’яні двері. Долівку вкривав килим сріблястого пилу й поблискував — чи то в місячному сяйві, чи то у світлі газового пальника.

Повітря було сперте й задушливе. Водночас у приміщенні не панувала сира й холодна атмосфера занедбаності й запущеності. Раптом час стрибнув уперед. Мередіт знову почула звуки фортепіано, але цього разу — якісь викривлені та спотворені. Вони були схожі на звук якогось атракціону на кшталт каруселі.

Її дихання пришвидшилось. Руки стиснули краї ковдри — то вві сні вона вхопилася за холодний металевий засув.

Мередіт поштовхом розчинила двері та зробила крок на кам’яну сходинку.

Пташок ніде не було видно, не було чути ні шепоту, ні голосів. Цього разу вона опинилася в каплиці з високою стелею, кам’яними плитами на долівці, вівтарем та вітражами. На стінах — малюнки, що в них вона відразу ж упізнала персонажів з колоди Таро. Це була гробниця. Довкола панує мертва тиша, яку тривожить лише відлуння її кроків. Однак мало-помалу повітря довкола неї почало шепотіти. Мередіт почула в темряві якісь голоси й шуми. А потім — співи.

Вона рушила вперед і відчула, як розсувається перед нею повітря, наче то невидимі привиди розступалися, даючи їй дорогу. Здавалося, що саме місце затамувало подих, намагаючись потрапити в унісон з важким гупанням її серця.

Мередіт не зупинялась, поки не опинилася перед вівтарем, у точці, рівновіддаленій від чотирьох вікон із кожного боку восьмикутної стіни. Вона стояла якраз у чорному квадраті, позначеному на кам’яній підлозі. А навколо нього виднілися нашкрябані на підлозі написи.

Допоможіть мені!

Там хтось був. Щось рухалось у темряві й тиші. Мередіт відчула, як простір довкола неї наче зсідається, усихає та згортається, мов серветка. Вона не побачила нічого, та все одно відчувала: там хтось є. Жива, дихаюча істота, розчинена в повітрі. І Мередіт знала, що десь вона її вже бачила: під містком у тунелі, на дорозі, коло свого ліжка. Повітря, вода, вогонь, і ось тепер — земля. Чотири масті Таро, що містили в собі всі потенційні можливості й перспективи на майбутнє.

Почуйте мене. Вислухайте мене!

Мередіт відчула, що падає — падає туди, де панують непорушність і спокій. Їй не було лячно. Вона вже не була сама собою, а наче стояла осторонь і заглядала вниз. І почула крізь сон, як тут, у кімнаті тихо промовили:

— Леоні…

Мередіт раптом здалося, що темрява довкола постаті в загортці змінила свою якість, відчувся сильний порух повітря, майже як порив вітру. Постать, що стояла в ногах її ліжка, злегка хитнула головою. З неї впав капюшон, і Мередіт побачила довгі світло-каштанові кучері й обличчя невизначеного кольору. Напівпрозора шкіра. Зелені очі, хоча теж майже прозорі. Форма без сутності. Під плащем — довга чорна сукня. Обриси без форми.

Я — Леоні.

Ці слова пролунали в голові Мередіт. То був голос молодої дівчини, голос із минулого. І знову здалося, що атмосфера в кімнаті змінилася. Наче сам простір полегшено зітхнув.

Я не можу спати. Я не засну, поки мене не знайдуть. Вислухайте правду.

— Правду? Про що? — прошепотіла Мередіт. Світло мінилося, наче розріджувалось.

Уся історія — в картах.

І знову — сильний порух повітря, переломлення світла, мерехтіння чогось — когось, — хто йшов геть. Атмосфера тепер знову змінилася. У темряві відчулася загроза, яку Леоні досі стримувала своєю присутністю. Проте її добра примара зникла, і натомість з’явилося щось зле й руйнівне. Якась недоброзичливість і лиховісність. Стало гнітюче холодно, і цей холод почав насуватися на Мередіт. Як ранковий морський туман з різким присмаком солі, риби й диму. Вона знов опинилась у гробниці й відчула, що треба тікати, але не знала від кого й від чого. Мередіт стала мимоволі потроху посуватись до дверей.

Позаду неї щось з’явилося. Якась чорна постать чи істота. Мередіт буквально відчувала її подих на своїй шиї, бачила білі хмаринки видихуваної пари в холодному непорушному повітрі. Але кам’яний неф почав наче зсихатись, а дерев’яні двері — зменшуватись і віддалятися.

Раз, два, три — біжи! Горе тому, хто не встиг сховатися.

Щось уже клацало зубами, намагаючись укусити її за п’яти, і ось-ось збиралося на неї стрибнути. Мередіт побігла, і страх надавав сили її ногам. Її кросівки ковзали й чіплялися за кам’яні плити. А істота позаду не відставала.

Порятунок близько.

Вона кинулася всією вагою на двері, забилась об раму плечем, і біль рикошетом віддався по всій руці. Істота була якраз позаду, вона шурхотіла своїми крилами, поширюючи сморід крові й заліза, вона проникала в шкіру, поверхню голови й підошви її ніг. Мередіт безпорадно загрюкала засувом, шарпаючи двері на себе, але вони не відчинялися.

Вона стала гепати у двері, намагаючись не озиратися, щоб не зустрітися поглядом зі страшними блакитними очима. Вона відчула, як тиша довкола неї поглиблюється та своїми бридкими руками хапає її за шию — руками мокрими, холодними та грубими. Запахло морем. Воно затягувало її у свої вбивчі глибини.

РОЗДІЛ 68

— Мередіт! Мередіт! Усе гаразд. Ти в безпеці, усе нормально.

Рвучко сіпнувшись, вона прокинулася, хапаючи ротом повітря. Кожен м’яз її тіла був напружений, кожен нерв волав. Пальці Мередіт судомно стискали зібгане й перекручене бавовняне простирадло. Якусь мить вона перебувала в полоні всепожираючої люті, наче шаленство істоти спромоглося проникнути їй під шкіру.

— Мередіт, усе добре, я з тобою.

Однак вона пручалась і, збита з пантелику та повністю дезорієнтована, намагалася висмикнутись, аж поки до неї не дійшло, що теплі руки, які міцно тримають її, збираються рятувати, а не завдавати шкоди.

— А, це ти, Холе.

Плечі її розслабились і обм’якли.

— Тобі наснився якийсь кошмар, — сказав Хол. — Тільки й того. Усе гаразд.

— Вона була тут, я її бачила. Вона була тут… а потім з’явилась ота істота й…

— Т-с-с-с! Усе нормально, — повторив Хол.

Мередіт отетеріло уставилася на нього. Вона простягла руку й пальцями повторила контури його обличчя.

— Вона прийшла, а потім… позаду неї було оте…

— Нікого, крім нас, тут немає. То був звичайний кошмар. Усе вже позаду.

Мередіт озирнулась, немов очікуючи, що хтось зненацька вигулькне з темряви. Водночас до неї дійшло, що сон минув. Не відразу, поволі дозволила вона Холові пригорнути себе. Вона відчула його тепло, силу його рук, якими він притиснув її до своїх грудей. Вона відчувала кістки своєї грудної клітки, відчувала, як вони підіймаються й опускаються.

— Я бачила її, — промимрила вона, розмовляючи наче сама з собою, а не з Холом.

— Кого? — пошепки спитав він.

Мередіт не відповіла.

— Усе гаразд, усе минулося, — лагідно повторив Хол. — Спи.

І він почав гладити її голову, прибираючи з лоба пасма, як це часто робила Мері, відганяючи кошмари, коли вона почала залишатись у них на ніч.

— Вона там була, — уперто повторила Мередіт.

Хол і далі пестив її, і мало-помалу страх відступив і щез. Повіки Мередіт обважніли, руки й ноги — теж, а в душі знову запанували тепло та сердечність.

Була четверта година ранку.

Місяць сховався за хмарами, і стало зовсім темно. Закохані, навчаючись розуміти одне одного, поснули в обіймах, укриті темно-синім передранковим покривалом.

ЧАСТИНА IX

ПРОСІКА

Жовтень — листопад 1891 року

РОЗДІЛ 69

23 жовтня 1891 року, п'ятниця

Як Леоні заснула з думкою про Віктора Константа, так вона з нею й прокинулась наступного ранку.

Забажавши відчути на обличчі дотик свіжого повітря, вона швидко вдяглась і вискочила в досвіток. Ознаки вчорашньої бурі виднілися повсюди: зламані гілки, купи опалого листя, завихреного у вигадливі спіралеподібні кола. Тепер же скрізь було тихо, а на сході рожевіло чисте небо. Однак далеко над Піренеями знову купчилися чорні хмари, погрожуючи новою бурею.

Леоні обійшла озерце, постояла трохи на невеличкому узвишші над його хвилястими водами, а потім рушила назад до будинку через галявину. Краї її спідниць блищали росою. На мокрій траві майже не лишалося відбитків її ніг.

Відчинивши парадні двері, що їх вона лишила незамкненими, Леоні прослизнула в залу. Почистивши черевики об шорсткий килимок, вона зняла з голови капюшон, розстебнула пряжку й повісила плащ на металевий гачок, де він висів раніше.

Ідучи по червоно-чорних кахлях до маленької їдальні біля кухні, Леоні спіймала себе на думці, що вона не хоче зустрічатися там з Анатолем, і в глибині душі сподівалася, що він іще не встиг спуститися туди до сніданку. Хай Леоні турбувалася за здоров’я Ізольди, однак і досі дулася на тітку й Анатоля через учорашній передчасний та поспішний від’їзд із Каркасона й тому не збиралася силувати себе, щоб бути ввічливою зі своїм братиком.

Відчинивши двері, вона побачила, що в кімнаті немає нікого, крім служниці, котра ставила на металеву підставку в центрі столу емальований кавничок із червоно-синім візерунком.

Маріета злегка вклонилась.

— Доброго ранку, мадемуазеле.

— Доброго ранку.

Леоні посіла своє звичне місце в дальньому кінці столу навпроти дверей.

Одна лише думка переслідувала її: якщо негода в Каркасоні безустанно лютує й досі, то навряд чи хазяїн готелю зміг передати її листа Вікторові Константу на площі Гамбета. Чи може через зливу концерт узагалі скасували. Коли до неї дійшло, що вона ніяк не зможе дізнатись напевне, чи отримав мосьє Констант її листа, Леоні відчула себе безпорадною та пригніченою.

І не дізнаюся, допоки він сам не вирішить написати мені.

Вона зітхнула та струсила свою серветку.

— Мій брат не приходив, Маріето?

— Ні, мадемуазеле, ви — перші.

— А моя тітка? Вона вже одужала після вчорашнього?

Маріета помовчала, а потім відповіла, стишивши голос, наче відкриваючи велику таємницю.

— Хіба ж ви не знаєте, мадемуазеле? Мадамі вночі стало так кепсько, що сеньйор Анатоль змушений був послати до міста за лікарем.

— Що?! — Леоні аж дух забило. Вона скочила на ноги. — Я й гадки не мала. Треба до неї сходити.

— Краще її не турбувати, — хутко порадила Маріета. — Мадама заснула, наче мала дитина, лише півгодини тому.

Леоні знову сіла.

— І що ж сказав лікар? — поцікавилась вона. — То був доктор Габіньйо, наскільки я розумію?

Маріета кивнула.

— Сказав, що мадама застудилася, що ця застуда загрожує ускладненнями й може перейти в дещо гірше. Він дав їй порошок, щоб збити високу температуру. Він цілісіньку ніч пробув коло неї, і ваш брат теж.

— Ну, і який же остаточний діагноз?

— Вам доведеться спитати про це в сеньйора Анатоля. Лікар мав з ним приватну розмову.

Леоні не на жарт перелякалася. Їй стало дуже соромно за свої вчорашні негарні думки й за те, що проспала всю ніч, не маючи ані найменшого уявлення, що тут, у цьому будинку, страждає людина. До її горла підступив клубок, схожий на скручену та заплутану пряжу, і їй здалося, що вона й крихти не зможе проштовхнути до рота.

Одначе, коли Маріета поставила перед нею тарілку з беконом та яєчнею, а також білий хліб із вершковим маслом, Леоні передумала й вирішила-таки трохи попоїсти.

Вона їла мовчки, і думка її, як та риба, викинута на берег, тріпалася від побоювань за здоров’я тітки до теми більш приємної — спогадів про мосьє Константа.

У залі почулися кроки. Кинувши серветку на стіл, Леоні підскочила й підбігла до дверей, де ледь не налетіла на Анатоля.

Він був блідий і з темними колами під очима, котрі свідчили про те, що він не спав усю ніч.

— Вибач, Анатолю, я щойно дізналася. Маріета сказала, що краще не турбувати тітоньку Ізольду, щоб вона мала змогу виспатися. Лікар повернеться сьогодні вранці? Він…

Попри свій нещасний вигляд, Анатоль усміхнувся. Він виставив уперед долоню, наче зупиняючи цілий потік запитань.

— Заспокойся, — сказав він, поклавши їй руку на плече. — Найгірше вже позаду.

— Але ж…

— Ізольда видужає, і все буде добре. Ґабіньйо просто молодець. Дав їй якесь снодійне. Ізольда ще слаба, проте лихоманка минулася. Тепер найкращі ліки — це кілька днів полежати в ліжку.

Несподівано для самої себе Леоні розплакалась. Вона навіть не здогадувалась, наскільки прив’язалася до своєї лагідної тітоньки.

— Припини, мала, — ніжно сказав Анатоль. — Не треба плакати. Усе буде добре. Нема через що накручувати себе.

— Давай більше ніколи не сваритися, — хлипала Леоні. — Це так нестерпно, коли ми лаємось!

— Мені теж, — сказав Анатоль і, діставши з кишені носовичок, подав його сестрі. Леоні витерла заплакане обличчя й висякалась.

— Виховані дами так не роблять! — засміявся брат. — Матуся була б дуже розчарована. — Він весело глянув на Леоні. — Ну що, поснідала?

Леоні кивнула.

— А я — ні. Складеш мені компанію?

Решту дня Леоні не відходила від брата, тимчасово заштовхавши думки про Віктора Константа на задвірки свідомості. Тепер її серце й розум зосередились на маєтку Домен де ля Кад і на любові й ніжності тих, хто знаходив у ньому притулок.

Упродовж тижня Ізольда не вставала з ліжка. Вона була слабка та швидко втомлювалась, однак Леоні вдень читала їй книжки, розмовляла з нею, і потроху рум’янець повернувся до тітчиного обличчя. Анатоль вів справи маєтку від імені Ізольди, а вечорами навіть сидів з нею в спальні. Якщо слуги й визнавали таку фамільярність дещо дивною, але в присутності Леоні вони стосовно цього ніяк не висловлювались.

Кілька разів Леоні здалося, що Анатоль дивиться на неї так, наче хоче відкрити їй якусь таємницю. Проте щоразу, коли вона запитувала його, він загадково посміхався, казав, що все нормально, потім опускав очі долі та займався своїми справами.

До недільного вечора апетит Ізольди покращився настільки, що до її кімнати віднесли тацю з вечерею. Леоні з полегкістю подумки відзначила, що байдужий змарнілий вираз покинув обличчя Ізольди, і вона вже не виглядала такою виснаженою та худою. Більше того, в деяких сенсах вона виглядала навіть краще, ніж до хвороби. Шкіра стала рожевою та здоровою, очі пожвавішали й світилися жагою життя. Леоні знала, що Анатоль теж помітив цю переміну. Він прогулювався довкола будинку, радісно насвистуючи.

Основною темою розмов серед челяді був сильний паводок у Каркасоні. Від п’ятничного ранку до недільного вечора місто й прилеглі райони потерпали від буревіїв, що змінювали один одного. Комунікації були пошкоджені, а в деяких районах не працювали взагалі. Ситуація в Рен-ле-Бені та Квіяні була складною, але не гіршою, ніж зазвичай під час осіннього сезону буревіїв.

Проте в понеділок увечері до Домен де ля Кад дійшла звістка про справжній масштаб катастрофи, що спіткала Каркасон. Після трьох днів безперервних злив, які були сильнішими в долинах, аніж у гірських районах, у неділю вранці річка Од таки вийшла з берегів і затопила Бастиду та нижні райони, розташовані в річковій долині. У перших повідомленнях ішлося, що більша частина кварталу Тріваль та ввесь квартал Барбакан опинилися підводою. Місток Пон В’є, що поєднував середньовічний Сіте з Бастидою, теж був затоплений, але залишився частково придатним для користування. У парку біля шпиталю «Опіталь де Маляд» було по коліно чорної прибутної води. Кілька будинків на лівому боці змило повінню.

А ближче до греблі поблизу Пейшера розбухла річка повимивала величезні дерева, і вони попадали в багно, а деякі ще стояли, відчайдушно чіпляючись корінням за берег.

Леоні слухала новини з Каркасона з тривогою, що дедалі збільшувалась. Вона бентежилася за життя та здоров’я мосьє Константа. Підстав уважати, що його спіткало якесь лихо, не було, проте занепокоєння дедалі більше й безжальніше тиснуло Леоні на серце. Її розпач посилювався ще й тим, що вона не могла розповісти Анатолеві про те, що сама побувала в затоплених кварталах і що катастрофа в Каркасоні певним чином стосувалась і її особисто.

Леоні докоряла собі. Вона знала, що це справжнє безглуздя — так тривожитися за людину, у чиєму товаристві провела не більше години. Одначе мосьє Констант міцно заволодів частиною її свідомості, і вона тепер не могла викинути його зі своїх думок. Як у перші тижні жовтня Леоні сиділа біля вікна, чекаючи на листа з Парижа від матусі, так само вона тепер, наприкінці місяця, сиділа й гадала, чи не прийшов із Каркасона лист до запитання до поштового відділення в Рен-ле-Бені.

Проблема полягала ось у чому: як вона зможе сама з’їздити до міста? Навряд чи слід довіряти таку делікатну справу комусь зі слуг, навіть люб’язному Паскалю чи милій Маріеті. Існувало ще одне побоювання: якщо хазяїн готелю з тієї чи тієї причини не зміг передати листа — навіть якщо концерт не був скасований, — то мосьє Констант, як чоловік, вочевидь, принциповий, уважатиме за справу честі назавжди забути про їхню зустріч.

Леоні не давала спокою думка, що він не знатиме, де її знайти, або — ще гірше — думатиме про неї зле, після того як вона не дотрималась їхньої попередньої домовленості.

РОЗДІЛ 70

Нагода трапилася три дні по тому. До вечора в четвер Ізольда одужала такою мірою, що спромоглася скласти компанію Леоні й Анатолю в маленькій їдальні. Їла вона мало. Вірніше, скуштувала багато страв, але жодна не припала їй до смаку. Не припала їй до смаку навіть свіжа кава, зварена із зерен, що їх Леоні придбала для неї в Каркасоні.

Анатоль метушився навколо Ізольди, безкінечно пропонуючи всілякі наїдки, що могли б її спокусити, але зрештою їм удалося спільними зусиллями лише переконати її з’їсти трохи білого хліба з вершковим маслом і козячого сиру з медом.

— Може, ще щось з’їси? Якщо треба, я все дістану.

Ізольда посміхнулася.

— Чомусь усе смакує так незвично…

— Ти мусиш їсти, — твердо й наполегливо мовив Анатоль. — Мусиш відновити сили і…

Анатоль раптово замовк, і Леоні помітила, як вони з Ізольдою швидко перезирнулися. Знову їй здалося, що брат чогось не договорив.

— Я можу з’їздити сьогодні до Рен-ле-Бена й купити все, що ти забажаєш, — додав він.

Леоні хутенько скористалася нагодою.

— Я можу з’їздити, — запропонувала вона навмисно невимушеним тоном. — Щоб не відривати тебе, Анатолю, від догляду, я б охоче з’їздила до міста сама. — Із цими словами вона повернулася до Ізольди. — Я дуже добре знаю ваші смаки, тітонько. Якщо вранці двоколка буде незайнятою, то Паскаль міг би звозити мене до Рен-ле-Бена. — Вона помовчала. — Я могла б привезти вам коробочку цукрованого лікарського імбиру з крамниці Буска!

Собі на радість, Леоні побачила іскорку, що спалахнула в блідо-сірих очах Ізольди.

— Чесно кажучи, від нього я б не відмовилась, — погодилася тітка.

— А ще, — вела далі Леоні, швидко перебравши в пам’яті улюблені ласощі Ізольди, — а ще я могла б заскочити до цукерні й купити коробочку «Єзуїтів»!

Леоні гидувала цими липкими, нудотно-солодкими кексами, але вона знала, що Ізольді вони подобались, а отже, її можна буде вмовити їсти їх.

— Може, зараз вони будуть для мене занадто ситними, але трохи отих пряних бісквітів припали б мені зараз до смаку.

Анатоль усміхнено дивився на неї та кивав.

— От і добре, — мовив він. — Значить, домовились. — Брат накрив руку Леоні своєю великою долонею. — Я з радістю поїду з тобою, мала, якщо ти цього захочеш.

— Та ні, не треба. Для мене це буде ніби пригода. А тобі й так є чим зайнятися тут, у маєтку.

Анатоль поглянув на Ізольду.

— І дійсно, — погодився він. — Оскільки ж ти так вирішила, Леоні…

— Вирішила, — похапцем сказала Леоні, побоюючись, щоб Анатоль не передумав. — Я поїду о десятій, щоб устигнути повернутися до обіду. А поки що я складу список покупок.

— Ти така добра, так багато клопочешся за мене, — мовила Ізольда.

— Мені приємно це робити, — відповіла Леоні, не покрививши душею.

Удалося! Тепер, якщо вона зможе проникнути на пошту, не привернувши уваги Паскаля, їй, нарешті, удасться заспокоїти свою душу стосовно намірів мосьє Константа щодо неї — на краще чи на гірше.

Коли Леоні ввечері пішла до своєї кімнати, вона мріяла: як приємно буде тримати в руці його листа! Що в ньому виявиться, які думки й почуття, можна було лише здогадуватись.

Коли ж Леоні нарешті заснула, на той час вона вже встигла — сто разів, не менше! — скласти елегантно оформлену відповідь на здогадні запевнення мосьє Константа в повазі та ніжних почуттях, які він до неї плекав.

Вівторковий ранок 29 жовтня видався на славу.

Домен де ля Кад купався в м’якому мідно-жовтому світлі, а над ним розкинулось безкінечне синє небо, поцятковане купками білих хмаринок. Навкруги стояла тиша. Буремні дні минулись, і їх змінила далека подоба літньої погоди з легеньким теплим вітерцем. Прийшло бабине літо.

О п’ятнадцятій на одинадцяту Леоні встала з двоколки на Пляс дю Перу, принагідно вдягнена у свою улюблену темно-червону сукню з жакеткою та капелюшком у тон. Зі списком покупок у руці, вона пішла центральною вулицею, зазираючи по черзі до кожної крамниці. Паскаль супроводжував її, несучи покупки з універмагу Буска, з цукерні «Ле Фрер Марсель», із булочної та з галантереї, де Леоні придбала трохи ниток. Зупинившись випити склянку гранатового соку у вуличному кафе, куди вони з Анатолем заходили під час їхньої першої експедиції, Леоні відчула себе як удома.

У неї дійсно виникло таке відчуття, що вона тут не чужа. І хоча люди, з якими їй довелося спілкуватися, здалися їй не надто привітними — жінки гляділи вбік, а чоловіки ледь здіймали свої капелюхи, — Леоні гнала від себе думку, що вона якимось чином ображала їхні почуття. Тепер вона всім серцем вірила — хоча й уважала себе парижанкою, — що тут, серед порослих лісами гір, серед озер і річок, їй дихається набагато вільніше та легше, аніж будь-де й будь-коли в Парижі. Тут Леоні відчувала себе живою та повною сил.

Тепер їй була огидною сама думка про брудні, закіптюжені вулиці восьмого округу та про постійні обмеження її свободи. І справді, якщо Анатоль зможе переконати матінку приїхати до них на Різдво, то вона із превеликим задоволенням залишиться в Домен де ля Кад до Нового року, а може, й довше.

Усі доручення Леоні виконала швидко. На одинадцяту годину залишилось тільки позбутися Паскаля досить надовго, щоб устигнути заскочити до пошти. Тому вона попросила його віднести покупки до двоколки, яку залишили під наглядом одного з його численних родичів біля водопою неподалік головної площі. А тим часом, заявила Леоні після цього, вона засвідчить свою повагу мосьє Беяру, зробивши йому короткий візит.

Обличчя Паскаля вмить посуворішало.

— А я й не знав, що він повернувся до Рен-Ле-Бена, мадемуазеле Леоні, — сказав він. Їхні погляди зустрілись.

— Я й сама в цьому не впевнена, — зізналась дівчина. — Проте зовсім не важко пройтися туди й назад. І невдовзі зустрінемось на Пляс дю Перу.

Із цими словами Леоні раптом змикитила, що їй треба зробити, щоб мати змогу прочитати листа на самоті.

— Узагалі-то, Паскалю, ти можеш на мене й не чекати, — квапливо додала вона. — Я впевнена, що сама швидко доберуся до маєтку пішки.

Паскаль густо почервонів.

— Не думаю, що сеньйор Анатоль зрадіє, коли дізнається, що я вас тут кинув і вам довелося йти назад пішки. — З виразу його обличчя можна було здогадатися, що він добре знав, якого прочухана дістала Маріета від Анатоля за те, що дозволила Леоні вислизнути з-під її нагляду в Каркасоні.

— Мій брат не наказував тобі не залишати мене без нагляду? — швидко спитала вона, не даючи хлопцю оговтатись. — Так чи ні?

Паскаль неохоче зізнався, що ні.

— Ну от. Я добре знаю стежину через ліс, — упевнено сказала Леоні. — Ти ж пам’ятаєш, що Маріета привела нас нею до тильного входу в Домен де ля Кад, тому цей шлях мені добре знайомий. Не думаю, що брат заперечуватиме проти моєї прогулянки на свіжому повітрі, тим паче що сьогодні такий чудовий день, можливо, один з останніх сонячних днів цього року.

Паскаль нерухомо стояв і мовчав.

— Я все сказала, — мовила Леоні різкіше, ніж збиралася.

Він постояв іще трохи, апатично уставившись на неї, а потім хитрувато вишкірився.

— Як хочете, мадемуазеле Леоні, — промовив Паскаль своїм спокійним незворушним голосом. — Але перед сеньйором Анатолем відповідатимете ви, а не я.

— Так, я підтверджу, що сама наполягла, щоб ти повертався без мене.

— А я після приїзду відразу ж пошлю Маріету відімкнути браму й зустріти вас на півдорозі. Щоб ви не заблукали.

Леоні відчула себе присоромленою — як поблажливим ставленням Паскаля до її нестриманості, так і його турботою за її безпеку. Бо правда полягала в тому, що, попри свій рішучий та войовничій настрій, вона насправді побоювалась повертатися додому сама через ліс.

— Дякую тобі, Паскалю, — тихо сказала вона. — Обіцяю не затримуватись. Мої тітка та брат навіть не помітять.

Хлопець кивнув, різко повернувся та з руками, повними пакунків, пішов геть. Леоні дивилася йому вслід. Коли він звернув за ріг, їй упало в око дещо дивне. Вона на мить побачила якогось чоловіка в синьому плащі, котрий, немов стараючись лишитись непоміченим, прожогом кинувся в провулок, що вів до церкви. Леоні насумрилась, але швидко викинула побачене з голови й покрокувала назад у напрямку річки.

Щоб убезпечити себе від можливого стеження Паскаля, вона вирішила піти до пошти вулицею, де, наскільки їй було відомо, розташовувалось помешкання мосьє Беяра.

Вона посміхнулася, зустрівши кількох подруг Ізольди, проте вирішила не ставати до розмови з ними. За кілька хвилин вона дійшла туди, куди збиралась. На її превеликий подив, сині віконниці були розчинені.

Леоні зупинилась і замислилась. Ізольда була певна, що мосьє Беяр поїхав і що найближчим часом його в Рен-ле-Бені не буде. Принаймні до дня святого Мартіна, так їй сказали. Може, на час відсутності будинок комусь здали в оренду? Чи, можливо, мосьє Беяр повернувся раніше, ніж сподівався?

Леоні поглянула на Рю д’Ерміт, котра з боку річки виходила на вулицю, що вела до пошти. Дівчина аж тремтіла від збудження — так їй кортіло якомога швидше дізнатися про лист. Упродовж останніх днів вона тільки про нього й думала. Проте радісне передчуття змінилося страхами — а що, як її сподівання будуть немилосердно й жорстоко розбиті? Що, коли мосьє Констант їй не написав?

Водночас же кілька тижнів вона шкодувала, що мосьє Беяра немає вдома. Якщо вона піде зараз на пошту, а на шляху назад виявиться, що вони тільки-но розминулись, то вона ніколи не пробачить собі, що змарнувала нагоду поновити їхнє знайомство.

Якщо лист надійшов, то за десять хвилин нікуди він не подінеться.

Леоні ступила крок уперед і постукала у двері.

Якийсь час ніхто не відповідав. Вона притулила вухо до кольорової дверної панелі й почула всередині швидкі кроки.

— Хто там? — почувся дитячий голос.

Леоні відступила, двері відчинились, і їй раптом стало соромно, що вона прийшла без запрошення. В одвірку стояв маленький хлопчик з очима, схожими на ягідки ожини, та мовчки дивися на неї.

— Мосьє Беяр удома? — спитала вона. — Мене звати Лео ні Верньє. Я є племінницею мадам Ляскомб. Із Домен де ля Кад.

— Він на вас чекає?

— Ні. Я проходила повз і дозволила собі зробити імпровізований візит. Якщо я прийшла невчасно…

— Що трапилось?

Хлопчик обернувся. Леоні радісно всміхнулася, зачувши голос мосьє Беяра. Осмілівши, вона гукнула.

— Я — Леоні Верньє, мосьє Беяр!

За кілька секунд у коридорі показалася постать у вже знайомому білому костюмі, що його Леоні так добре запам’ятала на званій вечері. Навіть у напівтемряві вузького передпокою вона побачила, що старий посміхається.

— Мадемуазель Леоні, — сказав Беяр. — Яка несподівана! приємність!

— Я тут виконувала деякі доручення своєї тітоньки — вона останнім часом хворіла, — а Паскаль подався поперед мене., Я гадала, що наразі вас немає в Рен-ле-Бені, але коли побачила розчинені віконниці, то…

Леоні збагнула, що белькотить, і припнула язика.

— Я дуже радий, що ви вчинили саме так, — сказав Беяр. — Будь ласка, заходьте.

Леоні на мить завагалася. Хоча мосьє Беяр і був людиною шанованою, добрим знайомим тітоньки Ізольди та час від часу приїздив до маєтку Домен де ля Кад, вона боялася, що місцеві мешканці визнають непристойним, коли молода дівчина заходить у гості до самотнього пана.

Утім, хто це бачить?

— Дякую. Залюбки скористаюся вашим запрошенням, — сказала Леоні.

І переступила поріг.

РОЗДІЛ 71

Леоні пішла слідом за мосьє Беяром по коридору, що сполучався із затишною кімнатою в тильній частині крихітного будинку. У ній було одне вікно ледь не на всю стіну.

— О! — захоплено вирвалось у Леоні. — З неї такий чудовий краєвид — наче на картині.

— Дійсно, — погодився він. — Із цим мені поталанило.

Мосьє Беяр подзвонив у маленький срібний дзвоник, що стояв на низькому приставному столику біля розкладного крісла, де він, вочевидь, щойно сидів. Поруч із кріслом розташовувався широкий камін. З’явився той самий хлопчик. Леоні обережно обдивилась кімнату. Вона була проста й нехитра, із кількома різнокаліберними стільцями та довгастим столом за диваном. Усю довжину стіни навпроти каміна займали полиці, вщерть заповнені книжками.

— От ми й прийшли, — сказав Беяр. — Сідайте, будь ласка, і розкажіть мені ваші новини, мадемуазель Леоні. Хочеться вірити, що в Домен де ля Кад усе добре. Ви сказали, що ваша тітка нездужала. Сподіваюся, нічого серйозного?

Знявши рукавички та капелюха, Леоні вмостилася напроти мосьє Беяра.

— Їй уже значно краще. Минулого тижня ми потрапили в негоду, і моя тітонька застудилась. Покликали лікаря, та найгірше вже минулось, і вона з кожним днем одужує.

— Стан її здоров’я висить на волосинці, — сказав мосьє Беяр, — і одужання тільки-тільки почалося. Проте все буде добре.

Леоні уставилася на Беяра, украй здивована його дещо нелогічною відповіддю, та саме тієї миті повернувся хлопчик. У його руках була мідна таця з двома вишуканими скляними келихами та срібним чайничком, дуже схожим на кавник, але з витіюватими сріблястими візерунками. Запитання, не встигнувши зірватись, так і завмерли на вустах Леоні.

— Це начиння — зі Святої Землі, — пояснив хазяїн. — Мені подарував його один приятель багато років тому.

Служка подав дівчині склянку з густою червоною рідиною.

— Що це, мосьє Беяр?

— Місцевий вишневий лікер, гіньйоль. Мушу визнати, я маю до нього слабкість. Він смакує особливо добре з оцими пряними бісквітами. — Він кивнув, і хлопчик подав Леоні тарілку. — Вони є місцевою особливістю та продаються повсюдно, але, як на мене, ті, що печуть брати Марсель, є найкращими.

— Я їх і сама трохи купила сьогодні, — відповіла Леоні. Вона зробила великий ковток ґіньйолю та поперхнулася. Лікер був солодкий, мав сильний присмак диких вишень, проте був дуже міцним.

— Ви повернулися раніше, ніж ми сподівались, — пояснила вона. — Тітонька завірила мене, що ви не повернетесь щонайменше аж до листопада, а може, і до Нового року.

— Я впорався зі своїми справами швидше, ніж передбачав, тому й повернувся. З міста почали доходити всілякі чутки, тому я вирішив, що тут з мене буде більше користі. «Користі?» — подумала Леоні, однак промовчала.

— А куди ви їздили, мосьє?

— До старих друзів, — тихо сказав він. — Опріч того, у мене тут, у горах, є будинок. У маленькому сільці Лос-Серес, неподалік від старої фортеці Монсеґюр. Мені треба було приготувати його на той випадок, коли забажаю там відпочити в найближчому майбутньому.

Леоні насумрилась.

— Як же так, мосьє? А в мене склалося враження, що ви переїхали до Рен-ле-Бена саме тому, щоб уникнути зимових труднощів, пов’язаних із суворою гірською зимою.

Очі Беяра заяскрилися.

— Я пережив багато зим у горах, мадемуазель Леоні, — лагідно сказав він. — Деякі з них були суворими, деякі ні. — На мить він замовк, немов поринувши в спогади. — Але все ж таки, — нарешті озвався він, знову зосереджуючи увагу на розмові. — Як ви провели останні тижні? Чи були у вас якісь нові пригоди відтоді, як ми познайомились, мадемуазель Леоні?

Вона зустрілася з його уважним поглядом.

— До гробниці я більше не поверталася, мосьє Беяр, — відповіла вона. — Якщо ви саме це маєте на увазі.

Він посміхнувся.

— Так, саме це я й маю на увазі.

— Хоча, мушу визнати, тема карт Таро й далі мене хвилювала. — Леоні уважно подивилась на його зморшкувате обличчя, однак воно не виказало жодних емоцій. — Я також почала серію малюнків, — мовила вона й завагалася. — Репродукції образів із каплиці.

— Он як?

— Було б більш слушно назвати їх етюдами. Хоча ні, краще — копіями.

Він нахилився вперед.

— А ви намалювали всі ті образи?

— Ні, не всі, — відповіла Леоні, подумки відзначивши дивність цього запитання. — Лише ті, що спочатку. З великого аркана, і то не всі. Я з’ясувала, що не маю охоти малювати декотрі з образів. Наприклад, Диявола.

— А Вежу?

Її зелені очі примружились.

— І Вежу мені теж не хотілося малювати. А звідки ви…

— Коли ви почали цю серію малюнків, мадемуазель?

— Того дня, коли була звана вечеря. Я просто хотіла чимось зайняти ті години, що лишалися до прийому. В один із малюнків я помістила саму себе, мосьє Беяр, і тому вирішила продовжувати.

— А в який саме малюнок, скажіть, будь ласка?

— У Силу, — Леоні замовкла та здригнулася, пригадавши сум’яття складних почуттів, що захлиснуло її тієї миті. — Я мимоволі намалювала їй своє обличчя. Як ви гадаєте, чому це сталося?

— Найочевиднішим поясненням є те, що ви самі бачите в собі таку рису, як сила.

Леоні замовкла, сподіваючись почути більше, проте згодом пересвідчилася, що мосьє Беяр сказав геть усе, що збирався про це сказати.

— Мушу зізнатися: мене дедалі більше цікавить мій дядько та пережитий ним досвід, що про нього він розповідає у своїй монографії «Таро», — вела далі Леоні. — Не хочу бути настирливою, мосьє Беяр, але я часто думала — а чи не були ви знайомі з моїм дядьком у той час, коли відбувались описані в цій книзі події? — Леоні уважно придивилась до обличчя Беяра, намагаючись побачити в ньому схвалення або ж незадоволення таким поворотом розмови, та воно лишалося непроникним. — Я здогадалася, що… що вони сталися якраз тоді, коли моя матінка вже полишила Домен де ля Кад, але до того, як мій дядько й тітка Ізольда одружились. — Леоні, завагавшись, додала: — Припускаю — без найменшого бажання бути нечемною, — що за своєю вдачею він був чоловіком відлюдькуватим, несхильним товаришувати з іншими людьми.

Вона знову зупинилась, даючи мосьє Беярові змогу відреагувати на почуте, але він залишався непорушним і мовчки сидів, поклавши на коліна свої руки зі старечими венами та явно маючи намір лише слухати.

— З деяких висловлювань тітоньки Ізольди, — розповідала, дещо вагаючись, Леоні, — у мене склалося враження, що ви посприяли знайомству мого дядька з панотцем Соньєром, коли того призначили в парафію Рен-ле-Шато. Вона натякнула також про якісь начебто непристойні події в гробниці, для припинення яких знадобилося втручання священика.

— Ага, — мовив Одрік Беяр, притуливши руки одна до одної кінчиками пальців.

Леоні схвильовано відсапнула.

— Я… Панотець Соньєр виганяв демонів та злих духів на прохання мого дядька — я правильно розумію? Саме ця подія… саме це сталося всередині гробниці?

Цього разу Леоні, поставивши запитання, не поспішала. Нехай тепер промовляє тиша, вирішила вона. Здавалося, тиша панувала цілу вічність, і єдиним звуком у кімнаті було цокання годинника. Потім із кімнати потойбіч коридору донеслися ледь чутні звуки дзеленчання посуду та шкрябання швабри по дошках підлоги.

— Вигнання нечистої сили, — нарешті озвалась дівчина. — Так? Кілька разів я сама краєчком ока бачила її. Тепер мені зрозуміло, мосьє, що моя мати відчувала присутність нечисті, коли була маленькою дівчинкою. І саме тому покинула Домен, щойно трапилась така нагода.

РОЗДІЛ 72

— У деяких колодах Таро, — озвався нарешті Беяр, — зображення Диявола скопійоване з голови Бафомета, ідола, у поклонінні якому неправдиво звинувачували Злиденних лицарів храму Соломонового.

Леоні кивнула, хоча не тямила, який стосунок має ця тирада до щойно сказаного нею.

— Кажуть, що неподалік, у Безу, було святилище лицарів-храмовників, — вів далі Беяр. — Звісно, нічого такого там не було. Що стосується літописних історичних свідчень, то в них відбулося щось на кшталт колективного сплутання пам’яті, коли альбігойців ототожнили з тамплієрами. Дійсно, і перші, і другі були впливовими й сильними в той самий історичний період, але між ними майже не було зв’язку. То був збігу часі, а не взаємозв’язок та взаємовплив.

— Проте як усе це стосується маєтку Домен де ля Кад, мосьє Беяр?

Він осміхнувся.

— Ви ж бачили в каплиці статую Асмодея, еге ж? Із кропильницею на плечах?

— Бачила.

— Ім’я Асмодей, відоме також як Ашмадія або Асмодаї, радше походить від перської фрази ашма-дева, що означає «демон люті». Асмодей з’являється у второканонічній Книзі Товіта, а також у Заповіті Соломона, що є псевдоепіграфічним твором Старого Заповіту. Тобто цей твір був написаний начебто Соломоном — і йому приписують авторство, — але навряд чи це дійсно так.

Леоні кивнула, хоча її знання Старого Заповіту були досить обмеженими. Ні вона, ні Анатоль не ходили до недільної школи й не вивчали катехізис. Їхня матір твердила, що релігійні забобони суперечать сучасним уявленням про людину та світ. Дотримуючись суспільних традицій і манер, Маргарита, проте, була завзятою супротивницею Церкви. Леоні раптом спало на думку — а чи не було таке емоційне заперечення Церкви пов’язане з атмосферою Домен де ля Кад, у якій її матері довелося провести своє дитинство? І дівчина вирішила спитати в неї про це за першої-ліпшої нагоди.

Тихий голос мосьє Беяра вивів Леоні з задуми.

— Історія розповідає нам, як цар Соломон викликав Асмодея, щоб той допоміг йому збудувати храм — Великий храм. Асмодей, демон, котрого зазвичай пов’язують із хтивістю та розпустою, таки з’явився, але його присутність не пішла на користь. І він провістив, що одного дня Соломонове царство розпадеться.

Беяр підвівся, підійшов до книжної полиці та взяв звідти невеличку книжечку в коричневій шкіряній палітурці. Погортавши тонкі, наче тканина, аркуші своїми старечими пальцями, він нарешті знайшов шуканий параграф.

— Тут сказано: «Моє сузір’я нагадує звіра, що причаївся у своєму лігві», — рече демон. — «Тож не став мені багато запитань, Соломоне, інакше царство твоє одного дня розпадеться. Слава твоя — тимчасова. Ще трохи ти зможеш нами помикати, але потім ми знову розпорошимось поміж людьми, і станеться так, що вони поклонятимуться нам як богам, бо не знають люди імен тих ангелів, що нами повелівають». — Беяр закрив книжку й поглянув на Леоні. — Соломонів Заповіт, розділ п’ятий, вірші четвертий та п’ятий.

Не знаючи, як відреагувати на почуте, Леоні зволіла промовчати.

— Асмодей, як я вже казав, — це демон, якого пов’язують із хтивими, плотськими бажаннями та пристрастями, — вів далі Беяр. — Він є, зокрема, ворогом усіх молодят. У Книзі Товіта він знущається над жінкою на ім’я Сара, убиваючи по черзі всіх її сімох чоловіків іще до того, як шлюб набирає чинності. У восьмому ж випадку янгол Рафаїл напучує нового нареченого Сари покласти печінку та серце риби на розпечені вуглини. Сморід відлякує Асмодея й примушує його тікати до Єгипту, де Рафаїл знаходить його і, знесиленого, зв’язує.

Леоні здригнулася, проте не від слів Беяра, а від спогадів про слабкий, але нестерпний сморід, що переслідував її в гробниці. Він був сумішшю диму, вологи й запаху моря.

— Ці притчі видаються вам архаїчними, еге ж? — спитав господар. — Утім, вони ховають у собі вагомішу істину, хоча часто лише затуманюють її. —¦ Він постукав по книзі своїми довгими тонкими пальцями. — У Книзі Соломона сказано також, що Асмодей не терпить близькості води.

Леоні рвучко випросталась.

— І саме тому йому на плечі поставили велику чашу з водою? Це так, мосьє Беяр?

— Може, й так, — погодився він. — Асмодей з’являється також і в інших релігійних текстах. Наприклад, у Талмуді він має свого відповідника — Ашмедая, істоту зовсім не таку злобну, як Асмодей у Книзі Товіта, проте його помисли зосереджені на дружинах Соломона та на Вірсавії. Через деякий час, у середині п’ятнадцятого сторіччя, Асмодей з’являється як демон хтивості в «Malleus Maneficarum» — на мою думку, досить примітивному каталозі демонів та їхніх лиходійств. Ваш брат, як колекціонер, має знати про цю книгу.

Леоні стенула плечима.

— Може, й знає.

— Є люди, котрі вважають, що демони особливо лихі та небезпечні о певних порах року, коли вони є найсильнішими.

— А коли Асмодей уважається найсильнішим?

— У листопаді.

— У листопаді, — луною відгукнулась Леоні. Вона на мить замислилась. — Але що все це означає, мосьє Беяр, — поєднання забобонів і припущень, карти, гробниця, демон, котрий боїться води й люто ненавидить шлюб?

Повернувши книгу на полицю, він підійшов до вікна й став біля нього спиною до Леоні, спершись руками на підвіконня.

— Мосьє Беяр! — гукнула вона.

Він обернувся. На мить мідні промені сонця, падаючи крізь широке вікно, створили навколо старого щось на кшталт німбу. Леоні здалося, що вона бачить перед собою біблійного пророка, котрий зійшов з олійного полотна відомого художника.

Одначе Беяр ступив у центр кімнати — й ілюзія зникла.

— Це означає, мадемуазель, що коли забобонні селяни розповідають про демона, що розгулює довколишніми лісами та долинами, а часові зв’язки переплутались, то ми не мусимо нехтувати цими розповідями як звичайнісінькими балачками. Є певні місцини, і Домен — одна з них, де діє нечиста сила. — Він помовчав. — Ба більше, є ті, хто свідомо плекає цю силу й викликає демонів, не розуміючи при цьому того, що злом не можна оволодіти й не можна розпоряджатися ним на свій розсуд.

Леоні не повірила почутому, проте серце її тьохнуло.

— Отже, саме це й робив мій дядько, мосьє Беяр? Ви хочете сказати, що мій дядько за допомогою карт і місцевого духа викликав диявола Асмодея? А потім виявився неспроможним контролювати його? Що всі ці історії про страшну тварину є правдивими? Що мій дядько був винним, принаймні в моральному сенсі, в убивствах, що кояться в долині? І що він про це знав?

Одрік Беяр спокійно витримав її розпачливо-запитальний погляд.

— Так, він про це знав.

— І саме тому змушений був удатися до послуг панотця Соньєра, щоб упокорити викликану ним потвору? — Леоні на мить замовкла. — Тітка Ізольда знала про це?

— Ні, не знала. Це було до її появи в маєтку.

Леоні підвелась і підійшла до вікна.

— Я не вірю, — різко мовила вона. — Усі ці історії — дияволи, демони… Хто повірить цим казкам у нашому сучасному світі? — Та її голос раптом стих, коли вона згадала про загиблих. — Оті дітлахи, замордовані потворою… — прошепотіла вона. Потім знову нервово заходила кімнатою, скриплячи дошками підлоги. — Я в це не вірю, — повторила Леоні, проте вже без упевненості в голосі.

— Кров притягує кров, — тихо сказав Беяр. — Є речі, що притягують до себе зло. Існують місця, предмети й люди, які силою своєї лихої енергії здатні притягувати до себе лихі обставини, лиходійство, гріх.

Леоні рвучко зупинилась, і думки її потекли в іншому напрямку. Поглянувши на свого милого й привітного хазяїна, вона плюхнулась у крісло.

— Гаразд, припустімо, що я з усім цим погоджуюсь, але ж до чого тут колода карт, мосьє Беяр? Якщо я вас правильно зрозуміла, вони можуть бути силою, спрямованою як на добро, так і на зло — залежно від обставин їхнього використання?

— Саме так. Так само, як, скажімо, меч, що може бути як знаряддям добра, так і знаряддям зла. І таким його робить рука, котра його тримає, а не сама криця, з якої він зроблений.

Леоні кивнула.

— А звідки походять карти? Хто перший намалював їх і для чого? Коли я вперше прочитала написане моїм дядьком, то зрозуміла, що він твердить про начебто здатність малюнків на стінах гробниці якимось чином полишати свої місця й утілюватися в картах.

Одрік Беяр посміхнувся.

— Якби це було так, мадемуазель Леоні, то існувало б лише вісім карт, а не повна колода.

Серце Леоні занило.

— І справді так. Я якось про це не подумала.

— Хоча, — додав він, — дещиця правди у ваших словах є.

— У такому разі, мосьє Беяр, чому на стінах видно саме ті вісім зображень? — Зелені очі Леоні знову заяскрились ентузіазмом. — Може, ті вісім зображень на стіні каплиці якраз і притягнув до себе мій дядько? Може, в іншій ситуації й під час іншого сеансу зв’язку між світами на стінах могли б проступити зовсім інакші зображення?

На обличчі Одріка Беяра повільно розпливлася поблажлива посмішка.

— Карти меншого достоїнства, іншими словами — прості гральні карти, уперше з’явилися в ті лихі часи, коли люди, спонукані релігією до вбивств, гноблення та викорінення єресі, укинули світ у кривавий хаос.

— Це ви про альбігойців? — спитала Леоні, пригадавши розмови між Анатолем та Ізольдою про трагічні події тринадцятого сторіччя в Лангедоку.

Старий заперечно похитав головою.

— Гай-гай, мадемуазель А еоні! Якби ж то жорстокі уроки засвоювались доволі швидко! На жаль, це не так.

Раптом Леоні, враженій нотками значущості в голосі Беяра, здалося, ніби за його словами сховано мудрість, що сягає вглиб століть. І їй, доти байдужій до історії, раптом страшенно закортіло дізнатися більше про події минулого, про те, як один наслідок тягнув за собою інший.

— Я маю на увазі не альбігойців, мадемуазель Леоні, а пізніші релігійні війни, конфлікти шістнадцятого сторіччя між католицьким домом Гізи й гугенотським домом Бурбонів — назву його так для простоти пояснення. — Беяр розпачливо здійняв руки вгору та знов опустив їх. — Як зазвичай — і, гадаю, так буде завжди, — релігійні вимоги неодмінно супроводжувались вимогами майновими й територіальними.

— І карти з’являються саме в той історичний період? — хутко промовила Леоні.

— Початкові п’ятдесят шість карт, придумані для того, щоб скоротати довгі зимові вечори, переважно наслідували традицію італійської гри тароччі. За сто років до подій, що про них я розповідаю, італійський двір і знать започаткували моду на такі розваги. Коли ж постала Республіка, фігурні карти змінили Хазяїн та Хазяйка, Дочка й Син — ви вже мали змогу самі в цьому пересвідчитись.

