Чарлс Шефилд

Превъзходство

На Ан, Кит, Роуз и Ториа

и всички други бимодални разклонения.

СТРАДАНИЕТО ОБИЧА КОМПАНИЯ

Д’жмерлиа отвори отново уста да протестира и откри, че не може да говори. Не може да диша. Не може да мисли. Беше разчленен… Не, беше лишен от мозък, изпитваше безпределна мъка.

Влизането на корабното ядро в периферията на аморфната сингулярност[1] беше болезнено, но това беше физическа болка — извиване, усукване, разтегляне. Другото беше по-лошо. Душата на Д’жмерлиа беше раздробена, мозъкът му — разделен на парчета, съзнанието — разпиляно из много отдалечени един от друг светове.

Той се опита да крещи. И когато най-после успя, чу нов звук — дузина същества, всички като него, ревяха от мъка във Вселената.

Глава 1

Сентинел гейт

Артефактът на строителите, известен като Парадокс, лежи дълбоко навътре в територията на Четвъртия съюз (възел за достъп Боуз[2] G-232). Фактът, че Парадокс съдържа лотосово поле, е известен от почти три хиляди години, от времето на експедицията на Рътлидж през Е. 1379 (Вж. Парзън, Е. 1383). Макар че лотосовото поле разрушава както органични, така и неорганични памети, то невинаги екранира преминаването на електрически сигнали по проводника на нервен кабел. Известен е най-малко един такъв случай. Източник…

Източник?

Дариа Ланг вдигна безпомощно ръце над входното кодиращо устройство и разочарована впери поглед в дисплея. Какъв източник би могла да посочи за това твърдение? Беше горда със себе си, че статиите в „Универсален каталог на артефактите“ (Пето издание) бяха максимално точни и осъвременени. Не беше нейна вината, че някои от предлаганите в последно време от нея данни бяха подложени на критика, поради невежество от другите редактори. Тя знаеше, за разлика от тях, че при някои обстоятелства електрически сигнал може да се предава по нервен кабел от вътрешността на лотосово поле към компютър вън от него. Не го беше видяла лично, но имаше думата на съветника, който го е видял, а съветниците не лъжат.

Да не говорим за хуманоида Е. К. Тали, с когото всъщност се е случило.

Дариа захапа долната си устна и най-сетне записа:

Източник: Частно съобщение, съветник Джулиъс Грейвс.

Това беше най-доброто, което можеше да направи, нещо много по-различно от обичайната информация в академичните източници, които професор Мерада приемаше за достоверни. Но в този случай, колкото по-малко е казано, толкова по-добре. Ако беше добавила, че цитираният случай в лотосовото поле е станал на изкуствен планетоид известен като Глистър[3], точно преди Грейвс и Тали, и самата Дариа да бъдат откарани на трийсет хиляди светлинни години[4] от спиралния ръкав с транспортна система на Строителите на място, където срещнаха… Е, да не се впуска в подробности. Мерада просто ще си изгуби ума. Или по-вероятно ще каже, че тя е изгубила своя.

Може би наистина си беше изгубила ума, но не по тази причина.

Беше късна вечер, Дариа работеше в тишината на малка, обрасла в зеленина беседка. Лекият ветрец на Сентинел Гейт беше изпълнен с аромата на нощни цветя и тихо цвъртене на птички в гнездата. Тя стана от терминала и отмести настрана пълзящите растения.

Знаеше точно накъде да гледа — на изток, където се появяваше Сентинел. На двеста милиона километра блестящата набраздена сфера се открояваше на безлунното нощно небе. От детинство тази сфера и загадката на артефактите на Строителите не излизаха от ума й. Тя щеше да е първата признала, че това беше формирало целия й живот.

Артефактите и сега формираха живота й, но по доста различен начин. Дариа гледаше Сентинел, както го беше гледала хиляди пъти преда това и се чудеше колко много се бе променила за толкова кратко време. Преди една година беше научен работник, отдаден на изследователска работа, и не искаше нищо друго, освен своята библиотека и своята работа, посветена на каталогизиране и анализиране на данни от над хиляда артефакти на Строителите разпръснати из целия спирален ръкав. Откриването на една статистическа аномалия, включваща всички артефакти я съблазни да остави тихия си кабинет на Сентинел Гейт, да напусне цивилизования регион на Четвъртия съюз и да отиде на такива сурови и отдалечени светове като Куейк и Опал.

Там тя беше се натъкнала на аномалия — и на нещо повече. Беше преживяла опасности, вълнения, отчаяние, ужас, болка, въодушевление, беше завързала дружба. Половин дузина пъти беше близо до смъртта. И когато накрая се върна на Сентинел Гейт, мястото, за което толкова много и толкова дълго беше мечтала, намери нещо друго. Тя откри, че… че…

Дариа гледаше Сентинел и се бореше със себе си да признае истината.