— Дочка мечів, — сказала Леоні, пригадавши малюнок на стіні гробниці. — А коли саме це сталося?

— Тут бракує ясності. Приблизно в той самий час, коли у Франції безневинна гра Таро перетворилася на дещо інше. На систему віщування, спосіб сполучення видимого та відомого з незримим та незнаним.

— Отже, колода Таро завжди була в маєтку Домен?

— Ті п’ятдесят шість карт були, скоріше, власністю дому, якщо так можна висловитись, а не осіб, що в ньому мешкали. Древній дух місцевості добре попрацював над цією колодою, легенди та чутки теж приклались і внесли свою дещицю. Розумієте, карти наче лежали, чекаючи на того, хто замкне ланцюг.

— Тобто на мого дядька, — сказала Леоні, і це прозвучало як ствердження, а не як запитання.

Беяр кивнув.

— Ляскомб читав книги, що їх видавали в Парижі віщуни-картярі: стародавні твори Антуана Кур де Жебелена, сучасні твори Еліфаса Леві та Ромена Мерлена. І вони його заворожили. До успадкованої ним колоди карт він додав двадцять дві карти великого аркана, тобто карти, що провіщають кардинальні повороти в житті й те, що стосується Потойбіччя. Ті ж із них, які Ляскомб хотів викликати, він зобразив на стінах гробниці.

— Мій покійний дядько намалював двадцять дві додаткові карти?

— Так. — Беяр трохи помовчав. — Значить, ви, мадемуазель Леоні, цілком повірили в те, що за допомогою карт Таро — у конкретному місці та за певних сприятливих обставин — можна викликати демонів і злих духів?

— Не знаю, добре це чи погано, мосьє Беяр, проте я дійсно в це повірила. — Леоні на мить замовкла. — Однак я не розумію ось чого: яким чином карти керують духами?

— Та ні, не керують, — швидко відповів Беяр. — Саме в цьому й полягала помилка вашого дядька. Карти здатні викликати духів, але вони не спроможні ними керувати. Усі потенційні можливості криються в образах — характер людини, її бажання, добро та зло, усі наші тривалі й заплутані життєві історії, — однак коли їх вивільнити, то вони починають жити власним життям.

— Щось я не зовсім утямила, — насупилась Леоні.

— Зображення на стінах — то є відбитки останніх карт, викликуваних у цьому конкретному місці. Проте якщо комусь судилося — дотиком пензля — відобразити риси тієї чи цієї карти, то вони набудуть інших властивостей, розкажуть зовсім інші історії.

— А це стосується усіх карт і повсюдно? — спитала Леоні. — Чи лише в Домен, у гробниці?

— Це, мадемуазель, є унікальним поєднанням образу, звуку й духу місцевості. Саме цієї місцевості, — пояснив Беяр. — Водночас місце саме по собі теж впливає на карти. Наприклад, Сила тепер асоціюється конкретно з вами. Завдяки вашому вмінню малювати.

Леоні недовірливо глянула на нього.

— Але ж я й досі не бачила карт на власні очі. Та й малювала я не самі карти, а лише те, що побачила на стінах.

Беяр спокійно усміхнувся.

— Не все й не завжди є сталим та незмінним, мадемуазель. Окрім того, ви не тільки себе зобразили на картах, еге ж? Ви намалювали також своїх брата й тітку.

Леоні спалахнула рум’янцем.

— То є просто малюнки на спогад про наше перебування в маєтку.

— Можливо, — схилив голову набік Беяр. — Через ці малюнки ваші історії проживуть довше, аніж ви особисто матимете змогу розповідати їх.

— Ви лякаєте мене, мосьє Беяр! — різко зауважила Леоні.

— Я ненавмисне.

Леоні трохи помовчала, перш аніж поставити запитання, що не давало їй спокою відтоді, як вона вперше почула про карти Таро.

— А та колода — вона й досі існує?

Старий пронизав її своїм мудрим поглядом.

— Так, ця колода збереглася донині.

— У будинку? — нетерпляче спитала Леоні.

— Панотець Соньєр благав вашого дядька знищити ті карти, спалити їх, щоб ні в кого більше не виникало спокуси скористатися ними. І саму гробницю теж. — Беяр скрушно похитав головою. — Одначе Жуль Ляскомб мав дослідницький склад розуму. Для нього знищити старожитню річ було те саме, що для панотця Соньєра відмовитися від віри в Бога.

— Отож карти сховані десь на прилеглій території? Я певна, що вони — не в гробниці.

— Вони сховані в надійному місці, — відповів Беяр. — Сховані там, де пересихає річка, де колись ховали древніх царів.

— Але якщо це так, то чому…

Одрік Беяр притиснув палець до своїх губів.

— Я розповів вам усе це для того, щоб трохи вгамувати вашу допитливість, а не для того, щоб розпалити її, мадемуазель Леоні. Я розумію, наскільки сильно цікавить вас ця історія, як палко ви бажаєте краще зрозуміти свою родину й ті події, що вплинули на життя її членів. Проте я повторюю своє застереження: спроби знайти карти добром не скінчаться, особливо в такий час, коли все висить на волосинці.

— У такий час? Ви про що, мосьє Беяр? Про те, що наближається листопад?

Утім, з виразу обличчя старого стало ясно: він більше нічого не пояснюватиме. Леоні нетерпляче постукала ногою. Скільки запитань іще крутилося в її голові! Вона розкрила рота, проте Беяр перервав її, заговоривши першим:

— На сьогодні досить.

Крізь розчинене вікно почувся полуденний удар дзвона на крихітній церкві Святих Цельсія та Назарія. Самотня нота, що оповіщала про кінець ранку.

Звук різко повернув Леоні до реальності. Вона скочила на ноги. Як же так — зовсім забути про те, що збиралася зробити!

— Вибачте, мосьє Беяр, що забрала так багато вашого часу! — сказала Леоні, поспіхом натягуючи рукавички. — І при цьому забула про те, що ще маю зробити. Сходити на пошту… Якщо я покваплюся, то, можливо, ще встигну…

Схопивши капелюшка, Леоні побігла через кімнату до дверей. Одрік Беяр звівся на ноги — елегантна й непідвладна часові постать.

— Мосьє, а можна, я колись знову зайду? До побачення!

— Звісно, мадемуазель. Завжди радий вас бачити.

Помахавши на прощання, Леоні вискочила з кімнати й вибігла через коридор на вулицю, залишивши Одріка Беяра в глибоких роздумах. Звідкись із тіні вигулькнув хлопчик і зачинив за нею двері.

Беяр повернувся у своє крісло.

— Si es atal es atal, — стиха промимрив він стародавньою мовою. — Усе буде так, як судилося. Проте я б хотів, щоб із цим дитям усе сталось інакше.

РОЗДІЛ 73

Леоні побігла вулицею д’Ерміт, поспіхом натягуючи на пальці рукавички й заледве застібаючи гудзики. Різко завернувши праворуч, вона опинилась якраз перед поштовим відділенням.

Подвійні дерев’яні двері були зачинені й закриті ґратами. Леоні почала гукати й стукати по них кулаком. «Будь ласка, відчиніть!» Ще ж тільки три хвилини на першу. Не може бути, щоб усередині нікого не було! «Чи є тут хто-небудь? Це дійсно дуже важливо!»

Жодних ознак життя. Вона знову загукала й постукала, але так ніхто й не з’явився. Роздратована жінка висунулася з вікна сусіднього будинку та крикнула, щоб Леоні припинила гамселити й волати.

Леоні перепросила, збагнувши, що то була велика дурість — привертати до себе увагу в такий спосіб. Якщо на пошті був лист для неї від мосьє Константа, то все одно він нікуди не подінеться. А їй ніяк не можна залишатись у Рен-ле-Бені до того часу, коли поштове відділення знову відчиниться після обіду. Тепер їй доведеться навідатися сюди з іншою оказією.

Її емоції переплутались. Леоні лютилася на саму себе, що не змогла зробити те, заради чого, власне, й приїхала до містечка. Проте водночас почувалася так, наче дістала передишку.

Принаймні я не знаю напевне, що мосьє Констант мені не написав.

Й отака хитромудра й заплутана аргументація певним чином заспокоїла її.

Леоні спустилася до річки. Подалі ліворуч вона побачила пацієнтів водолікарні, що сиділи в паруючій, збагаченій залізом воді у своїх купальнях. Позаду них стояли в ряд доглядальниці в білих халатах та з рушниками, терпляче чекаючи, поки їхні підопічні не вилізуть з води. У доглядальниць на головах були кумедні широкі капелюхи, схожі на великих морських птахів. Перебравшись на протилежний берег, Леоні досить швидко знайшла стежину, що нею Маріета вела їх перший раз до маєтку. Деякі дерева вже втратили своє листя — або через природне наближення холодів, або через нещодавні буревії. Саме ж листя багряно-жовтим килимом стелилось у Леоні під ногами. Вона на мить зупинилася, пригадавши свої акварельні малюнки. У її пам’яті сплив образ Блазня, і Леоні подумала, що, мабуть, варто на цьому малюнку змінити тло позаду фігури, надавши йому осінніх лісових відтінків.

Вона пішла далі, і невдовзі її затулила мантія вічнозелених хвойних дерев. Під її ногами потріскували опалі сухі гілочки та хрускали камінці, що поскочувалися на стежку з високих насипів. На землі довкола траплялися шишки й інколи — каштани. На мить Леоні страшенно закортіло повернутись додому. Їй пригадалися мати й те, як вона кожного року в жовтні водила їх з Анатолем до парку Монсо збирати кінські каштани.

Рен-ле-Бен зник із-перед очей. Леоні пішла швидше. Вона знала, що містечко було на відстані крику, однак зненацька відчула себе далеко-далеко від цивілізації. Раптом неподалік злетів птах, важко змахуючи крилами, і Леоні перелякано стрепенулась. Вона нервово засміялася, збагнувши, що то був лише маленький дикий голуб. Удалині почулися постріли мисливських рушниць, і їй подумалося, а чи немає серед тих мисливців Шарля Денарно?

Леоні не стишувала ходи й невдовзі добулася до маєтку. Коли перед нею показалися тильні ворота Домен де ля Кад, вона полегшено зітхнула й кинулася вперед, сподіваючись, що ось-ось її зустріне служниця з ключем у руці.

— Маріето!

Однак у відповідь — лише відлуння власного голосу. Із того, що було зовсім тихо, Леоні здогадалася: біля воріт нікого немає. Вона невдоволено насупилась. Це не схоже на Паскаля — не додержувати слова. І на Маріету, попри її надмірну емоційність, як правило, можна було покластися.

А може, вона приходила, але пішла, утомившись чекати?

Леоні посмикала ворота й пересвідчилася, що вони замкнені. Вона страшенно розлютилась, потім лють змінилася пригніченістю. Узявшись під боки, вона стала й замислилась над становищем, у якому опинилась. Їй не хотілося повертатися вздовж усієї огорожі аж до парадних воріт. Вона стомилася від ходіння вулицями Рен-ле-Бена та пішої мандрівки вгору через ліс.

Тут має бути ще якийсь вхід до обійстя.

Леоні не могла повірити, що тієї невеличкої кількості слуг, найнятих Ізольдою, могло вистачити для того, щоб тримати всю огорожу такого великого маєтку в належному стані. Леоні мала тендітну статуру. І якщо добре пошукати, то неодмінно знайдеться якась шпарина, крізь яку вона зможе прослизнути до маєтку. А там уже буде набагато легше знайти дорогу знайомими стежинами.

Леоні озирнулась, міркуючи, куди краще піти. Нарешті вона дійшла висновку, що, скоріш за все, найзанедбаніші ділянки огорожі будуть у найвіддаленіших кутках маєтку. І вона повернула на схід. Якщо з її задумки нічого не вийде, тоді просто доведеться обійти всю територію, щоб потрапити до парадних воріт. Це найгірше, що могло бути.

І Леоні рушила енергійним кроком, удивляючись у чагарниковий живопліт, уникаючи колючок ожини й шукаючи хоч якоїсь дірки в кованому паркані. Вона твердо знала, що чим далі від воріт, які були в більш-менш доброму стані, тим більшою ставатиме занедбаність огорожі та зросте ймовірність відшукати пролаз.

Не минуло й п’яти хвилин, як Леоні справді натрапила на прогалину в паркані. Знявши капелюха й видихнувши повітря, вона протиснулася крізь вузький отвір і відчула величезне полегшення. Потрапивши на територію, вона обібрала з одягу колючки та реп’яхи, зчистила бруд з оборок спідниць і з новою силою покрокувала вперед, задоволена тим, що домівка вже зовсім близько.

У цьому місці поверхня землі була нерівною, крони дерев густішими та якимись гнітючими. Невдовзі Леоні здогадалася, що опинилася з дальнього боку букових заростів і що коли не виявить обачливості, то цей маршрут може знову вивести її до гробниці. Вона насумрилась. А чи не можна піти якимось іншим шляхом?

Вона стояла на перехресті невеличких погано видимих стежинок, а не на одній широкій стежці. Усі галявини та підліски виглядали однаково. Не було іншого способу визначити напрям, окрім як покластися на сонце, що світило крізь верховіття високо вгорі, проте воно було ненадійним проводирем крізь темні хащі. Та Леоні запевнила себе, що коли наполегливо йтиме ввесь час уперед, то неодмінно досить швидко вийде на галявину й до самого будинку. Лишалося тільки сподіватись на те, що їй якось поталанить оминути гробницю.

Леоні рушила по схилу ледь зримою стежиною, що вела до невеличкої галявини. Раптом через прогалину в деревах вона побачила лісисту ділянку на протилежному березі річки Од, де стояли кам’яні мегаліти, про які розповідав їй Паскаль. І її ніби щось штовхнуло — вона раптом усвідомила, що з Домен видно всі місця з диявольськими назвами: Крісло диявола, Зуб диявола, Рогаті гори. Леоні вдивилася в обрій. Там, удалині, також було місце злиття двох річок — Бланк і Зальц, і, як розповідав Паскаль, місцеві називали його la benitier, тобто кропильницею.

Леоні доклала чималих зусиль і викинула з голови образ спотвореного тіла демона з пронизливим поглядом блакитних очей, що, здавалося, проникав глибоко в її свідомість. Вона поквапилася вперед, ступаючи сягнистими кроками й переконуючи себе, що то щира маячня — лякатися статуї чи ілюстрації в книзі.

Схил пагорба різко став крутішим. Поверхня землі під її черевиками змінилась, і невдовзі Леоні з’ясувала, що йде не по килиму з листя та хвої, а по ділянці голої землі, схожої на прямокутний шматок коричневого паперу, уставлений у зелений ландшафт.

Леоні зупинилась і глянула вперед. Над нею нависла крута стіна гори, що стала немов бар’єром на шляху стежини. Просто над її головою виднівся природний виступ, котрий, наче місток, перекривав згори ділянку землі, що на ній вона стояла. Леоні раптом здогадалася, що стоїть на сухому дні струмка. Колись, у сиву кельтську давнину, тут мчав потік з гірських джерел і промив оцю впадину в крутосхилі.

У її пам’яті зринули слова мосьє Беяра.

Сховані там, де пересихає річка, у місці, де поховані древні царі.

Леоні роззирнулася, шукаючи чогось незвичного, придивляючись до форми поверхні, до дерев і кущів. Її увагу привернуло пласке заглиблення в землі, а поруч із ним — плаский сірий камінь, ледь видимий з-під трави та коріння дикого ялівцю.

Вона підійшла до заглиблення й нахилилась. Потім простягла руку, розгребла траву й пильно придивилась до зеленого клаптика землі. Тепер їй стало добре видно кільце з каменів, яких було лише вісім. Ухопившись за найбільший з них і забруднивши кінчики рукавичок грязюкою та зеленим слизом, Леоні почала смикати його, щоб подивитися, що там — під ним.

Камінь легко зрушив з місця. Леоні сіла навпочіпки й поклала його собі на коліна. На поверхні каменя був знак, намальований Чи смолою, чи чорною фарбою — п’ятикутна зірка, узята в коло.

Відчувши приплив ентузіазму — а раптом вона натрапила на схованку карт Таро? — Леоні відклала камінь убік і, взявши дерев’яного патика, почала обкопувати по черзі кожен камінь. Зненацька серед мокрої землі показався клапоть товстої матерії, і Леоні здогадалася, що ці камені придавлюють його.

Вона стала копати далі, користуючись уламком деревини як лопатою, натикаючись то на камінюччя, то на друзки розбитої черепиці; аж поки не змогла висмикнути ввесь клапоть матерії. Під ним виявився маленький отвір. Відчувши захват, Леоні почала розширювати отвір, намагаючись вивільнити те, що було в ньому сховано. Вона довбала й довбала, викидаючи землю, жучків і хробаків, аж поки палиця не вперлась у щось тверде.

Ще трохи — і вона побачила щось на кшталт простої дерев’яної скриньки з металевими ручками по боках. Ухопившись брудними руками за дужки, Леоні смикнула. Земля не відпускала скриньку, та Леоні крутилася, звивалася й натужно смикала, аж поки земля не чвакнула та не відпустила свій скарб.

Важко дихаючи, Леоні витягла скриньку з западини на сухе місце й поклала її на матерію. Пожертвувавши своїми рукавичками, вона начисто витерла поверхню та, не кваплячись, підняла дерев’яну кришку. У скриньці виявився ще один ящичок — металевий коробок, схожий на той, у якому матінка зберігала свої коштовності.

Леоні витягла металевий коробок і поставила його зверху на дерев’яний. Він мав маленький замочок, який, на її подив, виявився незамкненим. Леоні спробувала обережно, потроху підняти кришку. Вона пискнула й піддалася досить легко.

Під деревами було темно, і те, що лежало всередині скриньки, теж мало темний колір. Однак невдовзі очі Леоні призвичаїлись, і вона побачила всередині пакунок, загорнутий у якусь чорну матерію. Сумнівів не було — його розмір і форма якраз збігалися з розміром та формою колоди карт. Витерши брудні долоні об свої чисті й сухі спідниці, Леоні обережно розгорнула пакунок.

І побачила зворотний бік гральної карти, більшої за розміром від тих, що їй зустрічалися. Крап карти був темно-зеленим, прикрашеним витіюватим дрібненьким візерунком сріблястого й золотистого кольорів.

Леоні трохи почекала, набираючись сміливості, потім подумки порахувала до трьох — і перевернула верхню карту.

Перед її очима постав образ темноволосого чоловіка в довгій червоній мантії. Він сидів на троні, встановленому на кам’яному бельведері. Гори вдалині видалися їй знайомими. Леоні прочитала напис під малюнком: Король пентаклів.

Вона придивилась уважніше — і фігура чоловіка теж видалася їй знайомою. І тут її осяяло. То був образ священику, котрого викликали для вигнання диявола з гробниці та який благав її дядька знищити карти. Священика звали Беренже Соньер.

І це підтверджувало те, що вона почула від мосьє Беяра годину тому: її дядько не дослухався поради святого отця.

— Мадемуазеле! Мадемуазеле Леоні! Де ви?

Леоні стривожено обернулась, зачувши, як хтось гукає її.

— Мадемуазеле! Агов!

То були Паскаль і Маріета. Леоні здогадалась: її не було так довго, що слуги вирушили на її пошуки. Вона швидко загорнула карти в тканину. Їй кортіло забрати їх із собою, але в її одежі ніде не було місця, де їх можна було б сховати.

Украй неохоче, проте не вбачаючи іншого виходу, оскільки вона не бажала, щоб хтось дізнався про її знахідку, Леоні сховала карти в маленьку скриньку, її поклала в більшу, а ту запхала назад у ямку. А потім іще й притоптала землю закаляними в багні підборами своїх черевиків. Коли справу було майже закінчено, вона кинула свої бруднющі рукавички додолу й теж прикидала їх землею. Їй лишалося вірити в те, що нікому досі не вдалося знайти ці карти, і тому ніхто, окрім неї, не знає, де їх сховано. Вона неодмінно повернеться сюди під покровом темряви й забере карти з собою, коли це можна буде зробити без зайвого ризику.

— Мадемуазеле Леоні!

У голосі Маріети чулася паніка.

Леоні пішла назад, видерлась на узвишшя й побігла стежиною через ліс туди, звідки прийшла та звідки долинали голоси слуг. Потім вона кинулась навпростець через ліс, щоб Паскаль і Маріета не здогадалися, звідки вона прибігла. Нарешті, пересвідчившись, що відбігла досить далеко від свого скарбу, Леоні зупинилась, віддихнула й озвалася.

— Я тут! — вигукнула вона. — Маріето! Паскалю! Сюди!

За кілька хвилин у прогалині між деревами з’явилися їхні стривожені обличчя. Маріета заклякла на місці, спантеличена й занепокоєна станом одягу Леоні.

— Я десь загубила свої рукавички, — збрехала дівчина легко, як дихала. — І мені довелось повертатися, щоб знайти їх.

Маріета прискіпливо глянула на неї.

— І ви знайшли їх, мадемуазеле? — підозріло спитала вона.

— На жаль, не знайшла.

— Гослоди, а ваше вбрання!

Леоні зиркнула вниз на свої забруднені черевики та заляпані землею спідниці з прилиплими до них шматочками моху й трави.

— Я просто послизнулась на мокрому й упала, от і все.

Вона помітила, що Маріета не повірила такому поясненню, але була доволі кмітливою, щоб тримати язика за зубами. До будинку вони поверталися мовчки.

РОЗДІЛ 74

Ледь устигла Леоні вимити з-під нігтів бруд і перевдягнутись, як пролунав дзвоник до обіду.

У маленькій їдальні до них приєдналась Ізольда. Їй дуже сподобались гостинці від Леоні, і вона навіть спромоглася з’їсти трохи супу. Коли обід скінчився, вона попрохала племінницю скласти їй компанію. Леоні із задоволенням це прохання виконала, хоча, поки вони розмовляли та грали в карти, думки її витали в зовсім іншому місці. Вона вигадувала план повернення до лісу, щоб забрати знайдені карти. А ще — черговий привід з’їздити до Рен-ле-Бена.

Решта дня минула спокійно. Під вечір набігли хмари, у долині та над містом прошумів дощ, проте негода оминула Домен де ля Кад.

Наступного ранку Леоні прокинулась пізніше, ніж зазвичай.

Коли вона вийшла на сходову площадку, то побачила, як Маріета виходила з зали, несучи до їдальні тацю з поштою. Підстав уважати, що мосьє Констант якось дізнався її адресу й написав їй напряму, не було. Навпаки — Леоні боялася, що він про неї зовсім забув. Утім, вона жила в постійному тумані романтичних ілюзій та примарних очікувань, через те легко уявила собі саме таку здатну викликати неприємності й украй незручну ситуацію.

Тому, не маючи ані найменшої надії на лист із Каркасона, Леоні, тим не менше, злетіла сходами, гадаючи лишень одну думку — перейняти Маріету. Вона боялась — і водночас сподівалася — побачити на конверті знайомий герб, такий самий, як і на тій візитівці, що дав їй мосьє Констант у церкві та яка закарбувалась у її пам’яті.

Леоні притиснула око до шпарини між дверима й одвірком саме тієї миті, коли двері розчинились і з них вийшла Маріета з порожньою срібною тацею в руках.

Вони вдвох перелякано заверещали.

— Мадемуазеле!

Леоні швидко зачинила двері, щоб гамір не привернув уваги Анатоля.

— Ти часом не звернула уваги, Маріето, чи не було листа з Каркасона? — спитала вона.

Служниця запитально подивилась на неї.

— Та ні, мадемуазеле, не було.

— А ти точно пам’ятаєш?

На обличчі Маріети з’явився заінтригований вираз.

— Були звичайні циркулярні листи, потім один лист із Парижа для сеньйора Анатоля, а також по одному листу вашому братові й мадамі з Рен-ле-Бена.

Леоні зітхнула з полегкістю, яка змішалась із розчаруванням.

— Гадаю, то були запрошення, — додала Маріета. — Такі дуже красиві конверти, з елегантним почерком. І вишуканим родинні гербом. Паскаль сказав, що їх приніс якийсь дивний тип у поношеному плащі.

Леоні заклякла на місці.

— А якого кольору був його плащ?

Маріета з подивом глянула на неї.

— Та я й не знаю, мадемуазеле. Паскаль не сказав мені. Вибачте, мені час іти…

— Звичайно ж, — сказала Леоні, даючи їй дорогу. — Звичайно.

Вона трохи повагалась на порозі, розмірковуючи, а чи так уже їй потрібне зараз товариство брата? Відчуття провини наштовхнуло Леоні на думку, що, можливо, ті листи мали якийсь стосунок до неї, і що, скоріш за все, так воно й було. «Добре, що я вчасно здогадалася», — подумала вона, одначе в глибині її душі якась тривога все одно лишилась.

Леоні повернулась і легко пострибала вгору по сходах.

РОЗДІЛ 75

Анатоль сидів за столом у їдальні, отетеріло витріщившись на лист. Тремтячою рукою під палив він другу цигарку, котра вже двічі за — гасала. У маленькі кімнаті було повно диму. На столі лежали три конверти. На одному — і досі нерозпечатаному — була паризька поштова марка. На двох інших виднівся випуклий гребінець, схожий на той, що прикрашав вітрини майстерні Штерна в Парижі в Пасаж де Панорама. Аркуші письмового паперу з аристократичним гербом лежали перед ним на порожній тарілці.

Істина полягала в тому, що Анатоль знав: одного дня такий лист знайде його, хоч як він заспокоював Ізольду відтоді, як у Пасаж де Панорама у вересні на нього було вчинено напад. Глузлива записка, що її вони отримали в готелі в Каркасоні минулого тижня, просто підтвердила, що Констант знав про їхній обман, ба гірше — він їх вистежив.

Хоч Анатоль і намагався відвернути страхи Ізольди, та все, що він дізнався від неї про Константа, наводило його на гадку, що цей тип здатен на будь-який злочин. Перебіг його хвороби й сама її природа, його неврози та параноїдальні стани, його нестриманий характер свідчили про те, що цей чоловік здатен піти на все, щоб тільки помститися жінці, котра, на його думку, зрадила та скривдила його.

Анатоль знову подивився на офіційний лист, витончено-глузливий, хоча ввічливий й написаний з дотриманням усіх правил гарного тону. Цим листом Віктор Констант офіційно викликав його на дуель, яка мала відбутися завтра, у суботу, Зі жовтня, у присмерковий час. Констант сам обрав зброю — пістолети. За Верньє він залишав право вибрати годяще потаємне місце в межах Домен де ля Кад, щоб їхній незаконний двобій пройшов непоміченим.

Лист закінчувався повідомленням, що Констант зупинився в Рен-ле-Бені в «Готелі де ля Рен», де він чекає, що Верньє, як людина честі, прийме його виклик.

Уже не вперше Анатоль пожалкував, що піддався імпульсу, який зупинив його руку на цвинтарі Семетьєр де Монмартр. Він відчув тоді присутність Константа на кладовищі. Знадобилась уся його сила волі, щоб не обернутись і не встрелити його там, на місці, холоднокровно — і відповісти за законом. Коли він сьогодні вранці розпечатав листа, то першою його спонукою було податися до міста й напасти на Константа в його лігвищі.

Утім, такий нерозсудливий крок не поклав би краю цій справі.

Якийсь час Анатоль мовчки сидів у їдальні. Його цигарка зотліла, і він підкурив нову, але був надто поглинутий своїми роздумами, щоб допалити її до кінця.

Для дуелі йому знадобиться секундант, бажано — хтось із місцевих. Може, попросити Шарля Денарно? Він принаймні світська людина. Анатоль подумав також, що непогано було б запросити доктора Ґабіньйо як медика. Анатоль розумів, що навряд чи молодий лікар страшенно зрадіє такій перспективі, але знав, що він йому не відмовить. Заради здоров’я Ізольди йому довелося відкритися перед Габіньйо щодо їхніх стосунків із нею. Тому він був певен, що Габіньйо погодиться. Не через нього, а заради його вагітної дружини.

Він намагався переконати себе в сприятливому закінченні дуелі. Поранений Констант буде змушений потиснути йому руку й оголосити про припинення ворожнечі. Однак у нього нічого не виходило. Навіть якщо він і переможе, у нього не буде жодної впевненості в тому, що Констант дотримуватиметься домовленості.

Звісно, альтернативи Анатоль не мав і мусив прийняти виклик. Він був людиною честі, навіть якщо його дії впродовж цього року важко було назвати шляхетними. Якщо він не вийде на поєдинок із Константом, то все залишиться, як і було. Нічого не зміниться. Ізольда й далі житиме під страшним тягарем, завжди боятиметься несподіваного нападу Константа. І всі вони боятимуться. Жага цього типа до переслідування, якщо судити з отриманих листів, не вгамувалась, а навпаки — лише зросла. Анатоль знав, що коли він відмовиться виступити проти Константа, той із новою силою виступить проти нього — і проти всіх його близьких та знайомих.

Недавно Анатоль випадково підслухав розмову між слугами, що в місті ходять химерні чутки про Домен де ля Кад. Місцеві мешканці з тривогою та занепокоєнням говорили, що, вочевидь, потвора, яка тероризувала округу в дні Жуля Ляскомба, знову повернулась. Анатоль аж ніяк не був зацікавлений у роздмухуванні скандалу й був рішуче налаштований покласти йому край.

І тепер він підозрював, що за цими чутками стоїть Констант.

Анатоль зібгав аркуш. Він не дозволить, щоб його дитина виросла з усвідомленням, що батько її виявився боягузом. Тому він мав прийняти виклик. Йому доведеться стріляти, щоб перемогти.

Й убити ворога.

Анатоль забарабанив пальцями по столу.

Йому не бракувало сміливості.

Проблема полягала в тому, що він не був першокласним стрілком. Він набагато краще володів рапірою та шпагою, а не пістолем.

Анатоль відкинув цю думку. Він займеться цим пізніше, із Паскалем або за сприяння Шарля Денарно. Наразі ж треба розв’язувати більш нагальні проблеми, і не остання з них була такою: повідомити свою дружину чи ні.

Анатоль загасив іще одну цигарку. Чи не дізнається Ізольда якимось чином сама про дуель? Ця новина може призвести до рецидиву й поставити під загрозу здоров’я дитини. Ні, він не мусить розповідати їй про це. І попрохає Маріету не розповідати про ранкову пошту.

Анатоль засунув у кишеню піджака лист Константа до Ізольди, зміст якого був приблизно таким самим, як і зміст листа, адресованого йому. Він не надіявся, що йому вдасться довго протримати цю новину в таємниці, проте сподівався хоч на кілька годин зберегти душевний спокій дружини.

Анатоль пошкодував, що не зможе нікуди відправити Ізольду. Він смиренно посміхнувся, усвідомлюючи, що ніяк не зможе переконати її покинути Домен де ля Кад без вагомих підстав. А оскільки таких підстав він не мав, то не було й сенсу думати про це.

Значно простіше було вирішити, чи розповідати про дуель Леоні. Анатоль визнав, що Ізольда таки мала рацію. Його ставлення до своєї молодшої сестри ґрунтувалося на уявленні про неї як про дитину, котрою вона була, а не як про жінку, якою вона стала. Він і досі вважав Леоні запальною та по-дитячому безпосередньою, не здатною чи не охочою тримати свої емоції під контролем і припнути власного язика. Із цими вадами контрастувала її безсумнівна ніжна приязнь до Ізольди й турботливість, яку вона виказувала до своєї тітки впродовж останніх кількох днів після повернення з Каркасона.

Ще наприкінці минулого тижня Анатоль вирішив поговорити з Леоні. Він уже збирався розказати їй правду — від самого почату їхнього з Ізольдою роману й до тієї ситуації, у якій вони зараз опинилися.

Через слабке здоров’я Ізольди цю розмову довелося відкласти, та внаслідок отримання виклику на дуель нагальна потреба в ній знову вийшла на перший план. Анатоль затарабанив пальцями по столу. Про їхнє з Ізольдою одруження він вирішив розповісти сьогодні вранці. А вже потім, залежно від реакції Леоні, він вирішить, розповідати про виклик на дуель чи ні.

Анатоль підвівся. Узявши з собою всі листи, він сягнистим кроком пройшов через їдальню в залу й покалатав у дзвоник.

З’явилася Маріета.

— Перекажіть, будь ласка, мадемуазель Леоні, що я запрошую її опівдні до бібліотеки. Я хотів би поговорити з нею наодинці про одну делікатну справу, яку не слід буде розголошувати. Прошу вас, Маріето, зробіть так, щоб вона втямила важливість нашої майбутньої розмови та її конфіденційність. Окрім того, я не бачу доконечної потреби розповідати мадам Ізольді про листи, одержані сьогодні вранці. Я зроблю це сам.

Маріета здивувалась, але зайвих запитань не поставила.

— А де зараз Паскаль?

На його подив, служниця почервоніла.

— На кухні. Здається, він на кухні, сеньйоре.

— Скажіть, що я чекаю на нього за десять хвилин із тильного боку будинку, — наказав він.

Анатоль повернувся до своєї кімнати, щоб перевдягнутись у прогулянкову одіж. Поставивши жирну кляксу, він написав коротку офіційну відповідь Константові, а потім запечатав листа в конверт, щоб сховати від завидющих очей. Удень Паскаль віднесе його куди слід. Тепер у голові Анатоля залишилась одна думка: заради Ізольди та своєї дитини він не має права схибити.

Лист із Парижа так і лишився лежати нерозпечатаним у кишені його жилетки.

Леоні ходила туди-сюди по кімнаті, розмірковуючи, чому ж це Анатоль захотів побачитися з нею вдень, та ще й потайки. Може, він розкрив її хитрість? Чи дізнався, що вона відпустила Паскаля, а додому повернулася пішки сама?

Раптом її увагу привернули голоси під вікном. Спершись на підвіконня, вона перехилилась і побачила Анатоля з Паскалем. Вони йшли через галявину, і в руках у Паскаля був довгастий дерев’яний ящичок, дуже схожий на пістолетний. Досі Леоні ніде не бачила цього знаряддя в будинку, але припустила, що її покійний дядько запросто міг мати таку зброю.

А що, як вони пішли на полювання?

Вона насумрилася, зрозумівши, що цього не може бути. Анатоль не був одягнений у мисливське вбрання. Окрім того, ні він, ні Паскаль не мали при собі рушниці. Лише пістолі.

Раптом її охопив страх, безпричинність якого лише посилювала це почуття. Схопивши капелюшка й жакетку, вона притьмом кинулася взуватися в черевики, збираючись побігти навздогін чоловікам.

І враз зупинилась.

Дуже часто Анатоль дорікав їй тим, що вона спочатку діє, а потім думає. Це було проти її вдачі — сидіти й чекати, нічого не роблячи, проте яке пуття вийде з того, що вона ось зараз кинеться слідом за братом? Якщо він не замислив нічого поганого, то щонайменше дуже роздратується, коли вона теліпатиметься за ним, немов вірний пес. Оскільки вже Анатоль призначив зустріч опівдні, то це означає, що відлучається він ненадовго. Леоні глянула на годинник. До зустрічі — дві години.

Вона кинула капелюх на ліжко, ривком поскидала з себе черевики й роззирнулася. Краще вона залишиться на місці та знайде собі заняття, щоб згаяти час, який лишився до зустрічі з братом.

Леоні зиркнула на своє малювальне обладнання. Трохи повагавшись, вона підійшла до бюрка й почала розпаковувати пензлі та папір. Їй випала чудова нагода продовжити серію ілюстрацій. До повного набору лишалося зробити лише три.

Вона принесла води, занурила в неї пензлик і почала наносити чорні контури шостого з восьми зображень, побачених на стіні гробниці.

Карта XVI: Вежа.

РОЗДІЛ 76

У затишній вітальні на другому поверсі готелю «Де ля Рен» у Рен-ле-Бені двоє чоловіків сиділи перед каміном, розтопленим для того, щоб прогнати ранкову сирість. Двоє слуг — один із Парижа, другий із Каркасна — завмерли на поштивій відстані. Час від часу, коли їм здавалося, що їхній хазяїн на них не дивиться, вони обмінювались недовірливими поглядами.

— Тож ви гадаєте, що в цій справі він шукатиме ваших послуг?

Шарль Денарно, з обличчям і досі червоним від чималої кількості прекрасного бренді, спожитого вчора ввечері, глибоко затягнувся коштовною сигарою, пихкаючи доти, доки тютюнове листя добряче не розгорілося, наповнивши кімнату різким ароматом. По його рябому обличчю розпливлася самовдоволена посмішка. Закинувши голову, він випустив підстелю кільце диму.

— Може, теж закурите, Константе?

Віктор Констант заперечливо підняв руку в рукавичці, під якою ховалась уражена шкіра. Цього ранку він почувався зле. Очікування близької розв’язки давалося взнаки.

— Тож ви впевнені, що Верньє звернеться до вас? — повторив він.

Зачувши в голосі Константа металеві нотки, Денарно випростався.

— Не думаю, що я помилився в цій людині, — похапливо відповів він, усвідомлюючи, що завдав образи. — У Верньє обмаль знайомих у Рен-ле-Бені, тим паче таких, до яких він може звернутися по допомогу в такій делікатній справі. Тому я не сумніваюся, що він звернеться саме до мене. Обмеженість у часі не дасть йому змоги шукати когось іще.

— Зрозуміло, — сухо мовив Констант.

— А ще я припускаю, що він звернеться до Ґабіньйо, одного з лікарів, що мешкає в цьому містечку, аби той був присутній як медик.

Констант кивнув, а потім повернувся до слуги, що стояв ближче до дверей.

— Листи віднесли сьогодні вранці?

— Так, мосьє.

— Ти не навернувся на очі челяді?

Слуга похитав головою.

— Я передав їх у руки лакею, щоб той доклав їх до сьогоднішньої ранкової пошти.

Констант на мить замислився.

— А ніхто не здогадається, що чутки розпускаєш саме ти?

Слуга знову похитав головою.

— Я просто сказав кілька слів людям, котрим нетерпеливиться пліткувати; шепнув, що хтось знову бачив потвору, викликану Жулем Ляскомбом. Решту справи зробили недоброзичливість і забобонність. Буревії вважають за підтвердження того, що не все гаразду цих краях.

— Чудово. — Констант зробив жест рукою. — Повертайся на територію Домен і стеж, чим займається Верньє. Доповіси, коли почне сутеніти.

— Зрозуміло, мосьє.

Слуга позадкував до дверей, стягуючи з крісла синій солдатський плащ, а потім вислизнув надвір, під сіре непривітне небо.

Почувши, як зачинилися двері, Констант підвівся.

— Я хочу, Денарно, щоб ця справа була зроблена швидко та без зайвого шуму. Ясно?

Здивований таким різким і грубим закінченням розмови, Денарно підхопився на ноги.

— Звісно, мосьє. Усе передбачено.

Констант клацнув пальцями. Умить до нього підійшов другий його слуга й подав мішечок із клапаном. Денарно мимоволі відсахнувся, неприємно вражений виразками на шкірі слуги та огидним кольором його обличчя.

— Це половина обіцяного, — сказав Констант, передаючи гроші. — Решту одержите тоді, коли влаштуєте цю справу на мою користь. Вам зрозуміло?

Загребущі руки Денарно міцно стиснули гаманець.

— Ви підтвердите, що жодної іншої зброї в мене немає, — мовив Констант холодним зловісним голосом. — Гадаю, двічі повторювати не треба.

— Буде два дуельні пістолі, мосьє. Кожен — з однією кулею. Якщо у вас виявиться ще якась зброя, то я її, звісно, не знайду. — Денарно хитро посміхнувся. — Хоча я не сумніваюся, що такий чоловік як ви, мосьє, уразить ціль із першого пострілу.

Констант огидливо скривився від таких відвертих лестощів.

— Я ніколи не хиблю, — сказав він.

РОЗДІЛ 77

— Чорт забирай! — скрикнув Анатоль, роздратовано копнувши каблуком землю.

Паскаль пішов у кінець імпровізованого тиру, улаштованого на галявині посеред кущів дикого ялівцю, знову виставив у ряд пляшки, а потім повернувся до Анатоля й перезарядив його пістоль.

Із шести куль дві пройшли мимо, одна вдарила в стовбур бука, дві вцілили в дерев’яну рейку та силою свого удару скинули три пляшки додолу. І лишень одна куля потрапила в ціль, та й то лише якимось дивом зачепивши дно товстої пляшки.

— Спробуйте ще раз, сеньйоре, — спокійно мовив Паскаль. — Не кліпайте оком.

— Та я наче не кліпаю, — роздратовано пробурмотів Анатоль.

— Підійміть погляд на ціль, а потім — знов опустіть. Уявіть, як куля проходить по стволу й вилітає з нього. — Паскаль відступив убік. — Приготувались, сеньйоре. Цільтеся. Проте не поспішайте.

Анатоль підняв руку. Цього разу він уявив, що перед ним не пляшка, а ненависне обличчя Віктора Константа.

— Спокійно, — тихо мовив Паскаль. — Не водіть рукою. Вогонь!

Цього разу Анатоль улучив точно в ціль. Пляшка розлетілася, вибухнувши хмаринкою скалок, наче маленька петарда. Звук пострілу відлунням застрибав між деревами й переполохав птахів, що перелякано позлітали, хлопаючи крилами, зі своїх гнізд.

З дула вилася тоненька цівочка диму. Анатоль дмухнув на кінчик ствола й задоволено глянув на Паскаля.

— Гарний постріл. — І широке, зазвичай апатичне обличчя служника цього разу чітко віддзеркалило думки й емоції. — А… а коли дуель?

Посмішка поволі зникла з лиця Анатоля.

— Завтра ввечері.

Потріскуючи сухими гілочками, Паскаль пішов на протилежний кінець галявини та знову вишикував решту пляшок у ряд. — Може, пересвідчимося, що ви зможете вразити ціль іще раз, сеньйоре?

— Доля розпорядилася так, що завтра я матиму лишень одну спробу, — пробурмотів Анатоль сам до себе.

Утім, він дозволив Паскалеві перезарядити пістоль і вправлявся в стрільбі доти, доки не розбив останню пляшку, наповнивши повітря на галявині димом і запахом пороху.

РОЗДІЛ 78

За п’ять хвилин до дванадцятої Леоні вийшла зі своєї кімнати, рушила коридором і спустилася вниз парадними сходами. Виглядала вона спокійною та стриманою, справжньою хазяйкою своїх емоцій, але насправді серце її калатало, немов барабанчик іграшкового заводного солдатика.

Коли вона йшла через хол, то їй здалося, що стукіт її підборів по червоно-чорних кахлях розноситься по будинку якимось зловісним відлунням. Глянувши на руки, Леоні помітила, що на них лишилися цятки зеленої та чорної фарби. Упродовж цього неспокійного ранку їй таки вдалося закінчити малюнок Вежі, однак вона лишилася ним незадоволена. Хоч як вона намагалася передати колір листя й неба в оптимістичніших тонах, усе одно через мазки її пензля прозирала якась бентежна непоясненна лиховісність.

Леоні пройшла повз засклені шафи в коридорчику, що вів до бібліотеки. Виставлені в них медалі, раритети й сувеніри тільки злегка зачепили її свідомість, настільки поглинутою була вона думками про майбутню зустріч із братом.

На порозі Леоні завагалася. Потім високо піднесла голову, простягла руку й різко постукала у двері з упевненістю, якої від себе навіть не очікувала.

— Заходь.

Зачувши голос Анатоля, Леоні відчинила двері й увійшла.

— Ти хотів мене бачити? — спитала вона, почуваючись так, наче з’явилася за повісткою до суду, а не до рідного брата.

— Так, — відповів Анатоль і приязно усміхнувся. Вираз його обличчя та доброзичливий погляд відразу ж заспокоїли Леоні, хоча вона не змогла не помітити, що брат теж був чимось стурбований. — Заходь, сестричко, і сідай.

— Ти лякаєш мене, Анатолю, — тихо сказала вона. — У тебе такий серйозний вигляд.

Він поклав руку їй на плече й провів до крісла, вкритого гобеленом.

— Так, бо я хотів поговорити з тобою про одну дуже серйозну справу.

Підсунувши їй крісло, Анатоль трохи відійшов і обернувся до неї, заклавши руки за спину. Тепер Леоні помітила, що брат щось тримав у руці. То був конверт.

— Що то? — спитала вона з похололим серцем, побоюючись, що справдилися її найгірші страхи. Невже мосьє Констант якимось хитрим чином дізнався про її адресу й написав безпосередньо їй? — То лист від маман? Із Парижа?

На обличчі Анатоля з’явився дивний вираз, наче він пригадав щось недоречно забуте, але він швидко оговтався.

— Ні. Утім, частково — так, бо це дійсно лист, але написаний мною. Тобі.

У душі Леоні спалахнула надія, що, може, не все так уже й погано.

— Мені?

Анатоль пригладив рукою волосся й зітхнув.

— Є речі, про які конче слід говорити, але я почуваюся перед тобою ніяково й мені наче бракує слів.

Леоні розсміялася.

— Невже з тобою таке буває? Невже ти справді ніяковієш у моїй присутності?

Вона хотіла трохи покепкувати, але від серйозного й сумного вигляду Анатоля посмішка завмерла на її вустах. Леоні підскочила з крісла й кинулася до брата.

— Що сталося? — спитала вона вимогливим тоном. — Якесь лихо з матусею? Чи з Ізольдою?

Анатоль глянув на лист, що його тримав у руці.

— Я дозволив собі викласти зізнання на папері, — пояснив він.

— Зізнання?

— Лист містить інформацію, яку я — ми — давно вже мали тобі повідомити. На цьому наполягала Ізольда, але я вважав тоді, що це ще зарано робити.

— Анатолю! — скрикнула Леоні, шарпаючи його за рукав. — Швидше кажи, ну!

— Краще, щоб ти прочитала цього листа на самоті, — сказав він. — Нещодавно виникли обставини — і дуже серйозні, які потребують моєї нагальної уваги. І твоєї допомоги.

Анатоль висмикнув свою руку з маленької долоні Леоні й тицьнув їй листа.

— Гадаю, ти мені простиш, — сказав він, і голос його трохи затремтів. — Я почекаю за дверима.

І, не кажучи ні слова, він підійшов до дверей, рвучко розчинив їх і вийшов геть.

Різко грюкнувши, двері аж задвигтіли. А потім у кімнаті запала тиша.

Ошелешена щойно почутим і стривожена явно пригніченим станом Анатоля, Леоні глянула на конверт. На ньому вишуканим, романтичним почерком Анатоля було написане її ім’я.

Вона уставилася на конверт, боячись читати те, що містилось у ньому, але таки взяла його й розпечатала.

П’ятниця, 30 жовтня

Моя люба маленька Леоні!

Ти завжди дорікала мені, що я ставлюся до тебе наче до малої дитини. Навіть коли я ходив до школи, а ти носила стрічечки та коротенькі спіднички. Проте цього разу я звертаюся до тебе як до рівної собі. Бо завтра, після заходу сонця, на галявині букового лісу я зійдусь у двобої з чоловіком, котрий робив і робить усе, щоб нас знищити.

Якщо двобій скінчиться не на мою користь, то я не хочу, щоб ти так і лишилась у невіданні й не мала відповідей на запитання, що їх ти мені, безперечно, захотіла б поставити. Хай би яким буде результат дуелі, я хочу, щоб ти знала правду.

Усім серцем і душею я кохаю Ізольду. Це біля її начебто могили стояли ми з тобою в березні. То була її — і наша — відчайдушна спроба убезпечитись від лиховісних і злобливих намірів чоловіка, з яким Ізольда мала короткий і нерозважливий зв'язок. Тому імітування її смерті та поховання видавалися єдиним надійним способом уникнути навислої над нею загрози, у зловісній тіні якої їй довелося жити.

Простягнувши руку, Леоні намацала спинку фотеля. Обережно, не поспішаючи, сіла вона в нього.

Зізнаюся: я припускав, що ти розкриєш наш обман. Упродовж отих важких весняних місяців, особливо коли наклепи в пресі переслідували мене на кожному кроці, я боявся, що ти зірвеш із мене маску й викриєш мою облуду, проте, вочевидь, я надто добре грав свою роль. Дивно, що ти, чиста душею та помислами, вирішила, що мої покусані губи та запалі очі є ознакою не страждань, а розгульного життя.

Мушу визнати, що Ізольда ніколи не хотіла обманювати тебе. Відтоді як ми приїхали до цього маєтку й ви з нею познайомились, вона щиро вірила, що твоя любов до мене, котра, як сподівалась Ізольда, невдовзі могла поширитись на неї як сестру, дасть тобі змогу відкинути моральні міркування й підтримати нас у нашій містифікації. Я не погоджувався. І був несосвітенним дурнем.

Коли я пишу ці рядки — цілком можливо, напередодні своєї загибелі, свого останнього дня на цій землі, — я мушу визнати, що моєю найбільшою вадою було моральне боягузтво. І це був лишень один гандж серед багатьох.

Одначе тут, серед тихих стежин і парків Домен де ля Кад, ми з тобою та Ізольдою провели дійсно незабутні тижні.

Іще одне. Іще один обман — останній, — який, сподіваюся, ти мені якщо не пробачиш, то принаймні знайдеш у собі сили зрозуміти. У Каркасоні, поки ти насолоджувалась прогулянкою вулицями міста, ми з Ізольдою побралися. Тепер вона — мадам Верньє, твоя сестра як за законними узами, так і за узами приязні й симпатії, що існують між вами.

А ще я невдовзі маю стати батьком.

Однак того самого, найщасливішого для нас, дня, ми дізналися, що наш ворог викрив нас. Оце й стало справжньою причиною нашого поспішного від’їзду.

І причиною хвороби Ізольди. Цілком зрозуміло, що її здоров’я не витримає постійних нервових струсів.

Ця справа не має лишатися невирішеною.

Цей чоловік, дізнавшись про обман із похороном, якимось чином спромігся вистежити нас: спочатку до Каркасона, а потім — і до Рен-ле-Бена. Саме тому я й прийняв його виклик. Це єдиний спосіб розв’язати цю проблему — раз і назавжди.

Завтра ввечері я зійдуся з ним у двобої. Моя манюня сестричко, мені знадобиться твоя допомога, по яку я мав до тебе звернутися ще багато місяців тому. Я дуже хочу, щоб ти зробила все, аби Ізольда не дізналася про подробиці дуелі. Якщо я не повернуся, то безпеку моїх дружини й дитини я віддаю у твої руки. Маєток по праву належатиме тобі.

Твій люблячий і ніжний брат,

Анатоль.

Руки Леоні розпачливо впали на коліна. Сльози, що їх вона щосили намагалася стримати, тихо покотилися по її щоках. Вона плакала від жалю до себе, через обман і непорозуміння, які віддаляли її від брата та його дружини. Вона плакала з жалю до Ізольди, через те, що вони з Анатолем обдурювали її, а вона ж їх — ніколи. Вона плакала доти, доки ставало емоцій.

Потім думки її загострились. Тепер з’ясувалася причина непоясненої ранкової експедиції Анатоля до лісу.

За день — ні, за лічені години — він може загинути.

Леоні підбігла до вікна й широко розчинила раму. Після прекрасного сонячного ранку небо знов затягнулося хмарами. Усе застигло в непорушній вологій тиші, і промені сонця ледь-ледь пробивалися крізь імлу. Над галявинами й парком навис осінній туман, загорнувши світ у покривало оманливого спокою.

Завтра в надвечір’я.

Глянувши на своє відображення у високому вікні, Леоні вразило те, як сильно вона змінилася, хоча й виглядала начебто так само, як і раніше. Очі, обличчя, підборіддя, рот — усе на місці, але вираз — зовсім інший.

Раптом вона здригнулася. Завтра ж Toussaint — День усіх святих. Йому передуватиме ніч неймовірної та страхітливої краси, коли завіса, що відокремлює добро від зла, є найтоншою. Саме в цей час і трапляються всілякі страхіття. Бо це — час демонів і лиходійств.

Треба будь-що зупинити дуель. І це залежить від неї. Така жахлива головоломка не може тривати безкінечно. Утім, попри ці думки, що шалено вистрибували в її голові, Леоні чудово усвідомлювала: то є марна справа. Вона не зможе примусити Анатоля змінити обраний ним спосіб дій. «Він мусить не схибити», — прошепотіла Леоні. Відчувши себе готовою до зустрічі з братом, вона підійшла до дверей і рвучко відчинила їх.

У коридорі, у завісі цигаркового диму, на неї чекав Анатоль. Мука чекання, поки вона читала листа, чітко відбилась на його обличчі.

— О, Анатолю! — скрикнула Леоні, кидаючись на шию братові.

Його очі наповнилися слізьми.

— Вибач мені, — прошепотів він, не рознімаючи її обіймів. — Я дуже, дуже винен перед тобою. Ти пробачиш мені, манюню?

РОЗДІЛ 79

Більшу частину решти того дня Леоні й Анатоль провели в товаристві одне одного. Ізольда відпочивала після обіду, і вони мали вдосталь часу поговорити. Анатоля так придавив тягар очікування дуелі й усвідомлення обставин, які нещасливо склалися проти нього, що Леоні почувалася не молодшою, а старшою сестрою.

Вона розривалася між гнівом за обман, що тривав так довго, та ніжністю, з якою її серце сприймало любов брата до Ізольди й ті надзвичайні заходи, котрих він ужив, щоб захистити її спокій.

— А мати знала про цей обман? — кілька разів виклично запитувала Леоні, переслідувана спогадом про те, як вона стояла коло, як з’ясувалося, порожньої труни на кладовищі Семетьєр де Монмартр. — Невже я одна ні про що не знала?

— Я не втаємничив її в цю справу, — відповів Анатоль. — Хоча, гадаю, вона зрозуміла, що не все так просто, як здається на перший погляд.

— Отже, ніхто й не вмирав, — тихо мовила дівчина. — А лікарня? А вагітність? Вагітність була?

— Ні. То була ще одна брехня на підтвердження нашого обману.

Тільки в короткі хвилини мовчання Леоні з трепетом згадувала про те, що мусило відбутись наступного вечора. Брат мало розповідав про свого ворога, обмежуючись розповіддю про те, що той устиг завдати Ізольді чимало лиха й страждань за час їхнього короткого знайомства. Він розповів також, що цей чоловік був парижанином і що йому вдалося викрити їхній обман і вистежити їх аж на півдні Франції. Однак Анатоль визнав, що для нього лишається загадкою, як ворогові вдалося зробити кидок із Каркасона до Рен-ле-Бена. Імені його він також не назвав.

Слухаючи розповідь брата про настирливу ідею, про бажання помститися, що заволоділо його ворогом, про кампанію наклепів у пресі, про нападу Пасаж де Панорама, Леоні відчула за словами Анатоля страх.

Вони не обговорювали того варіанту, якщо Анатоль схибить. Брат умовив Леоні дати йому слово, що в разі, коли це станеться й він не зможе їх захистити, їй доведеться знайти можливість негайно, під покровом ночі, покинути Домен де ля Кад разом з Ізольдою.

— Значить, цей тип не є людиною честі? — спитала вона. — Ти боїшся, що він не дотримуватиметься правил дуелі?

— Боюся, ідо ні, — серйозно відповів Анатоль. — Якщо завтра ввечері справи обернуться кепсько, не хотів би я, щоб Ізольда залишалась у маєтку, коли він заявиться, щоб знайти її.

— Схоже, що це якийсь диявол.

— А я схожий на дурня, — тихо мовив Анатоль, — бо гадав, що зможу уникнути розв’язки.

Пізніше, увечері, щойно Ізольда пішла спати, Анатоль і Леоні зустрілись у вітальні, щоб обговорити план дій на наступний день.

Леоні не подобалося брати участь в обмані, надто після того, як вона сама стала його жертвою, але вона визнавала: у тому стані, у якому наразі перебувала Ізольда, їй краще не знати про те, що мало статись. Анатоль дав сестрі завдання, щоб вона чимось зайняла дружину, а він із Паскалем мав змогу потихеньку вислизнути з будинку. Він послав також записку Шарлю Денарно з пропозицією виступити його секундантом, і ця пропозиція була прийнята без зволікань. Доктор Габіньйо, хай і неохоче, та все ж погодився бути медиком, щоб у разі потреби надати необхідну допомогу.

Погодившись про людське око з указівками Анатоля, Леоні й не збиралася їх дотримуватись. Хіба ж зможе вона спокійно сидіти й дивитися на стрілки годинника, знаючи, що саме в цей час її брат б’ється не на життя, а на смерть?! Леоні розуміла, що їй доведеться надвечір передоручити комусь іншому відповідальність за Ізольду, але ще не знала точно, як це зробити.

Та ні словом, ні рухом не видала вона свого небажання виконувати братові вказівки. А сам Анатоль був так зайнятий своїми лихоманковими приготуваннями, що й не подумав поставити під сумнів слухняність сестри.

Коли ж він, прихопивши свічку, щоб освітити собі дорогу до кімнати, нарешті пішов спати, Леоні ще на якийсь час залишилась у вітальні, міркуючи, як найліпше приготуватися до завтрашніх подій.

Вона буде сильною та незламною. Вона не дозволить страхові заволодіти нею. Усе буде добре. Анатоль поранить або вб’є свого ворога. Вона й думати не хотіла про інакший результат.

Та спливали нічні години, і Леоні потроху усвідомлювала, що бажання далеко не завади справджуються.

РОЗДІЛ 80

Світанок Дня всіх святих видався холодним і рожевим.

Леоні майже не спала, ледь не фізично відчуваючи, як тиснуть на неї швидкоплинні хвилини. Після сніданку, під час якого ні вона, ні Анатоль не змогли примусити себе поїсти як слід, її брат провів кілька годин у кімнаті Ізольди.

Коли Леоні сиділа в бібліотеці, до неї долітали звуки їхньої розмови. Вони сміялися, шепталися, будували якісь плани… Радість Ізольди в компанії її брата змусила ще болісніше Леоні усвідомити, наскільки легко цю радість можна зруйнувати.

Коли вона приєдналась до них у їдальні, Анатоль підняв голову та на якусь мить утратив над собою контроль. Гнів, страх і розпач промайнули в його погляді аж так виразно, що Леоні відвернулася, побоюючись виказати брата своєю реакцією.

Після обіду вони грали в карти й читали вголос книжки, намагаючись, як і було домовлено заздалегідь, відтягнути післяобідній відпочинок Ізольди. І тільки о четвертій вона висловила бажання піти до себе й відпочити перед вечерею.

Анатоль повернувся від неї хвилин за п’ятнадцять із тугою, що сховалася в очах і зморшках на обличчі.

— Вона спить, — сказав він.

Брат і сестра подивились на рожеве небо, де останні промені призахідного сонця пробивалися крізь хмари. Леоні, котра довго трималася, відчула, що сили покинули її.

— Іще не пізно! — розпачливо вигукнула вона. — Іще є час скасувати поєдинок! — Вона вхопила Анатоля за рукав. — Анатолю, благаю тебе, не ходи туди!

Він обійняв сестру, пригорнув її до себе, і Леоні відчула знайомий запах сандалового дерева й олії для волосся.

— Ти ж знаєш, що я не можу відмовитись від двобою, манюню, — лагідно сказав він. — Інакше це ніколи не скінчиться. До того ж мені не хотілось би, щоб мій син виріс, знаючи, що його батько — боягуз. І щоб цього не думала про мене моя маленька хоробра сестричка.

— А може, й донька, — зауважила Леоні.

— Може, й донька, — посміхнувся Анатоль.

Звук кроків по кахлях у залі змусив їх обернутися.

Паскаль зупинився біля сходів, тримаючи на руці плащ Анатоля. Вираз його обличчя видавав, наскільки неохоче братиме він участь у дуелі.

— Уже час, сеньйоре, — мовив він.

Леоні вчепилася в брата.

— Будь ласка, Анатолю, не ходи. Благаю тебе, не ходи! Паскалю, не пускай його!

Паскаль співчутливо дивився, як Анатоль обережно відчепив пальці Леоні від свого рукава.

— Подбай про Ізольду, — прошепотів він. — Піклуйся про мою Ізольду. У своїй кімнаті я залишив листа на той випадок, коли… — Він замовк. — Вона не мусить знати, що таке злидні. Ні вона, ні дитина. Оберігай їх.

Заціпенівши від розпачу, дивилась Леоні, як Паскаль допоміг Анатолеві вдягнути пальто, а потім двоє чоловіків швидко пішли до парадних дверей. На порозі Анатоль обернувся й притиснув руку до губів.

— Я люблю тебе, манюню.

До зали ввірвався потік холодного повітря, і вони пішли, захряснувши за собою двері. Леоні прислухалася, як під їхніми ногами хрумтить гравій, а потім звуки стихли.

І раптом увесь жах реальності вдарив її, наче холодна хвиля. Леоні сіла на останню сходинку, обхопила голову руками й заридала. Із закутка під сходами тихо з’явилася Маріета. Дівчина-служниця завагалась, а потім, вирішивши не зважати на формальності, сіла поруч на сходинку й обійняла Леоні за плечі.

— Усе буде добре, мадемуазеле, — стиха мовила вона. — Паскаль не дозволить завдати шкоди хазяїну.

Зойк розпачу й страху вирвався з вуст Леоні. Він був схожий на волання тварини, що потрапила в пастку. Проте вона враз замовкла й придушила свої ридання, пригадавши, що обіцяла не турбувати Ізольду.

Напад плачу й відчаю швидко минув. Раптом Леоні відчула якусь безтямну легковажність і брак жодних емоцій. У її горлі наче застряг клубок. Витерши очі рукавом, Леоні спитала Маріету.

— А моя… — вона затнулася, не знаючи, як тепер називати Ізольду. — Моя тітка й досі спить?

Маріета підвелась і розгладила рукою фартух.

— Ви хочете, щоб я пішла й подивилася, чи не прокинулася мадама?

Леоні похитала головою.

— Ні, не треба.

— Може, вам щось принести? Якогось цілющого чаю?

Леоні теж підвелася.

— Ні, дякую. Я вже почуваюся добре. — Вона усміхнулась. — Гадаю, у тебе й так роботи багато. До того ж моєму братові знадобиться якийсь напій, коли він повернеться. Я не хочу, щоб він чекав, поки його приготують.

Очі дівчат зустрілися.

— Гаразд, мадемуазеле, — зрештою сказала Маріета. — Я потурбуюся, щоб кухня була готова.

Леоні трохи постояла в залі, прислухаючись до звуків у будинку й переконуючись, що ніхто не стане свідком того, що вона замислила зробити. Упевнившись, що все тихо, вона поквапилася сходами нагору, хапаючись за перила з червоного дерева, а потім мерщій побігла до своєї кімнати.

На свій превеликий подив, вона почула в кімнаті Анатоля якісь звуки. Леоні завмерла, не вірячи власним вухам, бо щойно бачила, як її брат пішов до лісу разом із Паскалем.

Вона вже збиралася піти далі, аж раптом двері Анатолевої кімнати розчинилися навстіж і звідти прожогом вискочила Ізольда, ледь не збивши її з ніг. Її світле волосся було розпущене, а комірець сорочки розстебнутий. Вона виглядала шокованою та збитою з пантелику, наче її налякав і розбудив якийсь демон чи привид. Леоні не могла не помітити на її шиї страшного червоного шраму й, нажахана побаченим, відвела очі. Вражена розпачливим та істеричним станом своєї зазвичай такої елегантної тітки, Леоні заговорила до неї різкіше й суворіше, ніж мала намір.

— Ізольдо! У чому річ? Що трапилось?

Наче з чимось не погоджуючись, Ізольда розпачливо похитала головою, водночас потрясаючи аркушем паперу в руці.

— Він пішов! Битись на дуелі! — скрикнула вона. — Ми мусимо зупинити його.

Леоні заклякла й похолола, здогадавшись, що Ізольда раніше, ніж було слід, натрапила на листа, що його Анатоль залишив їй у своїй кімнаті.

— Я не могла заснути, тому й пішла до нього. А натомість знайшла ось це. — Ізольда різко перервалась і глянула Леоні у вічі. — І ти про це знала, — додала вона несподівано спокійним тоном.

На якусь мить Леоні забула, що навіть цієї миті, під час їхньої розмови, Анатоль крокує через ліс на двобій. Вона зобразила усмішку й узяла Ізольду за руку.

— Я знаю про вжиті вами заходи безпеки. Знаю про ваш шлюб, — лагідно мовила вона. — Шкода, що мене тоді з вами не було.

— Леоні, я хотіла… — почала була Ізольда, але на мить замовкла й виправилась. — Ми хотіли тобі про це сказати.

Леоні обійняла її. І вони враз помінялися ролями.

— І знаєш, що Анатоль стане батьком? — спитала Ізольда майже пошепки.

— І про це знаю, — відповіла Леоні. — То є найпрекрасніша річ на світі.

Раптом Ізольда відсахнулася.

— Одначе ти знала й про дуель?!

Леоні завагалася. Вона хотіла була уникнути прямої відповіді, та передумала. Між ними вже й так було надто багато неправди. Забагато руйнівної брехні.

— Так, знала, — зізналась вона. — Виклик на дуель принесли особисто вчора вранці. Денарно та Габіньйо зголосилися допомагати Анатолеві.

Ізольда пополотніла.

— Особисто, кажеш? — пошепки спитала вона. — Отже, він і сюди добувся. Навіть сюди!

— Анатоль не схибить, — мовила Леоні з упевненістю, якої насправді не відчувала.

Ізольда підняла голову й розправила плечі.

— Я мушу піти до нього.

Застукана зненацька такою переміною настрою, Леоні замовкла, похапцем добираючи потрібні слова.

— Вам не можна, — заперечила вона.

Проте Ізольда її наче й не чула.

— Де має відбутися двобій?

— Ізольдо, ви нездужаєте. Це буде дуже небезпечно та нерозумно — іти туди.

— Куди?

Леоні зітхнула.

— До галявини в буковому лісі. Я не знаю точно, де це.

— Там, де росте дикий ялівець. Це та галявина, на якій інколи вправлявся в стрільбі мій покійний чоловік.

— Можливо. Брат мені більше нічого не сказав.

— Мені треба вдягнутись, — рішуче мовила Ізольда, вивільняючи свою руку з руки Леоні.

Леоні нічого не лишалось, як підкоритися.

— Утім, навіть якщо ми підемо зараз і знайдемо це місце, то все одно Анатоль пішов із Паскалем уже понад півгодини тому.

— Якщо ми підемо зараз, то, може, ще встигнемо зупинити поєдинок.

Не марнуючи часу на корсет, Ізольда вдягла сіру прогулянкову сукню й жакетку, швидко взула свої витончені ноги в черевики, так-сяк зав’язала шнурки й побігла вниз. Леоні подалася слідом за нею.

— Чи погодиться його супротивник з результатом? — раптом спитала Леоні, сподіваючись на іншу відповідь, аніж ту, яку почула від Анатоля.

Ізольда зупинилась і розпачливо поглянула на дівчину своїми сірими очима.

— Він… він не є людиною честі.

Леоні схопила її за руку й, бажаючи втішити Ізольду й заспокоїтися сама, спитала:

— А коли має народитись дитина?

На мить очі Ізольди пом’якшали.

— Якщо все буде добре, то в червні. Літня дитинка.

Коли вони крадькома, щоб не почули слуги, пробиралися через залу, Леоні здалося, що навколишній світ набув інших, різкіших і недоброзичливих відтінків. Речі, колись такі знайомі й милі серцю — полірований стіл, фортепіано та накритий гобеленом стілець, у який Леоні сховала знайдений у гробниці аркуш із нотами, — усі ці предмети наче відвернулися від неї. І стали холодними, мертвими й чужими.

На вході Леоні зняла з вішака два важкі садові плащі, подала один Ізольді, другий накинула на себе й відчинила двері. Холодні сутінки обвились довкола її ніг, немов набридливий кіт. Вона зняла з полиці вже засвічену лампу.

— О котрій годині має відбутися дуель? — тихо спитала Ізольда.

— У присмерковий час, — відповіла Леоні. — О шостій.

Вона зиркнула на небесну синь, що вже починала чорніти.

— Якщо ми хочемо встигнути, — сказала Леоні, — то маємо поспішати. Ходімо, хутчіш.

РОЗДІЛ 81

«Я люблю тебе, манюню», — повторив сам до себе Анатоль, грюкнувши за собою дверима. Вони з Паскалем, котрий ніс ліхтар, мовчки пішли в кінець під’їзної алеї, де вже чекав екіпаж Денарно.

Анатоль кивком голови привітався з Габіньйо, який усім своїм виглядом виказував небажання брати участь у призначеному двобої. Шарль Денарно потиснув Анатолеві руку.

— Дуелянт і лікар їдуть на задньому сидінні, — сповістив Денарно, і його голос прозвучав чітко та ясно в прохолодному сутінковому повітрі. — Ваш слуга поїде зі мною на передньому сидінні.

Верх екіпажа був піднятий. Габіньйо й Анатоль забралися всередину. Денарно й Паскаль, який почувався явно незатишно в такій компанії, сіли навпроти. Довгий дерев’яний ящик із пістолями лежав між ними.

— Ви знаєте, де призначено місце, Денарно? — спитав Анатоль. — У просіці в букових заростях у східній частині маєтку.

Обернувшись, Денарно нахилився до кучера й дав йому вказівки. Ляснули віжки, брязнула упряж, і двоколка покотилася, порушуючи шумом коліс і цокотом копит мертву вечірню тишу.

Денарно був єдиний, хто хотів поговорити. Більшість його оповідок стосувались дуелей, у яких він був секундантом. Життя його підопічного часто висіло на волосині, але зрештою, усе закінчувалось добре. Анатоль розумів, що Денарно намагається відволікти й заспокоїти його, але волів, аби той припнув язика.

Він сидів, тримаючи спину прямо, дивився на передзимовий ландшафт і думав, що, можливо, бачить усе це востаннє в житті. Дерева вздовж алеї вкрив іній. Важкі удари копит об тверду підмерзлу землю відлунням розносились парком. Здавалося, сутінкове блакитне небо над головами, наче дзеркало, відбиває останні промені призахідного сонця, а високо вгорі вже з’явився розкішний срібний місяць.

— Це мої пістолі, — пояснив Денарно. — Я сам їх зарядив. Ящик запечатано. Ви тягтимете жеребок, щоб вирішити, чиїми пістолями користуватися — оцими чи пістолями вашого супротивника.

— Знаю, — різко відказав Анатоль і, відразу ж пошкодувавши про свою грубість, додав: — Перепрошую, Денарно. Просто мої нерви на межі зриву. Я дуже вдячний вам за вашу увагу.

— Завжди слід дотримуватись етикету, — мовив Денарно голосом гучнішим, аніж того потребували обмежений простір усередині екіпажа й сама ситуація. Й Анатоль збагнув, що Денарно, попри свою браваду, сам неабияк нервує. — Треба, щоб не лишалося непорозумінь. Наскільки мені відомо, у Парижі такі справи вирішуються по-іншому.

— Не думаю.

— Ви вправлялись у стрільбі, Верньє?

Анатоль кивнув.

— На пістолях, що є в будинку.

— А ви впевнені в них? Приціл гарний?

— Я мав надто обмаль часу, — відповів Анатоль.

Екіпаж завернув і поїхав по нерівній колії.

Анатоль спробував уявити свою кохану Ізольду, що лежить, розкинувши свої красиві, як гілля верболозу, руки, а її світле волосся віялом розсипалося по подушці. Згадав яскраві, зелені, допитливі очі Леоні. Уявив собі личко ще не народженої дитини. І спробував подумки утримати всі ці три образи. «Я роблю це заради них. Проте ввесь величезний світ зібгався до розмірів торохтливого екіпажа, ящика з пістолями на колінах Денарно та швидкого, нервового дихання Ґабіньйо, котрий сидить поруч».

Анатоль відчув, як двоколка знову звернула ліворуч. Колія стала ще більш нерівною та вибоїстою. Раптом Денарно обернувся до кучера та звелів повертати праворуч на вузеньку просіку.

Екіпаж звернув на нерозчищену просіку, а потім виїхав на галявину. На її дальньому краї стояв іще один екіпаж. Хоч Анатоль і знав, кого він зустріне, його аж пересмикнуло, коли він упізнав родинний герб Віктора Константа, графа Турмалінського, із золотистим гребінцем на чорному тлі. Двійко гнідих, накриті попонами і з шорами на очах, нетерпляче били копитами тверду холодну землю. Поруч стояла купка чоловіків.

Денарно вибрався першим, а потім — Паскаль з пістолетним ящиком. Останнім з екіпажа вийшов Анатоль. Навіть на відстані, серед однаково вдягнених поплічників, він негайно впізнав Константа. Здригнувшись від огиди, він упізнав також чоловіка з виразками на шкірі, що напав на нього вночі в Пасаж де Панорама після заворушень в оперному театрі. Біля нього стояв опецькуватий, схожий на п’яницю старий солдат у старезному наполеонівському плащі. Його зовнішність теж видалась Анатолеві знайомою.

Анатоль відсапнув. Хоча Віктор Констант не йшов йому з голови відтоді, як він зустрів і покохав Ізольду, двоє чоловіків не зустрічалися з того дня в січні цього року, коли вперше й востаннє посварились.

Анатоль сам здивувався силі тієї люті, котра зненацька охопила його. Він стиснув важкі, наче гирі, кулаки. Ситуація потребувала холодного розуму, а не імпульсивного бажання помститися. Та раптом ліс видався Анатолеві маленьким-маленьким. Голі стовбури буків немов почали обступати його зусібіч.

Перечепившись через коріння, що стирчало з землі, Анатоль ледь не впав.

— Спокійно, Верньє, — пробурмотів Ґабіньйо.

Анатоль зібрав до купи думки, спостерігаючи, як Денарно йде до Константа та його людей, а за ним поспішає Паскаль, несучи в руках пістолетний ящик, здалеку схожий на дитячий гробик.

Секунданти привітались, коротко й різко вклонившись один одному, а потім пішли в дальній кінець галявини. Анатоль відчував, що Констант не зводить з нього своїх крижаних, пронизливих, як стріли, очей. Він помітив також, що його супротивник виглядає зле. Потім вони рушили до центру галявини, неподалік від того місця, де напередодні Паскаль улаштував імпровізований тир, і відрахували потрібну кількість кроків від того місця, з якого слід було цілитись. Паскаль і слуга Константа позначили місце, забивши в мокру землю два кілки.

— Як ви себе почуваєте? — прошепотів Габіньйо. — Може, принести…

— Не треба, — швидко відказав Анатоль. — Мені нічого не потрібно.

Денарно повернувся.

— На жаль, я забув жереб для пістолетів. — Він заспокійливо поплескав Анатоля по плечу. — Утім, це не надто важить, я певен. Найголовніше — не пістоль, а добре прицілитись.

Анатолеві здавалося, що це йому сниться. Усе довкола було змазаним, приглушеним, таким, що відбувається не з ним, а з кимось іншим. Анатоль знав: його має насторожити те, що йому, можливо, доведеться скористатися пістолетом супротивника, але він наче заціпенів.

Дві групи підійшли ближче одна до одної.

Денарно зняв з Анатоля плащ. Секундант Константа зробив те саме зі своїм підопічним. Анатоль побачив, як Денарно навмисне обмацав кишені піджака Константа, кишені його жилетки, у яких не мусило бути іншої зброї, а також записників чи паперів, що могли б стати захисним щитом від кулі.

Денарно ствердно кивнув.

— Нічого зайвого.

Анатоль підняв руки, і секундант супротивника також обшукав його. Він відчув, як той витяг з його кишені годинник і відстебнув від його ланцюжка.

— Новий годинник, мосьє? Та ще й із монограмою. Прекрасна робота!

Анатоль упізнав цей хрипкий голос. Він належав чоловікові, котрий поцупив у нього батьків годинник під час нападу в Парижі. Верньє стиснув кулаки й ледь утримався, щоб не збити нахабу з ніг одним ударом.

— Не чіпай! — злісно прошипів він.

Слуга зиркнув на свого хазяїна, знизав плечима та відійшов.

Анатоль відчув, як Денарно взяв його за лікоть і підвів до одного з кілків.

— Верньє, ось ваша позначка.

Я не маю права схибити.

Йому дали пістоль. Він був важкий і холодний, набагато елегантніший за ті пістолі, що належали його покійному дядькові. Ствол був довгий і полірований, а на руків’ї — вигравіювані ініціали Константа.

Раптом Анатолеві здалося, що він дивиться на себе з величезної висоти. Він побачив чоловіка, дуже схожого на нього, з таким самим чорним, як смола, волоссям, такими самим вусами, блідим обличчям і носом, кінчик якого почервонів від холоду.

Навпроти нього, на відстані кільканадцяти кроків, Анатоль побачив іншого чоловіка — дуже схожого на того, котрий переслідував його з Парижа до самісінького півдня Франції.

Аж раптом звідкись іздалеку долинув голос. Розв’язка мала настати раптово й занадто швидко.

— Ви готові, панове?

Анатоль кивнув. Констант теж.

— По одному пострілу на кожного.

Анатоль підняв руку. Констант зробив те саме.

І той самий голос скомандував:

— Вогонь!

Анатоль утратив здатність усвідомлювати те, що відбувається. Він наче не бачив прицілу, не відчував запахів, не чув звуків. Він відчув цілковитий брак будь-яких емоцій. Йому здалося, що він нічого не зробив,(але м’язи його руки скоротилися, палець зігнувся, натискаючи на курок, і клацнула собачка. Анатоль побачив, як на поличці спалахнув порох, і в холодному повітрі квіткою розцвіла хмаринка диму. — Звуки двох пострілів відлунням прокотилися по просіці. З вершечків навколишніх дерев злетіли переполохані птахи й панічно шугонули геть.

Анатолеві раптом забракло повітря. Ноги його підломились. Він упав коліньми на тверду землю, думаючи про Ізольду й Леоні, а потім у його грудях розпливлося тепло, наче він лежав у ванні, а в його несподівано захололе тіло просочувалася гаряча вода. «Його поранено?» Наче голос Габіньйо. А може, й не Габіньйо.

Навколо нього зібралися темні постаті, уже нерозрізненні— чи то Денарно, чи то Ґабіньйо, просто ліс чиїхось ніг у чорних та сірих брюках, руки — в хутряних рукавичках, на ногах — важкі черевики. Раптом Анатоль почув якийсь звук. Несамовитий вереск, що донісся до нього через холодне повітря. Хтось із розпачем і болем вигукнув його ім’я.

Анатоль важко повалився набік. Йому здалося, що то кликала його Ізольда. Утім, водночас він збагнув, що решта присутніх теж почули цей крик. Натовп, що оточив його, розступився й позадкував — якраз достатньо, щоб Анатоль побачив, як до нього біжить Ізольда, вискочивши з-за дерев, а слідом за нею — Леоні.

— Ні! Анатолю, ні! — кричала Ізольда. — Ні!

Цієї миті його увагу привернуло дещо інше, якраз, на периферії його зору. В очах у нього почало темніти. Анатоль спробував сісти, але відразу ж скорчився від різкого, як після удару ножем, болю в боку. Він простяг руку, однак вона обм’якла, і він відчув, що знову падає на землю.

Усе зарухалось якось дуже повільно. Анатоль збагнув, що мало відбутися. Спочатку він не повірив побаченому. Денарно ж перевіряв Константа, щоб у того не було іншої зброї! Мусив бути один постріл на кожного — і тільки один. Проте на його очах Констант кинув дуельний пістоль додолу й натомість видобув із кишені ще один пістоль, такий маленький, що він запросто поміщався на його долоні. Його рука описала дугу, здіймаючись угору, він повернувся праворуч і вистрілив.

У Константа виявився другий пістолет. А мусив бути лишень один.

До Анатоля повернувся голос, і він закричав. Проте було надто пізно.

Тіло Ізольди завмерло, на мить наче повиснувши в повітрі, а потім сіпнулось назад від удару кулі. Її очі широко розчахнулися — спочатку від подиву, потім — від шоку й болю. Анатоль побачив, як вона впала на землю. Упала, як і він.

Крик розпачу вирвався з грудей Анатоля. Усе довкола враз перетворилося на хаос, на волаючий пекельний гармидер. І йому здалося, що в самісінькому центрі цього пекла почувся чийсь сміх. Зір його затьмарився, біле змінилось на чорне, і світ утратив свої барви.

Це був останній звук, почутий Анатолем. А за мить темрява поглинула його.

РОЗДІЛ 82

Несамовитий зойк розчахнув повітря. Леоні почула його, але не відразу збагнула, що то кричала вона сама.

На мить вона аж прикипіла до місця, не вірячи власним очам. Їй здалося, що вона бачить перед собою театральну сцену, малюнок чи фото з позбавленими життя й руху застиглими образами живих людей.

Та раптом увірвався реальний світ — різко та грубо. Леоні розпачливо подивилась на темну галявину, і сенс того, що відбулося, кривавим відбитком закарбувався в її свідомості.

Он — Ізольда. Вона лежить на вологій землі, і на її сірій сукні розпливлася кривава пляма.

Трохи далі — Анатоль. Його обличчя спотворила гримаса болю, він натужно намагається спертись на руку, проте безсило падає на землю. Над ним схиляється Габіньйо.

А найбільший удар для неї — це обличчя вбивці. Чоловік, якого так боялась Ізольда й котрого так ненавидів Анатоль, постав перед очима Леоні чітко й виразно.

Вона враз похолола, і мужність полишила її.

— Ні, — прошепотіла вона. — Не може бути!

Відчуття провини, гостре, як скло, прохромило її свідомість. Приниження та гнів накотились на неї, наче річка, що прорвала береги. Тут, за кілька кроків від неї, стояв чоловік, котрий заволодів її думками, про котрого вона мріяла ввесь час відтоді, як повернулася з Каркасона.

Убивця Анатоля. Переслідувач Ізольди.

Невже це вона вивела його на них?!

Леоні підняла вище лампу, щоб роздивитися герб на екіпажі, що стояв неподалік, хоча їй не потрібно було додаткових підтверджень, що це — саме той чоловік. Лють, несамовита й усеохопна, опанувала її. Забувши про власну безпеку, Леоні кинулась на галявину, туди, де купка чоловіків стояли біля Анатоля й Габіньйо.

Лікаря наче паралізувало. Шокований тим, що сталося, він цілком утратив здатність діяти. Він повільно, хитаючись, підвівся й ледь не впав. Потім дикими очима зиркнув на Віктора Константа та його поплічників, кинув ошелешений погляд на Шарля Денарно, котрий перевірив пістолі й оголосив, що умови дуелі було дотримано.

Леоні спочатку підбігла до Ізольди. Кинувшись поруч із нею на землю, вона підняла її плащ. Його сіра матерія з лівого боку була просякнута яскраво-червоною кров’ю. Кривава пляма розпливлась як величезна й страшна оранжерейна квітка. Леоні скинула рукавичку, закотила Ізольді рукав і помацала пульс. Він був, але слабкий. Якась кволенька жаринка життя ще жевріла. Швидко пробігшись руками по тілу Ізольди, Леоні пересвідчилась, що куля влучила їй у руку. Якщо вона не втратить багато крові, то виживе.

— Докторе Габіньйо! Мерщій сюди! — вигукнула вона. — Паскалю, допоможи!

Її думки враз перекинулись на Анатоля, і вона стривожено глипнула на нього. Легкий іній довкола його рота й носа, ледь видимий у сутінках, уселив у Леоні надію, що братова рана є не смертельною.

Підвівшись, вона рушила до Анатоля.

— Я буду вдячний вам, мадемуазель Верньє, якщо ви залишитесь там, де стоїте. І вам також, Габіньйо.

Зачувши голос Константа, Леоні заклякла на місці. Тільки зараз збагнула вона, що він і досі тримав пістоль у витягнутій руці, не знімаючи пальця з курка, готовий вистрелити будь-якої секунди. І то був не дуельний пістоль. Леоні впізнала «Ле Протектор», пістолет, що легко вміщався в кишені чи дамській сумочці. Саме такий був у її матері.

У Константа в пістолеті ще лишалися набої.

Леоні ненавиділа себе за те, що у своїх фантазіях уявляла, як цей чоловік шепоче їй на вухо всілякі милощі та приємності. За те, що безсоромно й бездумно заохочувала його до залицяння.

І привела його сюди.

Вона понад силу стримала свої емоції. Гордо підвівши голову, дівчина глянула вбивці просто у вічі.

— Це ви, мосьє Констант, — мовила вона, і його ім’я було їй як гидотна отрута на вустах.

— Здрастуйте, мадемуазель Верньє, — відповів він, наставивши пістолет на Габіньйо та Паскаля. — Яка несподівана та приємна зустріч! А я й не гадав, що у Верньє вистачить розуму піддати вас таким жахливим випробуванням.

Леоні кинула швидкий погляд на Анатоля, що лежав на землі, а потім знову втупилася в Константа.

— Я прийшла сюди сама, — сказала вона.

Констант різко кивнув. Його слуга виступив уперед, а за ним — брудний та огидний солдат, у якому Леоні впізнала ту саму істоту, що вперто стежила за нею своїми нахабними очиськами в середньовічному Сіте в Каркасоні. Із відчаєм збагнула вона, наскільки добре й ретельно Констант усе спланував.

Ці двоє схопили Габіньйо, заламали йому руки за спину й кинули, наче мішок, на землю. Леоні почула хряскіт скла й шипіння вогню на вологому листі — то нападники розбили лампу, що була в лікаря. Не встигла вона бодай оговтатись, як вищий і дужчий зі слуг вихопив з-під пальта пістолет, приставив його до скроні Ґабіньйо й натиснув на курок.

Силою пострілу лікаря аж підкинуло вгору. Потилиця його розкололась і забризкала вбивцю кров’ю та друзками кісток. Тіло Габіньйо сіпнулося, скорчилось і завмерло.

Як мало треба, щоб убити людину, вирвати душу з її тіла, — блискавкою промайнуло у свідомості Леоні. Вона перелякано затулила рукою рота, але, відчувши несподіваний напад нудоти, перегнулась, і її вирвало.

Краєчком ока вона помітила, як Паскаль зробив невеличкий крок назад, потім іще один. Леоні не могла повірити, що він збирається тікати, бо ніколи раніше цей служник не давав приводу ставити під сумнів його вірність, але що ж наразі він збирається робити?

Спостерігши її погляд, Паскаль ледь помітним кивком голови дав їй знати про свій справжній намір.

Леоні випрямилася й обернулась до Шарля Денарно.

— Мосьє, — сказала вона гучно, намагаючись відволікти увагу, — я здивована тим, що ви виявились поплічником цього чоловіка. Ви підете під суд, коли люди дізнаються про вашу підлу поведінку.

Денарно поблажливо посміхнувся.

— Дізнаються від кого, мадемуазель Верньє? Із чиїх вуст? Тут лише ми, і більше нікого немає.

— Припніть язика, — наказав Констант.

— Отже, вам начхати на вашу сестру, — викличним тоном вела далі Леоні, — на родину, репутацію якої ви зганьбите своєю негідною поведінкою?

Денарно ляснув себе по кишені.

— Голос грошей звучить гучніше й довше!

— Облиште, Денарно!

Леоні зиркнула на Константа й уперше побачила, що в нього безперестанно тіпається голова, наче йому важко контролювати свої рухи.

Раптом вона помітила, як нога Анатоля судомно смикнулась.

Невже він живий? Величезне полегшення бульбашкою піднялось у її душі, проте бульбашка враз луснула та змінилася страхом. Якщо він живий, то лишатиметься таким доти, доки Констант гадатиме, що він мертвий.

Настала ніч. Хоча лікареву лампу розбили, проте лишались інші ліхтарі, і вони кидали мерехтливі острівці світла на холодну землю.

Леоні зважилась і підступила до чоловіка, до котрого, як їй здавалось, у неї колись виникло щось схоже на кохання.

— А чи варто, мосьє? Варто було накликати на себе довічне прокляття? І навіщо, заради чого? З ревнощів? Із бажання помститися? Зрозуміло, що зовсім не честь керувала вами. — Леоні зробила ще один крок, цього разу — трохи вбік, щоб затулити собою Паскаля. — Дайте мені змогу подбати про мого брата. Та про Ізольду.

Тепер вона стояла досить близько, щоб побачити на обличчі Константа презирливий вираз. Вона ніяк не могла повірити, що ці риси колись могли видатись їй вишуканими та шляхетними. Бо насправді він був бридкий, зі спотвореним жорстокістю ротом, а злі очі скидалися на два маленькі ґудзики. Констант викликав у неї огиду.

— Навряд чи ви зараз у тій ситуації, щоб наказувати мені, мадемуазель Верньє. — Він повернувся та глянув на Ізольду, котру було ледь видно під сірим плащем. — Гидотна шльондра! їй вистачило й одного пострілу. Шкода, що вона не встигла постраждати так, як вона змусила страждати мене!

Леоні безстрашно витримала пронизливий погляд його блакитних очей.

— Ізольда тепер поза вашою владою, — мовила вона, збрехавши легко й невимушено.

— Вибачте, мадемуазель Верньє, але дозвольте вам не повірити. До того ж я не бачу жодної сльозинки на вашому личкові. — Констант зиркнув на тіло Ґабіньйо. — Ви маєте сильні нерви, але мені чомусь не віриться, що ви така бездушна.

Він замовк, наче готуючись зробити завершальний удар. Леоні відчула, як напружилось її тіло, гадаючи, що тепер куля неодмінно знайде і її. Водночас вона бачила, що ще трохи — і Паскаль буде готовий діяти. Їй довелося докласти значних зусиль, аби не подивитись у його бік.

— Загалом, — сказав Констант, — своєю вдачею ви нагадуєте мені вашу матір.

Усе довкола раптом завмерло, наче всьому світові забило дух. Заклякло все — і білі хмаринки в майже чорному небі, і шум вітру в голому гіллі дерев, і шерхіт кущів ялівцю. Нарешті до Леоні повернувся дар мови.

— Про що ви говорите? — спитала вона. Здавалося, кожне її слово важким кавалком свинцю зривалося з вуст і падало на холодну землю.

Леоні майже фізично відчула злостиву радість, що охопила Константа. Він випромінював її, і своїм запахом вона скидалася на сморід свинарника — різкий, нестерпно-осоружний.

— А хіба ви й досі не знаєте, яке лихо спіткало вашу матусю?

— Що ви хочете цим сказати?

— Ну, у Парижі про це тільки й теревенили, — відповів Констант. — Наскільки мені відомо, то було одне з найзагадковіших та найжахливіших убивств, які останнім часом доводилось розслідувати отим недолугим телепням-жандармам із восьмого округу.

Леоні відсахнулася, наче він її вдарив.

— Її вбили?

Зуби Леоні почали цокотіти. З багатозначного мовчання Константа вона відчула, що той каже правду, але її розум відмовлявся це сприймати. Якби Леоні усвідомила сказане, вона б знепритомніла й повалилася на землю. А ввесь цей час Анатоль та Ізольда спливали кров’ю та слабнули.

— Я вам не вірю, — нарешті понад силу спромоглася вимовити дівчина.

— Та ні, вірите, мадемуазель Верньє, вірите. З ваших очей бачу, що вірите. — Констант опустив руку, на хвилю відводячи пістолет від Леоні. Вона відчула, як позаду неї заворушився Денарно, підходячи ближче й перекриваючи їй шлях. А Констант рушив до неї, швидко зменшуючи відстань між ними. Раптом краєм ока Леоні помітила, що Паскаль пригнувся й вихопив з ящика заряджені пістолети, які вони з Анатолем узяли з дому.

— Пригніться! — крикнув він їй.

Не вагаючись ані миті, Леоні кинулась на землю, і над її головою просвистіла куля.

Уражений у спину, Денарно впав.

Констант зреагував миттєво, вистреливши в темряву, проте схибив. Леоні почула, як Паскаль прокрадається крізь кущі, обходячи Константа ззаду.

За наказом Константа старий солдат рушив до того місця, де лежала Леоні. Другий, стріляючи навмання, побіг до краю галявини, туди, де зник Паскаль.

— Він десь тут! — гукнув він своєму хазяїну.

Констант знову вистрелив. І знову схибив.

Раптом Леоні, лежачи долі, відчула, як під чиїмись ногами задвигтіла земля, і почулися крики: «Стійте! Стійте!»

То з темряви кричала Маріета й інші слуги. Примруживши очі, Леоні побачила мерехтіння кількох ліхтарів. Погойдуючись у темряві, вони швидко наближались і збільшувались. Потім у дальньому кутку галявини вискочив із заростів хлопчик Еміль, син садівника. В одній руці він тримав палаючий смолоскип, а в другій — палицю.

Леоні побачила, що Констант швидко оцінив ситуацію й вистрілив, однак хлопчина зреагував швидше та сховався за стовбур дерева. Констант прицілився й іще раз вистрілив у темряву. А потім, із перекошеним від люті обличчям, повернувся до Анатоля та всадив йому в спину дві кулі.

— Ні! — несамовито заволала Леоні й поповзла навколішки по холодній землі туди, де лежав її брат. — Ні!

Слуги, яких було десь чоловік вісім, разом з Маріетою кинулися вперед.

Констант не став погіршувати своє становище. Кинувши плаща на землю, він хутко рушив у пітьму, туди, де, готовий від’їхати будь-якої миті, стояв його фіакр.

— Без свідків, — коротко наказав він.

Не кажучи ні слова, його слуга обернувся й вистрелив у голову старому солдатові. На мить його обличчя відобразило неймовірний подив і отетеріння. Він опустився на коліна й упав навзнак.

І цієї миті з темряви виступив Паскаль і вистрелив із другого пістоля. Леоні побачила, як Констант хитнувся, ноги його підломились, але він устояв і покульгав далі через галявину. Крізь гармидер і хаос вона почула, як гупнули дверцята, брязнула упряж, і екіпаж зник у темному лісі, рушивши в напрямку тильних воріт.

Маріета вже клопоталася біля Ізольди. Паскаль підбіг до неї й теж схилився над пораненою. Леоні схлипнула й, заледве підвівшись, продибала кілька ярдів, що відокремлювали її від брата.

— Анатолю, — прошепотіла вона. Обхопивши брата рукою за широкі плечі, вона стала трусити його, неначе намагаючись розбудити. — Анатолю, благаю тебе!

Проте він був безмовний і непорушний.

Леоні вхопила брата за цупкий плащ і перевернула горілиць. Їй забило дух. Як багато крові натекло під ним на землю, які страшні рани там, куди влучили кулі! Однією рукою вона взяла його під голову, а другою змахнула з чола пасмо чорного волосся. У широко розплющених очах Анатоля не було ні краплиночки життя.

РОЗДІЛ 83

Після того як Констант утік, галявина швидко спорожніла. За допомогою Паскаля Маріета відвела ледь притомну Ізольду до екіпажа Денарно, щоб відвезти її додому. Хоча рана на її руці й не була серйозною, вона втратила чимало крові. Ізольда дала себе відвести, проте, схоже, нікого не впізнавала й нічого довкола себе не помічала. Вона ще перебувала в цьому світі, але скоріше тілесно, а не душевно.

Леоні змерзла й тремтіла; її волосся й одіж набрали запаху крові, пороху та сирої землі, але вона відмовлялася покинути Анатоля. Син садівника й конюхи змайстрували імпровізовані ноші зі своїх пальт і палиць, поклали на них Анатоля й понесли назад до будинку, освітлюючи собі дорогу смолоскипами, що яскраво палали в холодному нічному повітрі. Леоні знесилено пленталась позаду, як єдина жалібниця на цьому неоголошеному похороні.

За ними несли труп доктора Габіньйо. Щоб перевезти тіла старого солдата та зрадника Денарно, послали за візком.

Новина про трагедію, що спіткала маєток Домен де ля Кад, стала відомою ще до того, як Леоні встигла повернутися до будинку. Паскаль відправив посланця в Рен-ле-Шато, щоб той сповістив панотця Беренже Соньєра про страхіття й попрохав його приїхати. Маріета послала людину до Рен-ле-Бена за жінкою, котра зазвичай сиділа з тими, хто помирав, та вбирала померлих до похорону.

Мадам Сен-Люп прибула разом із маленьким хлопчиком, котрий тягнув бавовняну сумку, удвічі більшу за нього. Коли Леоні, отямившись, хотіла була домовитися з нею за оплату, то жінка сказала, що за це вже потурбувався її сусід, мосьє Беяр. Його доброта й щедрість викликали сльози на очах Леоні, у яких, здавалось, уже не лишилося сліз.

Тіла поклали в маленькій їдальні біля кухні. З мовчазним подивом дивилась Леоні, як мадам Сен-Люп налила у фарфорову миску води з пляшки, що її вона принесла з собою.

— Це свята вода, — стиха пояснила жінка, відповідаючи на німе запитання Леоні. Зануривши в миску гілочку самшиту, вона запалила кожному по свічечці й заходилася читати молитви за померлих.

Хлопчик смиренно опустив голову. «Святий Отче, прийми душу раба твого…»

Коли слова молитви, у яких змішалася стара церковна традиція з традицією новою, дісталися її свідомості, Леоні не відчула нічого. Не було ані благодаті, що спускається на землю, ані відчуття миру та спокою через смерть Анатоля, ані божественного світла, що входить у тіло померлого й поєднується з його душею. Не було в словах старої жінки ні поетичності, ні втіхи — лише відлуння страшної втрати.

Мадам Сен-Люп зупинилась. Потім, кивнувши хлопчикові, щоб той передав їй ножиці, почала зрізати ними просяклу кров’ю одіж Анатоля. Одяг був зашкарублим і брудним, і тому знімати його було важко.

— Візьміть, мадемуазель, — жінка подала Леоні два конверти, що їх знайшла в кишенях Анатоля. Один з них, зі срібно-чорним гербом, був від Константа, на другому ж, нерозпечатаному, виднівся паризький поштовий штемпель. Краї обох конвертів були іржаво-червоними від крові та мали наче вишитий зубчастий візерунок.

Леоні розпечатала другий конверт. Це було офіційне повідомлення з жандармерії восьмого округу, яке сповіщало Анатоля про вбивство його матері в ніч на неділю 20 вересня. Вбивцю й досі не знайшли. Лист був підписаний інспектором Туроном і перенаправлявся через кілька адрес, аж поки не знайшов Анатоля в Рен-ле-Бені.

Лист рекомендував йому зв’язатися з поліцією за першої-ліпшої нагоди.

Леоні зіжмакала аркуш своєю змерзлою рукою. Вона ні на мить не сумнівалась у правдивості жорстоких слів Константа, що їх він кинув їй у лице на галявині ще годину тому, проте лише зараз, побачивши чорні літери офіційного повідомлення на білому аркуші, цілком збагнула реальність того, що сталося з її матір’ю. Її вбили. Ще місяць тому.

Серце Леоні стислося, коли вона подумала про те, що її матір ніхто не відспівав, ніхто не оплакав, ніхто не поховав. Тепер, коли Анатоль загинув, їй доведеться все це робити самій. Бо більше нікому.

Мадам Сен-Люп стала мити тіло, витираючи Анатолеві обличчя й руки з такою ніжністю, що Леоні боляче було на це дивитися. Нарешті жінка витягла кілька лляних простирадл, жовтуватих і заштопаних чорними нитками, наче їх багато разів використовували раніше.

Леоні вже не могла на все це дивитися.

— Покличете мене, коли приїде панотець Соньєр, — сказала вона, виходячи з кімнати й залишаючи жінку саму з її сумною та похмурою роботою — зашивати Анатоля в саван.

Поволі, наче її ноги були налиті свинцем, піднялася Леоні сходами й рушила до кімнати Ізольди. Коло своєї пані сиділа Маріета. З містечка прибув якийсь невідомий Леоні лікар у високому циліндрі та скромному костюмі зі стоячим комірцем. Супроводжувала його статечна медсестра в накрохмаленому фартуху. Вони були членами постійного персоналу водолікарні, і їх теж викликав мосьє Беяр.

Коли Леоні ввійшла до кімнати, лікар якраз наказав дати пораненій заспокійливий засіб. Сестра закатала Ізольді рукав і встромила голку товстого сріблястого шприца в її тоненьку руку.

— Як вона? — спитала Леоні служницю.

Маріета скрушно похитала головою.

— Намагається не покинути нас, мадемуазеле.