Че скучае.

Невероятно, но това беше единствената дума за състоянието, в което се намираше. Животът на преуспяващ учен-археолог, някога толкова богат и вълнуващ, вече не я удовлетворяваше.

Беше лесно да се разбере причината. Изчезването на Строителите преди пет милиона години беше се оказало за Дариа възможно най-привлекателната загадка. Тя не можеше да си представи нещо по-интересно от изследване на артефакти, оставени от отдавна изчезнала раса, от усилията й да разбере и може би да научи къде са отишли Строителите и защо?

Докато Строителите оставаха неоткрити, за нея нямаше нищо по-интересно от артефактите. Но след като човек е срещнал интелигентни конструкции, които дават да се разбере, че са представители на Строителите и все още защитават интересите на Строителите… тогава миналото става безинтересно. От значение е настоящето и бъдещето с възможността за среща и изучаване на самите Строители. Дори най-интересните части от предишния й живот, даже нейният високо ценен каталог на артефактите, не можеха да се сравняват с тази перспектива.

Комуникационният терминал на Дариа тихо иззвъня. Тя се върна при него без особено много да бърза. Сигурно беше професор Мерада — през тези дни той се обаждаше по всяко време на деня и нощта.

На екрана над бележките й за каталога вече се виждаше сериозното му лице.

— Професор Ланг! — Мерада заговори веднага щом тя се появи в неговото полезрение. — Отнася се за предложената от вас статия за фейджите.

— Да? — Дариа се досещаше какво щеше да последва.

— Тук се казва, цитирам: — „Макар фейджите да се смятат за бавно движещи се форми в открития Космос, избягващи всички видове гравитационно поле, има изключения. При определени обстоятелства те могат да бъдат принудени да се движат в гравитационно поле, и то с голяма скорост.“ Професор Ланг, предполагам, че вие сте написали това.

— Точно така. Аз го написах.

— И какъв е източникът на това ваше твърдение? Вие не го цитирате.

Дариа изруга наум. Още когато направи това допълнение към статията за фейджите тя знаеше, че то ще й създаде неприятности. Пак старият проблем. Трябва ли да повтаря като папагал традиционното схващане за фейджите и артефактите на Строителите или трябва да каже истината, макар тази истина да не можеше да бъде подкрепена с нищо друго, освен с нейната дума и думата на неколцина други участници в мисията? Тя беше видяла фейджи да се движат по-бързо, отколкото се предполагаше за възможно, да пикират към кораба, с който беше летяла. Други бяха видели същите тези фейджи — които се смятаха за неразрушими — разбити на парчета върху повърхността на планетоид със силно поле.

Дариа се ядоса на Мерада, а знаеше, че няма право. Той правеше точно онова, което всеки съзнателен изтъкнат учен трябва да направи… което самата Дариа би направила преди една година — да отхвърли данни, основани на слухове, и непрецизно извършени изследвания, да настоява за неопровержими факти.

— Ще ви съобщя източниците веднага щом получа разрешение за публикуване.

— Побързайте, професор Ланг. Официалната дата за приключване с промените в каталога вече отмина. Сигурна ли сте, че ще можете да получите разрешение?

— Ще се постарая — Дариа кимна, за да покаже, че разговорът е приключил и се отдалечи от терминала.

Мерада предположи, че споменатото от нея одобрение е може би просто съгласие на друг изследовател да направи предварително заключение преди официалното публикуване. Истината беше невъобразимо по-сложна. Одобрението за публикуването на тази информация трябваше да дойде от самия Междувидов съвет.

Беше направила не повече от половин дузина стъпки, когато комуникационният терминал иззвъня отново. Дариа въздъхна и се върна. Настойчивостта беше главното достойнство на всеки изследовател, но Мерада понякога прекаляваше.

— Да, професоре? — каза тя, без да погледне към екрана.

— Дариа? — попита един тих глас. — Вие ли сте?

Дариа ахна и погледна към терминала, но той й предложи само бял фон. Връзката беше само гласова.

— Ханс? Ханс Ребка? Къде сте? На Миранда ли сте?

— Вече не — гласът беше тих и променен, но въпреки това в него се долавяше огорчение. — Нямаше смисъл да оставам. Съветът не пожела дори да ме изслуша. Намирам се на последния възел за достъп Боуз преди Сентинел Гейт. Не мога да говоря сега. Очаквайте ме на Сентинел Гейт след половин ден.

Отслабналият от Космоса глас заглъхна и връзката прекъсна. Дариа седна на удобния стол пред терминала и се отпусна, забила поглед в празното пространство.