Леоні підійшла ближче до ліжка. Навіть її недосвідченому оку було видно, що Ізольда висить між життям і смертю. Її охопила жорстока всепоглинаюча лихоманка. Дівчина сіла на ліжко й узяла тітчину руку. Простирадла під Ізольдою геть промокли, і їх замінили. Сестра накладала пораненій на лоба смужки холодної лляної тканини, але вони охолоджували палаючу шкіру лише на якусь мить.

Коли заспокійливі ліки подіяли, лихоманка змінилась на холод, і все тіло Ізольди почало здригатися під ковдрою так, наче виконувало танок святого Вітта.

Жахливі спогади про вбивства, свідком яких Леоні нещодавно стала, поволі витісняв страх за здоров’я Ізольди. І цей страх, страх нової втрати, загрожував доконати її психіку. Мати загинула, Анатоль убитий, життя Ізольди та її ненародженої дитини висить на волосинці.

Зійшов місяць. Незабаром настане День усіх святих.

Невдовзі по тому, як годинник пробив одинадцяту, у двері постукали, і до кімнати ввійшов Паскаль.

— Мадемуазеле Леоні, — сказав він стишеним голосом. — Там до вас прийшли… на вас чекають чоловіки.

— Священик? Панотець Соньер? — спитала вона.

Паскаль похитав головою.

— Мосьє Беяр. А також поліція.

Попередивши доктора й пообіцявши Маріеті, що повернеться, тільки-но зможе, Леоні залишила кімнату й пішла слідом за Паскалем по коридору. Біля сходів вона зупинилась і глянула вниз на зібрання чорних циліндрів і плащів у залі. Двоє чоловіків були у формі паризьких жандармів, а третій — у її поношеному провінційному різновиді. І серед цього лісу темного та строгого вбрання вирізнялися світлий костюм і знайома тендітна постать.

— Мосьє Беяр! — скрикнула Леоні й, кинувшись униз по сходах, підбігла до старого та взяла його за руку. — Я рада, що ви тут. — Вона подивилась на нього. — Анатоль…

Голос Леоні затремтів та обірвався. Вона була не в змозі вимовити страшні слова.

Беяр кивнув.

— Я прийшов віддати останню шану, — сказав він офіційним тоном, а потім стишив голос, щоб не почули його супутники. — А як мадам Верньє? Як вона почувається після такого нещастя?

— Дуже кепсько. Правду кажучи, стан її психіки наразі викликає в лікаря більше занепокоєння, аніж її рана. Хоча куля зачепила лише м’які тканини руки, важливо зробити геть усе, щоб запобігти зараженню крові. — Леоні різко перервалась; до неї лише зараз дійшов сенс того, що сказав мосьє Беяр. — Ви знали, що вони побрались? — ошелешено прошепотіла вона. — Але ж як? Я не говорила вам про це…

Беяр притиснув до своїх губів палець.

— Це не та розмова, яку слід вести в такий час і в такій компанії. — Він усміхнувся їй, а потім заговорив голосніше. — Мадемуазель Леоні, випадково сталося так, що я та ці мосьє одночасно з’явилися на під’їзній алеї маєтку Домен де ля Кад. Це чистий збіг обставин.

Молодший із двох співробітників поліції зняв циліндр і виступив уперед. Під очима в нього розпливлися чорні кола, наче він не спав кілька днів.

— Інспектор Турон, — відрекомендувався він, простягаючи руку. — З Парижа, з відділку поліції восьмого округу. Мої співчуття, мадемуазель Верньє. До того ж я, на жаль, приніс вам сумну звістку. А ще гірше те, що ця звістка не є новою. Кілька тижнів розшукував я вашого брата; щоб повідомити йому, і вам також про те, що…

Леоні дістала з кишені листа.

— Не переймайтеся, пане інспектор, — похмуро сказала вона. — Я вже знаю про смерть своєї матері. Цей лист надійшов учора, крім того, украй заплутаним маршрутом. А ще сьогодні ввечері Вік…

Вона замовкла, не бажаючи вимовляти його ім’я.

Очі Турона звузились.

— Вас із братом було надзвичайно важко знайти, — сказав він.

Леоні не проминула спостерегти кмітливість і розум під непоказною зовнішністю та виснаженим виглядом інспектора.

— А у світлі… у світлі сьогоднішньої трагедії в мене виникає закономірне запитання: а чи не було вбивство в Парижі, скоєне місяць тому, якимось чином пов’язане з тим, що сталося сьогодні ввечері?

Леоні метнула швидкий погляд на мосьє Беяра, а потім на старшого чоловіка, що стояв поруч із Туроном. Його волосся вже торкнулася сивина, і він мав кремезну статуру, властиву чоловікам з півдня Франції.

— До речі, ви не познайомили мене з вашим колегою, інспекторе Турон, — мовила Леоні, намагаючись трохи відтягнути офіційний допит.

— Перепрошую, — озвався Турон. — Знайомтесь: інспектор Бушу з жандармерії Каркасона. Бушу допомагав мені встановити ваше місцезнаходження.

Леоні глипнула на одного з поліціянтів, потім на другого.

— Я не розумію, інспекторе Турон. Ви надіслали листа з Парижа, проте однаково приїхали сюди власного персоною? І зараз ви тут. Чому так?

Двоє чоловіків перезирнулись.

— Даруйте, панове, — мовив Одрік Беяр тихим голосом, тон якого, проте, був беззаперечним. — Дозвольте запропонувати вам продовжити цю розмову в більш конфіденційній обстановці.

Леоні відчула, як пальці Беяра торкнулись її руки, та зрозуміла, що їй треба проявити ініціативу.

— У вітальні розтоплено камін, — сказала вона.

Невеличка група перетнула схожу на шахівницю залу, і Леоні поштовхом розчинила двері.

Пам’ять про Анатоля, яку зберігала вітальня, була такою сильною, що Леоні мимоволі зупинилась. Перед її уявним поглядом постав брат. Він грів біля каміна спину, піднявши фалди фрака; його намащене волосся блищало в мерехтливому світлі вогню. Потім вона уявила його з цигаркою в руках коло вікна; він стоїть і розмовляє з доктором Габіньйо під час званої вечері. Або ж поблизу картярського столу, де він, схилившись, спостерігає, як вони з Ізольдою грають в «очко». Здавалось, Анатоль зжився з самою структурою цієї кімнати, хоча Леоні помітила це лише зараз.

Мосьє Беяр показав себе як господар, запросивши поліціянтів сідати, а Леоні він провів до фотеля, куди дівчина радше не сіла, а лягла. Сам же Беяр став позаду неї.

Турон стисло виклав низку подій — від убивства Маргарити Верньє 20 вересня та знайдення тіла до тих невеличких результатів слідства, що привели до Каркасона, а звідти — до Рен-ле-Бена.

Леоні слухала слова інспектора так, наче вони долітали звідкись іздалеку. Вони не проникали в її свідомість. Навіть попри те, що Турон розповідав про її матір (а вона любила свою матір), утрата Анатоля спорудила навколо серця дівчини високий кам’яний мур, що не пропускав жодних інших емоцій. Ще буде досхочу часу посумувати й погорювати за Маргаритою. І за привітним та шляхетним лікарем також. Утім, наразі ніщо й ніхто не займав її свідомості, окрім Анатоля й обіцянки, яку вона дала своєму братові, — захищати його дружину й дитину.

— Отже, — сказав на завершення Турон, — швейцар зізнався, що йому платили за передачу будь-якої кореспонденції. Служниця з квартири Дебюссі підтвердила, що вона теж бачила якогось чоловіка, котрий тинявся на Рю де Берлін за кілька днів до і кілька днів після… після інциденту. — Турон на мить замовк. — Дійсно, якби ваш брат не написав листа своїй матері, то ми б і досі вас не знайшли.

— Ви з’ясували особу того чоловіка? — поцікавився Беяр.

— Тільки візуально. Відразливий тип. Грубе червоне обличчя, майже лиса у виразках голова.

Леоні мимовільно сіпнулася. Три пари очей ураз утупилися в неї.

— Ви його знаєте? — спитав Турон. Їй негайно пригадався цей чоловік. Ось він притиснув дуло пістолета до скроні Габіньйо, ось натиснув на курок. Ось скалки черепа та кров забризкують убивцю та землю довкола.

Леоні набрала повні груди повітря й опанувала себе.

— Це слуга Віктора Константа, — сказала вона.

Турон перезирнувся з Бушу.

— Граф Турмалінський?

— Перепрошую?

— Це той самий чоловік — що Констант, що граф Турмалінський. Він змінює ім’я залежно від обставин і компанії, у якій перебуває.

— Він дав мені свою візитівку, — сказала Леоні глухим чужим голосом. — Там написано: Віктор Констант.

Вона відчула, як Беяр підбадьорливо потиснув її плече.

— Граф Турмалінський проходить як підозрюваний у цій справі, інспекторе Турон? — поцікавився він.

Турон завагався, а потім, вирішивши, що немає сенсу приховувати, кивнув.

— Ми з’ясували, що він теж вирушив на південь Франції за кілька днів після покійного мосьє Верньє.

Леоні не чула його. Вона думала тільки про те, як тьохнуло її серце, коли Констант узяв її за руку. Як вона приховала його картку й обдурила Анатоля. Як у своїх фантазіях спілкувалася з Константом удень і впускала його у свої мрії вночі.

Це вона вивела його на них. Це через неї Анатоль лежить зараз у їдальні мертвий.

— Леоні, — тихо спитав Беяр. — Чи був Констант саме тим чоловіком, від якого тікала мадам Ізольда? І з яким сьогодні ввечері сеньйор Анатоль стрілявся на дуелі?

— Так, то був він, — вичавила з себе Леоні позбавленим життя голосом.

Беяр пішов у протилежний кінець кімнати до маленького круглого столика з напоями, налив Леоні склянку бренді й повернувся назад.

— З ваших слів, панове, — сказав він, утискуючи склянку в холодні пальці Леоні, — мені ясно, що ви теж знаєте цього чоловіка.

— Так, — підтвердив Турон. — Кілька разів його ім’я спливало під час розслідування, але жодного разу не було достатніх доказів його причетності до цього злочину. Виявилося, що він мав лють на мосьє Верньє та проводив проти нього злостиву й хитру наклепницьку кампанію, але зрештою став менш обережним.

— Або ще нахабнішим, — вставив Бушу. — В одному… е-е-е… чоловічому клубі в каркасонському кварталі Барб стався інцидент, під час якого дівчина зазнала серйозного каліцтва.

— Ми гадаємо, що його дедалі хаотичніша поведінка частково пояснюється швидким прогресуванням його… Його недуги. Вочевидь, вона вже почала вражати його мозок.

Турон замовк, а потім губами позначив слово так, щоб Леоні не почула й не здогадалася.

— Сифіліс.

Беяр вийшов з-за фотеля й сів на канапу поруч із Леоні.

— Розкажіть інспекторові Турону те, що вам відомо, — сказав він, беручи її за руку.

Леоні піднесла склянку до рота й зробила ще один ковток. Алкоголь обпік їй горло, але знищив огидний гірко-кислуватий присмак у роті.

Який тепер сенс щось приховувати?

І вона почала розповідати, нічого не приховуючи, детально розказуючи про все — від поховання на цвинтарі Монмартру до нападу в Пасаж де Панорама, від того моменту, коли вони з Анатолем вийшли з громадського екіпажа на Пляс дю Перу в Рен-ле-Бені — і до кривавих подій на галявині в маєтку Домен де ля Кад.

Березень, вересень, жовтень.

А нагорі Ізольда й досі страждала від запалення мозку, що сталося в неї тієї миті, коли вона побачила, як упав Анатоль.

Образи й думки ковзали поверхнею її свідомості. Повіки її напіврозплющених очей судомно тріпотіли. На коротку радісну мить їй здалося, що вона лежить в обіймах Анатоля, і мерехтливе світло свічки відбивається в його карих очах, але то було лише химерне видіння. З обличчя Анатоля почала швидко облазити шкіра, оголивши череп із вишкіреними зубами та чорними западинами замість очей.

І безперервні приглушені розмови, чийсь шепіт, а потім — лиховісний лункий голос Константа, що врізався в її розпалений і надмірно збуджений мозок. Ізольда відчувала, як кидається й крутиться на подушках, намагаючись викинути це відлуння з голови, але, як наслідок, какофонія лише посилювалась. Чий то голос? Що то за відлуння?

Уві сні вона бачила їхнього сина, що плаче за батьком, якого так ніколи й не бачив; від Анатоля його відокремлює наче товста скляна стіна. Вона гукнула до них обох, але вуста її ворушаться беззвучно, і вони її не чують. Коли ж Ізольда виставила руку, то скло розлетілося на міріади гострих скалок, і вона торкнулася шкіри холодної та твердої, ніби мармур. То були лише статуї.

Спогади, сни, лиховісні передчуття. Мозок, схожий на корабель, що його штормом зірвало зі швартовів і понесло в бурхливе море.

Коли годинник відбивав останні хвилини, що лишилися до півночі, до чаклунської години, зірвався вітер і почав завивати й торохтіти віконницями будинку.

Тривожна ніч. Такої ночі краще залишатись удома.

ЧАСТИНА X

ОЗЕРО

Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 84

31 жовтня 2007 року, середа

Коли Мередіт прокинулась, Хола вже не було поруч.

Простягнувши руку, вона намацала лише місце, де вночі він лежав біля неї. Простирадло було вже холодне, та на подушці ще залишилася заглибина від голови й легкий запах Хола.

Віконниці були зачинені, тому в кімнаті панувала темрява. Мередіт глянула на годинник. Восьма ранку. Жінка здогадалася, що Хол не захотів, аби його побачили кастелянші, а відтак повернувся до своєї кімнати. Її рука мимоволі торкнулася щоки, наче шкіра зберігала пам’ять про його прощальний поцілунок, який вона, звісно, не пам’ятала.

Мередіт трохи полежала, зарившись у ковдру й думаючи про Хола, про те, як приємно відчувати його коло себе та в собі, про емоції, які вона випустила вчора з-під контролю та які потужною хвилею накотилися на неї. Від Хола її гадки поволі перекочували до Леоні, дівчини з каштановим волоссям — іще одного нічного співтовариша.

Я не можу заснути.

Ці невимовлені слова Мередіт почула від тієї дівчини вві сні. Її охопило відчуття жалю й тривоги — може, Леоні чогось від неї хотіла?

Вона зіскочила з ліжка й натягла товсті вовняні шкарпетки, щоб ногам було тепліше. Хол забув свій светр там, де він учора його похапцем скинув, і той лежав, зіжмаканий, на кріслі. Мередіт притулила светр до лиця та вдихнула запах Хола. Потім вона вбралась у спортивні штани, а також одягла Холів светр, що виявився для неї завеликим і бахматим.

Вона зиркнула на портрет. Сіро-коричнева фотографія солдата, прапрадіда Верньє, стирчала там, куди вона її вчора заткнула, — у куточку рамки. Раптом Мередіт відчула, яку її свідомості вимальовується певна перспектива. Хаотичні ідеї, що досі безладно крутились у її голові, протягом ночі набули напрямку й осмисленості.

Щонайперше треба дізнатися, чи був коли-небудь Анатоль Верньє одруженим, хоча про те завдання легше думати, ніж його виконувати. Їй також слід з’ясувати, яким чином він та Леоні Верньє були пов’язані з Ізольдою Ляскомб. Вони мешкали в будинку 1891 року, коли, скоріш за все було зроблено світлину, чи просто приїздили тієї осені погостювати? Як підтвердило її вчорашнє розслідування за комп’ютером, про звичайних людей дізнатися в Інтернеті не так уже й просто. Треба просіювати всілякі генеалогічні сайти, перевіряти прізвища, дати й місця народження, щоб роздобути бодай якусь мізерну інформацію.

Мередіт завантажила комп’ютер і підімкнулася до мережі. Вона розчарувалась, але зовсім не здивувалася, не виявивши від Мері нових звісток, Мередіт швидко набрала ще одного листа до Чепел-Гілл, у якому повідомила новини за останній день і попрохала перевірити ще деяку інформацію. Про Хола вона не написала нічого. Нічого не написала й про Леоні. Немає сенсу давати Мері підстави турбуватися. На завершення вона пообіцяла бути на зв’язку та клацнула на кнопку «НАДІСЛАТИ».

Трохи змерзнувши й відчувши спрагу, Мередіт пішла до ванної набрати води в чайник. Чекаючи, поки закипить вода, вона пробігла очима корінці книжок, що стояли на полиці над бюрком. Її увагу привернула книга, що називалася «Дияволи, злі духи та привиди гірського краю». Вона взяла її й розкрила. Форзац повідомляв, що це — перевидання твору одного місцевого автора, Одріка С. Беяра, котрий мешкав у піренейському селі Лос-Серес і помер 2005 року. Дати першодруку не було, проте, вочевидь, книжка вважалася місцевою класикою. Судячи з відгуків на звороті, цей текст був найповнішим й найавторитетнішим з видань, присвячених піренейському фольклору.

Глянувши на зміст, Мередіт побачила, що розповіді в книзі розділені за районами: Куїза, Кустосса, Дурбан, Еспераза, Фа, Ліму, Рен-ле-Бен, Рен-ле-Шато та Квіян. Ілюстрація, що нею відкривався розділ, присвячений Рен-ле-Бену, являла собою чорно-біле фото Пляс де Дьо Рен, зроблене десь 1900 року, коли ця площа називалася Пляс дю Перу. Мередіт осміхнулась. Усе на світлині видавалося таким знайомим! Вона змогла навіть визначити те саме місце, де стояв її предок, під розлогими вітами платана.

Чайник свиснув і відключився. Мередіт висипала в чашку пакетик гарячого шоколаду, додала дві грудочки цукру, усе це розколотила, а потім умостилася з чашкою у фотелі біля вікна й почала читати.

Розповіді в збірці були приблизно однаковими й незначною мірою відрізнялися від району до району: древні, а може, й тисячолітні міфи про демонів та дияволів, поєднання фольклору з природними об’єктами — Крісло диявола, Рогата гора, озеро диявола — усі ці назви вона вже зустрічала на мапі регіону. Мередіт знову розкрила першу сторінку, ще раз перевіряючи, чи там дійсно немає дати першодруку. Такої інформації там не було. Вона побачила, що остання розповідь стосувалася початку 1900-х, однак, зважаючи на те, що автор помер 2005 року, напрошувався висновок, ідо він записав її з чужих слів і відносно недавно.

Стиль Беяра був чітким, ясним і стислим. Він давав фактичну інформацію з мінімумом емоційного забарвлення. Мередіт відчула захват, знайшовши в книзі цілий розділ про Домен де ля Кад. Ця маєтність перейшла у володіння родини Ляскомбів в епоху релігійних війн — низки конфліктів між католиками й гугенотами впродовж 1562–1568 років. Стародавні роди зазнали поразки й занепали, а їм на зміну прийшли парвеню, вискочки, котрі отримали матеріальну винагороду за свою лояльність католицькому дому Гізи чи кальвіністському дому Бурбонів.

Мередіт читала швидко. Жуль Ляскомб успадкував цей маєток після смерті свого батька 1885 року, а сам помер 1891 року, не залишивши нащадків. Вона посміхнулась — ось іще один фрагмент мозаїки став на своє місце! Із цією думкою Мередіт подивилась на вдову Ляскомба — вічно молоду Ізольду — за склом портрета, поцупленого з холу. Раптом їй пригадалося, що вона не бачила її імені на фамільному склепі родини Ляскомбів-Бусків на цвинтарі в Рен-ле-Бені. Чому?

Іще одна загадка, що потребує перевірки.

Мередіт знову заглибилася в книжку. Беяр перейшов до легенд, безпосередньо пов’язаних із Домен. Виявилося, що багато років ширилися чутки про страшного жорстокого звіра, котрий тримав у панічному страхові околиці Рен-ле-Бена, нападаючи на дітей та селян з віддалених ферм. Загальною рисою всіх цих нападів були сліди від пазурів — три широкі подряпини через усе обличчя. Химерні й незвичні мітки.

Мередіт знову зупинилася, пригадавши про тілесні ушкодження, що їх дістав батько Хола, коли його авто лежало в ущелині на дні річки. А ще їй пригадалася понівечена статуя Марії, установлена на вестготській колоні неподалік від церкви в Рен-ле-Шато. І відразу ж у пам’яті Мередіт зринуло видіння побаченого в кошмарному сні гобелена, що висів над кепсько освітленими сходами; відчуття, що її хтось переслідує, швидкоплинний дотик пазурів та чорного хутра до її рук.

Раз, два, три — вовк!

І справді: на меморіальній дошці в Рен-ле-Бені, встановленої на честь загиблих у Першій світовій війні, було прізвище Сен-Люп, тобто «святий вовк».

Випадковість?

Мередіт підняла руки над головою й потягнулася, намагаючись розігнати кров і позбутися ранкової сонливості та неприємних спогадів про сьогоднішній нічний кошмар, а потім знову заглибилась у книжку. У період між 1870 та 1885 роками трапилося чимало загадкових смертей і зникнень. Потім настав період відносного спокою, який змінився посиленням чуток — починаючи з осені 1891 року й далі, — супроводжуваним дедалі міцнішим переконанням, що потвора, демон з місцевого фольклору, переховується у вестготській гробниці на території Домен де ля Кад. Упродовж наступних шести років сталося кілька несподіваних і загадкових смертей унаслідок чийогось нападу, але 1897 року ці напади раптово припинились. Автор не стверджував, але підводив до думки, що кінець насильству й жаху був якимось чином пов’язаний з тим, що частину будинку знищила пожежа, а саму гробницю було зруйновано.

Мередіт закрила книгу та згорнулася калачиком у фотелі. Посьорбуючи гарячий шоколад, вона намагалась упорядкувати свої думки й нарешті збагнула, що саме не давало їй спокою: досить дивним їй видавалося те, що в праці, присвяченій фольклору та легендам, не було жодної згадки про колоду карт Таро. Під час своїх студій Одрік Беяр не міг не чути про ці карти. У цій колоді не лише знайшов відображення місцевий ландшафт і не лише надзвичайно важливе те, що вона була надрукована підприємством, яке належало родині Бусків. Річ у тім, що в ній віддзеркалився власне той період часу, що його описано в книзі.

Навмисне умовчання?

І раптом до неї знову повернулося це відчуття. Прохолода й раптове ущільнення повітря. Відчуття того, що тут недалеко хтось є — не в кімнаті, але поруч. Відчуття скороминуще, немов дотик.

Леоні?

Мередіт підвелась, відчуваючи, що якась невидима сила притягує її до вікна. Вона витягла довгий металевий шпінгалет, розчинила стулки високого вікна й поштовхом розчинила віконниці, притиснувши їх до стіни. Повітря надворі було холодне, і шкіра Мередіт одразу ж укрилася пухирцями, а очі засльозилися. Заплутавшись у плетиві гілок, у кронах старезних дерев свистів і зітхав вітер. У повітрі відчувалися неспокій, бентежність, воно несло в собі спогади про відлуння музики. Ноти, що їх ніс вітер. Мелодія місцевості.

Глипнувши на територію, що розкинулася перед нею, Мередіт краєм ока помітила якийсь рух. Вона поглянула вниз і помітила, як із затишку будинку вийшла гнучка граціозна постать у плащі з капюшоном.

Мередіт здалося, що вітер зненацька набрав сили, війнув через арковий проїзд, прорізаний у високому самшитовому живоплоті, і понісся до диких луків з високою некошеною травою. На далекому озері він збурив хвильки, що стали хлюпати об берег, а їхні пінисті гребінці вискакували на траву.

Силует фігури тримався в тіні, ховаючись від дедалі прискіпливішого погляду світанкового сонця, промені якого почали то тут, то там пробиватися крізь тоненький серпанок хмаринок, що пливли по рожевому небу. Силует наче ширяв над мокрою травою, укритою тонким шаром роси. Мередіт відчула запах вологої землі, осені, спаленої стерні й багать. І запах кісток.

Мовчки й зачудовано дивилась вона, як постать жінки — а Мередіт ані на мить не сумнівалася, що то була жінка, — рушила до озера. На хвилину вона зупинилась і постояла на невеличкому узвишші над водою.

Зір Мередіт напружився й зосередився, наче об’єктив фотокамери під час зйомок великим планом. Їй здалося, що вона побачила, як капюшон упав з голови дівчини, відкривши її лице. Воно було бліде, бездоганної форми, із зеленими очима, що колись сіяли, як два смарагди. Колись. А тепер то була лише їхня слабка вицвіла подоба. Кучері, схожі на мідні завитки, просвічуючись у сонячних променях, розсипались мантією по тендітних плечах, сягаючи аж вузенької талії. Форма без змісту.

Мередіт здалося, що дівчина теж уважно дивиться їй у вічі, перебираючи в пам’яті власні спогади, сподівання й видіння.

А потім таємнича постать зникла в лісових хащах. «Леоні!», — прошепотіла Мередіт у запалій тиші.

Вона ще трохи постояла коло вікна, вдивляючись у те місце біля озера, де щойно стояла примарна фігура. Навколишнє повітря непорушно завмерло. У сутінках дерев ніщо не ворушилося.

Нарешті Мередіт зачинила вікно й повернулась у кімнату.

Кілька днів тому, та які там кілька днів — кілька годин, вона б утратила самовладання й запанікувала. Почала б боятися найгіршого. Стала б гарячково вдивлятися в дзеркало й бачити в ньому замість себе Жанету.

Але зараз — ні.

Мередіт не могла пояснити чому так, проте якимось загадковим чином усе змінилось. У думках запанувала цілковита ясність. Почувалася вона прекрасно. Жодного страху й близько не було. Усе побачене й почуте вишикувалось у послідовну низку — як музичний твір. У тунелі в Рен-ле-Бені — вода. На дорозі до Сугреню — земля. Тут, у готелі, особливо ж у цій кімнаті, де її присутність була найвідчутнішою, — повітря.

Мечі як масть повітря означають кмітливість та інтелект. Кубки як масть, пов’язана з водою, означають емоції. Пентаклі, масть землі, репрезентують фізичну реальність, скарб. З усіх чотирьох мастей бракувало лише вогню. Бракувало жезлів — масті вогню, енергії та конфлікту.

Уся історія — у цих картах.

А може, цей квартет уже знайшов своє завершення в минулому? У тій пожежі, що зруйнувала частину будинку в Домен понад сто років тому?

Мередіт повернулася до копії колоди, яку дала їй Лаура, і стала вдивлятись у зображення, сподіваючись, що вони викажуть їй свої таємниці. Розклавши їх перед собою, вона спробувала розслабитись і вивільнити свою фантазію та думки. Жінка пригадала розмову з Холом по дорозі до Рен-ле-Шато, коли вона розповідала йому, як стародавні вестготи ховали своїх царів і шляхту разом з їхніми скарбами в потаємних гробницях, а не на цвинтарях. Як вони тимчасово змінювали русло річки, щоб побудувати під ним погребальну камеру.

Якщо оригінальна колода пережила пожежу, бувши схованою на території Домен де ля Кад, то яке місце може бути безпечнішим за древню вестготську усипальницю? Згідно зі свідченнями Беяра, ця гробниця була збудована в той-таки вестготський період. Якщо колись тут текла річка, то це було б ідеальною схованкою. Видимою, але зовсім неприступною.

Нарешті сонце прорвало покривало хмар.

Мередіт позіхнула. Від недосипання їй паморочилась голова, проте водночас у неї грала кров від надміру адреналіну. Вона зиркнула на годинник. Хол сказав, що доктор О’Доннел прийде о десятій, тож до зустрічі лишалася ще година.

Задосить часу для задуманого.

Хол стояв у власній спальні в службовій частині готелю, міркуючи про Мередіт.

Він приспав її після того кошмару, що їй наснився, а потім йому самому розхотілося спати. Не бажаючи вмикати світло й турбувати жінку, він зрештою вирішив потихеньку вислизнути з номера та принагідно ще раз переглянути свої записи перед зустріччю з Шейлою О’Доннел. Хол волів ретельно підготуватись до зустрічі.

Хол глянув на годинник. Дев’ята. Іще годину чекати, перш аніж він знову побачить Мередіт.

Його вікна на горішньому поверсі виходили на південь і схід, надаючи змогу безперешкодно бачити галявини й озеро, а також кухню та службові приміщення в боковій частині будинку. Хол побачив, як один із прибиральників викинув у сміттєвий бак чорний пластиковий пакунок зі сміттям. Іще один стояв, зіщулившись від холоду, та палив цигарку. Дим маленькими хмарками розчинявся в ранковому повітрі.

Хол сів на підвіконня, потім пішов був у кімнату випити води, але передумав. Він нервував і не знаходив собі місця. Він знав, що не слід покладати великі надії на те, що йому розповість О’Доннел, проте все одно його цікавила будь-яка інформація про ту ніч, коли загинув батько. Можливо, ця жінка пригадає щось таке, що нарешті змусить поліцію перекваліфікувати справу як смерть за підозрілих обставин, а не як дорожню пригоду з фатальним наслідком.

Хол пробігся пальцями по волоссю.

Його думки мимоволі знов повернулися до Мередіт. Хлопець усміхнувся. Може, коли все це скінчиться, вона буде не проти, якщо він приїде до неї в гості до Сполучених Штатів. Він спинив себе. Хіба ж не сміховинно думати про таке після лише двох днів знайомства? Утім, він був певен, що ні, не сміховинно. Бо вже давно ніхто з дівчат йому не подобався так, як Мередіт. Дуже давно.

А що його тримає? Роботи в нього нема, у Лондоні — порожня квартира. Тож він запросто може поїхати хоч в Америку, хоч деінде. Куди йому, в біса, заманеться. Гроші в нього будуть. Хол знав, що дядько збирається викупити його частку бізнесу.

Звісно, якщо Мередіт захоче його там бачити.

Хол стояв біля високого вікна, спостерігаючи, як готель прокидається до життя. Він потягнувся й позіхнув. На під’їзній алеї показався автомобіль. З нього вийшла висока струнка жінка з коротко стриженим волоссям і нерішуче піднялася сходами.

За кілька хвилин на його столику задзвонив телефон. То була реєстраторка Елоїза, котра повідомила Хола, що приїхала гостя, на яку він чекав.

— Невже? Вона ж прибула на цілу годину раніше.

— Тож попрохати її, щоб зачекала? — спитала Елоїза.

Хол завагався.

— Та ні, не треба. Усе гаразд. Я зараз спушуся.

Стягнувши зі спинки крісла куртку, він побіг униз вузькими службовими сходами. Унизу він зупинився, витяг із кишені телефон і набрав готельний номер.

Мередіт одягла голубі джинси, натягнула коричневий светр Хола поверх футболки з довгими рукавами, взула черевики.

Пригадавши, що надворі й досі холодно, вона прихопила шерстяні рукавички, джинсову куртку та шарф. Її рука вже торкнулася дверної ручки, коли на тумбочці задзвонив телефон. Вона кинулась до нього та взяла слухавку.

— А, привіт, — відповіла вона радісно, почувши голос Хола.

Проте його тон був діловий і серйозний.

— Вона вже тут.

РОЗДІЛ 85

— Хто — вона? Леоні? — різко перепитала Мередіт, і досі перебуваючи в полоні власних думок.

— Хто? Ні. Доктор О’Доннел. Вона вже тут. Я зараз коло реєстратури. Ти можеш до нас підійти?

Мередіт зиркнула на озеро, зрозумівши, що експедицію доведеться відкласти на якийсь час.

— Звісно, — зітхнула вона. — Зараз буду.

Мередіт постягувала з себе додатковий одяг, що мав би захистити від холоду, светр Хола замінила на власний, із вирізом, зачесалась і швидко вийшла з кімнати. Зупинившись на горішній площадці сходів, вона глянула на вестибюль з його підлогою-шахівницею. Там стояв Хол, розмовляючи з високою темноволосою жінкою, котру вона вже десь неначе бачила. Трохи попорпавшись у пам’яті, Мередіт пригадала. Це саме та жінка, котра стояла й курила, прихилившись до стіни на Пляс де Дьо Рен того вечора, коли вона приїхала до Рен-ле-Бена.

— Отакої, — пробурмотіла Мередіт сама до себе.

Щойно Хол побачив її, його обличчя осяяла радість.

— Привіт, — сказала Мередіт, цьомкнувши Хола в щоку й подаючи руку доктору О’Доннел. — Мене звати Мередіт. Вибачте, що змусила вас чекати.

Жінка примружила очі, силкуючись пригадати, де ж вона бачила цю Мередіт раніше.

— Ми перекинулись кількома словами того вечора, коли був похорон, — сказала Мередіт, допомагаючи їй. — Пам’ятаєте, біля піцерії, на площі?

— Невже? Ага, дійсно, — сказала О’Доннел, і напруження на її обличчі змінилося полегкістю.

— Я замовлю нам каву в барі, — сказав Хол, ідучи попереду. — Там буде досить тихо, щоб поговорити.

Жінки пішли слідом, і Мередіт із ввічливості заговорила до старшої жінки, щоб порушити ніякову тишу. Вона спитала в неї, чи довго та живе в Рен-ле-Бені, що привело її до цього куточку Франції, чим заробляє на життя тощо. Звичайні запитання, які ставлять у таких ситуаціях.

Шейла О’Доннел відповідала невимушено, проте за цією невимушеністю відчувалася прихована нервозність. Вона була дуже худою. Її очі постійно рухались, і вона час від часу потирала кінчики пальців об великий палець. Мередіт дала їй не більше тридцяти з гаком, але доктор О’Доннел мала зморшкувату шкіру людини, старшої за віком. Мередіт почала здогадуватися, чому поліція не палала бажанням серйозно ставитись до її свідчень про нічну катастрофу.

Вони обрали той самий закуток, де минулого вечора сиділи з дядьком Хола. Удень атмосфера там була зовсім іншою. Через запах полірувального засобу з бджолиним воском та свіжі квіти на стойці бару важко було викликати в пам’яті смак учорашніх вина й коктейлю.

— Дякую, — сказав Хол, коли офіціантка поставила перед ними тацю з кавою.

Коли він розливав її по філіжанах, запала нетривала тиша. Доктор О’Доннел узяла каву без молока. Коли вона розколочувала ложечкою цукор, Мередіт помітила на її зап’ястях ті самі червоні шрами, що й тоді, у Рен-ле-Бені. «Дивно, — подумала вона, — звідки вони в неї взялися?»

— Перш аніж ми почнемо розмову, — сказав Хол, — я хотів би подякувати вам за те, що ви погодились зустрітися зі мною.

Мередіт із полегкістю відзначила, що голос Хола був спокійний, урівноважений та діловий.

— Я знала вашого батька. Він був добрим чоловіком, моїм приятелем. Проте мушу сказати вам, що в мене дійсно немає для вас нічого нового. Я вже все розповіла.

— Розумію, — відповів Хол, — та я буду дуже вдячний вам, якщо ви просто ще раз пригадаєте, як це сталось — і все. Я розумію, що нещасний випадок трапився понад місяць тому, але дещо стосовно слідства мене не влаштовує. І тому я сподіваюся, що ви зможете трохи розповісти мені про те, що насправді трапилось тієї ночі. Наскільки я пам’ятаю, ви сказали поліції, начебто щось чули?

Шейла швидко глянула на Мередіт, потім на Хола й відвернулася.

— Вони й досі стверджують, що Сеймур злетів з дороги тому, що був п’яний?

— Саме з цим я ніяк не можу погодитись. Мені просто в голові не вкладається, що татко міг таке утнути.

О’Доннел висмикнула нитку зі своїх брюк. Мередіт побачила, що жінка дуже нервує.

— А як ви познайомилися з батьком Хола? — спитала вона, намагаючись допомогти їй відчути себе впевненіше й розкутіше.

Хол здивувався, що Мередіт його перебила, однак вона злегка похитала головою — мовляв, дай тепер я спробую.

Доктор О’Доннел посміхнулась. Усмішка цілковито змінила її обличчя, і Мередіт помітила, якою привабливою була б ця жінка, якби життя було до неї ласкавішим.

— Того вечора на площі ви спитали мене, що таке bien-aime.

— Так, дійсно питала.

— Так ось, Сеймур був саме такою людиною. Він усім подобався, і його всі любили. І всі поважали, хоча й не дуже добре його знали. Він завжди був чемний, увічливий з офіціантами, з крамарями, до всіх ставився з повагою, на відміну від…. — Вона раптом замовкла. Мередіт і Хол обмінялися поглядами й обоє подумали те саме: Шейла порівнювала Сеймура з Джуліаном Лоуренсом. — Звісно, він мало тут бував, — похапцем додала вона, — але я познайомилася з ним, коли… — Жінка замовкла й стала нервово смикати ґудзика на своїй курточці.

— Так? — заохотила її Мередіт. — Ви познайомилися з ним, коли…

Доктор О’Доннел зітхнула.

— Два роки тому мені довелося… мені велося дуже скрутно. Я працювала на археологічних розкопках недалеко звідси, у горах Сабарте, і потрапила в одну неприємну історію. Припустилася купи помилок. — Вона на мить замовкла. — Коротше кажучи, відтоді мої справи пішли кепсько. Міцним здоров’ям я не вирізняюся, тому здатна працювати лише кілька годин на тиждень — оцінювачкою в одному агентстві в Куїзі. — Шейла знову зробила паузу. — Уже півтора року, як я живу в Рен-ле-Бені. У мене є подруга Еліс, котра мешкає з чоловіком і донькою неподалік, у селі Лос-Серес, тому цілком логічно, що я, зрештою, осіла саме тут.

Мередіт упізнала назву села.

— Лос-Серес — це там, де жив місцевий письменник Одрік Беяр?

Хол здивовано підняв брови.

— Я вже читала його книгу. У себе в номері. Мабуть, її придбав на дешевому розпродажу твій батько.

Хол осміхнувся, явно задоволений, що вона запам’ятала його розповідь.

— Теж достойна людина, — сказала Шейла. — Моя подруга Еліс добре його знала. — Очі її стали печальними. — Я теж була з ним знайома.

З виразу обличчя Хола Мередіт помітила, що йому щось спало на думку, проте він нічого не сказав.

— Річ у тім, що в мене були проблеми. Я забагато пила. — О’Доннел обернулася до Хола. — 3 вашим батьком я познайомилась у барі. У Куїзі. Я втомилась, і, мабуть, надміру випила. Ми розговорилися. Він був такий добрий; трохи стурбувався через мій стан. Став наполягати, що відвезе мене додому до Рен-ле-Бена. Без усяких потаємних думок, просто так. А наступного ранку він несподівано заявився й відвіз мене до Куїзи, щоб я забрала зі стоянки свою машину. — Шейла помовчала. — Ніколи більше він не згадував про той випадок, проте відтоді завжди навідувався до мене щоразу, коли приїздив сюди з Англії.

Хол кивнув.

— Тож ви впевнені, що він не сів би за кермо, якби відчував, ідо не в змозі керувати автомобілем?

Шейла знизала плечима.

— Я не можу твердити на всі сто відсотків, але такого я собі не уявляю.

Мередіт подумала, ідо вони обоє, либонь, трохи наївні. Чимало людей кажуть одне, а чинять інше, та все одно — повага та щире захоплення Шейли батьком Хола справили на неї сильне враження.

— У поліції Холу сказали, що вам здалося, наче ви чули, як стався цей нещасний випадок, але тільки вранці збагнули, що насправді трапилося. Це правда? — тихо й лагідно спитала Мередіт.

Тремтячою рукою Шейла піднесла до рота філіжанку з кавою, зробила два ковтки й із легеньким брязкотом поставила чашку на блюдце.

— Якщо чесно, то я не зовсім упевнена, що саме чула. Якщо це взагалі мало якийсь стосунок до аварії.

— Кажіть.

— Ну, це не було вищання гальм або шин, як зазвичай буває, коли на високій швидкості проходять поворот; скоріше, то був просто якийсь гуркіт. — Шейла помовчала. — Я саме слухала «Щільне повітря» Джона Мартіна. Це досить насичена композиція, і тому я почула той звук тільки через те, що він припав якраз на паузу між нею та наступною піснею.

— Коли це сталося?

— Близько першої ночі. Я підвелася, визирнула у вікно, але нічого не побачила. Було темно й зовсім тихо. Тому я вирішила, що то просто повз мій будинок проїхало якесь авто. І тільки вранці, побачивши швидку допомогу й поліцію біля річки, я здогадалася, що сталось.

З обличчя Хола було видно, що він не зовсім тямить, про що йдеться, проте Мередіт збагнула відразу ж.

— Стривайте, — сказала вона. — З’ясуймо це. Наскільки я зрозуміла, ви визирнули у вікно й не побачили світла фар, слушно?

Шейла кивнула.

— І ви сказали про це поліції?

Хол поглянув на доктора О’Доннел, потім на Мередіт.

— Не розумію, яке це має значення.

— Може, й жодного, — швидко погодилась Мередіт. — Проте однаково дивно. Навіть якщо припустити, що твій батько перебрав, то хіба ж міг він їхати без світла?

Хол насумрився.

— Якщо автомобіль злетів з містка в річку, то фари могли розбитися.

— Так, але ти розповідав мені, що авто було не так уже й сильно пошкоджене, — заперечила Мередіт. — А ще поліція сказала тобі, Холе, що Шейла чула вищання гальм і все таке інше, правильно?

Він кивнув.

— Але ж Шейла щойно сказала нам, що саме цього вона й не чула!

— Та я й досі не…

Тут два моменти. Перший: чому звіт поліції неточний? Другий — хоча це й припущення: якщо твій батько справді не впорався з керуванням на повороті й перекинувся, то неодмінно було б більше шуму та хоч щось було б видно. Я не думаю, що всі фари відразу б розбилися.

Вираз обличчя Хола почав змінюватись.

— Ти хочеш сказати, що автомобіль скотили в прірву? Що він не сам туди з’їхав?

— Гадаю, це — найімовірніше пояснення, — відповіла Мередіт.

Якусь мить вони мовчали, уставившись одне на одного. Їхні ролі помінялися. Хол висловлювався скептично, а Мередіт наполягала на своєму.

— Є ще одне, — утрутилась у їхню розмову Шейла. Хол і Мередіт одночасно повернулись до неї, у запалі суперечки майже забувши про її присутність. — Коли я лягала спати, приблизно хвилин п’ятнадцять по тому, я почула, що їде ще один автомобіль. Через той дивний звук, що його я почула раніше, цього разу я навмисне визирнула у вікно.

— І що? — спитав Хол.

— І побачила блакитний «пежо», що їхав на південь у напрямку Сугреню. Мені тільки вранці дійшло, що то було вже після аварії, близько о пів на другу. Якби те авто їхало через місто, то водій не міг би не побачити машини, що впала в річку. Чому ж він тоді не сповістив поліцію?

Мередіт і Хол перезирнулись, відразу ж подумавши про автівку, припарковану з тильного боку готелю на службовій стоянці.

— А як ви побачили, що то був саме блакитний «пежо»? — спитав Хол, намагаючись не видати свого хвилювання. — Було ж темно.

Шейла почервоніла.

— То було авто такого самого типу та моделі, що й моє. Тут майже кожен другий має таке авто, — пояснила вона виправдувальним тоном. — До того ж за вікном моєї спальні — вуличний ліхтар.

— Що сказали в поліції, коли ви їм про це розповіли?

— Здається, вони визнали це несуттєвим. — Шейла глянула на двері. — Вибачте, мені вже час їхати.

Вона підвелась. Мередіт і Хол зробили те саме.

— Послухайте, — звернувся до неї Хол, засунувши руки в кишені. — Мені страшенно не хочеться нав’язуватись, але чи не могли б ви поїхати до поліційного відділку в Куїзі разом зі мною? І розповісти їм про те, про що тільки-но розповіли мені.

Шейла нерішуче похитала головою.

— Не знаю, — відповіла вона. — Я вже зробила заяву.

— Знаю. Однак було б краще, якби ми з’їздили туди разом… — наполягав Хол. — Я бачив звіт про аварію, і більшості з того, про що ви мені щойно розповіли, у матеріалах немає. — Він пригладив пальцями свою неслухняну чуприну. — Я вас туди відвезу, добре? — Хол утупився в жінку своїми блакитними очима. — Просто я хочу докопатись до істини. Заради мого батька.

Зі стражденного обличчя доктора О’Доннел Мередіт здогадалася, наскільки важко їй зараз ухвалити рішення. Вона явно не хотіла зв’язуватися з поліцією. Проте її любов та повага до батька Хола взяли гору. Вона різко кивнула головою.

Хол полегшено зітхнув.

— Спасибі, — сказав він. — Я дуже вам удячний. Давайте я заїду за вами, скажімо, о дванадцятій. А ви тим часом усе добре обміркуєте. Гаразд?

Шейла кивнула.

— Я маю сьогодні вранці кілька невідкладних доручень — саме тому я й приїхала раніше, проте до одинадцятої я повернусь.

— От і добре. А де ви живете?

Шейла дала йому адресу. Вони трохи ніяково потиснули одне одному руки, а потім рушили до вестибюля. Мередіт пішла до себе, а Хол вийшов провести доктора О’Доннел.

І ніхто з них не почув, як клацнули двері — ті, що ведуть із бару до службових приміщень у задній частині готелю.

РОЗДІЛ 86

Джуліан Лоуренс важко дихав. Кров гупала йому в скроні. Сягнистим кроком він увійшов до свого кабінету й грюкнув за собою дверима так, що аж задрижало скло в книжкових шафах.

Тремтливою рукою він видобув із куртки цигарки та запальничку. Рука його тремтіла так сильно, що він не відразу зміг клацнути запальничкою й прикурити. Комісар казав йому, що хтось приходив зробити заяву в справі, якась англійка на ім’я Шейла О’Доннел, але вона нічого не бачила. Це був серйозний сигнал, бо десь він уже чув це ім’я, але не став уживати заходів. Оскільки поліція не взяла до уваги її свідчення, то все це видалось йому неістотним. У поліції йому сказали, що вона п’яничка.

Навіть коли вона заявилася сьогодні вранці до готелю; Джуліан не зміг уторопати, з чим це пов’язано. Іронія полягала в тому, що він став підслуховувати її розмову з Холом і Мередіт лише тому, що чув про її роботу в антикварному агентстві в Куїзі. Джуліан швидко вирішив, що міс Мартін запросила її поговорити про бусківську колоду Таро.

Дослухавшись до розмови, він згадав, звідки знає прізвище О’Доннел. У липні 2005 року на майданчику археологічних розкопок у Сабартських горах стався нещасний випадок. Джуліан не пам’ятав подробиць, але тоді загинуло кілька людей, включно з відомим місцевим літератором, чийого імені він наразі не міг пригадати. Проте нині це не важливо.

А важило те, що ця жінка бачила його авто. Джуліан був певен у неспроможності довести, що це була саме його автівка, а не якесь із багатьох ідентичних авт, але цього могло вистачити, щоб порушити баланс не на його користь. Поліція не сприйняла всерйоз її свідчень, однак якщо на цьому наполягатиме Хол, вони можуть змінити своє ставлення.

Він не міг повірити, що О’Доннел уже встигла якось пов’язати «пежо» з Домен де ля Кад, інакше вона навряд чи зважилась би сюди приїхати. Проте він не міг ризикувати, чекаючи, доки в неї з’явиться така думка.

Він мав щось удіяти. Знову його змушують, як і у випадку з братом, удатись до крайнощів. Джуліан глянув на малюнок, що висів на стіні над його столом, — древній символ Таро, який пропонував безкінечні можливості; натомість чоловік відчував, як його заганяють у пастку.

На поличці під малюнком лежали предмети, знайдені ним під час розкопок на території маєтку. Джуліан не відразу змирився з думкою, що древня гробниця була тим, чим вона була, — лише купою старого каміння. Утім, дещо він таки знайшов. Коштовний, хоча й пошкоджений, годинник з ініціалами АУ та срібний медальйон із двома мініатюрами всередині, обидва викопані з могил, що їх він виявив біля озера.

Минуле — ось що його цікавило. Знайти карти. А не розгрібати проблеми сьогодення.

Джуліан підійшов до карафки, що стояла на комоді, та налив собі бренді, воліючи заспокоїти нерви. Він випив одним духом, а потім глянув на годинник.

Чверть на одинадцяту.

Джуліан зняв куртку з гачка на дверях, кинув у рот м’ятну жувальну гумку, схопив ключі від авта й вийшов з кабінету.

РОЗДІЛ 87

Мередіт залишила Хола, коли той домовлявся з комісаріатом у Куїзі. Потім він мав поїхати й забрати О’Доннел.

Вона поцілувала його в щоку. Хол підняв руку, тихо сказав, що зателефонує їй пізніше, та швидко повернувся до своєї розмови. Мередіт зупинилася коло привітної реєстраторки спитати, чи не знає та, де можна роздобути лопату. Елоїза ніяк не відреагувала на це досить незвичне запитання й відповіла, що десь у парку зараз працює садівник, — може, він допоможе чимось.

— Дякую, я спитаю в нього, — сказала Мередіт і, обгорнувши шарфом шию, вийшла на терасу. Сонце майже висушило ранкову імлу, однак трава й досі блищала срібною росою. Усе купалося в мідно-золотавих променях, а прохолодне осіннє небо було всіяне білими цяточками хмаринок.

У повітрі вже відчувався терпкий запах вогнищ, які зазвичай палять на День усіх святих — Гелловін. Мередіт повільно втягнула носом повітря, вдихаючи запах свого дитинства, коли вони з Мері з майже релігійним захватом вирізали страшні пики в гарбузах, роблячи з них ліхтарі. Їй пригадалось, як вона готувала свій розбишацький костюм. Зазвичай Мередіт зустрічала це свято зі своїми друзями, вдягнувшись привидом, для чого в білому простирадлі робили два отвори для очей, а чорним маркером малювали моторошний рот.

Легко збігши вниз по сходах на гравійну стежку, вона подумала: а що зараз робить Мері? Та відразу ж збагнула, що нічого. Бо вдома зараз лише чверть на п’яту, і Мері, напевне, ще спить. Треба буде зв’язатися з нею пізніше й побажати щасливого Гелловіна.

Садівника ніде не було видно, проте його візок стояв неподалік. Мередіт озирнулася — може, він десь поблизу та якраз повертається, але не побачила нікого. Вона трохи повагалась, а потім узяла маленьку садову лопатку, що лежала поверх зібраного у возику сухого листя, сховала її під куртку та швидко рушила через галявину до озера. Вона поверне лопатку, щойно зможе.

Мередіт охопило дивне відчуття, ніби вона йде слідами тієї постаті, що її бачила сьогодні вранці.

Бачила чи уявила, що бачить?

Вона мимоволі озирнулася на готель і відшукала своє вікно, щоб пересвідчитися, чи могла вона взагалі бачити щось із такої значної відстані.

Коли Мередіт почала обходити озеро з лівого боку, стежина помітно пішла вгору. Зарослим травою схилом вона вибралась на невелике узвишшя над озером якраз напроти готелю. Дивно, але їй здалося, що саме на цьому місці вона бачила сьогодні вранці ту примарну постать.

Уявляла, що бачить.

Неподалік виднілася кам’яна лавиця, вигнута у формі півмісяця. Її поверхня блищала від роси. Витерши її рукавичками, Мередіт присіла. Як і завжди, коли вона опинялася побіля глибокого водоймища, думки про Жанету й про те, у який спосіб її матір збавила собі віку, швидко виринули з її пам’яті: Жанета ввійшла в озеро Мічиган, набравши повні кишені каміння. Зовсім як Вірджинія Вульф, про яку Мередіт пізніше дізналась у школі, хоча навряд чи її мати щось знала про цю письменницю. Проте, сидячи на лаві біля озера, Мередіт здивувалася, наскільки спокійно та легко їй було на душі. Вона думала про свою справжню матір, але наразі ці думки не супроводжувались почуттям провини. Не було калатання серця, не було припливу сорому, не було каяття. Ця лавка стала місцем для роздумів у тихій та усамітненій обстановці. З гущавини лісу долинало каркання ворон і пронизливе щебетання дроздів; позаду Мередіт стиха шуміли високі кущі самшиту, а попереду простиралось озеро, за яким відкривався краєвид на будинок.

Вона ще трохи посиділа, заглибившись у роздуми, а потім вирішила йти далі. Дві години тому Мередіт дуже засмутилася через те, що не могла вирушити на пошуки руїн гробниці. З огляду на нерішучу поведінку Шейли О’Доннел у барі, навряд чи Хол устигне впоратися зі своїми справами до першої години дня.

Витягнувши стільниковий телефон, вона перевірила, чи є зв’язок, а потім знову сховала його в кишеню. Якщо треба, Хол із нею зв’яжеться.

Обережно ступаючи, щоб не послизнутися на мокрій траві, Мередіт зійшла з узвишшя над озером та оцінила своє місцезнаходження. В одному напрямку стежина огинала озеро й вела назад до будинку. З протилежного боку виднілася заросла стежка, що йшла в букові хащі.

Мередіт рушила цією непримітною стежиною та невдовзі опинилася серед густого лісу з острівцями сонячного світла. Незабаром жінка вийшла на перехрестя приблизно однакових стежок. Декотрі підіймались угору, деякі спускалися вниз у напрямку долини. Спочатку вона хотіла знайти руїни вестготської гробниці, а вже від неї шукати місце, де, здогадно, заховано карти. Усе було надто просто, і цілком можливо, карти вже давно хтось знайшов, проте Мередіт вирішила, що спробувати таки варто й саме в цей спосіб.

Вона покрокувала стежкою, що привела до невеличкої галявини. За кілька хвилин схил круто пішов униз. Поверхня землі під ногами Мередіт змінилася. Вона пішла повільніше, обережно ступаючи по мокрих каменях та гравію й часто зупиняючись. Під її ногами хрумтіли сухі гілочки та скочувалися вниз камінці. Нарешті Мередіт опинилась на якійсь природній платформі, що дуже нагадувала місток. А під платформою, виходячи на неї під прямим кутом, виднілася смуга коричневої землі, що тяглась униз через зелені зарості, що оточували її зусібіч.

Крізь прогалину в деревах Мередіт розгледіла на далекій горі скупчення кам’яних мегалітів, які сіріли на зеленому тлі лісу. Вочевидь, то були ті самі споруди, що їх показував Хол дорогою до Рен-ле-Шато.

Волосся на її голові стало диба.

Мередіт раптом збагнула, що з цього місця можна побачити всі природні віхи, про які їй розповідав Хол: Крісло диявола, Кропильницю й Зуб диявола. Ба більше, саме звідси можна також побачити всі ті місця, що слугували фоном на картах Таро.

Гробницю було збудовано ще за часів вестготів. Тоді цілком резонно припустити, що в цих місцях є й інші вестготські поховання. Мередіт озирнулась. А місце, на якому вона стояла, навіть на її аматорський погляд, було дуже схоже на висохле русло річки.

Намагаючись не давати волі своєму ентузіазму та збудженню, Мередіт роззирнулася, шукаючи шлях, яким можна було б спуститися з платформи. Проте нічого годящого видно не було. Вона трохи повагалась, а потім, розвернувшись, поволі посунулась навкарачки до краю та звісилась на витягнутих руках униз. На мить зависнувши в повітрі, Мередіт розтисла руки — і за швидкоплинну запаморочливу мить її ступні вдарились у висохле річище.

Аби пом’якшити удар, вона зігнула коліна, а потім випросталась і пішла вниз. Смужка брунатної землі скидалася на дно річки, що пересихає в літні місяці, проте воно тут було слизьким від роси. Невдовзі поблизу того місця, де русло різко пірнало вниз, наче крута гірка на дитячому майданчику, Мередіт помітила невелику заглибину. Підійшовши ближче, вона побачила, що з-під густого вимитого водою коріння ялівцевого куща стирчить плаский сірий камінь. Заглиблення було надто малим, щоби являти собою могилу, однак було видно, що камінь опинився там зовсім не випадково. Мередіт витягла телефон і зробила кілька знімків.

Потім сховала мобільник і заходилася смикати траву та коріння. Його тоненькі ниточки виявились міцними, немов дроти, та все ж таки Мередіт удалося розчистити досить місця, аби пильніше придивитися до вологої зеленої ділянки.

Вона відчула, як у кров ринув адреналін. Там було кільце з каменів, яких загалом виявилося вісім. Схема їх розташування видалася Мередіт знайомою, і вона стала гарячково напружувати пам’ять. Придивившись уважніше, вона здогадалася, що форма кільця нагадувала зіркову корону з фігури La Force — Сила. І тепер на цьому місці Мередіт побачила, що навколишній ландшафт за кольорами й тонами збігався саме з цією картою.

Передчуваючи знахідку, Мередіт устромила пальці у вологу зелену поверхню мокрої землі й, відчуваючи, як крізь кінчики її дешевих вовняних рукавичок просотується вода, висмикнула найбільший з каменів. Вона витерла його начисто — і задоволено зітхнула. Чорною смолою чи фарбою на камені була намальована п’ятикутна зірка, взята в коло.

Символ масті пентаклів. Масті скарбів.

Мередіт зробила ще кілька знімків, а потім поставила камінь на ребро. Витягши з кишені поцуплений рушник, вона почала копати, шкрябаючи лопаткою об каміння та уламки невипаленої глиняної черепиці. Вона підняла один із цих уламків і роздивилася. Він був схожий на покрівельну черепицю, але ж чому тоді він опинився тут, далеко від будинку?

Нарешті металевий заступ ударився в щось чималеньке. Обережно, щоб нічого не пошкодити, Мередіт відклала лопатку вбік і завершила роботу вручну, знявши рукавички й викопуючи пальцями грязюку, в якій траплялися чорні жучки та хробаки.

Нарешті пальці, що стали в цей момент її очима, намацали якийсь грубий матеріал, схожий на вощену тканину. Мередіт нагнулася, щоб краще придивитись, і розгорнула пакуночок. Під тканиною виявилося красиве лаковане вічко маленької скриньки з перламутровою застібкою. Скринька скидалась на дамську шкатулочку для шитва — гарненьку та явно недешеву. Зверху виднілись ініціали, зображені двома мідними літерами, потемнілими та роз’їденими корозією.

LV.

Мередіт посміхнулась. Ну звісно, Леоні Верньє. Інакше й бути не могло.

Вона зібралась була підняти вічко, проте завагалась. І що, як там карти? А чи справді вона хоче їх бачити?

Раптом відчуття самотності важким тягарем упало Мередіт на плечі. Лісові звуки, що досі здавалися такими ніжними та заспокійливими, ураз стали гнітючими й загрозливими. Витягнувши мобільника з кишені, вона глянула час. Може, зателефонувати Холові? Нестримне бажання почути людський голос — його голос — охопило її й гострим ножем прохромило серце. Проте вона оговталась і почала міркувати. Чи варто турбувати Хола під час його зустрічі з поліцією? Мередіт повагалася ще трохи, а потім таки відправила СМС — і відразу ж пошкодувала. Це називається «відволікаюча діяльність»: ти робиш будь-що, бо бракує духу взятися за головне. І навіщо ото зайвий раз турбувати зайнятих людей?

Мередіт подивилась на скриньку, що лежала перед нею.

Уся історія — у картах.

Вона витерла руки, закаляні багном під час гарячкових розкопок, — тепер уже об джинси. А потім повільно й обережно підняла віко. У скриньці було повно котушок, ниток, стрічок і наперстків. У подушечці зі зворотного боку вічка стирчали голки та шпильки. Червоними від холоду та копання пальцями, Мередіт відсунула котушки й занурила руку в нутрощі скриньки так само, як нещодавно занурювала її в мокру землю.

Ось вони. Вона побачила верхню карту із зеленим крапом, на якому виднівся вже знайомий дрібний та витіюватий візерунок сріблясто-золотистого кольору. Тільки він був не такий яскравий і явно намальований рукою, а не виготовлений друкарським способом. Мередіт пробігла пальцями по поверхні. Інша структура — шорстка, а не гладенька. Радше схожа на пергамент, а не на сучасну вкриту пластиком колоду.

Мередіт порахувала до трьох, набираючись духу, а потім перевернула верхню карту.

На неї дивилося власне обличчя. Карта XI. Справедливість.

Коли Мередіт споглядала намальований від руки образ, то почула в голові якесь шепотіння. Не ті голоси, що переслідували її матір, а голос тихий і ніжний, що його вона чула вві сні та який линув із подихом повітря крізь гілля й стовбури осіннього лісу.

Звідси, з цього місця, час лине у вічність.

Мередіт підвелася. Найбільш логічним кроком було зараз забрати карти й піти з ними до будинку. Там ретельно вивчити їх у тиші кімнати, озброївшись усіма своїми нотатками, підімкнувшись до Інтернету та розклавши для порівняння колоду-копію.

Можливо, якби не голос Леоні, що почувся їй знову. За якусь невловиму мить увесь світ наче збігся до розмірів оцього клаптика землі. Мередіт подивилась на бруд, що набився під нігті, і в її ніздрі вдарив запах землі, а сирість, здавалося, проникла до самісіньких кісток.

Можливо, але не зараз.

Щось кликало її далі в ліс. Вітер шумів сильніше, ставав дедалі дужчим і ніс із собою щось більше, ніж просто звуки лісу. Музику, яка відчувалась, але не була чутною. У шерхоті опалого листя та поскрипуванні гілок Мередіт уловила слабку мелодію.

Окремі ноти, сумний мотив у мінорній тональності та слова, що звучать у її свідомості. Вони ведуть її до зруйнованої гробниці.

Aid lo temps s’en, va res l’Eternitat.

Джуліан залишив авто незамкненим на стоянці біля Рен-ле-Бена й швидко пішов до Пляс де Дьо Рен. Перетнувши її навскоси, він звернув у маленький провулок, де мешкала доктор О’Доннел.

Він розстебнув комірець. Під пахвами на сорочці утворилися мокрі плями поту. Що більше він обмірковував ситуацію, то дужче зростала його тривога. Він просто хотів знайти карти. Тому все, що цьому заважало, було нестерпним і неприпустимим. Жодних хвостів і перепон не мало бути.

Він не замислювався над тим, що скаже докторові О’Доннел. Просто знав, що не мусить дозволити їй поїхати разом із Холом до комісаріату.

Завернувши за ріг, він побачив її. Вона сиділа, схрестивши ноги, на низенькій стіні, що відокремлювала її помешкання від занехаяної алеї, що йшла вздовж річки. Доктор О’Доннел курила й енергійно жестикулювала, розмовляючи по стільниковому телефону.

Про що вона розмовляє?

Джуліан зупинився, і раптом йому запаморочилось голова. Він чітко почув її голос, скрипучий акцент, усі голосні та приголосні, усю телефонну розмову, приглушену гупанням крові в його скронях.

Він зробив крок уперед і прислухався. Шейла О’Доннел нахилилась і, різко тицяючи рукою, загасила цигарку об срібну попільничку. До нього долетіла сказана нею фраза.

Треба піти подивитись авто.

Джуліан ухопився за стіну, щоб не впасти. У роті в нього пересохло, наче в тараньки, і десь з’явився неприємний гірко-кислуватий присмак. Йому закортіло випити, щоб змити цей огидний присмак. Він озирнувся, втрачаючи здатність ясно й логічно мислити. На землі валялася палиця, що наполовину стирчала з живоплоту. А О’Доннел щось говорила й говорила, мабуть, якусь брехню. І чому вона не заткнеться?!

Джуліан махнув палицею та сильно вдарив її по голові.

Шейла О’Доннел скрикнула від болю, а він знову вдарив її, воліючи, щоб вона нарешті замовкла й не зчиняла ґвалту. Жінка завалилась набік на кам’яні плити. І запала тиша.

Джуліан випустив знаряддя вбивства й на мить Непорушно завмер. А потім, нажаханий скоєним, жбурнув палицю назад у кущі й кинувся тікати.

ЧАСТИНА XI

ГРОБНИЦЯ

Листопад 1891 — жовтень 1897

РОЗДІЛ 88

Домен де ля Кад, 1 листопада 1891 року, неділя

Анатоля поховали на території маєтку Домен де ля Кад. Місце для могили було вибране на узвишші біля озера, у затінку дерев, поблизу кам’яної округлої лавиці, на якій так любила сидіти Ізольда.

На нечисленній поховальній церемонії службу правив панотець Соньєр. Єдиними жалібниками були Леоні, котра ввесь час спиралася на руку мосьє Беяра, метр Фроміляж і мадам Буск. Ізольда ж лишалася під безперервним наглядом у своїй спальні й навіть не усвідомлювала того, що відбувається похорон. Замкнена у своєму мовчазному нерухомому світі, вона не знала, швидко чи повільно лине час; цілком можливо, що він узагалі перестав для неї існувати й стиснувся лише до скороминущих миттєвостей між цоканнями годинника. Життя Ізольди зіщулилось до тісного простору її свідомості. Вона розрізняла світло й темряву, відчувала, що її то спалює лихоманка, то морозить холод; а ще вона відчувала себе загорнутою в покривало між двома світами, що його вона була неспроможна з себе скинути.

Та сама група людей наступного дня засвідчила свою останню шану докторові Габіньйо, якого поховали на парафіяльному кладовищі Рен-ле-Бена. Цього разу кількість жалібників значно збільшилася за рахунок мешканців містечка, котрі знали цього здібного молодого лікаря й захоплювались ним. Доктор Куран виголосив прощальну промову, у якій високо оцінив працьовитість Габіньйо, його небайдужість і почуття обов’язку.

Після похорону Леоні, онімівши від горя й тягаря обов’язків, що так несподівано впав на її ще дівчачі плечі, усамітнилась у Домен де ля Кад і рідко з’являлася при людях. Маєток поринув у безрадісну рутину, і день змінявся наступним днем, так само безкінечним і схожим на попередній.

Сніг випав рано, вкривши білою габою буковий ліс, галявини та парки. Озеро замерзло й перетворилося на крижане дзеркало під низькими темними хмарами.

Кожного дня перевіряти здоров’я Ізольди з міста приїздив новий помічник доктора Курана, молодий лікар, що заступив загиблого Габіньйо.

— Сьогодні пульс мадам Верньє дещо пришвидшений, — сказав він, складаючи свої інструменти в чорний саквояж і знімаючи з шиї стетоскоп. — Жахлива втрата й спричинений нею тяжкий удар по здоров’ю не дають, на жаль, підстав сподіватися на швидке одужання, шансів на нього буде тим менше, чим довше триватиме цей стан.

У грудні погода погіршилася. З півночі часом налітали штормові вітри, несучи з собою град і сніг, і безперестанку випробовували на міцність дах та вікна будинку.

Долина річки Од замерзла, і від цього сильно потерпали і люди, і тварини. Безпритульних, яким поталанило, забрали до себе сусіди. Коням і волам бракувало корму, а їхні копита, вкриті замерзлою багнюкою, почали хворіти й гнити. Кригою взялися всі річки. Дороги стали непроїжджими. Бракувало харчів і для людей, і для тварин. Над полями часто чулося дзеленчання дзвіночка священика, котрий слизькими та зрадливими стежинами, вкритими снігом та ожеледдю, ніс Божу благодать іще одному приреченому на смерть грішникові. Здавалось, усі живі істоти невдовзі вимруть одна по одній. Без світла й тепла вони згаснуть, немов свічка на вітру.

У парафіяльній церкві Рен-ле-Бена кюре Буде правив служби за померлими, а подзвін скорботно проводжав їх в останню путь. У Кустоссі кюре Желіс відкрив церкву й запропонував її холодні кам’яні плити всім безпритульним. У Рен-ле-Шато панотець Соньєр проповідував про зло, що крадеться околицями під покровом темряви, й закликав свою громаду шукати порятунку в обіймах єдиної істинної церкви.

А в Домен де ля Кад слуги, хоча й шоковані трагедією та своєю причетністю до неї, трималися мужньо й непохитно. Через тривалу хворобу Ізольди челядь почала ставитись до Леоні як до господині маєтку, але Маріету дедалі більше непокоїло те, що горе забрало в Леоні апетит, і вона ставала дедалі блідішою та худішою, її зелені очі втратили блиск. Проте мужність із нею лишилася. Дівчина пам’ятала, що пообіцяла Анатолю захищати його дружину та дитину й була рішуче налаштована не зрадити пам’ять про брата.

Віктора Константа звинуватили в убивстві Маргарити Верньє в Парижі, в убивстві Анатоля Верньє в Рен-ле-Бені та в замаху на вбивство Ізольди Верньє, колишньої Ляскомб. На стадії розгляду перебувала також справа про напад на повію в Каркасоні. Було висловлене припущення, яке прийняли без подальшого розслідування, що доктор Ґабіньйо, Шарль Денарно та ще один співучасник цієї жахливої трагедії були вбиті за наказом Віктора Константа, хоча він безпосередньо й не натискав на курок.

Мешканці містечка несхвально поставилися до звістки про те, що Анатоль та Ізольда побралися потайки. Головним чином, вони були невдоволені поспішністю шлюбу, а не тим, що Анатоль був племінником першого чоловіка Ізольди. Проте було обмаль сумнівів у тому, що з часом до їхнього вчинку почнуть ставитися терпляче та з розумінням.

Купа дров біля кухні значно поменшала. Ізольда виказувала мало ознак покращення свого психічного стану, зате дитина всередині неї зростала й розвивалася дуже швидко. День і ніч у спальні Ізольди на другому поверсі палахкотів у каміні вогонь. Він тріскотів дровами й кидався жаринками. Дні були короткими, і сонце не встигало нагріти землю до чергового приходу темряви.

Перебуваючи в полоні свого горя, Ізольда й досі була на межі між світом, із якого вона на деякий час відлучилась, і незвіданим краєм, що лежав попереду. Голоси, котрі не полишали її, нашіптували, що коли вона рушить уперед, то на залитих яскравим світлом галявинах знайде своїх рідних і близьких, які її люблять та чекають. Там буде Анатоль, осяяний м’яким і лагідним світлом. Там нема чого боятись. У хвилини, коли на неї сходила благодать — принаймні їй так здавалось, — Ізольді кортіло померти, щоб бути зі своїм коханим. Але душа його дитини, що прагнула народитися, виявилась занадто сильною.

Одного похмурого тихого дня, який нічим не відрізнявся від інших, Ізольда раптом усвідомила, як чуття повернулося до її ослаблих кінцівок. Почалося з пальців. Відчуття було таке кволе, що його можна було легко сплутати з чимось іще. Скажімо, з відруховою реакцією на подразнення. Поколювання в кінчиках пальців та під нігтями. Потім злегка засмикались її ноги під ковдрою. А після цього закололо в потилиці.

Вона поворухнула рукою, і рука підкорилась її волі.

Ізольда почула шум. Ні, не те безкінечне шепотіння, що не відпускало її, а звичайнісінький домашній звук стільця, який посунули по підлозі. Уперше за кілька місяців цей звук не був підсилений чи приглушений часом або світлом. Він увійшов у її свідомість без жодного спотворення.

Ізольда відчула, як над нею хтось схилився, відчула на щоці чийсь подих.

— Мадамо?

Вона ворухнула повіками — і вони затріпотіли. Потім почула, як комусь забило дух, почула тупотіння ніг по підлозі та звук поштовхом розчинених дверей, а потім зойк. Долинаючи із зали на нижньому поверсі, він наче пульсував, дужчав, у ньому бриніли нотки радості й упевненості. «Мадемуазеле Леоні! Мадама прокидається!»

Яскраве світло засліпило Ізольду, і вона закліпала очима. Почувся новий шум, потім чиїсь холодні пальці взяли її за руку. Повільно повернувши набік голову, вона розплющила очі й побачила перед собою обличчя племінниці, котра задумливо дивилась на неї.

— Леоні?

Ізольда відчула, як стиснули її пальці.

— Я тут.

— Леоні… — мовила Ізольда й затнулася. — Анатоль, він…

Одужувала Ізольда дуже повільно. Вона ходила, їла, спала, проте поліпшення її фізичного стану було хитким і нестабільним, а в її сірих очах згас вогонь. Горе наче відсторонило її від самої себе. Усе, що вона думала й бачила, усе, що відчувала на дотик і на смак, торкалося болісних струн пам’яті.

Вечорами вона здебільшого сиділа з Леоні у вітальні й розмовляла з нею про Анатоля, поклавши свої тонкі пальці на живіт, що ставав дедалі опуклішим. Леоні слухала розповідь Ізольди про її роман з Анатолем — від першої миті їхнього знайомства до рішення боротися за своє щастя й здійснити обман на цвинтарі Семетьєр де Монмартр, про скороминущу радість їхнього потаємного вінчання в Каркасоні напередодні страшного буревію.

Проте хоч би скільки разів Ізольда переповідала цю історію, її кінець завжди лишався однаковим. Казка про неземне кохання, що його згубили лиходії.

Нарешті зима скінчилася. Розтанув сніг, хоча в лютому ранковий мороз іще тримав землю у своїх міцних лещатах.

А в Домен де ля Кад Леоні й Ізольда залишалися в полоні своєї туги. Нещасні й осиротілі, спостерігали вони за тінями та примарами на галявинах маєтку. Гості приїздили до них зрідка, за винятком мосьє Беяра та мадам Буск, котра, попри втрату маєтку після одруження Жуля Ляскомба, виявилась великодушною подругою та приязною сусідкою.

Мосьє Беяр час від часу приносив новини з поліції про пошуки Віктора Константа, який під покровом ночі втік із готелю «Де ля Рен» у Рен-ле-Бені тридцять першого жовтня й відтоді ніде у Франції помічений не був.

Поліція дізнавалася про нього на різних курортах та в психлікарнях, що спеціалізувалися на лікуванні хвороби, на яку він страждав, але марно. Держава навіть почала процес конфіскації його чималого майна. За його голову було призначено винагороду. Однак, попри всі ці зусилля, Константа ніде не було ані видно, ані чутно.

Двадцять п’ятого березня, удень нещасливих роковин фальшивого поховання Ізольди на цвинтарі в Парижі, Леоні отримала офіційного листа від інспектора Турона. У ньому він повідомляв її, що оскільки, на думку поліції, Констант утік із країни, скоріш за все, перетнувши кордон Андорри чи Іспанії, його пошуки будуть припинені. Інспектор запевнив Леоні, що втікача буде схоплено та страчено на гільйотині, якщо він надумає повернутись до Франції, і у зв’язку з цим висловлював сподівання, що мадам і мадемуазель Верньє більше не доведеться боятися, що Констант буде їм докучати.

У самому кінці березня, коли негода на кілька днів затримала їх удома, Леоні знічев’я взяла перо й написала листа колишньому приятелеві Анатоля — Ашилю Дебюссі. Вона знала, що тепер він воліє називатися Клодом Дебюссі, проте ніяк не могла наважитися звертатись до нього таким чином.

Листування допомогло заповнити порожнечу в її одноманітному житті та, що було найважливішим для її розбитого серця, підтримувало ту невидиму нитку, яка пов’язувала її з Анатолем. Ашиль розповів їй, що відбувалося на вулицях і бульварах, котрі були колись для неї й Анатоля домівкою, переповів плітки про конфлікти в Академії, про авторів у фаворі та про тих, хто знемилів, про суперечки між художниками, про зневажених композиторів, про скандали й амурні історії.

Леоні було байдуже до світу, що здавався їй тепер таким далеким, таким недосяжним, але все це нагадувало їй про розмови з Анатолем. Подекуди, в старі добрі часи, коли він повертався з Ашилем із вечірки в салоні «Ле Ша нуар», Анатоль заходив до неї в спальню й стомлено падав у фотель біля її ліжка. Леоні, визираючи з-під ковдри, зацікавлено слухала його розповіді.

Дебюссі писав здебільшого про себе, аркуш за аркушем укриваючи своїм схожим на павутиння почерком. Та Леоні не нарікала. Це відвертало її думки від власного горя. Вона сміялася, читаючи про його недільні відвідини церкви Сен-Жерве зі своїм другом-атеїстом, куди вони ходили послухати григоріанський спів. Вони навмисне сідали спинами до вівтаря, виявляючи в такий спосіб свою зневагу і до пастви, і до священика, що правив службу.

Леоні не могла покинути Ізольду, навіть якби була вільною від обов’язку та мала змогу подорожувати. Думка про повернення до Парижа була надто болісною. Бо було ще зарано. На її прохання Ашиль та Габі Дюпон регулярно відвідували цвинтар Семетьер де Пассі, де клали квіти на могилу Маргарити Верньє. Ашиль написав, що її гробниця, спорудження котрої як прощальний прояв щедрості оплатив Дюпон, розташовувалась неподалік від могили художника Едуарда Мане. Тихе, затінене місце. Леоні подумала, що її матері мабуть, сподобалось би лежати в такій компанії.

Погода змінилась, коли настав квітень. Він з’явився, немов генерал на бойовищі. Агресивний, шумний, войовничий. Купи хмар стрімко неслися над вершинами гір. Дні ставали дедалі довшими, ранки — світлішими. Маріета дістала свої голки та нитки. Вона розшила сорочки Ізольди та зробила вставки в її спідниці, щоб припасувати їх до змін у її фігурі.

Пробивши зашкарублу кірку на поверхні землі, червоні, білі та рожеві польові квіти несміливо підставили сонцю свої личка. Кольорові цятки, наче краплини фарби, що падали з пензля, більшали, множились і вібрували в довколишній зелені.

Прийшов навшпиньках сором’язливий травень, провіщаючи довші літні дні та сонячні зайчики на тихих плесах. Приїжджаючи до Рен-ле-Бена, Леоні часто ходила в гості до мосьє Беяра або зустрічалася з мадам Буск, щоб попити чаю у вестибюлі готелю «Де ля Рен». Побіля скромних міських будинків співали канарейки, клітки з якими з приходом тепла повісили надворі.

Цвіли лимони й помаранчі, і різким запахом їхніх квітів повнились вулиці. На кожному розі з візків продавали ранні свіжі фрукти, привезені через гори з Іспанії.

Аж ось і Домен де ля Кад забуяв красою під бездонним синім небом. Яскраве червневе сонце освітило блискучі білі піки Піренеїв. Нарешті настало довгоочікуване літо.

З Парижа Ашиль написав, що нарешті метр Метерлінк надав йому дозвіл покласти на музику його нову драму — «Пеллеас і Мелізанда». Він прислав їй також примірник роману Золя «Розгром», дії якого відбувалися влітку 1870 року під час франко-прусської війни. До книжки Дебюссі додав записку, у якій ішлося про те, що він знає: ця книга неабияк зацікавила б і Анатоля, як і самого Дебюссі, бо обидва вони були синами засуджених комунарів. Леоні заледве дочитала цей роман, проте її втішило те, що Ашиль зробив їй такий інтелектуальний подарунок.

Вона не дозволяла собі навіть подумки повертатися до карт Таро. У її свідомості вони пов’язувалися з трагічними подіями напередодні Дня всіх святих, і хоча їй так і не вдалось умовити панотця Соньєра розповісти про те, що він бачив і робив на прохання її дядька в гробниці, вона добре пам’ятала застереження мосьє Беяра, що диявол Асмодей вештається долинами в лихі часи. І хоча Леоні й не вірила в такі забобони (принаймні, так вона себе переконувала), їй не хотілося ризикувати, бо це могло б спричинити повторення колишніх жахіть.

Вона запакувала свій незакінчений комплект малюнків. Вони були надто болісним нагадуванням про брата й матір. Диявол і Вежа так і лишились ненамальованими. І ніколи Леоні більше не ходила до просіки, обабіч якої росли кущі ялівцю. Її близькість до галявини, де відбулася дуель, краяла їй серце. Дівчина навіть думати не хотіла про те, щоб вирушати в тому напрямку.

Перейми почалися в Ізольди вранці у п’ятницю 24 червня, на день святого Іоанна Хрестителя.

Мосьє Беяр, маючи розгалужену потаємну мережу друзів і знайомих, забезпечив послуги бабки-повитухи зі свого рідного села Лос-Серес.

І вона, і сестра-акушерка прибули якраз учасно перед пологами.

Під обід перейми почастішали. Леоні витерла Ізольді лоба холодною вологою хусткою й розчинила вікна, щоби впустити в кімнату свіже повітря та пахощі ялівцю й жимолості, що росли неподалік у парку. Маріета злегка змочила вуста Ізольди губкою, просякнутою солодким білим вином і медом.

Надвечір Ізольда без будь-яких ускладнень народила хлопчика. Він був у доброму здоров’ї й верещав на ввесь будинок, демонструючи неабияку силу своїх маленьких легенів.

Леоні сподівалася, що з народженням дитини почнеться остаточне одужання Ізольди, що вона стане менш апатичною, менш уразливою, менш відстороненою від навколишнього світу. Леоні, як і вся челядь, мала надію, що з появою дитини, сина Анатоля, в Ізольді знову прокинуться такі потрібні їй любов і бажання жити.

Проте невдовзі після пологів на Ізольду немов упала чорна тінь. Вона турбувалася про здоров’я свого сина, а сама боролась і страждала, намагаючись не зазнати тієї самої жахливої депресії, що спіткала її відразу після вбивства Анатоля. Її крихітний синок, як дві краплини води схожий на свого батька, радше нагадував Ізольді про невіджалувану втрату, аніж давав їй сенс жити.

Невдовзі знадобилися послуги годувальниці.

Минало літо, а стан Ізольди не поліпшувався. Вона здавалася милою й доброзичливою, коли було треба, доглядала за сином, однак у вільні години жила у світі своїх химер, безкінечно переслідувана голосами, що звучали в її голові.

Тимчасом як Ізольда була байдужо-відстороненою, Леоні полюбила свого племінника цілковито й безумовно. Луї-Анатоль був веселим і життєрадісним хлопчиком. Від батька він успадкував чорне волосся Та довгі вії, що обрамляли гарні сірі очі, які дісталися йому від матері. У захопленні від його товариства Леоні забувала, інколи на цілі години, про трагедію, що їх спіткала.

У страшенно спекотні дні липня й серпня Леоні часто прокидалася вранці з відчуттям надії та з легкістю в серці, але невдовзі спогади темною хмарою знову поверталися до неї. Та її любов і рішучість захистити сина Анатоля від лиха допомагали їй зберігати самовладання.

РОЗДІЛ 89

Осінь 1892 року поволі перекотилась у весну 1893, а Констант так і не з’являвся в Домен де ля Кад. Леоні поволі утвердилась у думці, що він таки помер, хоча була б рада мати достовірне підтвердження цього.

Як і торік, серпень 1893 був сухий і жаркий, мов у Сахарі. Посуха змінилася зливами, що впали на ввесь Лангедок і змили в долинах великі ділянки землі, відкривши під її шаром стародавні печери та схованки.

Ашиль Дебюссі виявився справним дописувачем. У грудні він надіслав чергового листа з різдвяними віншуваннями й розповів Леоні, що Національна спілка композиторів збиралася в одному з концертів представити його твір, прелюдію до «Післяполудневого відпочинку фавна», задуману як першу частину сюїти з трьох частин. Читаючи натуралістичний опис відпочинку фавна на просіці, Леоні згадала прогалину в лісі, у якій два роки тому знайшла колоду карт. На мить у неї виникла спокуса сходити в те місце й перевірити, чи й досі вона там.

Проте вона цього не зробила.

Її світ був окреслений не паризькими бульварами та проспектами, а буковим лісом на сході, під’їзною алеєю на півночі й галявинами на півдні. Її тримала на світі лише любов до маленького хлопчика та ніжна приязнь до прекрасної, але хворої жінки, про яку вона пообіцяла піклуватися.

Луї-Анатоль невдовзі став улюбленцем містечка та прислуги, що називала його pichon, тобто малий. Він був пустотливий, але завжди чарівний, увесь час про щось розпитував і чимось цікавився, і в цьому був більше схожий на свою тітку, а не на загиблого батька. Одначе малюк умів також слухати. Коли Луї-Анатоль підріс, Леоні стала гуляти з ним стежинами та парками маєтку. Або його брав із собою рибалити Паскаль, котрий навчив хлопчика плавати в озері. Вряди-годи Маріета дозволяла йому пошкребти ложкою змішувальну макітру, у якій вона готувала якісь ласощі — то малинове суфле, то шоколадний пудинг. Інколи малий, стоячи на триногому ослінчикові, упритул присунутому до столу, з фартухом на шиї, що сягав йому до п’ят, пробував місити тісто для хліба, а Маріета підстраховувала його ззаду, щоб він не впав.

Коли Леоні брала племінника з собою до Рен-ле-Бена, його улюбленою розвагою було сидіти у вуличному кафе, яке так любив Анатоль. Кучерявий, одягнений у сорочечку з комірцем і вельветові бриджі, звужені в колінах, він сидів, звісивши ноги, на високому дерев’яному стільці, наминаючи шоколадне морозиво й попиваючи вишневий сироп і свіжий яблучний сік.

На його третій день народження мадам Буск подарувала Луї-Анатолю бамбукову вудку. А наступного Різдва метр Фроміляж прислав коробочку олов’яних солдатиків хлопцю та святкові побажання для Леоні й Ізольди.

Луї-Анатоль був також частим гостем в оселі Одріка Беяра, котрий розповідав йому перекази про середньовічні часи та шляхетну доблесть шевальє, які захищали Південь від загарбників із Півночі. Замість утомлювати хлопчика читанням історичних книжок, що припадали порохнявою на полицях Домен де ля Кад, мосьє Беяр немов оживлював минуле. Улюбленою історією Луї-Анатоля була розповідь про облогу Каркасона 1209 року та про тих хоробрих чоловіків, жінок і навіть дітей, віком лише трохи старших за нього, що втекли від загарбників до важкодоступних сіл в От Валлє.

Коли малому виповнилося чотири роки, Одрік Беяр подарував йому копію середньовічного бойового меча з гравійованим ефесом і викарбуваними на ньому власними ініціалами. Леоні, скориставшись послугами одного з численних кузенів Паскаля, купила для Луї-Анатоля у Квіяні маленького мідно-червоного поні з густою білою гривою та пишним хвостом. На носі в нього була біла зірочка. Усе те спекотне літо Луї-Анатоль удавав із себе шевалье; він то бився з французами, то перемагав на лицарських турнірах, збиваючи бляшанки з дерев’яного парканчика, спеціально збудованого Паскалем на дальній галявині. А з вікна вітальні за його забавами спостерігала Леоні, пригадуючи, з якими заздрощами та захватом дивилась вона на Анатоля, коли той грав у піжмурки й лазив по деревах у парку Монсо.

Малюк виявив також неабиякі музичні здібності, таким чином засвідчивши, що гроші, начебто викинуті намарно на музичні уроки Анатоля, усе ж пішли на користь. Леоні найняла вчителя гри на фортепіано з Ліму. Раз на тиждень, гуркочучи візком по алеї, приїздив професор — із хусткою на шиї, широкою пришпиленою краваткою та патлатою бородою. Упродовж двох годин він натаскував Луї-Анатоля вправами для п’яти пальців і гамами. І щотижня, від’їжджаючи, він настійно прохав Леоні примушувати хлопця вправлятися на фортепіано, поставивши на тильну частину рук склянки з водою, щоб виробляти належний дотик. Леоні та малий погоджувались, кивали й перші день-два справді виконували рекомендації, проте коли вода розливалася, замочуючи вельветові штанці малого й сукню Леоні, вони весело сміялись і грали натомість шумні дуети.

Лишаючись на самоті, хлопчик часто навшпиньки підбирався до фортепіано й експериментував. Леоні стояла непоміченою на верхній площадці сходів і прислухалася до милих безхитрісних мелодій, що їх створювали маленькі пальчики. І хоч би звідки малий починав, він часто опинявся в тональності А мінор. У такі моменти Леоні пригадувала аркуш із музикою, що його вона поцупила в гробниці та який і досі лежав у фортепіанному стільці. Кожного разу вона міркувала, чи дати його зіграти Луї-Анатолю. Утім, побоюючись прихованої в аркуші чаклунської сили та можливих наслідків її впливу, Леоні не наважувалася цього зробити.

Увесь цей час Ізольда жила в присмерковому світі, блукаючи кімнатами й коридорами Домен де ля Кад, наче примара. Говорила вона мало, любила свого сина, а прислуга дуже любила її. Тільки коли вона зазирала в смарагдові очі Леоні, у глибині її душі проскакувала якась іскра, і тоді, на коротку невловиму мить очі її спалахували вогнем скорботи й тужливих спогадів. Та невдовзі пелена темряви знов опускалася на них. Деколи її стан поліпшувався. Уряди-годи Ізольда виходила з присмерку, наче сонце, що виходить із-за хмар. Проте минав час, і її знов обсідали чиїсь голоси. Ізольда розпачливо затуляла руками вуха й тихо плакала. Тоді Маріета лагідно відводила її до затишку та напівтемряви її спальні — до кращих часів. Періоди спокою ставали чимраз коротшими. Пітьма довкола Ізольди згущалась. Анатоль ніколи не йшов їй з голови. Однак Луї-Анатоль сприймав свою матір такою, якою вона була, бо в іншому стані він її ніколи не бачив.

Утім, не таке життя уявляла для себе Леоні. Вона прагла кохання, хотіла побачити світ, бути собою. Та вона любила свого племінника, жаліла Ізольду й, вірна слову, даному Анатолеві, була непохитною у виконанні свого обов’язку.

Золотиста осінь змінялася холодною білою зимою, і могила Маргарити Верньє вкривалася товстим сніжним килимом. Зеленій весні приходили на зміну палюче золотаве небо, висохла трава пасовищ, і тоді скромна могила Анатоля Верньє над озером у Домен де ля Кад заростала колючою шипшиною.

Земля, вітер, вода й вогонь — незмінна схема природного світу.

Та їхнє спокійне життя невдовзі мало перерватися. Між Різдвом і Новим 1897-м роком з’явилася низка ознак — знамень і навіть попереджень, — що віщують лихі часи.

У Квіяні син сажотруса упав із даху та зламав собі шию. В Естеразі на капелюшній фабриці зайнялась пожежа, унаслідок якої загинуло четверо робітниць з Іспанії. У друкарні родини Бусків учня майстра затягло в друкарський станок і відірвало чотири пальці на правій руці.

Для Леоні загальний неспокій і тривога набули конкретних обрисів тоді, коли приїхав мосьє Беяр і привіз їй неприємну звістку про те, що він змушений покинути Рен-ле-Бен. Наставав час місцевих зимових свят: у селі Бренак дев’ятнадцятого січня, у Шампань-сюр-Од двадцятого та в Бельвіані двадцять другого. Мосьє Беяр мав навідатись до тих далеких поселень, а потім вирушити вище в гори. З очима, затьмареними тривогою, він пояснив Леоні, що це — його обов’язок, давній і нагальніший, аніж його добровільне опікунство над Луї-Анатолем, і що він не може більше відкладати його виконання. Леоні пожалкувала, що він так вирішив, однак визнала за краще промовчати. Мосьє Беяр дав слово повернутися до дня святого Мартіна в листопаді, коли зазвичай збирають гроші за оренду помешкань.

Леоні була в розпачі через те, що його мандрівка розтягнеться на багато місяців, але вона вже встигла засвоїти: коли мосьє Беяр ухвалив рішення, ніщо не зможе примусити його змінити свою думку.

Неминучий від’їзд мосьє Беяра й непояснені його причини ще раз нагадали Леоні, як мало насправді знає вона про свого друга й захисника. Вона навіть достеменно не відала, скільки йому років, хоча Луї-Анатоль заявив, що йому має бути не менше семисот років, інакше звідки він знає стільки давніх історій та ще й у таких подробицях?

Не минуло й кількох днів після від’їзду мосьє Беяра, яку Рен-ле-Шато вибухнув скандал. Нарешті панотець Соньєр завершив реставрацію своєї церкви. Узимку на початку 1897 року до Рен-ле-Шато привезли скульптурну групу, замовлену у фахівця з Тулузи. До неї входила кропильниця — чаша для святої води, що покоїлась на плечах кривого демона. Посипались гучні протести; дехто з пастви наполягав, що чаша, а також інші частини скульптурної групи негожі для місця, де поклоняються Богу. Листи протесту були надіслані до мерії та єпископату, декотрі — анонімні; у них висувалася вимога, щоб Соньєра закликали до відповіді. Вимагалося також, щоб священикові заборонили проводити розкопки на цвинтарі.

Леоні не знала про нічні розкопки поблизу церкви, не знала вона також, що, згідно з чутками, Соньєр годинами блукав околичними горами від заходу сонця до світанку, шукаючи скарби. Вона не брала участі в суперечках і не приєднувалась до хору скаржників, бо вважала, що панотець Соньєр віддано служить інтересам своєї парафії. Утім, її бентежило, що певні скульптури дійсно були копіями тих, які вона бачила в гробниці. Схоже було, що хтось направляє руку панотця Соньєра й водночас робить усе, щоб підбурити проти нього людей.

Леоні відала, що священик бачив ці статуї в той час, коли ще був живий її дядько. Проте їй було невтямки: чому дванадцять років по тому він вирішив скопіювати фігури, котрі накоїли стільки лиха? За відсутності її друга й наставника Одріка Беяра Леоні ні з ким було поділитися своїми страхами й сумнівами.

Невдоволення перекинулося з гірської місцевості в долину й до Рен-ле-Бена. Раптом поповзли чутки, що нещастя, від яких потерпало місто кілька років тому, знову повернулися. Люди гомоніли про потаємні тунелі, що вели від Рен-ле-Шато до Рен-ле-Бена, та про вестготські поховання. Припущення, що потвора переховується в Домен де ля Кад, стали звучати дедалі гучніше. Вовки та рисі, котрі не боялися ні пасток, ні мисливських рушниць, чимраз частіше нападали на собак, кіз і навіть на волів. Подейкували, ніби то була якась незвичайна істота, над якою не владні закони природи.

І хоча Паскаль і Маріета дуже старалися робити так, щоб ці плітки не досягали вух Леоні, найзлостивіші з розповідей однаково до неї дійшли. Кампанія цькування проводилась тишком-нишком, ніхто нічого не висловлював уголос, і це не давало Леоні змоги прямо відповісти на дедалі міцніший потік нарікань, скерованих проти маєтку Домен де ля Кад і його мешканців.

Джерело чуток визначити не вдавалося, лишалось тільки погодитися з тим, що вони посилювались. Коли зиму змінила волога й холодна весна, чутки про надприродні явища в Домен почастішали. Ходили плітки, буцімто там бачили демонів і привидів, а в гробниці під покровом ночі здійснювалися сатанинські ритуали. Усе це виглядало як повторення тієї ситуації, коли господарем маєтку був Жуль Ляскомб. Люди злі та заздрісні згадували про події 1891 року, що стались у День усіх святих і стверджували, що територія маєтку є лихою й тривожною, що вона прагне кари за скоєні в минулому гріхи.

На придорожніх валунах з’явилися нашкрябані кимось древні заклинання прадавньою мовою, призначені для відлякування демона, котрий знову почав вештатись долиною, сіючи жах. Потім на придорожніх каменях з’явилися намальовані чорною смолою п’ятикутні зірки, а на безіменних гробницях стали залишати обітні вінки та стрічки.

Одного дня, сидячи з Луї-Анатолем у його улюбленому кафе під платанами на Пляс дю Перу, Леоні почула різко й гучно кинуту фразу: «Lou Diable se ris».

Повернувшись до маєтку, вона спитала Маріету, що означають ці слова. «Диявол сміється», — неохоче переклала служниця.

Якби Леоні не знала, що це неможливо, то стала б підозрювати за плітками та чутками руку Віктора Константа.

Вона обурилася сама на себе за такі думки.

Констант мертвий. Так уважає поліція. Він має бути мертвим. Інакше чому б він Не чіпав їх аж цілих п’ять років і повернувся лише зараз?

РОЗДІЛ 90

Каркасон

Коли липнева спека перетворила зелені пасовиська між Рен-ле-Шато й Рен-ле-Беном на жовті, Леоні відчула, що їй уже несила терпіти своє ув’язнення. Вона конче потребувала зміни декорацій.

Плітки про Домен де ля Кад поширились іще більше. Під час останнього приїзду Леоні та Луї-Анатоля до Рен-ле-Бена атмосфера була такою неприємною, що Леоні вирішила не показуватися там і деякий час перечекати. Усмішки й доброзичливі привітання змінились тепер на мовчанку й підозрілі погляди спідлоба. Їй не хотілося, щоб Луї-Анатоль стикався з такою непривітністю.

Нагоду вибратись на екскурсію вона приурочила до fete national, усенародного свята. У рамках відзначення річниці штурму Бастилії, що відбувся понад сто років тому, чотирнадцятого липня в середньовічній фортеці в Каркасоні було заплановано феєрверк. Леоні жодного разу не бувала там після короткої та нещасливої поїздки з Анатолем та Ізольдою, але заради свого племінника, щоб потішити малого на його п’ятий день народження, вона вирішила забути про свої побоювання й болісні спогади.

Леоні твердо вирішила вмовити Ізольду поїхати разом з ними. Останнім часом нерви її тітки стали зовсім нікудишніми. Ізольді почало здаватися, що хтось її переслідує та підглядає за нею з дальнього берега озера, що там з-під води видно чиїсь обличчя. Їй увижався в лісі дим, хоча вогнищ ніхто не палив. Леоні не хотіла залишати її на кілька днів, навіть за дбайливого догляду Маріети.

— Ізольдо, будь ласка, — прошепотіла вона, погладжуючи її руку. — Тобі покращає, якщо ти хоч ненадовго поїдеш звідси. Відчуєш на обличчі промені сонця. — Леоні стиснула їй руку. — Для мене це дуже важливо. І для Луї-Анатоля теж. Це стало б для нього твоїм найліпшим подарунком. Будь ласка, їдьмо з нами.

Ізольда підняла на неї свої глибокі сірі очі, у яких, здавалось, одночасно була і бездонна мудрість, і бездонна порожнеча. Вони дивилися довкола, та нічого не бачили.

— Якщо ти так хочеш, — мовила вона своїм сріблястим голосом, — то я поїду.

Леоні настільки здивувалася, що з радощів кинулась Ізольді на шию, чим її аж трохи налякала. Під корсетом і сукнею вона відчула, як сильно схудла її тітка, але відразу ж викинула це з голови. Леоні не сподівалася, що Ізольда погодиться, і тому дуже зраділа. Можливо, це була довгоочікувана ознака того, що вона, нарешті, повертається до життя й почне опікуватися своїм прекрасним малюком.

І маленька компанія вирушила поїздом до Каркасона.

Маріета ввесь час турботливо позирала на свою пані. Паскалеві натомість випало займатися малим. Він розважав його розповідями про нещодавні подвиги французької армії в західній Африці — Дагомеї та на Березі Слонової Кістки. Паскаль із таким запалом говорив про джунглі, пустелі, рев водоспадів і невідомий світ на таємничому плоскогір’ї, що Леоні почало здаватися, ніби всі ці описи хлопець почерпнув із творів мосьє Жуля Верна, а не зі сторінок газет. А малий і собі розважав пасажирів переповіданнями історій мосьє Беяра про відважних середньовічних лицарів. Виявилося, що він дуже добре запам’ятав ці розповіді про романтичні й жорстокі часи.

Прибувши до Каркасона під обід, вони поселились у мебльованих кімнатах у нижній Бастиді, якраз біля собору Сен-Мішель і досить далеко від того готелю, де шість років тому зупинялись Ізольда, Леоні й Анатоль. Решту дня Леоні провела в прогулянках зі своїм племінником, якому вона дозволила з’їсти забагато морозива та який захоплено дивився довкола широко розплющеними очима.

О п’ятій вони повернулися до пансіону відпочити. Леоні застала Ізольду коло вікна на дивані. Вона напівлежала, спрямувавши погляд на парки бульвару Барб. У грудях у Леоні занило: вона відразу збагнула, що тітка не збирається йти з ними на феєрверк.

Леоні нічого не сказала, сподіваючись, що помиляється, проте коли настав час іти на вечірню виставу, Ізольда заявила, що велике скупчення людей пригнічуватиме її та дратуватиме. Луї-Анатоль не засмутився, бо, якщо чесно, то він і не розраховував на товариство своєї матері. Однак Леоні несподівано навіть для себе вибухнула роздратованими наріканнями, що навіть за такої святкової нагоди Ізольда не бажає пересилити себе заради власної дитини.

Залишивши Маріету опікуватися своєю пані, Леоні та Луї-Анатоль пішли на виставу з Паскалем. Видовище організував і оплатив місцевий промисловець, мосьє Сабатьє, винахідник аперитиву «А’Ор-Кіна» та лікеру «Мішлен», відомого як «Король лікерів». Видовище влаштовували вперше, але з тією задумкою, що коли воно матиме успіх, то наступного року стане ще кращим і масштабнішим. Присутність Сабатьє відчувалася скрізь: і в рекламних брошурах, що їх малий Луї-Анатоль назбирав цілий стос, і в сувенірах та плакатах, розклеєних на стінах будинків.

З настанням сутінків на правому березі річки Од, у кварталі Тріваль, почали збиратися великі натовпи, щоб повитріщатися на фортечні мури Сіте. Дітлахи, садівники та служниці із заможних будинків, продавчині з крамниць і хлопчаки-чистильники чобіт — усі вони юрмились коло церкви Сен-Жімер, де колись ховалися від дощу Леоні та Віктор Констант. Вона відразу ж викинула цей спогад із голови.

На лівому березі теж зібралося так багато народу, що яблуку ніде було впасти. Деякі дітлахи видерлись навіть на вершечок муру біля каплиці Сен-Вінсент-де-Пол. У Бастиді люди зібралися коло брами Порт де Жакобін і вздовж берега річки. Ніхто достеменно не знав, чого очікувати.

— Ану залізай, малий, — сказав Паскаль і підсадив Луї-Анатоля собі на плечі.

Паскаль, Леоні та її племінник зайняли місце на мосту Пон В’є, утиснувшись в одну з ніш, з якої було видно воду. Наче розкриваючи велику таємницю, Леоні гучно прошепотіла малому на вухо, що навіть єпископ Каркасонський насмілився покинути свій палац, щоб подивитися на велике свято республіканських ідей.

Коли впала темрява, натовп на містку збільшився за рахунок завсідників найближчих ресторанів. Натовп перетворився на тисняву. Леоні глянула на свого племінника й подумала, що, мабуть, для нього це надто пізній час бути надворі та що його може налякати шум феєрверку й запах пороху. Утім, вона з радістю й полегшенням помітила на його обличчі той самий вираз уваги й зосередженості, який інколи бачила в Ашиля Дебюссі, коли той сидів за фортепіано, творячи свою музику.

Леоні всміхнулася, збагнувши, що їй дедалі частіше вдається тішитися своїми спогадами, не відчуваючи при цьому гіркоти втрати.

І цієї миті розпочалося «взяття» Сіте. Середньовічні мури охопило шаленство помаранчевих і червоних вогнів, барвистих іскор і диму. У нічне небо полетіли ракети, вибухаючи у височині.

З пагорба й над водою поповзли хмари ядучого диму, від якого в глядачів розболілись очі, проте пишність видовища надміру компенсувала цей дискомфорт. Чорно-синє нічне небо ставало то пурпуровим, то яскраво-зеленим, то білим, а над середньовічною фортецею яскраво палахкотіли різнобарвні кольори.

Леоні відчула, як Луї-Анатоль, сидячи на раменах Паскаля, поклав їй на плече свою маленьку теплу ручку. Вона накрила її своєю. Може, це початок чогось нового? Може, смуток, що так довго, надто довго панував у її житті, нарешті відпустить її й дасть дорогу сподіванням на краще майбуття?

— За майбутнє, — стиха мовила вона сама до себе, пригадавши Анатоля.

Його син почув її.

— За майбутнє, тітонько Леоні, — сказав малий, повторюючи тост. Він помовчав, а потім спитав: — Якщо я буду слухняний, ми приїдемо сюди наступного року?

Коли видовище скінчилось і натовп розійшовся, Паскаль відніс сонного хлопчика назад до пансіону.

Леоні поклала його спати. Пообіцявши, що вони неодмінно приїдуть на це видовище наступного року, вона поцілувала малого, побажала йому доброї ночі й пішла, залишивши, як і завжди, свічку, котра мала відганяти привидів, злих духів і нічних потвор. Леоні страшенно втомилася від своїх переживань і насиченого захопливими подіями дня. Думки про брата й почуття власної провини за те, що це вона вивела на нього Віктора Константа, увесь день не давали їй спокою.

Воліючи міцно заснути, Леоні приготувала собі снодійну суміш, розчинивши порошок у склянці гарячого бренді. Вона повільно, не поспішаючи, випила його, а потім прослизнула під ковдру й заснула глибоким сном без сновидінь.

Блідий світанок повернув світові його обриси, і над водами річки Од поповз густий ранковий туман.

Береги, тротуари та бруківка району Бастида були вкриті обривками паперу й рекламними листівками. Поламана самшитова палиця. Нотні аркуші зі слідами підошов, загублений кимось кашкет. І повсюдно — листівки з рекламою напоїв мосьє Сабатьє.

Поверхня річки була рівненькою, наче дзеркало, у ранковій імлі здавалося, що вода не рухається, а стоїть на місці. Старий човняр, Батистин Крос, відомий усьому Каркасону як Тісту, вів свою важку плоскодонну баржу тихими водами до греблі Паїшеру. Тут, у нижній течії ріки, мало що нагадувало про народне гуляння. Ні тобі порожніх коробок, ні плакатів, ані листівок, ані запаху пороху. Уважний та спокійний погляд човняра впав на пурпуровий відблиск над горою Монтань Нуар на півночі. Небо змінювало чорний колір ночі на синю та рожеву ранкові барви.

Жердина, якою Тісту скеровував баржу, вперлась у якийсь предмету воді. Натренованим рухом, зберігаючи рівновагу, він повернувся, щоб поглянути, що то може бути.

То був труп.

Старий човняр повільно розвернув баржу. Вода хлюпнула біля її низького борту, але всередину не перелилася. Тісту на хвилю зупинився. Стало чути, як гудуть линви мостового переходу, що зв’язував обидва береги річки, хоча не було жодного поруху вітру.

Увіткнувши жердину в мул і таким чином застопоривши суденце, Тісту схилився й витріщився у воду. Під її зеленою поверхнею він розгледів тіло жінки. Вона пливла на невеличкій глибині долілиць. «Слава Богу», — подумав Тісу. Осклянілі очі потопельників тривалий час не йшли з пам’яті, як і їхні посинілі губи та вираз незмірного подиву, навіки застиглий на жовтому, наче віск, обличчі. «Жінка недовго пробула у воді, — подумав Тісту. — Тіло не встигло розбухнути».

Утоплениця мала химерно-спокійний, упокорений вигляд, її довге світле волосся гойдалося туди-сюди, наче водорості. Тісту зачудовано задивився на колихання русявих пасом, і його й без того повільні думки стали ще повільнішими. Спина жінки була граціозно вигнута, руки та ноги занурювались униз, створюючи враження, що утоплениця тримається ними за річкове дно. «Іще одне самогубство», — подумав човняр.

Спершись колінами в поперечину, Тісту простяг руку й міцно вхопився всією долонею за сіру сукню жінки. Навіть попри те, що вона була просякнута водою та слизька, він відчув на дотик високу якість тканини. Човняр потягнув утопленицю на себе. Баржа небезпечно хитнулась, але Тісту проробляв цю процедуру величезну кількість разів і прекрасно знав центр ваги свого суденця. Глибоко вдихнувши, він підтягнув тіло ближче та вхопився іншою рукою за комір сукні. «Один, два, три — оп!» — вигукнув він — і утоплениця плюхнулася на дно баржі, наче спіймана рибина.

Витерши лоба носовичком, Тісту поправив на потилиці форменого картуза й, не замислюючись, чисто механічно перехрестився. То був інстинктивний рух, який не мав жодного стосунку до релігійних переконань.

Він перевернув тіло. Жінка. Не першої молодості, та все одно дуже вродлива. Її очі були розплющені, а волосся розпатлалось у воді, але видно було, що вона не простолюдинка. Вона мала гладенькі білі руки, не схожі на руки молодиці, якій доводиться працювати, заробляючи на хліб.

Син драпірувальника та швачки, Тісту з першого ж погляду впізнав добру єгипетську бавовну, з якої було пошито її сукню. На комірці й досі можна було розібрати фірмову мітку паризького кравця. На шиї утоплениці був срібний медальйон із двома мініатюрними портретами всередині — один самої жінки, а другий — якогось чорноволосого молодика. Тісту не став його забирати. Він був чесною людиною, а не одним із тих покидьків, що нишпорили по греблі в центрі міста й могли запросто обібрати труп перед тим, як віддати його представникам влади. Його завжди цікавили особи тих, кого він виловлював з води.

Ізольду швидко розпізнали. Щойно розвиднілось, Леоні заявила про її зникнення, а доти Маріета, прокинувшись, виявила, що її пані немає в будинку. Їм довелося лишитись на кілька днів, поки здійснювалися формальні процедури та підписувалися документи, проте стосовно висновку слідства сумніватися не доводилось: самогубство через порушення душевної рівноваги.

Похмурого й тихого липневого дня Леоні востаннє привезла Ізольду до маєтку Домен де ля Кад. Оскільки Ізольда, знявши на себе руки, вчинила смертний гріх, церковні канони не дозволяли ховати її на освяченій землі. До того ж Леоні була нестерпною думка, що її поховають у родинному склепі Ляскомбів.

Натомість вона вдалася до послуг кюре Желіса з Кустосси, сільця зі зруйнованим замком на півдорозі між Куїзою та Рен-ле-Беном, щоб той потайки відслужив поминальну службу на території Домен де ля Кад. Вона могла б запросити панотця Соньєра, але той знемагав від нападків своїх супротивників, і Леоні визнала за недоречне новим скандалом погіршувати його й без того скрутне становище.

Над захід сонця 20 липня 1897 року Ізольду поховали поруч з Анатолем на тихому клаптикові землі — на узвишші перед озером. На траву пласко поклали надгробний камінь з їхніми іменами й датами.

Коли Леоні, тримаючи за руку малого Луї-Анатоля, слухала тихе бурмотіння священика, котрий читав молитву, їй пригадалося, що вона вже проводжала Ізольду в останню путь на паризькому цвинтарі шість років тому. Спогади хвилею накотились на неї — так сильно й немилосердно, що їй аж дух забило. Ось вона сама стоїть у їхній вітальні на Рю де Берлін, склавши руки перед закритою труною, а в скляній вазі на комоді плаває пальмовий листок. Довкола — густий запах ритуалу й смерті, що проникнув у кожен куточок квартири; куриться ладан і горять свічки, щоб заглушити липкий солодкавий запах трупа. Щоправда, самого трупа в труні немає.

А на нижньому поверсі Ашиль безустанку гамселить по клавішах сумні й веселі мелодії; вони проникають крізь шпарини в підлозі й Леоні починає здаватися, що вона ось-ось збожеволіє від його гри.

І тепер, слухаючи глухе гупання землі об дерев’яне віко труни, вона втішалась лише тим, що доля пожаліла Анатоля, і він не дожив до цього дня.

Наче відчувши настрій Леоні, Луї-Анатоль простягнув свою маленьку руку й обійняв її за талію.

— Не турбуйтеся, тітонько Леоні. Я вас оберігатиму.

РОЗДІЛ 91

Затишна вітальня на першому поверсі готелю з іспанського боку Піренеїв повнилась димом турецьких цигарок, що їх його мешканець палив ледь не постійно відтоді, як оселився в ньому кілька тижнів тому.

Незважаючи на теплий серпневий день, гість був одягнений так, наче надворі лютувала зима. На ньому були сіре пальто та м’які рукавички з телячої шкіри. Він був худий і мав змарнілий вигляд, а голова його безперервно тіпалася вперед, наче чоловік погоджувався з якимось невидимим співбесідником. Тремтячою рукою він підніс до прищавого рота склянку лакричного пива та зробив невеличкий ковток. Утім, попри миршаву зовнішність, його очі й досі зберігали здатність тримати людей у покорі, прохромлюючи їхні душі, наче гострий стилет.

Чоловік підняв порожню склянку.

Слуга з пляшкою в руках підійшов до нього й долив пива. Стоячи поруч, вони являли собою жалюгідне видовище: спотворений каліка та його сивий слуга з подряпаною та вкритою виразками головою.

— Які новини?

— Кажуть, вона потонула. Сама втопилася, — відповів слуга.

— А друга?

— Друга доглядає за дитиною.

Констант не відповів. Роки вигнання та безжальний поступ хвороби зробили свою справу. Він охляв, його тіло стало хирлявим, і йому важко було ходити. Однак, попри завдану фізичну шкоду, хвороба, здавалось, лише загострила його розум і почуття. Шість років тому він змушений був діяти швидше, ніж йому хотілося. І це позбавило його можливості повною мірою насолодитися своєю помстою. Бажання Константа згубити Леоні пояснювалося стремлінням посилити муки Верньє через усвідомлення цього факту, але сама по собі ця дівчина мало його цікавила. Та несподівано швидка перемога над Верньє лише розчарувала його, а тут іще з’ясувалося, що й Ізольда його надурила.

Його поспішна втеча за іспанський кордон спричинилась до того, що тільки через рік після подій на День усіх святих 1891 року Констант дізнався, що ця шльондра не лише зосталася живою, а й народила сина. І тепер йому не давала спокою причеплива думка, що вона знову примудрилась уникнути його помсти.

Саме бажанням завершити свою помсту й пояснювалось те, що він терпляче чекав шість тривалих років. Спроби заволодіти його майном стали йому в грубі гроші. І лише вправність та аморальність його адвокатів урятували його від злиднів і допомогли зберегти чималі статки.

Константові довелося виявляти обережність та розсудливість і залишатися потойбіч кордону доти, доки не зник усілякий інтерес до його особи. Нарешті, минулої зими інспектора Турона підвищили на службі та призначили розслідувати гучну справу армійського офіцера Дрейфуса, до якої підключили тоді ледь не всю паризьку поліцію. Та палке бажання Константа помститись Ізольді найдужче роздмухала звістка про те, що інспектор Бушу з каркасонської жандармерії місяць тому вийшов на пенсію.

Нарешті Константові трапилась нагода потихеньку повернутися до Франції.

Він відправив наперед свого поплічника, щоб той здійснив необхідні приготування. За допомогою анонімних листів міським і церковним властям неважко було розпалити наклепницьку кампанію проти панотця Соньєра, священика, чиє ім’я, як довідався Констант, пов’язували з відомими подіями в Домен, коли його господарем був Ляскомб. Річ у тім, що Констант чув розповіді про диявола, якого колись викликали з потойбіччя, і про те, як він нажахав усю округу.

Він заплатив своїм агентам, і вони знову почали поширювати чутки про потвору, що крадеться гірськими долинами, нападаючи на худобу. Його слуга їздив із села в село, збираючи натовпи й поширюючи чутки про те, що гробниця на території Домен знову стала центром сатанинської діяльності. Починав він свою наклепницьку кампанію з незахищених і вразливих, котрі спали на вулиці під возами й деревами, з пастухів у далеких гірських місцевостях, з тих, хто подорожував з виїзними судами від міста до міста. Константову отруту він вкладав у вуха драпірувальників і склярів, чистильників чобіт та слуг і прибиральниць із багатих помешкань.

Селяни були забобонні й легко ставали жертвами чуток, які начебто підтверджувались традиціями, міфами й історією. Тут — шепнути, що сліди кігтів не схожі на кігті звіра. Там — ненароком прохопитися, буцімто хтось уночі чув якесь химерне завивання й відчував гидотний сморід. І все це подавалося як свідчення того, що прийшов диявол вимагати кари за неприродний стан речей у Домен де ля Кад: тітка вийшла заміж за племінника свого покійного чоловіка.

І всі троє загинули.

Констант обплутав маєток невидимим павутинням.

А якщо й дійсно траплялися напади, причетністю до яких його «славні хлопці» не могли похвалитися попри всі їхні бажання, то Констант гадав, що то просто перебільшені чутки про кровожерливість рисей або вовків, котрі підстерігали свою здобич на гірських пасовиськах і в долинах.

І ось тепер, коли Бушу вийшов на пенсію, настав час діяти. Він і так уже чекав надто довго, через що втратив шанс належним чином покарати Ізольду. Окрім того, незважаючи на різноманітні методи лікування, на ртуть, води й опіум, Констант помирав. Він знав, що невдовзі й розум відмовиться служити йому. Він уже розпізнавав симптоми й міг сам собі ставити діагноз не гірше за будь-якого лікаря-шарлатана. Зараз він боявся лише того, що ось-ось настане короткий завершальний спалах ясності розуму, після якого на нього спуститься вічний морок.

Констант планував перетнути кордон і повернутись до Рен-ле-Бена в серпні. Верньє був мертвий. Ізольда теж загинула. Проте й досі живим залишався їхній хлопець.

З кишені жилетки Констант видобув годинника, якого забрав у Верньє під час нападу в Пасаж де Панорама майже шість років тому, і почав його розглядати, повільно вертячи в сифілітичних руках і думаючи про Ізольду. А за вікном довшали тіні й тьмяніло синє іспанське небо.

РОЗДІЛ 92

Двадцятого вересня, на роковини вбивства Маргарита Верньє, зникла ще одна дитина — дівчинка, яку викрали з берега річки неподалік містечка Сугрень. Це було перше зникнення за більш аніж місяць. Її тіло знайшли біля фонтану Закоханих із лицем, понівеченим пазурами, що залишили довгі рвані рани на щоках та лобі. На відміну від безпритульних дітей та дітей злидарів, дівчинка виявилась улюбленим найменшим дитям у сім’ї, що мала численних родичів у багатьох селах на річках Од і Зальц.

Два дні потому в лісі неподалік від Лак де Барренк, гірського озера, що в ньому здогадно жив диявол, зникли двоє хлопчиків. Їхні тіла знайшли лише за тиждень, але в такому жахливому стані, що не відразу з’ясували, що їх теж задрала якась потвора, розпанахавши шкіру своїми кігтями.

Леоні намагалась не звертати уваги на збіг дат. Поки лишалася надія, що хлопчиків знайдуть живими, вона запропонувала свою прислугу на допомогу пошуковим групам, але її пропозицію відкинули. Заради Луї-Анатоля вона зберігала спокій, однак уперше за тривалий час почала впевнюватись, що, можливо, їм краще буде покинути Домен де ля Кад, поки не вгамуються пристрасті.

Метр Фроміляж і мадам Буск твердили, що, вочевидь, убивства скоюють дикі собаки та вовки, які спустилися з гір. Поки тривав день, Леоні теж відкидала чутки про демона чи якусь іншу надприродну істоту. Одначе коли на землю спадали сутінки, від згадок про історію, ідо трапилась у гробниці, та про карти, які зберігались на території маєтку, її впевненість помітно слабшала.

Настрій у містечку ставав дедалі недоброзичливішим, чимраз агресивнішим. Домен став об’єктом проявів дрібного вандалізму.

Якось, повертаючись із прогулянки в лісі, Леоні помітила гурт слуг, котрі зібралися коло входу у флігель.

Стривожившись, Леоні пришвидшила ходу.

— Що сталося? — спитала вона.

Паскаль перелякано озирнувся на неї й затулив своєю кремезною постаттю вхід до флігеля, щоб вона не могла побачити, що там таке.

Леоні прискіпливо глянула на нього, а потім — на садівника та його сина Еміля. Зробивши крок уперед, вона настійливо повторила:

— Що трапилося, Паскалю?

— Благаю вас, мадамо, це не для ваших очей.

Леоні насторожилась.

— Облиш, — невимушено мовила вона. — Я вже не дитина. Гадаю, те, що ти там ховаєш, не таке вже й страшне.

Однак Паскаль не ворухнувся. Розриваючись між роздратуванням через його надмірну турботу й цікавістю, Леоні підняла руку в елегантній рукавичці й торкнулася ліктя Паскаля.

— Будь ласка, відійди.

Усі мовчки дивились на Паскаля. Той трохи постояв, а потім поволі, неохоче відійшов, даючи Леоні змогу побачити те, що він так ревно від неї ховав.

До дверей флігеля величезним цвяхом було прибито обідрану тушку кролика. Біля грубого дерев’яного хреста, вимазаного кров’ю, несамовито гули мухи, а під ним був напис чорною смолою: «ТИ ЩЕ ПОПЛАТИШСЯ ЗА СВІЙ ГРІХ».

Рука Леоні мимоволі злетіла до рота — жахливий сморід і жорстокість картини, що відкрилася її очам, викликав у неї нудоту. Проте вона опанувала себе.

— Потурбуйся, щоб оце прибрали, Паскалю, — наказала Леоні. — А вам я раджу віднині бути обережнішими, — обвела вона поглядом прислугу, в очах якої відбився її власний страх. — Усім вам.

Однак Леоні непохитно стояла на своєму. Вона твердо вирішила триматись у Домен до останнього й не збиралася залишати маєток принаймні до того, як повернеться мосьє Беяр. Він обіцяв приїхати до дня святого Мартіна. Леоні останнім часом дедалі частіше пересилала мосьє Беяру листи через його помешкання на Рю д’Ерміт, але звідки їй було знати, чи дійшов до нього хоча б один з них?

Ситуація погіршилася. Зникла ще одна дитина. Двадцять другого жовтня, на річницю таємного шлюбу Анатоля й Ізольди, з Пляс дю Перу викрали дочку правника, гарненьку дівчинку з білими стрічечками та рюшами на спідничці. Обуренню місцевих мешканців не було меж.

Леоні не пощастило. Того дня, коли знайшли розірване й понівечене тільце дівчинки, вона якраз була в Рен-ле-Бені. Трупик відшукали біля Крісла диявола, у горах неподалік Домен. Між закривавленими пальчиками дівчинки стирчала гілочка дикого ялівцю.

Леоні сполотніла, почувши цю звістку, бо зрозуміла, що то було послання саме їй. Візок із тілом замордованої дитини повільно торохтів головною вулицею, супроводжуваний нечисленним кортежем місцевих мешканців. Дорослі чоловіки, загартовані щоденними життєвими негараздами, ридали, не стидаючись своїх сліз.

Усі мовчали. Аж раптом якась жінка помітила Леоні й із перекошеним від люті ротом тицьнула на неї пальцем. Леоні похолола від страху, відчувши на собі осудливі погляди мешканців містечка. Їм — терміново треба було знайти винуватця.

— Ходімо звідси, мадамо, — шепнула їй Маріета, спонукуючи її мерщій забиратися геть.

Високо піднісши голову й намагаючись не показувати свого переляку, Леоні відвернулась і пішла туди, де на них чекав екіпаж. Лиховісне бурмотіння натовпу ставало дедалі гучнішим. Почулися крики, образливі вигуки; вони падали на дівчину важкими ударами.

— Хутчіш, — іще раз спонукнула її Маріета, беручи за руку.

За два дні в прочинене вікно бібліотеки хтось укинув палаючу ганчірку, просякнуту олією та гусячим жиром. Її знайшли вчасно, і серйозної шкоди завдано не було, проте челядь стала ще заляканішою, ще обережнішою, ще пригніченішою.

Друзі та прихильники Леоні в місті — а також Паскаль з Маріетою — робили все можливе, щоб переконати недоброзичливців у хибності їхньої думки, ніби на території маєтку живе якась потвора, проте жодні тверезі аргументи вже не могли проникнути в примітивні мізки ворогів. Вони беззаперечно вірили, що, як і в часи Жуля Ляскомба, диявол повернувся, щоб узяти своє.

Бо ж диму без вогню не буває.

Леоні відмовлялася вірити в те, що за всім цим криється всюдисуща рука Віктора Константа, але таки не сумнівалася, що він готується завдати удару. Вона спробувала переконати в цьому поліцію, благала мерію вжити заходів, прохала метра Фроміляжа втрутитись від її імені, та все намарно. Домен лишився сам на сам із власною бідою.

Після трьох дощових днів прислуга, що працювала надворі, загасила в маєтку кілька пожеж. То були спроби підпалу. Під прикриттям ночі на парадні сходи підкинули випотрошений труп собаки, від чого деякі з молодих служниць зомліли. Приходили непристойні анонімні листи, у яких детально пояснювалося, чому кровоблудний шлюб Анатоля й Ізольди накликав на долину такі нещастя.

Залишившись наодинці зі своїми страхами та підозрами, Леоні поміркувала й збагнула, що Констант увесь час навмисне намагався збурити в місті вихор шаленої ненависті проти неї та інших мешканців маєтку. Леоні зрозуміла також, хоча боялася говорити про це вголос, що цей жах ніколи не скінчиться. Бо знала про навіженість Константа. Якщо він переховувався десь поблизу Рен-ле-Бена — а вона побоювалася, що так воно і є, — то він не міг не дізнатися, що сама Ізольда вже померла. І те, що переслідування тривало, переконало Леоні в доконечності відвезти Луї-Анатоля в якесь безпечне місце. Вона візьме з собою все потрібне, а потім при нагоді вони повернуться до Домен де ля Кад. Бо тут — домівка Луї-Анатоля. Вона не дозволить Константові позбавити хлопця того, що належало йому за правом народження.

Утім, цей план легше було виконати подумки, ніж у дійсності.

Правда полягала в тому, що Леоні не було куди їхати. Паризька квартира давно перейшла до інших орендарів, позаяк генерал Дюпон припинив оплачувати рахунки. Її життя обмежувалось маєтком, і тому вона мала так само обмежене коло друзів: Одріка Беяра, мадам Буск і метра Фроміляжа. Ашиль був надто далеко, до того ж він мав чимало власних проблем. Через Віктора Константа в Леоні не лишилося ні рідних, ані близьких.

Проте вибору вона не мала.

Довірившись лише Паскалю та Маріеті, вона потайки приготувалась до від’їзду. Леоні не сумнівалася, що Констант свій завершальний удар завдасть на День усіх святих. Це була не тільки річниця смерті Анатоля (а пристрасть Константа до дат давала змогу припустити, що він лишиться вірним своїй звичці); річ у тім, що колись, у момент просвітління, Ізольда розповіла, що 31 жовтня 1890 року вона сказала Константові, що хоче покласти край їхньому нетривалому роману. Саме з цього все й почалося.

І Леоні вирішила вчинити так, щоб Констант, заявившись на Гелловін до маєтку, не знайшов там ні її, ні Луї-Анатоля.

Холодного та ясного дня тридцять першого жовтня Леоні вдягла пальто й капелюх, збираючись сходити на просіку, де ріс дикий ялівець. Їй не хотілося залишати Константові карти Таро, хоча навряд чи він міг надибати їх у такому великому лісі. Поки вони з Луї-Анатолем не повернуться безпечно додому, карти, за відсутності мосьє Беяра, Леоні мала намір віддати на зберігання в надійні руки мадам Буск.

Вона вже хотіла була вийти на терасу, коли почула, що її гукає Маріета. Невдоволена та здивована, Леоні повернулась до зали.

— Я тут. У чому справа?

— Вам лист, мадамо, — відповіла Маріета, протягуючи їй листа.

Леоні насумрилась. Після подій останніх місяців до всього незвичайного вона ставилась з обережністю. Поглянувши на конверт, вона не впізнала почерку.

— Від кого це?

— Хлопчик сказав, що з Кустосси.

Насупившись, Леоні розпечатала конверт. Лист був від старого парафіяльного священика Антуана Желіса. Він запрошував її приїхати сьогодні в якійсь терміновій справі. Оскільки панотця вважали відлюдником — а Леоні сама зустрічала його лише двічі впродовж шести років у товаристві з Анрі Буде з нагоди хрещення Луї-Анатоля та поховання Ізольди, — це запрошення чимало її здивувало.

— Ви будете відповідати, мадамо? — спиталася Маріета.

Леоні замислилась.

— А посильний і досі тут?

— Так.

— Покличте його, будь ласка.

До зали ввійшов маленький худорлявий хлопчик у коричневих штанцях і сорочечці без комірця. У руках він тримав картуза й мав украй переляканий вигляд.

— Не треба боятися, — мовила Леоні, намагаючись налаштувати хлопчика на невимушений лад. — Нічого поганого ти не зробив. Я лише хочу спитати тебе: кюре Желіс сам дав тобі цього листа?

Малий похитав головою.

Леоні посміхнулась.

— Тоді скажи мені, будь ласка, хто тобі його дав?

Маріета підштовхнула хлопця.

— Пані питає тебе, тож відповідай.

Мало-помалу — а грубуваті втручання Маріети їй скоріше заважали, ніж допомагали, — Леоні примудрилася вивудити з хлопця основні подробиці справи. Альфред, так його звали, гостював у своєї бабусі в селі Кустосса. Він якраз грався на руїнах палацу, коли з дверей будинку священика вийшов якийсь чоловік і дав йому су, звелівши, щоб він терміново відніс листа до маєтку Домен де ля Кад.

— У кюре Желіса є племінниця, котра за ним доглядає, мадамо Леоні, — сказала Маріета. — Готує їсти, пере білизну.

— А чи був той чоловік схожий на слугу?

Альфред стенув плечима.

Пересвідчившись, що від хлопчика вже навряд чи можна буде щось інше довідатись, Леоні відпустила його.

— То ви поїдете, мадамо? — поцікавилась Маріета.

Леоні замислилась. До від’їзду їй іще треба було чимало зробити. З іншого боку, вона не думала, що кюре Желіс надіслав би їй листа без якихось вагомих підстав. Ситуація була непростою.

— Так, поїду, — сказала вона, трохи повагавшись. — Скажи Паскалю, щоб негайно подав екіпаж до парадного входу.

Вони виїхали з Домен де ля Кад о пів на четверту, коли вже починало сутеніти.

У повітрі висів густий запах осінніх вогнищ. До одвірків будинків і ферм, що їх вони проїжджали, були прив’язані гілочки самшиту й розмарину. На перехрестях постали імпровізовані вівтарі, установлені з нагоди Дня всіх святих. На тих вівтарях, наче пожертви, лежали клаптики паперу та тканини з нашкрябаними на них стародавніми молитвами й заклинаннями.

Леоні знала, що на цвинтарях у Рен-ле-Бені та Рен-ле-Шато, яку кожній гірській парафії, уже збираються вдови, одягнені в чорні крепові сукні з чорними вуалями. Вони ставатимуть навколішки на сиру землю перед древніми гробницями й молитимуться за порятунок душ своїх померлих чоловіків.

Тим ревніше молитимуться вони цього року, коли їхній край спіткало таке лихо.

Паскаль немилосердно гнав коней, аж поки на їхніх спинах не заблищав піт, а з широко роздутих ніздрів не повалили струмені пари. І все одно, було вже майже поночі, коли вони, подолавши відстань між Рен-ле-Беном та Кустоссою, почали обережно спускатися крутою дорогою, що вела до головної вулиці села.

Леоні почула, як десь у долині дзвін відбиває четверту годину. Залишивши Паскаля з екіпажем та кіньми, вона пішла через безлюдне село. Воно було крихітне — лише купка будинків. Ні тобі булочної, ні кафе.

Леоні легко знайшла поруч із церквою будинок священика, однак не побачила в ньому анінайменших ознак життя. Усередині не було видно жодного вогника.

З наростаючою тривогою вона постукала у важкі двері. Проте ніхто не озвався. Вона постукала знов, уже сильніше.

— Кюре Желіс!

Трохи постоявши, Леоні вирішила натомість подивитися, чи є хтось у церкві. Орієнтуючись на темний силует кам’яної будівлі, вона обійшла її довкола. Одначе всі двері — і парадні, і бічні — були замкнені. На залізному гачку одиноко висів старий і тьмяний олійний ліхтар.

Стривожившись іще дужче, Леоні направилась до помешкання на протилежному боці вулиці й постукала у двері. Почулося човгання ніг, і стара жінка відсунула металеву бігунку, вставлену в отвір у дверях.

— Хто там?

— Доброго вечора, — привіталась Леоні. — У мене має відбутися зустріч із кюре Желісом, але він не відповідає.

Власниця будинку похмуро й підозріло витріщилась на Леоні, нічого не відповідаючи. Леоні попорпалась у кишені, витягла монетку, яку жінка пожадливо схопила.

— Ріту немає вдома, — нарешті сказала вона.

— Ріту?

— Священика. Він поїхав до Куїзи.

Леоні недовірливо глянула на неї.

— Цього не може бути. Лише дві години тому я отримала від нього листа, яким він запрошував мене заїхати до нього.

— Я бачила, як він поїхав, — відповіла жінка, не приховуючи задоволення. — Ви вже друга, хто його питає.

Леоні різко виставила руку, не даючи жінці зачинити двері. Залишилась маленька щілинка, крізь яку на вулицю падав вузенький промінчик світла.

— А хто ще був? — настійливо спитала вона. — Чоловік?

Тиша. Леоні дістала ще один су.

— Так, якийсь француз. — Стара жінка буквально виплюнула це слово, і в її вустах воно прозвучало як образа.

— А коли він приходив?

— Перед сутінками. Ще було видно.

Збита з пантелику, Леоні забрала пальці. Засувка негайно зачинилась.

Дівчина відвернулась і пішла, загортаючись у плащ від нічної прохолоди. Їй подумалося, що, вочевидь, поки хлопчик пішки повертався до Кустосси з Домен де ля Кад, кюре Желіс виїхав, бо більше не міг зволікати. Може, він мав іще якусь невідкладну справу?

Відчуваючи збентеженість і поспішаючи якомога швидше повернутись додому після невдалої подорожі, Леоні видобула з кишені олівець і папір та написала кюре, що неабияк жалкує, що вони розминулися. Засунувши записку у вузеньку поштову скриньку на стіні священицького будинку, вона поквапилась до того місця, де на неї чекав Паскаль.

Дорогою назад він гнав коней іще швидше, проте кожна хвилина здавалась Леоні цілою вічністю, і вона аж скрикнула від радощів, коли, нарешті, забачила вогні Домен де ля Кад. На під’їзній алеї, слизькій від ожеледиці, Паскаль стишив хід, і Леоні закортіло зістрибнути й кинутись уперед.

Коли ж вони, нарешті, зупинились, Леоні вистрибнула з екіпажа й побігла сходами, гнана якимось невимовним страхом, що за час її відсутності тут могло трапитися будь-що. Відчинивши поштовхом двері, вона влетіла в помешкання.

Назустріч їй кинувся Луї-Анатоль.

— Він уже тут! — вигукнув малий.

Кров захолола в жилах Леоні.

Господи, ні. Тільки не Констант.

Двері з грюкотом зачинились за нею.

РОЗДІЛ 93

— Здрастуйте, мадемуазель, — долинуло з темряви.

Спочатку Леоні здалося, що вона недобре почула.

Гість вийшов із мороку, щоб привітати її.

— Я забарився з поверненням.

Вона кинулася вперед, простягаючи руки.

— Мосьє Беяр! — скрикнула Леоні. — Я така рада, що ви приїхали, така рада!

Старий глянув на Луї-Анатоля, котрий нетерпляче пританцьовував біля нього.

— Цей парубок постарався, щоб мені не було нудно, — сказав він. — Луї-Анатоль розважав мене грою на фортепіано.

Не чекаючи подальших заохочень, малий побіг по червоно-чорних кахлях до інстумента, швидко вмостився на стілець і почав грати.

— Ось послухайте, тітонько Леоні, — гукнув він.;— Я знайшов оце в стільці для фортепіано. І сам вивчив.

Зазвучала простенька настирлива мелодія в тональності А мінор, ритмічна, жвава та приємна на слух. Луї-Анатоль щосили старався й розчепірював свої маленькі пальчики, щоб утримати акорди. Нарешті, музика не лишень уявлювана, а й чутна. Яку грав і грав прекрасно, син Анатоля.

Гробниця, 1891 рік.

У Леоні на очах з’явилися сльози. Вона відчула, як Одрік Беяр узяв її за руку; його шкіра на дотик була такою сухою! Вони стояли й слухали, поки не завмер останній акорд. Луї-Анатоль поклав руки на коліна, глибоко зітхнув, наче вслухаючись, як стихає відлуння звуків, а потім обернувся й подивився на Леоні та Беяра з гордістю на обличчі.

— Ось так, — мовив він. — Я вправлявся спеціально для вас, тітонько Леоні.

— Ви маєте неабиякий талант, сеньйоре, — сказав, аплодуючи мосьє Беяр.

Луї-Анатоль радісно засіяв.

— Якщо я не стану військовим, коли виросту, то подамся до Америки й буду там відомим піаністом.

— І перше, і друге — шляхетні заняття, — розсміявся старий. Однак посмішка швидко зійшла з його обличчя. — Проте зараз, мій талановитий юний друже, ми маємо обговорити деякі справи з твоєю тітонькою. Ти нам дозволиш?

— Але ж я…

— Це не надовго, любий, — твердо сказала Леоні. — Коли ми закінчимо, то обов’язково тебе покличемо.

Луї-Анатоль зітхнув, потім знизав плечима, усміхнувся й побіг на кухню, гукаючи Маріету.

Щойно малий зник, мосьє Беяр і Леоні швидко пішли до вітальні. Відповідаючи на точні й уважні запитання старого, Леоні розповіла йому про все, що трапилося відтоді, як він поїхав з Рен-ле-Бена, про всі трагічні, ірреальні та загадкові події, а згодом висловила побоювання, що Віктор Констант повернувся.

— Я писала вам про наші біди, справді писала, — сказала Леоні, не в змозі приховати докірливий тон свого голосу, — але як же я могла дізнатись, чи отримали ви хоч одного листа?

— Деякі отримав, а решта, боюся, десь загубилася, — серйозно мовив старий. — Про трагічну загибель мадам Ізольди я дізнався лише сьогодні, коли повернувся. Ця звістка дуже мене засмутила.

Поглянувши на Беяра, Леоні помітила, який зморений і виснажений вигляд він мав.

— Смерть позбавила її страждань. Останнім часом їй було дуже зле, — тихо сказала вона. — Одначе де ж ви були так довго? — спитала Леоні, розпачливо сплеснувши в долоні. — Я так скучила за вашим товариством!

Мосьє Беяр склав руки, притиснувши один до одного кінчики своїх тонких довгих пальців, наче перед молитвою.

— Якби це не було вкрай важливою справою особисто для мене, — лагідно мовив він, — то я б ніколи вас не полишив. Проте я одержав звістку, що одна особа, на яку я чекав багато-багато років, нарешті повернулась. Але… — Він трохи помовчав, а потім сказав прості слова, за якими Леоні почула невимовний біль: — Але то була не вона.

Леоні на мить пригадала, що лише раз чула, як старий говорив про когось із таким болем і ніжністю в голосі. Однак тоді в неї склалося враження, що дівчина, про яку йшлося, уже давно померла.

— Я не впевнена, що добре розумію вас, мосьє Беяр, — обережно сказала вона.

— Та то я так, — тихо мовив він. І знову вираз його обличчя набув твердості й рішучості. — Якби я це знав, то ніколи б не поїхав з Рен-ле-Бена, — зітхнув старий. — Утім, я скористався своєю мандрівкою, щоб приготувати безпечне місце для вас та Луї-Анатоля.

Зелені очі Леоні широко розплющились від подиву.

— Таж я вперше подумала про це лише тиждень тому! — ошелешено вигукнула вона. — Навіть менше. А вас не було аж десять місяців. Звідки ви могли…

Беяр осміхнувся.

— Просто я давно передбачав, що, на жаль, через деякий час доведеться піти на такий крок.

— Але ж звідки…

Старий заспокійливо підняв руку.

— Ваші припущення є слушними, мадемуазель Леоні. Віктор Констант дійсно перебуває неподалік від Домен де ля Кад.

Леоні заклякла на місці.

— Якщо ви маєте такі докази, то мусите сповістити представників влади. Досі вони відмовлялися сприймати мої побоювання всерйоз.

— Я не маю доказів, лише тверде переконання. І я впевнений, що він прибув сюди не просто так. Ви мусите покинути маєток сьогодні вночі. Мій будинок готовий і чекає на вас. Я дам розпорядження Паскалю. — Беяр помовчав. — Він і Маріета — наскільки я знаю, його дружина — вони поїдуть з вами?

Леоні кивнула.

— Я потайки повідомила їм про свої наміри.

— Ви можете залишатися в Лос-Сересі стільки, скільки вам буде потрібно. Поки не з’явиться можливість безпечно повернутися до Домен.

— Я дуже вдячна вам, мосьє Беяр.

Зі слізьми на очах Леоні оглянула кімнату.

— Так шкода залишати цей будинок! — тихо сказала вона. — Для моєї матері й Ізольди це було нещасливе місце, але для мене, попри всі лиха, що тут трапились, воно стало домівкою. — Леоні замовкла, а потім стиха додала: — Хочу вам у дечому зізнатися, мосьє Беяр.

Старий насторожився.

— Шість років тому я обіцяла вам, що не повертатимусь до гробниці, — промовила вона. — І я виконала свою обіцянку. Але стосовно карт я мушу сказати вам, що коли того дня… перед дуеллю Анатоля, я поїхала від вас…

— Я пам’ятаю, — лагідно мовив старий.

— Мені чомусь захотілося повернутись додому через ліс і спробувати самій знайти схованку. Я просто хотіла сама себе перевірити, чи спроможуся я знайти карти Таро.

Леоні глипнула на мосьє Беяра, очікуючи побачити на його обличчі розчарування й осуд. Однак на її превеликий подив старий осміхався.

— І ви знайшли те місце.

Це було твердження, а не запитання.

— Так, знайшла. Але даю вам слово, — хутко докинула Леоні, — що, подивившись на карти, я таки повернула їх до схованки. — Вона затнулась. — Утім, тепер, перед від’їздом, я не можу залишити їх тут. Констант може знайти їх, і тоді…

Поки вона говорила, Одрік Беяр засунув руку в кишеню свого світлого костюма. Звідти він видобув уже знайомий квадратний пакунок у чорному шовку й розгорнув його. Зверху колоди показалося зображення Сили.

— Вони вже у вас! — вигукнула Леоні, підходячи до Беяра. І відразу ж зупинилася. — Ви знали, що я там була?

— Оскільки ви потрудилися залишити там свої рукавички. Хіба ви не пам’ятаєте?

Леоні густо почервоніла аж до кінчиків вух.

Старий згорнув чорний шовк.

— Я пішов туди, бо, як і ви, вважаю, що ці карти не мають потрапити до рук такої людини, як Віктор Констант. До того ж… — Він на мить замовк. — Мені здається, що вони нам знадобляться.

— А ви ж самі застерігали мене проти того, щоб користатися магічною силою цих карт, — заперечила Леоні.

— Якщо немає жодного іншого виходу, то це доведеться зробити, — тихо відказав старий. — І я боюся, що такий час настав.

Леоні відчула, як її серце закалатало з шаленою швидкістю.

— Їдьмо зараз. Негайно. — Їй раптом стало страшенно незручно у своїх важких зимових спідницях і шерстяних панчохах. Вони стали якісь кусливі й неприємні на дотик. Здавалося, прикрашені перлинами гребінці, подарунок Ізольди, впилися їй у голову наче зуби якоїсь кровожерної істоти. — Їдьмо. Зараз же.

Раптом їй пригадалися перші щасливі тижні в Домен де ля Кад — у компанії Анатоля й Ізольди — перед тим, як упало лихо. Пригадалося, що тієї далекої осені 1891 року вона — після яскравих вогнів Парижа — понад усе боялася непроглядної темряви.

Як давно то було!

Леоні була тоді зовсім іншою людиною, невинним дитятком, котрого ще не торкнулися морок і горе. Сльози затуманили їй очі, і вона заплющила їх.

Гупання кроків у залі раптово перервали її спогади. Леоні рвучко скочила на ноги й обернулась у напрямку шуму — і саме цієї миті двері з грюкотом розчинились і в кімнату влетів Паскаль.

— Мадамо Леоні, сеньйоре Беяр! — вигукнув він. — Тут… якісь чоловіки. Вони вже проникли в маєток, вибивши браму!

Леоні підбігла до вікна. Удалині вона побачила низку палаючих смолоскипів, які золотими й охровими цятками мерехтіли на тлі чорного нічного неба.

А потім, уже зовсім близько, почувся дзенькіт розбитого скла.

РОЗДІЛ 94

Луї-Анатоль, вирвавшись із рук Маріети, вбіг у кімнату й кинувся в обійми Леоні. Його нижня губа тремтіла, він був блідий, проте намагався не показувати свого страху й навіть спробував осміхнутися.

— Хто вони? — спитав він тоненьким голосочком.

Леоні міцно притиснула його до себе.

— Погані люди, мій маленький.

Вона повернулася до вікна й стала вдивлятись у темряву, притуливши руку до скла, щоб світло не заважало бачити. Натовп був іще далеко, але прудко наближався до будинку. Кожен нападник тримав в одній руці смолоскип, а в іншій — якусь зброю. Вони були схожі на армію, що виходить на передові позиції. Леоні подумала, що ці люди лише чекають наказу Константа.

— Їх так багато, — прошепотіла вона. — Як же йому вдалося підбурити проти нас ціле місто?

— Він зіграв на притаманній простому народові забобонності, — відповів Беяр. — Хай би ким були ці люди — республіканцями чи роялістами, — але всі вони в дитинстві чули розповіді про тутешнього демона, що чатує на свою жертву.

— Про Асмодея.

— У різні часи він мав різні імена, проте зовнішність його є тією самою. І навіть коли добропорядні мешканці міста вдень присягають, що не вірять у такі історії, то вночі їхня глибша, древніша підсвідомість пошепки промовляє до них із темряви. Вона розповідає їм про надприродних істот, що шматують своїх жертв і яких не можна вбити, а також про похмурі потаємні місця, де павуки плетуть своє павутиння.

Леоні знала, що Беяр має рацію. Їй швидко пригадався той вечір, коли в оперному театрі вибухнуло заворушення. І ненависть, яку вона буквально на тому тижні бачила в Рен-ле-Бені в обличчях людей, які іде недавно ставились до неї так доброзичливо. Леоні знала, як швидко й легко жага крові може охопити юрбу.

— Мадамо! — тривожним голосом гукнув їй Паскаль.

Леоні помітила, що полум’я смолоскипів, яке танцювало в чорному нічному небі, уже освітлює каштани на під’їзній алеї, поблискуючи на мокрому листі. Вона відступила від вікна й закрила його шторою.

— На той світ загнав мого брата й Ізольду, але йому й досі мало, — прошепотіла Леоні. Вона глянула на чорняву голівку малого, який тулився до неї, — чи раптом він не почув її слів?

— А чи не можна з ними поговорити? — спитав хлопчик. — Сказати, щоб вони дали нам спокій?

— Час для розмов минув, мій юний друже, — відповів Беяр. — Завжди настає такий момент, коли бажання діяти — навіть заради чогось хибного й лихого — стає сильнішим за бажання слухати й мислити.

— Нам доведеться з ними битись?

Беяр посміхнувся.

— Добрий солдат знає, коли виступити проти ворога, а коли слід відступити. Зараз ми воювати не будемо.

Луї-Анатоль кивнув.

— Чи є якась надія? — пошепки спитала Леоні.

— Надія є завжди, — тихо відповів Беяр. Вираз його обличчя посуворішав. Він обернувся до Паскаля. — Екіпаж готовий?

Паскаль кивнув.

— Готовий і чекає на галявині біля гробниці. Він має бути досить далеко, щоб не привертати уваги натовпу. Я сподіваюся, що зможу вивезти вас звідси так, що ніхто не побачить.

— От і добре. Ми вийдемо крізь задні двері й подамося навпростець до лісу, благаючи Бога, щоб об’єктом їхнього нападу став насамперед сам будинок.

— А як же слуги? — спитала Леоні. — Вони теж мусять піти.

Широке й безхитрісне обличчя Паскаля густо почервоніло.

— Вони не хочуть іти, — сказав він. — Вони бажають захищати будинок.

— Я не хочу, щоб хтось із них через нас постраждав, Паскалю, — заперечила Леоні.

— Я перекажу їм, мадамо, але не думаю, що від цього їхня рішучість ослабне.

Леоні побачила, що в його очах блищать сльози.

— Дякую, — тихо сказала вона.

— Паскалю, ми захищатимемо твою Маріету, аж поки не прийдемо до тебе.

— Дякую, сеньйоре Беяр.

Паскаль нахилився, поцілував свою дружину та вийшов із кімнати.

На мить запала тиша. А потім на них знову важким тягарем упала вся серйозність ситуації, спонукаючи діяти швидко й рішуче.

— Леоні, візьміть лише найнеобхідніше. Маріето, принесіть валізу й пальто мадам Леоні. Подорож буде тривалою й холодною.

Маріета ледве стримала ридання.

— У моїй валізі, Маріето, яка вже зібрана, є невеличкий футляр, що лежить у скриньці з шитвом. Там малюнки, приблизно отакого розміру, — показала Леоні руками. — Скриньку візьми з собою. Бережи її, але футляр принеси мені, добре?

Почекавши, поки вона піде, Леоні обернулась до мосьє Беяра.

— Це також і не ваша битва, Одріку, — сказала вона.

— Саже, — тихо сказав він. — Друзі називають мене Саже.

Леоні посміхнулася, втішена таким несподіваним виявом довіри.

— Прекрасно, Саже. Якось ви мені казали — давно, кілька років тому, що моя допомога знадобиться не мертвим, а живим. Пам’ятаєте? — Вона глянула на хлопчика. — Найважливіше зараз — це він. Якщо ви зараз візьмете його з собою, то принаймні я знатиму, що свій обов’язок виконала.

Він усміхнувся.

— Кохання, правдиве кохання, ніколи не вмирає, Леоні. Твій брат, Ізольда, твоя мати — усі вони це знали. Вона будуть із тобою завжди.

Леоні пригадала слова Ізольди, коли вони сиділи з нею на лавці поблизу озера наступного дня після званої вечері в Домен де ля Кад. Жінка розповідала їй про кохання до Анатоля, хоча Леоні тоді ще про це не знала. Про кохання таке палке, що без нього життя Ізольди стало нестерпним. І Леоні самій закортіло так само сильно когось покохати.

— Я хочу, щоб ви пообіцяли мені, що заберете Луї-Анатоля до Лос-Сереса. — Вона на мить замовкла. — І я ніколи не пробачу собі, якщо з вами станеться лихо.

Беяр похитав головою.

— Мій час іще не настав, Леоні. Я ще багато мушу зробити, і лише тоді мені дозволять вирушити в останню подорож.

Вона кинула погляд на знайомий куточок жовтого носовичка, що виднівся з кишені його піджака.

У дверях з’явилась Маріета з теплим одягом для малого.

— Ходи сюди. Хутчіш.

Малюк швидко підкорився, підійшов до Маріети й дав себе вдягнути. А потім зненацька кинувся від неї в залу.

— Луї-Анатоль! — гукнула Леоні навздогін.

— Я мушу дещо принести, — відповів хлопчик, повертаючись через хвилину з аркушем фортепіанної музики в руці. — Ми ж не можемо залишатися без музики там, куди зараз їдемо! — сказав він, обвівши поглядом похмурі обличчя дорослих. — Ніяк не можемо!

Леоні присіла біля нього.

— Звісно, мій любий.

— Хоча, — затнувся малий, — я й сам не знаю, куди ми їдемо.

Раптом коло будинку почувся чийсь вигук. То був сигнал до бою.

Леоні швидко підвелася, відчувши, як їй у долоню прослизнула маленька ручка племінника.

Гнані ненавистю, похмурою темрявою та страхом перед усіма тими надприродними істотами, які сьогодні, на День усіх святих, заполонили всі усюди, чоловіки, озброєні смолоскипами, кийками та мисливськими рушницями, пішли в наступ на будинок.

— Почалося, — сказав Беяр. — Тримайтеся мужньо, Леоні. Їхні погляди зустрілись. Повільно, наче з неохотою, передав він їй колоду карт Таро.

— Пам’ятаєте, що писав у своїй книжці ваш дядько?

— Прекрасно пам’ятаю.

Беяр злегка посміхнувся.

— Навіть якщо ви повернули книгу до бібліотеки й завірили мене, що ніколи більше її не торкнетеся? — спитав він з легкою іронією в голосі.

Леоні почервоніла.

— Ну, може раз чи двічі перечитувала. Просто щоб поновити в пам’яті її зміст — і тільки.

— А може, це й на краще. Старі не завжди є мудрими. — Він помовчав. — Але ж ви розумієте, що з цим пов’язана ваша доля? Якщо ви зважитеся вдихнути життя в зроблені вами малюнки, якщо ви викличете демона, то чи відомо вам, що він забере вас із собою?

У зелених очах Леоні блиснув страх.

— Відомо.

— От і добре.

— Мені лише незрозуміло, чому демон Асмодей не забрав мого дядька?

Беяр стенув плечима.

— Зло притягує зло, — пояснив він. — Ваш дядько не побажав офірувати своє життя й бився з демоном. Проте на ньому назавжди лишилось його тавро.

— А що, як мені не вдасться…

— Досить, — твердо відказав Беяр. — Невдовзі все й так стане зрозуміло.

Леоні взяла чорний шовковий пакунок і засунула його в простору кишеню свого пальта, потім побігла до камінної полиці й узяла звідти коробку сірників.

Ставши навшпиньки, вона поцілувала Беяра в лоб.

— Спасибі, Саже, — прошепотіла вона. За карти. За все.

Коли Леоні, Одрік Беяр, Луї-Анатоль і Маріета вийшли з вітальні, у залі було темно. У кожному куточку, кожній ніші Леоні чула або бачила ознаки активної діяльності. Син садівника Еміль, котрий уже став дужим і високим парубком, організував унутрішню прислугу й роздав їй усю зброю, яку тільки можна було знайти в будинку. Старий мушкет, абордажні шаблі, витягнуті з виставкових шаф, палиці та кийки. Зовнішня прислуга була озброєна мисливськими рушницями, граблями, лопатами й мотиками.

Леоні відчула шок, якого зазнав Луї-Анатоль, побачивши, як невпізнанно змінилися знайомі обличчя людей, котрих він звик бачити щодня. Його рука напружилась у її долоні.

Зупинившись, Леоні звернулася до прислуги чітким і гучним голосом.

— Я не хочу, щоб ви важили своїм життям, — сказала вона. — Ви віддані й хоробрі люди; я знаю, що мій брат і мадам Ізольда пишались би вами, якби зараз були з нами тут, але це не той бій, де ми зможемо перемогти. — Вона обміряла поглядом залу, вдивляючись у знайомі й не дуже знайомі обличчя. — Благаю вас, ідіть зараз, поки ще є змога. Повертайтеся до ваших родин і дітей.

Ніхто не поворухнувся. Блискіт скла на чорно-білому портреті, що висів над фортепіано, привернув її увагу. Леоні завагалась. То був спогад про сонячний день на Пляс дю Перу багато років тому: Анатоль сидить, Ізольда та вона сама стоять позаду, і всі троє втішаються своїм маленьким товариством. На мить вона відчула спокусу забрати фотографію з собою. Утім, згадавши про вказівку брати тільки найнеобхідніше, Леоні втрималась. І портрет залишився на своєму місці, наче мовчазний хранитель будинку й усіх тих, хто в ньому був.

Пересвідчившись, що подальші вмовляння є даремними, Леоні та Луї-Анатоль вислизнули крізь засклені металеві двері на веранду. За ними слідом пішли Беяр та Маріета. Раптом з натовпу захисників будинку почувся одинокий голос:

— Щасти вам, мадамо Леоні! І тобі, малий. Ми чекатимемо на ваше повернення.

— І вам того самого, — відповів хлопчик тоненьким голосочком.

Надворі було холодно. Мороз кусав за щоки й вуха. Леоні накинула на голову капюшон. Із протилежного боку будинку було чути ревіння юрми, яка й досі стояла трохи подалі, але від самого звуку всім стало лячно.

— Куди ми йдемо, тітонько Леоні? — прошепотів Луї-Анатоль.

У його голосі чувся страх.

— Ми підемо через ліс туди, де на нас чекає з екіпажем Паскаль, — відповіла вона.

— А чому він жде нас саме там?

— Тому що ніхто не повинен чути й бачити нас, — похапливо відказала Леоні. — А потім, таємно й мовчки — чуєш, мовчки! — ми поїдемо до будинку мосьє Беяра в горах.

— А це далеко?

— Далеко.

Хлопець на мить замовк.

— А коли ми повернемося? — спитав він.

Леоні закусила губу.

— Уяви собі, що ми граємо в піжмурки, от і все. А тепер — т-с-с-с! — вона приставила до рота палець. — Ми мусимо поспішати, малий. Поводься тихо та спокійно.

— І дуже-дуже хоробро.

Пальці Леоні намацали колоду карт у кишені.

— А, дійсно. І хоробро.

РОЗДІЛ 95

«Підпалюйте!»

Натовп, за наказом Константа вийшовши до озера позаду будинку, почав устромляти смолоскипи в густий самшитовий живопліт. Минуло кілька хвилин, і кущі зайнялися — спочатку мереживо гілок, а потім стовбури. Вони затріщали й зашипіли, як петарди на стінах Сіте. Вогонь посилився, колихнувся вітром — і загуготів.

Потім пролунала нова команда: «Уперед!»

Оминаючи озеро, натовп чоловіків кинувся через галявину, проламуючись крізь кущі огорожі. Перекидаючи вазони з декоративними квітами, напасники заскочили на веранду.

За ними на відстані кульгав Констант, тримаючи в одній руці цигарку, а другою важко спираючись на ціпок. Він неначе замикав парад на Єлисейських Полях.

0 четвертій годині того-таки дня, пересвідчившись, що Леоні Верньє вже виїхала до Кустосси, Констант звелів підкинути в місто трупик іще однієї дитини, вбитої за його наказом, із метою ще дужче розбурхати батьківські почуття мешканців. Його поплічник привіз на возику понівечене тіло на Пляс дю Перу, де вже чекав Констант. Незважаючи навіть на слабке здоров’я, йому було нескладно заволодіти увагою юрби. Такі страшні рани не могли бути завдані твариною, завіряв Констант. На це могла спромогтися лише якась надприродна істота. Та, яку ховають у Домен де ля Кад. Диявол. Демон.

Тим часом у Рен-ле-Бені якраз був кучер з маєтку. Невеликий натовп накинувся на хлопця, вимагаючи від нього пояснень, як приборкували тварюку й де її тримали. І хоча він відкидав безглузді звинувачення, це лише сильніше розпалило знавіснілий натовп.

1 тут Констант запропонував узяти будинок приступом і в усьому пересвідчитись на власні очі. Ця ідея вмить оволоділа натовпом, який тільки й чекав спонуки до активних дій. Іще кілька хвилин — і люди вже самі вмовляли його вести їх на штурм Домен де ля Кад.

Констант зупинився під верандою, виснажений ходьбою. Він спостерігав, як юрма, розділившись на дві колони, оточила будинок з боків та спереду й скупчилась позаду будинку на кам’яних сходах, що вели на веранду.

Спочатку запалав смугастий навіс, що тягнувся вздовж усієї веранди. Якийсь хлопець, видершись по плющу, підпалив його, встромивши смолоскип у складки матеріалу під стіною. Незважаючи на жовтневу сирість, тканина спалахнула й розгорілася за лічені секунди, а смолоскип, пропаливши діру, гепнувся на веранду. Хмара задушливого чорного диму злетіла в нічне небо, наповнивши повітря смородом паленого брезенту й олії, якою він був просякнутий.

Пролунав чийсь вигук, перекриваючи хаос і гармидер: «Шукаймо диявола!»

Здавалося, від вигляду палаючого навісу пристрасті селян розгорілися ще дужче. Почувся дзвенькіт скла, розбитого важким кованим чоботом. Велика скалка вп’ялась у товсті зимові штани чолов’яги, і той ударом ноги відкинув її геть. Затріщало скло в інших вікнах. Одна по одній вишукані кімнати ставали жертвою озвірілого натовпу, який почав тицяти смолоскипами в штори, підпалюючи їх.

Троє нападників підняли кам’яну урну й, використовуючи її як таран, почали гепати у двері. Друзки скла розлетілися на всі боки, метал погнувся, рама не витримала, і двері впали. Трійко селян кинули урну додолу, і натовп заповнив залу та бібліотеку. Ганчірками, просякнутими смолою та олією, напасники підпалили полиці з червоного дерева. Книги почали хутко займатись одна по одній, бо сухий папір та древні шкіряні палітурки спалахували, немов сірники. Вогонь, потріскуючи та шиплячи, застрибав з полиці на полицю.

Варвари позривали штори. Від високої температури одні вцілілі вікна потріскались, а решту доконали чоботи, черевики та ніжки стільців. З обличчями, перекошеними люттю й заздрістю, нападники перекинули стіл, за яким Леоні вперше прочитала книжку «Таро», й поламали складану драбину, приставлену до стіни. Язики полум’я почали лизати краї килимів, і їх швидко охопив вогонь. Почалася справжня пожежа.

Натовп увірвався до зали з чорно-червоними, схожими на шахівницю, кахлями. Повільно, викидаючи поперед себе ноги, позаду плівся Констант.

Унизу, біля парадних сходів, нападники наштовхнулись на опір захисників будинку.

Слуги значно поступалися числом, однак билися хоробро. Вони теж потерпали від чуток і наклепів, тому захищали не лише репутацію Домен де ля Кад, а й свою честь.

Молодий лакей завдав сильного скісного удару одному з напасників, і той, заюшений кров’ю, позадкував.

Вони знали один одного. Разом виросли, доводились один одному родичами, проте билися як запеклі вороги. Еміля збив з ніг ударом кованого чобота старший чоловік, котрий колись носив його на плечах до школи.

Гармидер посилився.

Садівники та грабарі, озброєні мисливськими рушницями, вистрілили в натовп, поранивши одного вандала в руку, а другого — в ногу. З ран бризнула кров, нападники інстинктивно повиставляли вперед руки, наче ними можна було захиститися від куль. Проте завдяки величезній кількісній перевазі опір захисників невдовзі було зламано. Першим упав старий садівник, і його руки й ноги затріщали під важкими чоботями знавіснілих селюків. Еміль протримався трохи довше, поки двоє не вхопили його за руки, а третій почав гатити кулаком в обличчя доти, доки парубок не знепритомнів. То були чоловіки, з чиїми синами колись грався малий Еміль. Потім вони вхопили його й перекинули через перила. Хлопець наче на якусь мить зависнув у повітрі, а потім упав додолу сторч головою. І так і лишився лежати на підлозі з неприродно розкинутими руками й ногами. З його рота цівкою витікала кров, а розплющені мертві очі вже нічого не бачили.

Кузен Маріети, Антуан — хлопець простий, але досить розсудливий, щоб розрізняти добро та зло, — побачив одного чоловіка з паском у руках і впізнав його. То був батько одного з замордованих хлопчиків. Його обличчя перекосилося від гніву й горя.

Недовго думаючи, Антуан кинувся на нього й, обхопивши руками за шию, хотів був повалити на землю. Антуан був кремезний та сильний, однак битися не вмів, і тому невдовзі сам опинився горілиць. Не встиг він оговтатись, як реміняка вдарила йому в обличчя, а металева пряжка поцілила в незахищене око. Світ Антуана перетворився на суцільну криваву пляму.

Стоячи внизу поблизу сходів, Констант затуляв рукою обличчя від спеки та кіптяви. Він чекав, коли прийде його слуга, щоб відзвітувати.

— Їх тут немає, — випалив той, засапавшись. — Я все обшукав. Здається, вони втекли зі стариганом та економкою хвилин п’ятнадцять тому.

— Пішки?

Слуга кивнув.

— Я знайшов ось це, мосьє. У вітальні.

Віктор простягнув тремтливу руку. То була карта Таро із гротескним зображенням диявола, коло ніг якого були прикуті двоє закоханих. Констант спробував зосередити погляд на карті, попри те, що дим застував йому очі. Придивившись, він побачив, що демон ніби рухається, а закохані дивом нагадали йому Верньє та Ізольду.

Він потер зболілі від диму очі, і на думку йому спала ідея.

— Коли закінчиш із Желісом, залишиш на його трупі оцю карту. Принаймні це заплутає слідство. Бо вся Кустосса знає, що дівчина туди приїздила.

Слуга кивнув.

— А ви, мосьє?

— Допоможи мені добутись до екіпажа. Кажеш, дитина, жінка та старий?. Вони не зможуть далеко втекти. Навпаки, мені здається, що вони зачаїлися десь поблизу, на території маєтку. Місцевість тут крута й лісиста. Є лишень одне місце, де вони можуть сховатися.

— А ці? — слуга кивнув на юрму нападників.

Битва сягала апогею, і крики та зойки ставали дедалі частішими й гучнішими. Невдовзі мав початися грабунок. Навіть якщо хлопцеві вдасться вислизнути сьогодні, то йому нікуди буде повертатись. Він стане злидарем.

— Нехай продовжують, — сказав Констант.

РОЗДІЛ 96

Коли вони дісталися лісу, іти стало набагато важче. Луї-Анатоль був дужий хлопчина, а мосьє Беяр, попри свій вік, виявився напрочуд прудконогим, та однаково вони рухались надто повільно. У них був ліхтар, але вони боялися його засвічувати, щоб не привернути увагу натовпу.

Із подивом для себе Леоні виявила, що ноги самі несуть її до гробниці, яку вона такий тривалий час оминала. Коли вона йшла вгору, її довгий чорний плащ чіплявся своїми краями за мокре осіннє листя, що шерехтіло під ногами. Їй пригадалися всі її мандрівки теренами маєтку: просіка, де ріс дикий ялівець, галявина, де загинув Анатоль, могили брата й Ізольди на узвишші біля озера — і серце її стислося від думки, що вона цього більше ніколи може не побачити. Вона дуже довго мучилася через обмеженість свого існування, але тепер, коли настав час іти, їй не хотілося цього робити. Валуни, пагорби, просіки, стежки — усе це, здавалося, стало частиною її єства.

— Нам іще довго, тітонько Леоні? — спитав Луї-Анатоль тоненьким переляканим голосочком. А то мені вже черевики муляють.

— Іще трохи, — відповіла вона, стиснувши йому руку. — Обережно, не послизнися.

— А знаєш, — сказав малий зумисне хоробрим тоном, — я зовсім не боюся павуків.

Вони вийшли на прогалину між деревами й стишили ходу. Цю тисову алею Леоні запам’ятала ще від часу свого першого приїзду, і тепер дерева на ній стали старішими, вузлуватішими, а їхні крони порідшали.

Як і домовлялися, на них чекав Паскаль. Обабіч двоколки тьмяно мерехтіли два ліхтарі, а коні нетерпляче довбали копитами землю.

— А де це ми, тітонько Леоні? — спитав Луї-Анатоль, у якого цікавість на мить витіснила страх. — Ми ще на нашій землі?

— На нашій. Коло старого мавзолею.

— Де ховають людей?

— Так, зрідка.

— А чому тут не поховані матуся й татко?

Леоні завагалася.

— Бо їм краще надворі, серед дерев та квітів. Ти ж пам’ятаєш, що вони лежать одне біля одного, поблизу озера?

Луї-Анатоль насумрився.

— Щоб чути, як співають пташки?

Леоні всміхнулася.

— Саме так.

— Я знаю, чому ти мене сюди не водила, — сказав малий, підходячи до дверей. — Тому що тут ховаються привиди.

Леоні швидко простягнула руку й ухопила його.

— Зараз не час, Луї-Анатолю.

Малий засмутився.

— Мені що, не можна заходити?

— Можна, але не зараз.

— А павуки там є?

— Може, і є, але ж ти все одно їх не боїшся?

Хлопець кивнув, проте побілів зі страху.

— Ми прийдемо сюди іншим разом. Коли буде день.

— Слушна думка, — погодилась Леоні.

Вона відчула на своєму плечі руку мосьє Беяра.

— Нам не можна більше затримуватись, — сказав Паскаль. — Ми маємо від’їхати якомога далі до того моменту, коли Констант уторопає, що нас немає в будинку. — Він нахилився, підхопив Луї-Анатоля й усадовив його у двоколку. — Ну що, малий, готовий до нічної подорожі?

Луї-Анатоль кивнув.

— Нам далеко їхати.

— Аж за Лак де Барренк?

— Іще далі, — відповів Паскаль.

— Та мені байдуже, — зазначив малий. — Маріета зі мною гратиметься?

— Аякже.

— А тітонька Леоні казки розповідатиме?

Дорослі злякано перезирнулись. Не промовивши ні слова, мосьє Беяр і Маріета забралися в екіпаж, а Паскаль сів на місце фурмана.

— Їдьмо, тітонько Леоні, — сказав малий.

Леоні грюкнула дверима екіпажа.

— Бережіть його.

— Вам не слід цього робити, — запально заговорив Беяр. — Констант — хвора людина. Цілком можливо, що час та природний перебіг подій покладуть край цій вендеті, причому досить швидко. Якщо ви почекаєте, то все це може скінчитися саме по собі.

— Хай і так, — відказала Леоні з гнівом у голосі. — Проте я не можу піти на такий ризик. Це може розтягнутись на три, п’ять, навіть десять років. Я не можу дозволити, щоб Луї-Анатоль виростав під тінню страху, завжди озираючись, завжди перелякано вдивляючись у темряву. Гадаючи, що там сховався якийсь зловмисник, котрий хоче заподіяти йому шкоду. Їй відразу пригадалося, як Анатоль раз по раз напружено визирав у вікно на Рю де Берлін. Пригадалось наполохане обличчя Ізольди, що вдивлялась у далечінь, убачаючи небезпеку в кожній дрібниці.

— Ні, — твердо мовила вона. — Я не допущу, щоб Луї-Анатоль жив таким життям. — Леоні посміхнулася. — Це має скінчитися. Тут, сьогодні, зараз. — Вона віддихнула. — І ви теж у це вірите, Саже.

На мить їхні погляди зустрілись у мерехтінні ліхтаря. Він кивнув.

— Я поверну карти до їхньої древньої схованки, — тихо сказав Беяр. — Коли хлопець буде в безпеці, а мене ніхто не бачитиме. Можете не сумніватися.

— Тітонько Леоні! — знову погукав малий, але цього разу в його голосі почулися тривожні нотки.

— Маленький, я маю дещо зробити, — мовила вона, намагаючись не виказати хвилювання. — І тому не зможу зараз поїхати з тобою. За тебе потурбуються Паскаль, Маріета й мосьє Беяр.

Малий надув губки та простяг руки, інстинктивно відчувши, що це не просто тимчасове розставання.

— Ні! — скрикнув він. — Я не хочу, щоб ти залишалася, тітонько Леоні!

Зістрибнувши з сидіння, він обвив руками її шию. Вона погладила його по голівці, поцілувала, а потім різко й рішуче відірвала від себе.

— Ні! — заволав хлопчик, відчайдушно пручаючись.

— Слухайся Маріету, — сказала Леоні, відчувши, як до горла підкотився клубок. — Піклуйся про мосьє Беяра та Паскаля.

Потім вона відступила крок назад і ляснула долонею по стінці екіпажа.

— Рушай! — скрикнула вона. — Пішов!

Паскаль ляснув батогом, і двоколка рвучко рушила вперед. Леоні затулила вуха, щоб не чути, як гукає її, плачучи, Луї-Анатоль. Екіпаж віддалявся, і розпачливе квиління малого поволі стихло.

Коли торохтіння коліс по замерзлій землі нарешті розтануло в нічній тиші, Леоні повернулась і підійшла до дверей каплиці. Засліплена слізьми, вона взялася за металеву ручку. На мить завагавшись, Леоні озирнулась. Удалині виднілося потужне жовтогаряче сяйво, над яким злітали снопи іскор та клуби диму, що сіріли на тлі чорного неба.

То палав будинок. Їй додалося рішучості. Повернувши ручку, Леоні поштовхом розчинила двері й переступила поріг гробниці.

РОЗДІЛ 97

Потік холодного затхлого повітря ринув їй назустріч.

Мало-помалу очі Леоні призвичаїлись до темряви. Витягнувши коробку сірників, вона відчинила скляні дверцята лампи й тримала вогонь біля ґнота доти, доки той не загорівся.

Асмодей визвірився на неї своїми блакитними очима. Леоні ввійшла глибше до нефа. Коли вона підіймалась до вівтаря, їй здалося, що малюнки на стіні пульсували, колихались і нависали над нею. У тиші гробниці пісок і дрібні камінці на кам’яних плитах гулко потріскували під підошвами її черевиків.

Леоні не знала, з чого починати. Її рука ковзнула в кишеню з картами. У другій кишені лежав шкіряний футляр зі складеними малюнками, з якими їй не хотілося розлучатися. Там були вона, Анатоль, Ізольда…

Леоні, нарешті, зізналася мосьє Беяру, що, побачивши карти на власні очі, вона кілька разів поверталася до дядькової книжки й, розмірковуючи, перечитувала її доти, доки ледь не вивчила напам’ять. Проте вона й досі не розвіяла свого сумніву стосовно роз’яснення, яке їй дав мосьє Беяр: яким саме чином життя, зображене на картах, та музика, що лине в повітрі, спроможуться вплинути одне на одного таким чином, що викличуть привидів, які заселяють ці стародавні місця?

Чи можливо це взагалі?

Леоні збагнула, що не самі лише карти, не сама музика й не саме місце, а тільки поєднання всіх трьох усередині гробниці зможе дати бажаний результат.

Вона розуміла, що коли міфи є правдивими, то, попри всі її сумніви, вороття назад не буде. Духи й демони заберуть її з собою. Колись вони вже намагалися це зробити, але зазнали невдачі. Та цього разу вона сама захоче, щоб примари забрали її, якщо разом з нею вони заберуть і Константа.

І тоді над Луї-Анатолем уже не висітиме загроза.

Раптом почулося якесь дряпання, стукіт — і Леоні аж підскочила з переляку. Вона швидко озирнулася, видивляючись, звідки йде звук, а потім полегшено зітхнула, здогадавшись, що то стукають у вікно голі віти дерев.

Поставивши ліхтар на підлогу, Леоні чиркнула ще одним сірником, потім — іще й засвітила старі лойові свічки в металевих канделябрах на стінах. Розтоплені краплі лою почали спливати вниз, застигаючи на холодному металі. Поступово свічки розгорілись, і незабаром гробниця наповнилась мерехтливим жовтуватим сяйвом.

Леоні підійшла ближче, відчуваючи, наче вісім малюнків на апсиді спостерігають за кожним її кроком. Перед вівтарем вона знайшла місце, де майже тридцять років тому Жуль Ляскомб написав великими літерами на кам’яній підлозі назву маєтку: С. А. D. Е. — Кад. Не знаючи, чи правильно вона чинить, Леоні видобула з кишені карти Таро, розгорнула їх і поклала колоду в центр квадрата. У її голові настирливо звучали слова покійного дядька. Шкіряний футляр вона помістила біля колоди; його шнурки розв’язала, проте малюнків витягати не стала.

Завдяки їхній силі я ввійду до іншого виміру.

Леоні підняла голову. На мить запала мертва тиша. За каплицею в кронах дерев шумів вітер. Дівчина прислухалась уважніше. Дим від свічок і досі підіймався рівненькими стовпчиками вгору, однак Леоні здалося, що, коли вітер завивав в’язовою алеєю та продирався крізь плетиво букових гілок, вона почула ледь уловиму музику, переривчасту мелодію, складену з простих нот. А потім ця мелодія прослизнула до каплиці крізь щілину під дверима та крізь зазори між шматками кольорового скла у вікнах.

Війнув вітер, і в мене з’явилося відчуття, що я в гробниці не сам-один.

Леоні усміхнулася, втішена тим, що добре запам’ятала цю фразу з книги. Тепер їй не було страшно; навпаки — їй було цікаво. Коли вона глянула на восьмикутну апсиду, то їй здалося, що обличчя фігури Сила ворухнулося. На мальованому обличчі з’явилась подоба посмішки. На мить ця дівчина стала зовсім схожою на неї: те саме каштанове волосся, ті самі зелені очі, той самий прямий прискіпливий погляд.

Моє «я» і його різновиди — як колишні, так і прийдешні — були присутні одночасно в тому самому місці.

Раптом Леоні збагнула, що довкола неї почався якийсь рух. Вона не могла сказати, чи то духи ожили, чи карти. Як вона й сподівалася в глибині душі, Закохані чітко набули знайомих і рідних рис Анатоля й Ізольди. На якусь невловиму мить Леоні здалося, що в обличчі та постаті Справедливості, що сиділа з мечем і терезами в руках, почали проступати обриси Луї-Анатоля. Хлопець наче перебував у силуеті цієї фігури. А потім буквально краєчком ока вона помітила, як риси обличчя Одріка Беяра — Саже — на хвильку проявились у молодому лиці Чарівника.

Леоні стояла зовсім нерухомо, наче даючи музиці заполонити простір довкола себе. Немов підхоплені її невидимим потоком, зарухались обличчя, вбрання та краєвиди — і стали схожі на мерехтливі сріблясті зірки в нічному небі. Леоні звільнилась від усілякого чуття себе самої. Розміри, простір, час, вага — усе це враз щезло й утратило будь-яке значення.

Почулася пульсація повітря й шерхіт; це, мабуть, духи, вирішила Леоні. Вони злегка торкались її плечей, шиї та лоба; вони оточували її — лагідно й ніжно, майже не доторкуючись по-справжньому. Тихий гамір почав наростати, поволі перетворюючись на какофонію безшумного шепотіння й зітхання.

Леоні випростала перед собою руки. Вона почувалась невагомою, прозорою, наче плавала у воді, хоча її червона сукня, як і раніше, звисала донизу, а чорний плащ облягав плечі. Духи чекали, що вона до них приєднається. Поглянувши на руки, Леоні чітко побачила на своїх блідих долонях символ безкінечності — перевернуту вісімку.

Аісі Іо temps s’en, vas res I’eternitat.

Срібними дзвіночками прозвучали ці слова в її вустах. І тепер, після стількох років чекання, їхній сенс угадувався чітко й безпомилково.

Звідси, з цього місця, час лине у вічність.

Леоні посміхнулась і, знаючи, що за нею — Луї-Анатоль, а попереду — мати, брат і тітка, зробила крок назустріч сяйву.

Тряска поїздка завдала Константові чимало клопоту, бо призвела до того, що на його спині та руках знову повідкривалися кілька виразок. Він відчув, як крізь бинти просотується гній.

Констант вибрався з екіпажа.

Своїм ціпком він помацав ґрунт. Так, тут стояло двійко коней, причому зовсім нещодавно. З колії було видно, що екіпаж був один і рухався він не до гробниці, а геть від неї.

— Почекай тут, — наказав він слузі.

Констант відчув якусь дивовижну силу у вітрі, що наче прокрадався крізь густі віти в’язів на алеї, що вела до дверей гробниці. Затуляючись від його поривів, він застебнув вільною рукою плащ на горлі, а потім принюхався. Констант майже втратив нюх, але він не міг не відчути неприємного запаху, химерної суміші з диму, ладану та смороду гнилих водоростей на березі моря.

Його очі сльозились на холоді, але він побачив, що в каплиці світиться. Думка про те, що там може переховуватись хлопець, штовхнула його вперед. Констант пішов, не звертаючи уваги ні на шум, схожий на хлюпотіння води, ні на свист, схожий на посвист вітру в телеграфних дротах або вібрацію рейок під час наближення потяга.

Ці шум і свист скидались на музику.

Він не мав наміру відволікатись на трюки, що їх могла влаштувати Леоні Верньєр, — хоч зі світлом, хоч із димом, хоч зі звуком.

Наблизившись до важких дверей, Констант узявся за ручку. Спочатку вона не піддалася. Він вирішив, що двері засунуто або ж підперто зсередини меблями, але він однаково спробував знову. Цього разу двері несподівано розчинились, і Констант увалився в каплицю, ледь не впавши.

І відразу ж побачив її. Леоні стояла до нього спиною перед невеличким вівтарем усередині восьмикутної апсиди. Вона навіть не намагалась сховатися. Хлопця ж ніде не було видно.

Виставивши вперед щелепу й зиркаючи на всі боки, Констант прокрокував до нефа, постукуючи ціпком по кам’яних плитах і незграбно викидаючи ноги під час кожного кроку. Одразу за дверима виднівся порожній п’єдестал із зубчастими краями, наче з нього колись зірвали якусь статую. Знайомі гіпсові статуї святих, розставлені під стінами за кількома рядами скромних лавок, мовчки зустрічали Константа, коли він повільно наближався до вівтаря.

— Мадемуазель Верньє! — різко мовив Констант, роздратований її неувагою.

Та Леоні навіть не поворухнулась. Здавалося, вона взагалі не помічає його присутності.

Констант зупинився й поглянув на карти, розкидані по кам’яній підлозі перед вівтарем.

— А це що за дурниці? — спитав він, ступаючи у квадрат.

Раптом Леоні обернулась і глянула йому прямо у вічі. Капюшон упав з її голови. Констант скинув руки вгору, відрухово затуляючись від яскравого світла. Посмішка вмить ізникла з його лиця. Констант не міг збагнути, у чому справа. Наче він добре бачив обличчя дівчини — той самий прямий погляд, ті самі спадисті кучері, що й на портреті, який він викрав із квартири на Рю де Берлін, — але зараз Леоні перетворилася на якусь зовсім іншу істоту.

І поки він, засліплений та отетерілий, стояв і дивився, вона почала змінюватися. З-під шкіри стали виступати кості, сухожилля й голий череп.

Констант дико заволав.

Раптом щось налетіло на нього, і зловісна, не схожа на звичайну тиша вибухнула какофонією вереску й завивання. Він затиснув вуха руками, щоб істоти не проникли йому в голову, але чиїсь кігті й пазурі відривали його пальці, при цьому не залишаючи на тілі жодної подряпини.

Здавалося, намальовані фігури тепер зійшли зі стіни, і кожна з них перетворилася на свою зловісну подобу. Нігті стали кігтями, пальці — пазурами, очі — блискучими уламками холодної криги. Відкинувши ціпок і намагаючись захиститись, Констант схилив голову на груди й затулив обличчя руками. Він упав навколінки, задихаючись, а серце його втрачало ритм і билося дедалі слабше. Констант спробував виповзти з квадрата, але якась незрима сила, схожа на вітер непереборної моці, заштовхувала його назад. Завивання музики, її пульсація дедалі дужчали. Здавалося, її звуки линули і ззовні, і зсередини, відлунюючись у його голові, розколюючи свідомість. «Ні!» — загорлав він.

Утім, сила голосів наростала. Нічого не тямлячи, Констант глипнув на Леоні. Одначе не побачив її, бо сяйво було надто яскравим, а повітря повнилося палючим димом.

Раптом позаду нього, а скоріше з-під самісінької поверхні його шкіри, почувся зовсім інший шум. То було шкрябання, наче пазурі якогось звіра дряпали його кістки. Знову повітря різко сколихнулося. Констант сіпнувся від болю, закричав і повалився на підлогу.

Несподівано йому на груди, немов рись, скочив демон, у якого з пащі смерділо тухлою рибою. Він був худий, скрючений, із червоною лискучою шкірою, навислими надбрівними дугами та химерно-пронизливими блакитними очима. Констант знав, що демонів не існує, що цієї потвори тут не мусить бути. Однак очі Асмодея дивилися просто на нього. ««Ні!» — Констант роззявив рота в останньому розпачливому зойкові, та цієї миті диявол уразив його.

І відразу ж у гробниці все завмерло. Шепотіння та зітхання духів стали слабнути, і невдовзі запала тиша. На підлозі валялися розкидані карти. Обличчя на стіні знову стали пласкими й двовимірними, але їхні пози та вирази трохи змінились. У кожному з них безпомилково вгадувались ті, хто жив і помер у Домен де ля Кад. Як на малюнках Леоні.

А на галявині слуга Константа зіщулився, затуляючись від диму, вітру й сяйва. Він чув, як заверещав його хазяїн — раз, потім удруге. Були в тому крикові якісь нелюдські нотки, і слуга від страху боявся поворухнутись.

Тільки зараз, коли все стихло, а світло в каплиці потьмяніло, він наважився вийти зі своєї схованки. Поволі наблизившись до масивних дверей, служник побачив, що вони трохи прочинені. Обережно пхнувши їх рукою, він не відчув опору. «Мосьє?! Де ви?»

Слуга ступив через поріг. «Мосьє!» — знову гукнув він.

Протяг, схожий на видих, умить вигнав із каплиці дим, змінивши його на прохолодне чисте повітря. І тільки один ліхтар лишився горіти на стіні. Чоловік відразу ж помітив труп свого хазяїна. Той лежав долілиць перед вівтарем, а довкола нього валялись розкидані карти. Служник кинувся вперед, перевернув виснажене тіло на спину — і перелякано відсахнувся. Через усе обличчя Константа протягнулися три глибокі різані рани, як від пазурів дикої тварини.

Схожі на ті порізи, що їх він залишав на тілах убитих ними дітей.

Чоловік механічно перехрестився, а потім нахилився й закрив застиглі, широко розплющені від жаху очі свого хазяїна. І тут його рука зупинилася — він помітив на грудях, прямо на серці Константа прямокутник карти. Диявол.

Невже вона завжди тут була?

Отетерівши від подиву, слуга сунув руку в кишеню, куди — він міг у цьому заприсягтися — поклав цю карту, щойно його хазяїн наказав перегодом покласти її на тіло кюре Желіса в Кустоссі. Кишеня виявилась порожньою!

Може, він її загубив? А яке ще могло бути пояснення?

Служник якусь мить постояв, згадуючи, де могла випасти карта, а потім, хитаючись, позадкував від тіла свого пана й кинувся бігти геть від нефа, повз невидющі очі святих притьмом з каплиці, подалі від гримаси диявола на карті.

А внизу в долині дзвін ударив на дванадцяту ночі.

ЧАСТИНА XII

НА РУЇНАХ

Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 98

Домен де ля Кад, 31 жовтня 2007 року, середа

«Докторе О’Доннел!» — знову крикнув Хол.

Було десять хвилин на першу. Уже понад п’ятнадцять хвилин він чекав біля будинку Шейли О’Доннел. Кілька разів стукав. Нікого з сусідів не було вдома, тому він трохи погуляв, а потім повернувся та знову почав гупати у двері. І знову марно.

Хол не сумнівався, що приїхав, куди слід: він кілька разів перевірив адресу й був певен, що нічого не забув. Він намагався зберігати присутність духу, але з кожною секундою ситуація змінювалась на гірше. Куди вона поділася? Сьогодні вранці транспортний потік був дуже посилений, тож, можливо, Шейла десь застрягла в пробці? Може, вона приймає душ і не почула його?

Найгіршим варіантом і, Хол мав визнати, найімовірнішим видавалося те, що жінка могла просто передумати їхати з ним до поліції. Її нелюбов до влади була очевидною, і Хол запросто припускав, що без його та Мередіт підтримки надміру слабкі нерви Шейли О’Доннел могли не витримати.

Поправивши неслухняну чуприну, він відступив назад і глянув на вікна з опущеними жалюзі. Будинок розташовувався посередині низки чепурненьких помешкань коло річки Од, і від тротуару його відокремлював паркан із пофарбованого в зелений колір кованого заліза та розщеплених бамбукових паль. «А чому б не подивитися з тильного боку будинку, там де садок?» — подумав Хол. Пройшовши вздовж будинків, він знайшов між ними прохід і пішов задвірками назад. Із заднього боку важко було сказати, де чий будинок, але він зорієнтувався завдяки розфарбуванню: один будинок був блідо-блакитний, інший — світло-жовтий; у такий спосіб Хол і віднайшов маєток Шейли О’Доннел.

Під прямим кутом до живоплоту тягнувся низький мур. Хол підійшов ближче, щоб краще роздивитися ґанок. У його грудях зажевріла іскорка надії. Йому здалося, що там хтось є.

— Докторе О’Доннел. Це я — Хол Лоуренс.

Йому ніхто не відповів.

— Докторе О’Доннел! Уже чверть на першу!

Наскільки Хол міг бачити, вона лежала долілиць на невеличкій веранді біля будинку. Там був затишок, і сонце для кінця жовтня було навдивовижу спекотним, та все одно погода явно не годилася для того, щоб лежати й засмагати. Може, Шейла читала книжку — хтозна. Йому було погано видно. «Та хоч би що ця пані робила, — роздратовано подумав Хол, — вона, вочевидь, вирішила просто ігнорувати мене, удавши, ніби її немає вдома». Два вазони із занедбаними декоративними рослинами застували йому огляд.

— Докторе О’Доннел!

У його кишені завібрував телефон. Думаючи про своє, він спонтанно витяг його та прочитав повідомлення: «Я знайшла їх. Тепер — до гробниці».

Хол отетеріло уставився на текст, але потроху втямив і всміхнувся, збагнувши, що то — повідомлення від Мередіт.

— Хоч комусь сьогодні зранку щастить, — промимрив Хол, і знову повернувся до своєї проблеми. Доклавши стількох зусиль у комісаріаті поліції, щоб переконати їх вислухати його, він; не збирався дозволити Шейлі просто так зламати обіцянку.

— Докторе О’Доннел! — знову крикнув він. — Я знаю, що ви вдома!

Потім Хол замислився. Навіть якщо Шейла передумала, не могла ж вона геть зовсім його не помічати. Він здійняв досить галасу. Хол повагався, а потім підтягнувся й переліз через стіну. На веранді валялася палиця, наполовину встромлена в живопліт. Він витяг її і побачив на кінці якісь плями.

Кров, — збагнув Хол.

І він побіг у той кінець веранди, де нерухомо лежала Шейла О’Доннел. Одного погляду було задосить, щоб пересвідчитись: її вдарили по голові й до того ж не раз. Вона й досі дихала, але стан її був тяжким.

Хол дістав телефон і тремтливими пальцями набрав номер швидкої.

— Негайно! — Закричав він після того, як тричі повторив адресу. — Так, вона ще дихає! Приїздіть негайно, чуєте?!

Хол натиснув на кнопку, побіг у будинок, схопив з дивана ковдру й кинувся назад. Він обережно накрив Шейлу, щоб зігріти її, знаючи при цьому, що потерпілу не можна зрушувати з місця. А потім повернувся до будинку й через парадний вхід вискочив на вулицю. Йому було соромно за те, що він збирався зробити, але він не хотів чекати, поки з Рен-ле-Бена приїдуть фельдшери. Треба було терміново повертатись.

Хол затарабанив у сусідські двері. Коли йому відчинили, він розповів спантеличеній жінці, що трапилось, попрохав її побути з О’Доннел, поки не приїде швидка допомога, а потім кинувся до свого авта, не давши жінці жодної змоги заперечити.

Увімкнувши двигун, Хол натиснув на акселератор. У нападі на Шейлу винною могла бути лишень одна людина. Йому треба терміново повернутись до Домен де ля Кад. І знайти Мередіт.

Джуліан Лоуренс гепнув дверима авта й побіг сходами до готелю.

Чорт, не слід було панікувати.

По його обличчю й шиї котилися великі краплини поту й стікали на комірець сорочки. Не зупиняючись, він проскочив повз реєстраторку. Треба було добутись до кабінету й заспокоїтись. А потім вирішити, що робити далі.

— Мосьє! Мосьє Лоуренс!

Джуліан різко обернувся; в очах його туманилось, але він побачив, що реєстраторка махає йому рукою.

— Мосьє Лоуренс, — почала була Елоїза, але потім затнулася. — 3 вами все гаразд?

— Краще не буває, — відказав він. — А що таке?

Елоїза аж відсахнулась від його грубого тону.

— Ваш племінник попросив мене залишити вам ось це.

Трьома сягнистми кроками покривши відстань, що їх розділяла, Джуліан підійшов до Елоїзи й вихопив з її простягнутої руки аркуш паперу. То була записка від Хола, надзвичайно стисла й ділова, у якій він пропонував зустрітись о другій годині.

Джуліан зіжмакав записку в кулаці.

— О котрій він це залишив? — суворо спитав він.

— О десятій тридцять, мосьє, відразу ж після того, як ви пішли.

— А мій племінник зараз у готелі?

— Здається, він поїхав за кільканадцять хвилин до дванадцятої до Рен-ле-Бена забрати відвідувачку, з якою розмовляв сьогодні вранці. Наскільки мені відомо, він іще не повертався.

— А американка з ним поїхала?

— Ні. Вона пішла в парк, — відповіла Елоїза, поглянувши на двері до веранди.

— І давно вона пішла?

— Та вже не менше як годину тому, мосьє.

— Не сказала, куди йде та що збирається робити? Ні про що не розмовляла з моїм племінником? Пригадай хоч щось, Елоїзо! Бодай якусь розмову між ними.

Зростаюча збентеженість від його поведінки проявилася на мить в очах дівчини, однак вона відповіла тихо та спокійно:

— Загалом ні, мосьє, хоча…

— Що?

— Перед тим як піти в парк, вона питалася, чи не можна десь узяти… не знаю, як це буде англійською… une pelle.

Джуліан аж сіпнувся.

— Лопату?

Елоїза відскочила з переляку, коли Джуліан з розмаху ляснув долонями об стіл, залишивши на ньому два вологі відбитки. Міс Мартін не стала б шукати лопату, якби не збиралась копати. І навмисне чекала, поки він піде з готелю.

— Карти, — пробурмотів він. — Вона знає, де вони сховані.

— Що сталося, мосьє? — нервово спитала Елоїза. — Здається, ви чимось…

Джуліан не відповів. Різко крутнувшись на п’ятах, він сягнистим кроком перетнув хол і вийшов на веранду, грюкнувши дверима так, що аж стіна задвигтіла.

— Що сказати племінникові, коли повернеться? — гукнула Елоїза йому вслід.

З маленького віконця біля реєстраційного столика вона побачила, як Джуліан кудись пішов. Утім, не до озера, як мадам Мартін, а до лісу.

РОЗДІЛ 99

Попереду виднілась алея, обсаджена старими в’язами, та якась ледь помітна стежина. Здається, вона нікуди не вела, проте коли Мередіт придивилась, то побачила на землі обриси фундаменту й кілька розбитих каменів. Тут колись була якась споруда.

Ось те саме місце.

Притискаючи до себе скриньку з картами, Мередіт повільно рушила туди, де колись стояла гробниця. Трава під її ногами була мокра від роси, наче недавно випав дощ. Навіть крізь підошви своїх закаляних черевиків вона відчувала запустіння й самоту цієї місцини.

Мередіт аж губу закусила від розчарування. Кілька кам’яних блоків, рештки зовнішньої стіни, а за винятком цього — просто порожнє місце. І скрізь трава, куди не глянь.

Придивись уважніше.

Мередіт придивилась. І помітила, що поверхня не була цілком пласкою. Додавши трохи уяви, вона побачила обриси гробниці. То була невеличка ділянка землі, десь футів двадцять на десять, наче клаптик городу, що просів у землю. Стиснувши міцніше ручки скриньки, Мередіт ступила вперед. І збагнула, що при цьому злегка підняла ногу.

Немов через поріг переступила.

І відразу ж світло довкола змінилося. Неначе ущільнилось і стало менш прозорим. Почулося гудіння вітру, що нагадувало високу, повторювану раз за разом ноту або дзижчання телеграфних дротів. Мередіт відчула слабкий, ледь уловимий запах ладану та вологого каміння; до неї долетіли звуки древніх молитов.

Вона поклала скриньку додолу, а потім випросталась і роззирнулася. Завдяки якомусь дивовижному атмосферному ефекту над вологою поверхнею землі став здійматися легенький туман. Одна по одній у повітрі почали з’являтись яскраві цятки; вони повисли по периметру руїни, наче хтось засвітив під стінами кілька маленьких свічечок. Кожен ореол, поєднуючись із попереднім, окреслив обриси зниклих стін гробниці. Мередіт здалося, що через легку імлу вона побачили смутні обриси букв: С-А-D-Е. Коли вона ступила вперед, поверхня під її ногами теж стала відчуватись по-іншому. То вже була не земля, не трава, а тверді й холодні кам’яні плити.

Мередіт стала навколішки, не звертаючи уваги на вологу, що просотувалася крізь коліна її джинсів. Потім підняла віко скриньки й дістала колоду. Не бажаючи зіпсувати карти, вона зняла куртку, вивернула її й розстелила, накривши скриньку. Перетасувавши карти, як показувала їй у Парижі Лаура, вона лівою рукою розділила колоду на три окремі купки. Потім знову склала їх докупи — середину, верх і низ — і поклала на імпровізований стіл.

Я не можу заснути.

Мередіт ніяк не вдавалося самій ворожити на картах. Бо чим більше вона читала свої нотатки, тим більше заплутувалась у значеннях. Тому вона просто збиралась перевертати карти (можливо, це буде вісім карт, ураховуючи взаємозв’язок між музикою та цим місцем) доти, доки не окреслиться якась схема.

Поки, як казала Леоні, карти самі не розкажуть історію.

Вона витягла першу карту й посміхнулася, забачивши вже знайомі риси обличчя Справедливості. Незважаючи на перетасування та зсуви карт, поверх колоди опинилась та сама карта, що й була там тоді, коли Мередіт знайшла колоду в схованці серед висохлого русла річки.

Другою картою виявилась Вежа, карта конфлікту й загрози. Мередіт поклала її біля першої та потягнула знову. На неї поглянули чисті блакитні очі Чарівника, одна рука якого вказувала на небеса, а друга на землю. Над головою в нього виднівся символ нескінченності — перевернута вісімка. Його фігура здавалася трохи загрозливою й не була однозначно лихою чи однозначно доброю. Придивившись уважніше, Мередіт пригадала, що десь наче бачила його обличчя, але не могла точно згадати, де саме.

Витягши четверту карту, Мередіт знову всміхнулася: Блазень. Анатоль Верньє, у білому костюмі, канотьє та з ціпком у руці. Таким і намалювала його сестра Леоні. За Блазнем з’явилася Жриця, Ізольда Верньєр, — прекрасна, елегантна й загадкова. Потім з’явилася карта Закохані — Ізольда й Анатоль разом.

Картою номер сім був Диявол. Перевернувши її, Мередіт на мить затримала над нею руку, чекаючи, поки перед її очима не проступлять лиховісні обриси Асмодея. Демон, уособлення страхів і небезпеки, що чигала в горах. Про нього та всіляку іншу нечисть писав у своїй книзі Одрік Беяр. То були історії про зло — минуле й сьогоднішнє.

Із послідовності витягнутих карт Мередіт уже здогадалася, якою буде остання. Тут зібрались уже всі персонажі в тому вигляді, як їх намалювала Леоні, але трохи змінені, трохи переінакшені — для того, щоб розповісти свою, окрему історію.

Відчуваючи в ніздрях запах ладану та подумки споглядаючи барвисті картини минулого, Мередіт відчула, як час прослизає повз неї, немов кудись ізникає.

Безперервне сьогодення, те, що було досі, й те, що мало статись — усе це поєдналось у простій дії, у розкладанні карт.

Минуле переплелося з сьогоденням.

Торкнувшись кінчиками пальців останньої карти, Мередіт, іще не перевернувши її, одразу ж відчула, як із мороку вийшла Леоні.

Карта VIII: Сила.

Залишивши її неперевернутою, Мередіт сіла на землю, байдужа до вологи й холоду, і глянула на октаву карт, розкладених на ящичку. За якусь мить вона помітила, що фігури почали змінюватись. Її погляд привернув Блазень. Спочатку на ньому з’явилась кольорова цятка, якої раніше не було. То була пляма крові, ледь видима, але вона розросталася, розпускаючись, наче квітка, на білому костюмі Анатоля. І закрила його серце. На мить Мередіт здалося, що він затримав на ній свій погляд. Їй забило дух; вона вжахнулась, але не змогла відірвати очей від карти. Вона здогадалася, що бачить, як помирає Анатоль Верньє. Його фігура поволі розпростерлася на землі, відкривши краєвид верхогір’їв Суларакта Безу, зображених на задньому плані.

Мередіт охопив відчай, і їй уже не хотілося дивитись далі, але якийсь порух на сусідній карті привернув її увагу. Вона глипнула на Жрицю. Спочатку прекрасне обличчя Ізольди Верньє спокійно поглянуло на неї з карти II; вона була лагідна й безтурботна, у довгій блакитній сукні та білих рукавичках, що підкреслювали її тонкі елегантні пальці та красиві тендітні руки. Раптом її риси почали змінюватись, а рум’янець із рожевого перетворився на синій. Очі Ізольди розширилися, руки ковзнули вгору й заколихалися над головою, немов вона пливла, гойдаючись, у воді.

Потонула.

То — відлуння смерті рідної матері Мередіт.

Карта наче темнішала, а спідниці Ізольди пузирилися навколо її вдягнутих у панчохи ніг. Їхній шовк поблискував у каламутно-зеленому підводному світі, а слизькі пальці знімали з ніг матово-білі черевички.

Очі Ізольди заплющились, але Мередіт спостерегла, що прощальним їхнім виразом було полегшення, а не страх перед смертю. Як таке могло трапитись? Невже життя стало для цієї жінки настільки нестерпним, що їй закортіло померти?

Поглянувши в кінець низки карт, на Диявола, Мередіт усміхнулася. Дві постаті, що стояли біля нього, скуті ланцюгом, зникли. А сам ланцюг валявся коло постаменту, на якому стояв Диявол. Асмодей лишився на самоті.

Мередіт глибоко зітхнула. Якщо карти розповідають історію, то де ж тут Леоні? Що сталося з нею? Вона простягла руку, та однаково не наважилась перевернути останню карту. Їй страшенно кортіло дізнатися правду. Утім, водночас історія, що могла відкритися в мінливих образах, лякала її.

Мередіт підчепила карту кінчиком нігтя, заплющила очі й порахувала до трьох. А потім глянула на неї.

Лицевий бік карти був чистим, незаповненим.

Мередіт стала навколішки, не вірячи власним очам. Вона взяла її в руки й повертіла туди-сюди.

Карта лишилась порожньою, абсолютно білою; на ній не зосталося навіть синіх та зелених барв південних краєвидів.

Цієї миті її роздуми перервав якийсь звук. Тріск сухої гілки, хрускіт камінця під ногами, помах крил наполоханого птаха.

Мередіт підвелась, обернулась, але нічого й нікого не побачила. «Холе! Це ти?»

Кроки наближалися. Хтось швидко йшов через ліс, шерехтячи опалим листям і хрумкаючи сухими гілочками під ногами.

Якщо це він, то чому не відповідає? «Холе! Це зовсім не смішно».

Мередіт не знала, що робити. Найрозумніше було б утекти, а не чекати, поки прийде незнайомець і пояснить, чого конкретно йому треба.

Ні, найрозумніше — це не панікувати, щоб не наробити дурниць.

Вона спробувала переконати себе, що то лише якийсь постоялець готелю, котрий вийшов прогулятись у ліс. Проте швидко заходилася складати карти. І помітила, що й декілька інших теж стали чистими. Зникла Вежа, і зник Чарівник.

Пальцями, неслухняними від холоду та страху, хапала Мередіт карти. Раптом у неї виникло таке відчуття, що по її руці біжить павук. Вона махнула зап’ястям, щоб скинути його, але виявилось, що ніякого павука там немає. Однак відчуття таки залишилося.

А ще з’явився якийсь новий запах. Пахло вже не зів’ялим листям, мокрим камінням і ладаном, як кілька хвилин тому, а смерділо тухлою рибою чи застоялою в гирлі річки водою. Окрім того, запахло вогнищем, але не звичними осінніми багаттями, а розжареними вуглинами та ядучим димом.

Пролетіла мить. Мередіт кліпнула й відсахнулась. Раптом куточком ока вона помітила якийсь рух. То був звір із чорною кошлатою шерстю, що крався, низько пригнувшись, крізь чагарники по краю галявини. Мередіт заклякла. Своїми розмірами звір нагадував вовка чи дикого кабана, хоча вона не була впевнена, що у Франції ще десь лишилися вовки. Здавалося, тварина пересувалась на задніх лапах. Мередіт притиснула до себе скриньку. Тепер їй стало видно огидні спотворені передні кінцівки та блискучу, вкриту виразками шкіру. На мить істота зупинилась і витріщилася на неї своїми блакитними очима. Мередіт відчула різкий біль у грудях, наче її штрикнули вістрям гострого ножа; потім потвора відвернулась, і біль ізник.

Раптом почувся гучний шум. Мередіт зиркнула вниз і побачила, як терези, що їх тримала Справедливість на карті XI, вислизнули з її руки й заторохтіли мідними тарілочками по камінній підлозі малюнка.

Це прийшли за тобою.

Дві історії злилися в одну, як і передрікала Лаура. Карти звели воєдино минуле й сьогодення.

Мередіт відчула, як волосинки на її потилиці стали сторч, і збагнула, що поки вона вдивлялася в ліс, намагаючись розгледіти, що ж там рухається в його темряві, небезпека підкралася з протилежного напрямку.

Тікати було пізно.

Позаду неї вже хтось стояв. Або щось.

РОЗДІЛ 100

— Віддайте карти, — наказав хтось.

Від цього голосу Мередіт аж душа в п’яти забігла.

Вона різко обернулася, міцно стискаючи карти, і миттєво відсахнулася. Завжди такий бездоганно-чепурний, хоч би де вона його бачила — в Рен-ле-Бені чи в готелі, Джуліан Лоуренс зараз виглядав як вичавлена цитрина. Комірець його сорочки був розстебнутий, він страшенно упрів, а з рота тхнуло перегаром.

— Там, у лісі, якась істота, — бовкнула Мередіт, навіть не подумавши. — Вовк абощо. Правду вам кажу. Одразу за стіною.

Він зупинився, і на мить у його навіжених очах промайнуло замішання.

— Стіни? Які стіни? Про що ви говорите?

Мередіт поглянула вбік. Свічки й досі блимали, і тіні, що їх вони утворювали, окреслювали обриси вестготської гробниці.

— Невже ви її не бачите? — спитала вона. — Це ж так просто. Вогники, що горять там, де колись була гробниця?

Рот Джуліана перекривила недобра посмішка.

— Ага, ясно, куди ви хилите, але зі мною ці штучки даремні. Вовки, потвори, примари — усе це, звісно, вкрай цікаво й пізнавально, але воно не завадить мені отримати те, що я хочу. — Він зробив крок уперед. — Віддайте карти.

Мередіт, хитнувшись, відступила на крок назад. Утім, на якусь мить у неї виникла спокуса таки віддати Джуліану карти. Ця земля належала йому, а вона здійснювала розкопки на його території без дозволу. Закон порушила вона, а не він. Проте від одного погляду на його обличчя в неї кров похолола в жилах. Пронизливі блакитні очі, розширені зіниці. Мередіт збагнула, що вони в лісі зовсім самі, і на кілька миль довкола нікого немає. По її спині побігли мурахи. Їй конче треба було придумати якийсь вагомий аргумент. Вона зиркнула на Джуліана, спостерігаючи, як він обвів поглядом галявину.

— Ви тут знайшли колоду? — спитав він. — Утім, навряд чи. Я тут уже копав. І нічого не знайшов.

Досі Мередіт не сприймала всерйоз теорії Хола стосовно його дядька.

Раніше вона гадала, що навіть коли доктор О’Доннел мала рацію й на дорозі після аварії дійсно було авто Джуліана Лоуренса, то останній міг просто не зупинитися, щоб надати допомогу. Однак тепер припущення Хола аж ніяк не здавалося маячнею.

Мередіт знову зробила крок назад.

— З хвилини на хвилину тут буде Хол, — сказала вона.

— Ну то й що?

Мередіт озирнулася, прикидаючи, чи вдасться їй утекти. Вона була набагато молодшою та здоровішою. Проте їй не хотілося полишати на землі скриньку Леоні з шитвом. Окрім того, навіть якби Джуліан Лоуренс гадав, що вона просто намагається залякати його розмовами про вовків, вона справді-таки бачила в лісі якусь небезпечну істоту, хижака, що крався по краю галявини якраз перед приходом Джуліана.

— Віддайте мені карти, і я не заподію вам лиха, — сказав він.

Мередіт відійшла ще на один крок.

— Я вам не вірю.

— Гадаю, це не має значення, вірите ви мені, чи ні, — мовив Джуліан, а потім, наче вжалений, раптом заволав: — Віддай карти!

Мередіт позадкувала, притискаючи карти до грудей. І тут вона знову почула той самий запах'. Він був дужчим, аніж першого разу, нудотний сморід тухлої риби й іще більш проникливий запах вогню та диму.

Та Лоуренс не сприймав уже анічогісінько, крім карт, що їх тримала Мередіт. Він підходив дедалі ближче й уже простяг руку.

— Геть від неї!

Мередіт і Джуліан різко обернулися — з лісу до свого дядька з криком кинувся Хол.

Джуліан пригнувся, розмахнувся й сильно вдарив правицею Хола в підборіддя. Застуканий зненацька, Хол упав, і з його носа та рота бризнула кров.

— Холе! — скрикнула Мередіт.

Він хвицьнув дядька ногою й поцілив у коліно. Джуліан захитався, проте не впав. Хол натужно підвівся, однак Джуліан, хоч і був старший та огрядніший, добре бився й завдавав Холові більше ударів, аніж той йому. До того ж дядько мав швидшу реакцію. Він знову збив Хола з ніг, а потім склав разом долоні й щосили вдарив ними племінника ззаду по шиї.

Мередіт кинулась до скриньки, сховала в неї карти й підбігла до непритомного Хола, котрий лежав на землі.

Джуліанові більше не було що втрачати.

— Дайте мені карти, міс Мартін.

І знову порив вітру, і знову сильний запах горілого. Цього разу й Лоуренс почув його. На мить у його очах відбилися збентеження й тривога.

— Якщо доведеться, то я вас уб’ю, — сказав він таким невимушеним тоном, що в щирості його слів сумніватися не доводилося. Мередіт не відповіла. Тепер мерехтіння уявних свічок на стінах гробниці почало перетворюватись на язики помаранчевого та золотистого полум’я. Гробниця починала палати. Чорний дим лизькав кам’яні плити й ширився по галявині. Мередіт здалося, що вона чує, як від жару тріщать і плюються фарбою гіпсові святі. Віконне скло з дзенькотом випало назовні, а металеві рами погнулися від високої температури.

— Хіба ви не бачите? — скрикнула Мередіт. — Невже ви не бачите, що відбувається?!

Вона помітила, як на обличчі Лоуренса промайнула тінь тривоги, а потім у його очах спалахнув невимовний страх. Мередіт обернулась, але надто повільно, щоб чітко все роздивитися. Повз неї, химерно смикаючись, пронісся якийсь звір із чорною кошлатою шерстю та стрімко стрибнув, відштовхнувшись задніми лапами.

Лоуренс заверещав.

Охоплена жахом, Мередіт побачила, як Джуліан упав і поповз по землі на спині, вигинаючи її, наче якийсь великий потворний краб. Він здійняв руки, немов борючись із якоюсь невидимою істотою, гамселив кулаками повітря, волав, що хтось роздирає йому обличчя, очі, рот. Учепившись собі в горлянку, Лоуренс шарпав себе за шкіру, ніби намагаючись звільнитися від чиєїсь міцної хватки на своєму горлі.

А Мередіт відчула шепіт, і в її голові зазвучав, пульсуючи та відлунюючи, інший голос, не схожий на голос Леоні. Цей голос був грубіший та дужчий. Слів вона не розібрала, але значення збагнула.

Fujhi, poudes; Escapa, non.

Ти можеш бігти, але втекти не зможеш.

Вона побачила, що сили покинули Лоуренса, і він завалився на траву.

І на галявині відразу ж запала тиша. Мередіт озирнулась. Вона стояла на рівній ділянці землі, зарослій травою. Не було більше ні полум’я, ні стін, ні запаху могили.

Хол заворушився та сперся на руку. Приклавши другу руку до обличчя, він потім прибрав її та підніс до очей. Долоня була мокрою й липкою від крові.

— Що тут, у біса, сталося?

Мередіт підбігла до нього й обхопила руками.

— Він ударив тебе. І ненадовго забив памороки.

Хол кліпнув очима, потім обернувся й поглянув туди, де лежав його дядько. Його очі широко розкрилися від подиву.

— Невже це ти…

— Ні, — похапливо відповіла Мередіт. — Я до нього й пальцем не торкнулася. Не знаю, що сталося. Він стояв, і раптом — раз!.. — Вона затнулася, не знаючи, як описати Холові те, що вона недавно бачила.

— Серцевий напад?

Мередіт схилилась над Джуліаном. Його обличчя було біле наче крейда, а губи та ніс посиніли.

— Він іще живий, — сказала вона, витягуючи мобільник із кишені й кидаючи його Холові. — Зателефонуй. Може, швидка встигне.

Хол спіймав телефон, проте номер набирати не став. Мередіт уловила вираз його очей і збагнула, про що він зараз думав.

— Не треба, — тихо й лагідно мовила вона. — Тільки не так.

Він затримав на ній погляд, і в його очах відбилися біль утрати й пристрасне бажання помститися дядькові зате, що він скоїв.

Чарівник, що має владу над життям і смертю.

— Зателефонуй, Холе.

Іще якусь мить питання висіло на волосинці. Потім Мередіт спостерегла, що погляд Хола затьмарився, і він, нарешті, опанував себе. Справедливість, а не помста. Хол почав тицяти пальцем, набираючи номер.

Мередіт знову схилилась над Джуліаном, який був тепер зовсім не страшний, а навпаки — навіть викликав співчуття. Він лежав, розкинувши руки долонями вгору. На кожній були дивні позначки, схожі на цифру вісім. Вона приклала руку йому до грудей — і їй усе стало ясно. Джуліан більше не дихав.

Вона підвелась і розпрямилася — повільно, не поспішаючи.

— Холе.

Він підвів на неї очі. Мередіт похитала головою.

— Не треба. Надто пізно.

РОЗДІЛ 101

11 листопада, неділя

Одинадцять днів по тому, Мередіт стояла на узвишші над озером, спостерігаючи, яку землю опускають маленьку дерев’яну труну.

Це був малолюдний похорон. Вона та Хол, тепер — законний власник, а також Шейла О’Доннел, котра ще не повністю оклигала він удару Джуліана. Були також місцевий священик і представник мерії. Після нетривалих умовлянь міська влада дала дозвіл на відправлення служби на тій підставі, що цю ділянку землі можна було визначити як місце, де було поховано Анатоля й Ізольду Верньє. Джуліан Лоуренс занапастив і пограбував їхні могили, але кісток не потривожив.

І ось тепер, коли минуло понад сто років, Леоні нарешті можна було віддати землі поруч із тілами її улюбленого брата та його дружини.

Клубок підступив до горла Мередіт.

Невдовзі після смерті Джуліана з неглибокої могили під руїнами гробниці дістали останки Леоні. Вона немовби просто прилягла на землю відпочити. Ніхто не міг пояснити того, що її не знайшли раніше, беручи до уваги обставину, що в цьому місці здійснювались інтенсивні розкопки. Як не могли пояснити й того, що за весь цей час її тіло не розідрали й не розшарпали дикі звірі.

Проте Мередіт стояла тоді біля цієї мілкої могили й бачила, як барви землі під мертвою Леоні, мідні відтінки листя, що її огортало та вицвілі обривки матерії, яка й досі вкривала та зігрівала її тіло — як усе це збігалося з ілюстрацією на одній з карт Таро. І не копії, а оригіналу. Карта VIII: Сила. Мередіт навіть на мить здалося, що вона побачила сліди від сліз на холодних щоках Леоні.

Земля, повітря, вогонь і вода.

Через нескінченні формальності й типово французьку бюрократію тривалий час було неможливо дізнатися, що сталося з Леоні тієї ночі, 31 жовтня 1891 року. В офіційних записах лише зазначалося, що в маєтку Домен де ля Кад сталася пожежа. І все. Пожежа почалася надвечір і впродовж кількох годин знищила частину основного будинку. Найбільше постраждали бібліотека й кабінет. Лишилися також свідчення щодо того, що це був підпал.

Наступного ранку, на День усіх святих, із задимлених руїн витягли кілька трупів. То були слуги, які, здогадно, не змогли вибратися з будинку та згоріли живцем. Було знайдено тіла ще кількох жертв — чоловіків, мешканців Рен-ле-Бена, які в маєтку не працювали.

Було не ясно, чому Леоні Верньє захотіла — або ж її змусили — залишитися, тимчасом як інші мешканці Домен де ля Кад, і серед них її племінник Луї-Анатоль, спромоглися втекти. Не було також пояснення, чому пожежа поширилась так швидко й так далеко, що навіть зруйнувала гробницю. У «Кур’єр д’Од» та інших тодішніх місцевих газетах згадувалося, що тієї ночі був потужний вітер, але це все одно не могло переконливо пояснити, чому вогонь зміг подолати велику відстань між маєтком та вестготською гробницею в лісі.

Одначе Мередіт була впевнена, що про все це дізнається. З часом усі скалочки мозаїки складуться докупи.

Косі промені вранішнього сонця відбивалися від поверхні води, дерев і навколишнього ландшафту, що так довго зберігав свою таємницю. У траві зашепотів вітер і гайнув далі, долиною. Голос священика, чистий і непідвладний часові, вивів Мередіт із задумливого заціпеніння й повернув до сьогодення. «В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа».

Вона відчула, як Хол узяв її за руку. «Амінь. Пухом земля тобі».

Кюре, високий чоловік у важкій чорній рясі, привітно їй усміхнувся. Мередіт помітила, що кінчик його носа почервонів, а добрі карі очі сльозилися на холодному вітрі. «Мадемуазель Мартін, а тепер — ви».

Вона глибоко зітхнула. Тепер, коли настав цей момент, їй раптом стало ніяково. І неохота. Хол злегка стиснув її руку й відпустив.

Намагаючись стримувати емоції, Мередіт підступила до краю могили й видобула з кишені предмети, що їх знайшли в кабінеті Джуліана — срібний медальйон та ланцюжковий чоловічий годинник. На обох були ініціали й дата: 22 жовтня 1891 року, на спомин про шлюб Анатоля Верньє та Ізольди Ляскомб. Мередіт повагалась, а потім присіла й потихеньку опустила медальйон і годинник туди, де їм було місце.

Вона глянула на Хола, і той легенько їй кивнув. Мередіт іще раз глибоко зітхнула й витягла з кишені конверт: аркуш із музикою, її безцінний скарб, що його Луї-Анатоль привіз через океан із Франції до Америки й через покоління — до неї.

З ним було дуже важко розлучатись, але Мередіт знала, що цей аркуш належить Леоні.

Вона глипнула на маленьку сланцеву плиту, що сіріла на фоні трави:

ЛЕОНІ ВЕРНЬЄ

22 СЕРПНЯ 1874 — 31 ЖОВТНЯ 1897

СПОЧИВАЙ У МИРІ

Мередіт відпустила конверт. Він гойднувся, а потім упав додолу, описуючи спіраль у застиглому повітрі — немов маленька біла блискавка, що вихопилася з чорної рукавички Мередіт.

Нехай спочинуть мертві. Нехай мертві поснуть.

Вона відступила назад, склавши перед собою руки та схиливши голову. Невеличка група жалібників трохи постояла, мовчки віддаючи останню шану. Потім Мередіт кивнула священику.

— Дякую вам, мосьє кюре.

— Будь ласка.

Наче охопивши й поєднавши всіх присутніх величним жестом, священик повів невелику групу вниз з узвишшя й навколо озера. Коли вони ступили на галявину, що блищала ранковою росою, сонце на сході відбилося полум’ям у вікнах будинку.

Раптом Мередіт зупинилась.

— Можна, я на кілька хвилин відійду?

Хол кивнув.

— Я просто хочу ще раз глянути, як їм там.

Простеживши поглядом, як Хол піднявся на веранду, Мередіт обернулась і поглянула за озеро. Їй закортіло побути самій.

Вона щільніше закуталася в пальто. Кінчики пальців її рук та ніг заніміли від холоду, а очі боліли. Формальності скінчилися. Їй не хотілося полишати Домен де ля Кад, але вона знала, що вже час. Завтра о цій порі вона повертатиметься до Парижа. А післязавтра, у вівторок, 13 листопада, вона летітиме через Атлантичний океан додому. А там їй доведеться вирішувати, що з усім цим робити далі.

Подумати, чи є майбутнє в неї з Холом.

Мередіт зиркнула над сонним, гладеньким, наче скло, озером на узвишшя. Раптом їй здалося, що біля старовинної кам’яної лави вона побачила жіночу постать, мерехтливу, з розпливчастим силуетом. На ній була біло-зелена сукня — вузька в талії та широка внизу. Мідно-каштанове волосся спадало на плечі жінки, відсвічуючи червоним у холодних променях сонця. Позаду неї металево поблискували дерева, вкриті сріблястим інеєм.

Мередіт здалося, що вона знову чує музику, хоча й не була певна, звідки линуть звуки — з її свідомості чи з-під землі. То були ноти з аркуша, але цього разу написані на повітрі.

Вона постояла в тиші, чекаючи, споглядаючи та знаючи, що це — востаннє. Раптом щось блиснуло на воді — може, то були відблиски світла, — і Мередіт побачила, як Леоні підняла тендітну руку, і вона відбилась на тлі блідо-блакитного неба. Довгі пальці в чорній рукавичці.

Мередіт згадала про карти Таро. Про малюнки, що їх зробила Леоні понад сто років тому, щоб розповісти свою історію та історію людей, яких вона любила. У сум’ятті й хаосі відразу після смерті Джуліана на День усіх святих (коли Хол поїхав до комісаріату поліції, Шейлу відвезли до шпиталю, а Джуліана — до моргу) Мередіт тихо, не привертаючи до себе уваги, поклала оригінальні карти назад у скриньку Леоні й закопала в стародавній схованці в лісі.

Бо, як і аркуш із музикою «Гробниця, 1891», вони належали землі.

Мередіт напружила зір і побачила, що постать зникає, розчиняючись у повітрі.

Вона йде.

Саме через бажання відновити справедливість Леоні затрималась у цьому місці доти, доки не була розказана вся історія. І тепер вона може впокоїтись у цьому тихому куточку, який так любила.

Мередіт відчула, що підійшов Хол і став поруч.

— Ну як? — тихо спитав він.

Нехай спочинуть мертві. Нехай мертві поснуть.

Вона зрозуміла, що Хол намагається збагнути сенс того, що відбулось. Останні одинадцять днів вони тільки й робили, що розмовляли. Вона розповіла йому все, що сталося — аж до того моменту, коли він вискочив на галявину, женучись за своїм дядьком; про Леоні, про ворожіння на картах Таро в Парижі, про навіжену одержимість, яка більше як сто років тому коштувала життя стільком людям, про історії з демонами та про особливу музику місця, і про те, як її чомусь завжди вабив Домен де ля Кад. Міфи, легенди, факти, історія — усе переплелося в один клубок.

— Як ся маєш? — спитав Хол.

— Усе класно. Тільки трохи змерзла.

Мередіт дивилась перед собою. Відтінки світла змінювались. Навіть пташки — і ті припинили співати.

— Одного я не розумію, — мовив Хол, засовуючи руки в кишені. — Чому саме ти? Ну, звісно, є очевидний кревний зв’язок із родиною Верньє, та все ж…

Він замовк, не знаючи, як сформулювати запитання.

— Може, — тихо сказала Мередіт, — це тому, що я не вірю в привидів.

Раптом вона забула про Хола, про холод і про блідо-пурпуровий світанок, що ширився долиною річки Од. Перед нею було лишень обличчя дівчини потойбіч озера. Її примара повільно зникала, розчиняючись у повітрі й утрачаючи свої обриси на тлі сріблястих від інею дерев. Мередіт не зводила з неї очей. Леоні майже не було видно. Її силует розпливався й затухав, як затухає, розпливаючись у повітрі, одинока музична нота.

Спочатку сірий, потім білий, а потім — ніякий. Ніщо.

Мередіт підняла руку, начебто для прощання, і мерехтливий обрис зник назавжди. Поволі, неохоче, опустила вона руку.

Спочивай у мирі.

Нарешті скрізь запанувала тиша. Тиша й відчуття безкрайності простору.

— З тобою точно все гаразд? — турботливо спитав Хол.

Мередіт повільно кивнула.

Іще кілька хвилин вона стояла, уставившись перед собою й не бажаючи переривати зв’язок із цим куточком. Потім глибоко зітхнула та пригорнулась до Хола. Він випромінював тепло, спокій і надійність.

— Ходімо назад, — мовила Мередіт.

Руч-об-руч вони повернулись і пішли через галявину до веранди з тильного боку будинку. Їхні думки рухались у зовсім різних напрямках. Хол думав про гарячу каву. Мередіт думала про Леоні. І про те, як сильно вона за нею скучатиме.

ЕПІЛОГ

ТРИ РОКИ ПО ТОМУ

31 жовтня 2010 року, неділя

— Пані та панове, добрий вечір. Мене звати Марк і сьогодні я маю честь вітати міс Мередіт Мартін у нашій книгарні.

Вибухнули енергійні, хоча й рідкуваті аплодисменти, а потім у невеличкій приватній книгарні запала тиша. Хол, котрий сидів у першому ряду, підбадьорливо усміхнувся. А видавець, стоячи за останнім рядом з руками, схрещеними на грудях, теж зробила заохочувальний жест.

— Багатьом з вас відомо, — вів далі менеджер, — що міс Мартін є авторкою схваленої фахівцями біографії французького композитора Клода Дебюссі, що вийшла друком торік і буквально потрясла літературних критиків. Одначе вам, мабуть, невідомо, що…

Марк був старим приятелем Мередіт, і вона злякалася, що він почне здалеку й стане розповідати аудиторії про те, як вона навчалася в початковій школі, потім у середній, опісля — в університеті, і лише після цього перейде безпосередньо до теми книжки.

Мередіт поринула в спогади, і вони повели її знайомими стежками. Вона стала пригадувати все, що привело її в цю залу. Три роки вона досліджувала, шукала фактаж, перевіряла кілька разів, намагаючись скласти докупи й припасувати один до одного фрагменти біографії Леоні й водночас намагаючись закінчити та представити в остаточній версії біографію Дебюссі. Їй так і не вдалося дізнатися, чи приїздила Ліллі Дебюссі до Рен-ле-Бена, але ці дві історії зіткнулись і переплелися майже на самому початку, до того ж у навдивовижу захопливий спосіб. Вона розвідала, що Верньє та Дебюссі були сусідами по вулиці Рю де Берлін у Парижі. А коли Мередіт відвідувала могилу Дебюссі на цвинтарі Семетьєр де Пассі в шістнадцятому окрузі, де також були поховані Мане й Морісо, Форе та Андре Мессажер, то у віддаленому куточку під деревами вона знайшла могилу Маргарити Верньє.

Наступного року побувавши з Холом у Парижі, Мередіт відвідала цвинтар і поклала квіти на її могилу.

Відразу ж після завершення біографії Дебюссі навесні 2008 року, вона ввесь свій час і зусилля зосередила на дослідженні історії Домен де ля Кад і того, як її родина емігрувала з Франції до Америки.

Почала вона з Леоні. Що більше Мередіт читала про Рен-ле-Бен та численні теорії стосовно панотця Соньєра й Рен-ле-Шато, то переконанішою ставала вона в слушності припущення Хола, що все це було частиною димової завіси, призначеної відволікти увагу від того, що сталось у Домен де ля Кад. У неї склалося враження, що три трупи, знайдені в 1950-х роках у саду коло будинку панотця Соньєра в Рен-ле-Шато, стосувалися подій 31 жовтня 1897 року в маєтку Домен де ля Кад.

У Мередіт виникла здогадка, що одне з тіл належало Віктору Константу, чоловікові, котрий убив Анатоля та Маргариту Верньє. Офіційні папери свідчили, що Констант утік до Іспанії, де лікувався в різних клініках від сифілісу третьої стадії, але восени 1897 року повернувся до Франції. Друге тіло могло належати слузі Константа, котрий, як було відомо, був серед натовпу, що вчинив напад на Домен де ля Кад. Пояснити, ким був третій, виявилося набагато важче. Ця особа була не більше за чотири фути заввишки й мала ненормально довгі руки та викривлений хребет.

Іще однією подією, яка привернула увагу Мередіт, було вбивство кюре Антуана Желіса з Кустосси, яке сталося тієї самої ночі — на 31 жовтня 1897 року. Желіс був відлюдником. На перший погляд, його смерть не мала стосунку до подій у маєтку Домен де ля Кад, хіба що в збігу дат. Спочатку священика вдарили вугільними щипцями, а потім зарубали сокирою, що зазвичай лежала біля каміна в його помешканні. Газета «Кур’єр д’Од» повідомляла, що на голові нещасного нарахували чотирнадцять ран і численні проломи черепа.

То було вкрай жорстоке та явно невмотивоване вбивство. Зловмисників так і не знайшли. Усі тогочасні місцеві газети описували цю історію та її подробиці приблизно однаково. Розправившись зі старим священиком, убивці поклали його на стіл, а руки схрестили на грудях. Вони також перерили увесь будинок і зламали сейф, хоча племінниця кюре Желіса, котра за ним доглядала, сказала, що сейф однаково був порожній. Схоже, з будинку не забрали нічого.

Та попорпавшись ретельніше, Мередіт з’ясувала дві деталі, що крилися в одному з газетних репортажів. Перша полягала в тому, що ввечері напередодні Гелловіну дім священика в Кустоссі відвідала дівчина, за описами схожа на Леоні Верньє. Було знайдено записку, яку вона лишила. А друга деталь полягала в тому, що між пальців лівої руки вбитого була встромлена карта Таро.

Карта XV: Диявол.

Коли Мередіт про це прочитала й згадала, що сталося на руїнах гробниці, їй здалося, що вона все зрозуміла. Диявол, через свого слугу Асмодея, забрав те, що йому належало.

А питання про те, хто ж поклав оригінал колоди в скриньку Леоні та закопав її в пересохлому річищі, так і лишилося без відповіді. У душі Мередіт хотіла, щоб то був Луї-Анатоль, котрий під покровом ночі проник на територію маєтку та повернув карти на їхнє місце на спомин про свою тітку. Утім, розум підказував їй, що то, скоріш за все, був чоловік на ім’я Одрік Беяр, чию роль у цій історії вона й досі не змогла належним чином пояснити.

Знайти генеалогічну інформацію було набагато простіше.

За сприяння однієї працьовитої та тямущої жінки з мерії Рен-ле-Бена, протягом літа й ранньої осені Мередіт спромоглася скласти докупи біографію Луї-Анатоля. Син Анатоля й Ізольди виріс під опікою Одріка Беяра в маленькому селі в горах Сабарте, яке називалося Лос-Серес. Після смерті Леоні Луї-Анатоль так і не повернувся до Домен де ля Кад, і маєток занепав. Мередіт припустила, що опікун Луї-Анатоля був батьком, а може, й дідом того Одріка С. Беяра, котрий написав книжку «Дияволи, злі духи та привиди гірської місцевості».

Луї-Анатоль Верньє разом зі слугою родини, Паскалем Бартесом, пішов добровольцем у французьку армію 1914 року й брав участь у бойових діях. Паскаль отримав багато нагород, але загинув у бою. Луї-Анатолю пощастило вижити, а коли 1918 року проголосили мир, він подався до Америки, офіційно відписавши покинутий і занедбаний Домен де ля Кад родичам по лінії Бусків. Попервах він заробляв на життя тим, що грав на фортепіано на прогулянкових пароплавах та у водевілях. Хоча Мередіт так і не вдалося знайти відповідного підтвердження, але вона хотіла б думати, що його шляхи принаймні перетиналися з життєвими шляхами ще одного водевільного музиканта — Пола Фостера Кейса.

Луї-Анатоль осів неподалік Мілуокі, у місцевості, зараз відомій як Мітчел-Парк. Наступну частину історії з’ясувати було зовсім неважко. Він покохав заміжню жінку на ймення Ліліан Метью, котра завагітніла й народила доньку, Луїзу. Невдовзі їхній роман скінчився, і, схоже, Ліліан та Луї-Анатоль більше не зустрічались. Мередіт не змогла роздобути свідчень про спілкування дочки та батька, хоча сподівалася, що Луї-Анатоль здалеку спостерігав, як зростає Луїза.

А Луїза успадкувала батьків музичний талант. Вона стала професійною піаністкою, але виступала в концертних залах по всій Америці, а не на пароплавах на річці Міссісіпі. Після свого дебюту в невеличкій залі в Мілуокі Луїза знайшла під дверима, що вели на сцену, адресований їй пакунок. У ньому було єдине фото молодика в уніформі та аркуш із фортепіанним твором — «Гробниця, 1891».

Напередодні Другої світової війни Луїза заручилася з колегою-музикантом, скрипалем, якого зустріла під час концертного турне. Джек Мартін був уразливим та нервовим іще до того, як потрапив до японського табору для полонених у Бірмі, де його й доконали. До Америки він повернувся наркоманом і страждав від галюцинацій та кошмарів. Вони з Луїзою народили доньку, Жанету, однак жило подружжя погано, тож коли Джек щез із-перед її очей у 1950-х, Луїза, як здалося Мередіт, не надто й побивалася.

Три роки впертих, ретельних досліджень — і Мередіт розплутала цю історію аж до сьогодення.

Жанета успадкувала не лише красу, талант і вдачу свого діда Луї-Анатоля та матері Луїзи, а й крихкість і вразливість своєї французької прабабки Ізольди та свого батька Джека.

Мередіт глянула на тильний бік обкладинки книжки, яку тримала на колінах, що злегка тремтіли від нервування. На ньому була репродукція світлини Леоні, Анатоля й Ізольди, зробленої в Рен-ле-Бені 1891 року. Фото її родини.

А Марк, менеджер книгарні, і досі говорив. Хол спіймав її погляд і зробив жест, наче застібав рот на застібку-«блискавку».

Мередіт засміялася. Хол переїхав до Америки в жовтні 2008 року, таким чином зробивши Мередіт найкращий подарунок на день народження. Юридичний бік справу Рен-ле-Бені виявився досить складним. Судове підтвердження заповіту забрало певний час, і до того ж виникли проблеми з установленням точної причини смерті Джуліана Лоуренса. То не був ані інсульт, ані інфаркт. Жодного видимого сліду фізичних ушкоджень не було взагалі, окрім якихось непояснимих шрамів на долонях. Його серце просто перестало битись.

Якби він не помер, то навряд чи його звинуватили б у вбивстві свого брата й замахові на вбивство Шейли О’Доннел. В обох випадках непрямі докази були досить переконливими, але в ситуації, що склалася, поліція не палала бажанням поновлювати слідство в справі про загибель Сеймура Лоуренса. Шейла ж О’Доннел не бачила, хто на неї напав, а свідків не було.

Існувало, однак, беззаперечне свідчення шахрайства й того, що Джуліан Лоуренс роками знімав прибутки з готелю та брав під них кредити, щоб фінансувати свою настирливу ідею. У нього виявили кілька незаконно здобутих цінних пам’яток вестготської культури. У його сейфі знайшли також мапи з детальними позначками місць розкопок і купу блокнотів з нотатками про один з різновидів карт Таро. Коли в листопаді 2007 року допитували Мередіт, вона визнала, що мала репродукцію цієї оригінальної колоди, але вважається, що сама колода була знищена пожежею 1897 року.

Хол продав Домен де ля Кад у березні 2008 року. Грошей від цього бізнесу не було, самі лише борги, з якими він і розрахувався завдяки продажу. Хол приготувався змінити своє життя. Певний час він підтримував контакт із Шейлою О’Доннел, і вона розповіла йому, що якесь англійське подружжя з двома дітьми підліткового віку придбало готель і успішно перетворило його на один з найвідоміших сімейних готелів на півдні Франції.

— Отже, пані та панове, вітайте міс Мередіт Мартін!

Вибухнули бурхливі аплодисменти, не в останню чергу тому, як подумала Мередіт, що Марк, нарешті, завершив свою довгу промову.

Вона набрала повні груди повітря, зібралася з духом і підвелась.

— Дякую за похвальну рекомендацію, Марку, — сказала Мередіт. — Мені дуже приємно бути тут. Як дехто з вас знає, ґенеза цієї книги бере початок з моєї подорожі, яку я здійснила, коли працювала над біографією Дебюссі. Пошуки привели мене до чудесного містечка в Піренеях, яке зветься Рен-ле-Бен, а від нього — до вивчення історії моєї родини. І ця книжка є моєю спробою провести в останню путь привидів минулого. — Мередіт зробила паузу. — Героїнею книги виступає жінка на ім’я Леоні Верньє. Якби не вона, мене б тут зараз не було. — Мередіт осміхнулася. — Утім, книгу присвячено моїй матері, Мері. Вона — чудова жінка. Як і Леоні.

Цієї миті Мередіт побачила, ідо Хол передав Мері, котра сиділа між ним та Біллом у передньому ряду, паперовий носовичок.

— Мері зробила музику частиною мого життя. Вона навчила мене ставити запитання й ніколи не закривати очі на нові факти, перспективи та можливості. Вона навчила мене наполегливо добиватися свого, хоч би як важко було. А найголовніше, — весело вишкірилась Мередіт, переходячи на невимушений тон, — це те, що вона навчила мене робити найкращі у світі гарбузові ліхтарі на Гелловін!

Присутні, серед яких більшість становили родичі й друзі, весело розсміялись.

Мередіт почекала, поки в залі знов не настане тиша. А потім, збуджена й трохи схвильована, взяла книгу й почала читати:

Ця історія починається у великому місті мертвих.

У тихих провулках, де мешкають скелети. Серед бульварів, тротуарів і закутків паризького цвинтаря Семетьєр де Монмартр — місця, заселеного надгробками та кам’яними янголами, серед яких вештаються привиди тих, кого встигли забути ще до того, як їхні тіла охололи в могилах.

Коли її слова пливли над аудиторією, вливаючись у величезну масу тих історій, що розповідатимуться сьогодні ввечері, напередодні Дня всіх святих, тихі приємні звуки старого будинку немов акомпанували Мередіт. На дошках підлоги порипували стільці, щось бурмотіли старі ринви на даху, на вулиці гули клаксонами автівки, а в кутку тихо шипіла кавоварка. Із сусіднього бару долітали звуки фортепіано. Цілі й половинні ноти просотувалися крізь стіни й проникали під плінтуси, долівку та найрізноманітніші закуточки в просторі між підлогою та стелею.

Мередіт уповільнила ритм, дійшовши до кінця уривку.

Бо насправді ця історія починається не з відсутності скелету в одній з могил на паризькому цвинтарі, а з колоди карт.

Колоди карт Верньє.

На мить запала тиша, а потім знову зазвучали аплодисменти.

Мередіт збагнула, що вона стоїть, затамувавши подих, — і полегшено зітхнула. Коли вона глянула на свою родину, друзів та колег, на якусь скороминущу хвилю їй здалося, що повітря ворухнулось і в дальньому кутку кімнати з’явилась усміхнена дівчина.

Мередіт посміхнулась у відповідь.

Вона пригадала всіх привидів, що торкнулися її життя. Маргарита Верньє на цвинтарі Семетьєр де Пассі. Цвинтар у Мілуокі, неподалік від того місця, де зустрічаються три річки. На ньому спочив вічним сном її прадід — Луї-Анатоль Верньє, французький солдат і американський громадянин. Згадала вона Луїзу Мартін, піаністку, чий прах розвіяли по вітру. Свою рідну матір, поховану на тих берегах, де сонце сідає за озеро Мічиган. Утім, найбільше Мередіт думала про Леоні, яка спочила в мирі на території маєтку Домен де ля Кад.

Повітря, вода, вогонь, земля.

— Дякую, — сказала Мередіт, коли аплодисменти стихли. — Дякую всім вам за те, що прийшли.

ПРИМІТКА АВТОРКИ ПРО КАРТИ ТАРО ВЕРНЬЄ

Таро Верньє — вигадана колода, придумана спеціально для «Зруйнованої гробниці». Її намалював художник Фінн Кемпбел-Нотман на основі класичної колоди Рейдера Вейта (1910).

Думки фахівців стосовно місця походження карт Таро є різними. З однаковою ймовірністю ним можуть бути і Персія, і Стародавній Єгипет, і Туреччина, й Індія. Проте вважається, що у своєму сучасному вигляді карти Таро вперше з’явилися в Італії в середині п’ятнадцятого сторіччя. Існують сотні колод — і щороку в продажу з’являються нові. Однак найпопулярнішими залишаються марсельські карти Таро, характерні яскравими жовтими, блакитними та червоними кольорами, а також сюжетно-тематична універсальна колода Вейта, вигадана 1916 року англійським окультистом Артуром Едвардом Вейтом та ілюстрована американською художницею Памелою Колмен Сміт. Саме ці карти використано для пасьянсу у фільмі про пригоди Джеймса Бонда «Живи сам і дай померти іншим».

Для охочих дізнатися більше про Таро існує чимало книжок та веб-сайтів. Найкращим і найповнішим довідником є «The Complete Illustrated Guide to Tarot» (авторка — Рейдер Поллак), опублікований видавництвом «Element» 1999 року.

ПОДЯКИ

Мені надзвичайно поталанило, що в процесі написання «Зруйнованої гробниці» я мала змогу користуватися підтримкою, порадами та практичною допомогою багатьох людей. Самозрозуміла річ, що всі можливі помилки стосовно фактів або ж їх тлумачення цілком належать виключно мені.

Мій агент Марк Лукас був і є не лише неперевершеним редактором і просто добрим приятелем, він ще й постачає кольорові стікери для приміток, і цього разу вони — червоні! Дякую також усім членам Ліги американських письменників за їхню копітку працю та допомогу, а особливо — Еліс Сондерс, Люсінді Бетрідж та Петрі Льюїс. Я вдячна Нікі Кеннеді за її ентузіазм, Сему Едінборо та його команді з Міжнародної лінгвістичної асоціації, а ще — моїй подрузі та землячці по Каркасону Кетрін Еклз із літературної агенції «Anne Loise Fisher».

Мені неабияк пощастило, що в Сполученому Королівстві мої твори видає «Оріон». А все почалося з Малькольма Едварда та незрівнянної Сьюзан Лемб. Над «Зруйнованою гробницею» видавець Джон Вуд (супер-енергійний), редактор Женев’єва Педж (супер-професійна й терпляча) та літературний співробітник Джейн Селлі працювали невтомно, не покладаючи рук і перетворили цей процес на суцільне задоволення! Дякую також усім, часто — невідомим, героям та героїням виробництва, продажу, маркетингу, реклами тощо, а особливо — Ґебі Янґ, Маркові Рашеру, Далласу Мандерсону, Джо Карпентеру та всім-всім зі Служби довідок.

У Сполучених Штатах я хочу висловити подяку Джорджеві Лукасу та моїй прекрасній редакторці в «Putnam» — Рейчел Каґан.

А також Анет Вебер у Дремері, Німеччина; та Філіпу Дорі й Ізабелль Ляфон у місті Латт, Франція.

Особливу подяку складаю авторові й композитору Греіу Ньюну, котрий допоміг мені з пасажами Фібоначчі й написав прекрасний музичний твір «Гообниця, 1891», який міститься в книзі та її аудіо-варіанті. Я також дуже вдячна Фінну Кемпбелу-Нотманові та мистецькому відділу видавництва «Оріон» за вісім карт Таро Верньє.

Хотілось би також подякувати тлумачам і палким прихильникам Таро по обидва боки Атлантики. Вони щедро ділилися порадами, пропозиціями та своїм досвідом — особливо дякую за це Сью, Луїзі, Естель та Полу; крамниці «Таємниці» в Ковент-Гардені; Рубі (вона ж — письменниця Джил Доусон) за те, що ворожила для Мередіт; а також усім тим, котрі побажали лишитися неназваними.

У Франції я щиро дякую Мартінові Рушу та Клоді Льот-Азема в Мірепуа; Режині Фуше в Рен-ле-Бені; Мішелю та Роландові Тілам за те, що дали ознайомитися зі щоденником; мадам Брейто та її команді в Каркасоні; а також П’єрові Санчезу та Шанталь Білат за практичну допомогу впродовж останніх вісімнадцяти років.

Величезне спасибі моїм друзям, а особливо — Роберту Даю, Люсінді Монтефьор, Кейт і Бобу Кінгстонам, Пітерові Клейтону, Сарі Мансель, Тіму Буку, Кет і Пету О’Генлонам, Бобу та Марії Пулі, Полу Арно, Лідії Конвей, Аманді Росс, Тессі Росс, Камілі Шемсі та Рейчел Голмс. Особливо воліла б відзначити дослідницьку групу з Рен-ле-Бена: Марію Рейт, Джона Еванса та Річарда Бріджеса, яким довелося провести в отій піцерії більше часу, аніж їм хотілося!

А понад усе — любов і вдячність моїй родині, надто ж моїм фантастичним батькам, Річарду та Барбарі Мосс, а також моїй свекрусі Роузі Тернер, котра дбає про те, щоб усе було гаразд і як слід.

Наша донька Марта завжди повна ентузіазму й оптимізму; завжди допомагає й ніколи не сумнівається в тому, що книжка буде закінчена вчасно й матиме успіх. Син Фелікс місяцями ходив серед пагорбів Суссексу, вигадуючи нові ідеї та сюжетні повороти. Він запропонував чимало проникливих ідей як редактор, і без його внеску «Зруйнована гробниця» була б зовсім іншою.

І, насамкінець, як і завжди, Греґ. Його кохання й вірність, а також забезпечення геть усім — від редакторських і загальних порад до поновлення бази даних і запасів харчів — залишили свій неповторний відбиток на моїй праці. Як завше.

Pas a pas… на кожному кроці шляху.

Примітки

1

Переклад В. Горбатька.

2

Зневажливе прізвисько німців у Франції. — Тут і далі прим. пер.

3

Коштовна марка.

4

Персонаж однойменної опери Вагнера.

5

Fin de ciecle (фр.) — кінець століття.

6

Іграшка.

7

Артур Едвард Вейт (1857–1942) — англійський окультист, який придумав власну систему Таро.

8

Будь ласка (фр.).

9

Чудово, мадам (фр.).

10

Кальварій — зазвичай кам’яний хрест із розп’яттям, розташований на території обгородженої кам’яною огорожею парафії з церквою, цвинтарем та іншими важливими будівлями. Являє собою розгорнуту композицію з кількох хрестів та фігур апостолів, святих, звичайних людей, сцен із життя Христа.

Content

Мосс Кейт Гробниця

Кейт Мосс ГРОБНИЦЯ

ВСТУП 25 березня 1891 року, п’ятниця

ЧАСТИНА І ПАРИЖ Вересень 1891 року

РОЗДІЛ 1 Париж, 16 вересня 1891 року, середа

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7 17 вересня, четвер

РОЗДІЛ 8

ЧАСТИНА II ПАРИЖ Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 9 Париж, 26 жовтня 2007 року, п'ятниця

РОЗДІЛ 10 27 жовтня, субота

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13 Домен де ля Кад

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

РОЗДІЛ 16

РОЗДІЛ 17

ЧАСТИНА III РЕН-ЛЕ-БЕН Вересень 1891 року

РОЗДІЛ 18 Париж, 17 вересня 1891 року, четвер

РОЗДІЛ 19 Куїза, двадцяте вересня, неділя

РОЗДІЛ 20

РОЗДІЛ 21 Париж

РОЗДІЛ 22 Рен-ле-Бен

РОЗДІЛ 23 Рен-ле-Бен

РОЗДІЛ 24

РОЗДІЛ 25

РОЗДІЛ 26 Париж

РОЗДІЛ 27 Домен де ля Кад

ЧАСТИНА IV РЕН-ЛЕ-БЕН Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 28 Рен-ле-Бен, 29 жовтня 2007 року, понеділок

РОЗДІЛ 29

РОЗДІЛ 30

РОЗДІЛ 31

РОЗДІЛ 32

РОЗДІЛ 33

ЧАСТИНА V ДОМЕН ДЕ ЛЯ КАД Вересень 1891 року

РОЗДІЛ 34 21 вересня 1891 року, понеділок

РОЗДІЛ 35 Париж

РОЗДІЛ 36 Домен де ля Кад

РОЗДІЛ 37 Париж

РОЗДІЛ 38 Рен-ле-Бен

РОЗДІЛ 39

РОЗДІЛ 40

РОЗДІЛ 41

РОЗДІЛ 42

РОЗДІЛ 43

ЧАСТИНА VI РЕН-ЛЕ-ШАТО Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 44 30 жовтня 2007 року, вівторок

РОЗДІЛ 45

РОЗДІЛ 46

РОЗДІЛ 47 Домен де ля Кад

РОЗДІЛ 48 Рен-ле-Шато

РОЗДІЛ 49

РОЗДІЛ 50

ЧАСТИНА VII КАРКАСОН Вересень-жовтень 1891 року

РОЗДІЛ 51 27 вересня 1891 року, неділя

РОЗДІЛ 52 Каркасон, 28 вересня, понеділок

РОЗДІЛ 53 Домен де ля Кад

РОЗДІЛ 54

РОЗДІЛ 55

РОЗДІЛ 56 Каркасон, 22 жовтня, вівторок

РОЗДІЛ 57

РОЗДІЛ 58

РОЗДІЛ 59

РОЗДІЛ 60

РОЗДІЛ 61

РОЗДІЛ 62

ЧАСТИНА VIII ГОТЕЛЬ «ДОМЕН ДЕ ЛЯ КАД» Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 63 30 жовтня 2007 року, вівторок

РОЗДІЛ 64

РОЗДІЛ 65

РОЗДІЛ 66

РОЗДІЛ 67

РОЗДІЛ 68

ЧАСТИНА IX ПРОСІКА Жовтень — листопад 1891 року

РОЗДІЛ 69 23 жовтня 1891 року, п'ятниця

РОЗДІЛ 70

РОЗДІЛ 71

РОЗДІЛ 72

РОЗДІЛ 73

РОЗДІЛ 74

РОЗДІЛ 75

РОЗДІЛ 76

РОЗДІЛ 77

РОЗДІЛ 78

РОЗДІЛ 79

РОЗДІЛ 80

РОЗДІЛ 81

РОЗДІЛ 82

РОЗДІЛ 83

ЧАСТИНА X ОЗЕРО Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 84 31 жовтня 2007 року, середа

РОЗДІЛ 85

РОЗДІЛ 86

РОЗДІЛ 87

ЧАСТИНА XI ГРОБНИЦЯ Листопад 1891 — жовтень 1897

РОЗДІЛ 88 Домен де ля Кад, 1 листопада 1891 року, неділя

РОЗДІЛ 89

РОЗДІЛ 90 Каркасон

РОЗДІЛ 91

РОЗДІЛ 92

РОЗДІЛ 93

РОЗДІЛ 94

РОЗДІЛ 95

РОЗДІЛ 96

РОЗДІЛ 97

ЧАСТИНА XII НА РУЇНАХ Жовтень 2007 року

РОЗДІЛ 98 Домен де ля Кад, 31 жовтня 2007 року, середа

РОЗДІЛ 99

РОЗДІЛ 100

РОЗДІЛ 101 11 листопада, неділя

ЕПІЛОГ ТРИ РОКИ ПО ТОМУ 31 жовтня 2010 року, неділя

ПРИМІТКА АВТОРКИ ПРО КАРТИ ТАРО ВЕРНЬЄ

ПОДЯКИ

Примітки