Съветът не им вярва. Невероятно! Това означава, че той е отхвърлил даденото под клетва свидетелство на един от своите членове; и на хуманоида Е. К. Тали, който не знае да лъже; и на Ханс Ребка, признат като за един от най-опитните и проницателни специалисти по решаване на проблеми на целия спирален ръкав.

Дариа стана. Трябваше да се обади на професор Мерада и да му каже, че много от доказателствата, които той иска да цитира, са отхвърлени от най-високо място в спиралния ръкав. Онова, което Съветът не е приел за достоверно, никой друг няма да приеме. Но тя не помръдна. Отхвърлянето определено беше лоша новина. То означаваше, че нищо от онова, което тя или някой друг от групата казва за събитията от изминалата година, няма да бъде прието за достоверно.

Последиците от отхвърлянето бяха далеч по-лоши — зардалу бяха на свобода в спиралния ръкав, но никой от властимащите не вярваше на това.

Глава 2

— Позволете ми да ви представя капитан Ханс Ребка.

Дариа се беше приготвила да изтърпи погледите, които щяха да отправят към нея, когато Ханс влезе в трапезарията на института. Въпреки това се притесни.

— Капитан Ребка е от Тюфел, във Фемас Съркъл — продължи тя, — макар че съвсем неотдавна е бил на Миранда.

Учените, насядали около дългата маса, явно се мъчеха да не се вторачват в нея, но не успяха. На Дариа не й беше трудно да ги разбере. Те видяха един дребен, слаб човек, наближаващ четирийсетте, облечен в кърпена, мръсна униформа. Главата му беше малко големичка за тялото, мършавото му лице обезобразено от десетина белега, най-големият от които се проточваше като двойна линия от лявото слепоочие до челюстта.

Дариа знаеше как се чувстват колегите й. Тя самата беше реагирала по подобен начин, когато за първи път срещна Ханс Ребка. Нямаше как да се оценят куражът и уменията му — трябваше време.

Тя погледна към масата. Професор Мерада беше направил една от редките си екскурзии от кабинета си до голямата трапезария. Срещу него в далечния край на масата седеше Кармина Голд, втренчена съсредоточено в ноктите си. Дариа познаваше добре и двамата и високо ценеше тяхното мнение. Ако беше необходимо, някой да извърши отегчително подробно и енциклопедично изследване на елемент от историята на спиралния ръкав, като отбелязва всяко дребно несъответствие на данни или липсващи доказателства, тогава замисленият, лишен от чувство за хумор Мерада, може да бъде ненадминат; ако някой се нуждае от човек, който да анализира и изясни най-заплетената логическа мисъл, да я опрости до нейната същина и да я представи така, че дори едно дете — или съветник — да може да я разбере, тогава Кармина Голд, иначе меланхолична и простодушна, беше най-подходяща.

Но ако човек се намира в голяма беда без надежда за избавление и толкова близо до смъртта, че може да усети дъха й… Е, тогава затваряш очи и се молиш за помощта на Ханс Ребка.

Но това не личеше. В очите на всички от богатия свят на Четвъртия съюз новодошлият не представляваше нищо повече от лошо облечен провинциалист от покрайнините на спиралния ръкав. Той съвсем не се вписваше в изтънчената, спокойна и културна научна общност, събрана на вечеря в института.

Другите на масата поне полагаха усилия да бъдат учтиви.

— Били сте неотдавна на Миранда? — каза жената до Ребка, когато той седна. Беше Глена Омар, един от старшите специалисти по информационни системи, според Дариа ненужно красива. — Никога не съм била там, макар да предполагам, че е трябвало да бъда, тъй като там е главната квартира на Четвъртия съюз. Какво мислите за Миранда, капитане?

Ребка гледаше безизразно в чинията си. Дариа, седнала срещу него, очакваше напрегнато да чуе отговора. Когато след полета със скоростта на светлината имиграционните власти го въведоха в трапезарията да се срещне с нейните колеги, тя има време само за една кратка прегръдка и едно набързо казано „добре дошъл“ и не можа да го предупреди, че тук, в нейния дом, не бива да бъде груб, намусен или раздразнителен.

— Рай — каза неочаквано Ребка. Той се обърна към Глена Омар и я дари с възхитителна усмивка, примесена със сексуални обертонове. — Аз съм от Тюфел, където казват, че най-добрият път, който човек може да намери, е онзи, който ще го отведе на друга планета. Затова някой може да възрази, че лесно се впечатлявам. Но аз мислех, че Миранда е чудесна, моята представа за рай… докато не пристигнах тук, на Сентинел Гейт, и не разбрах, че греша. Това сигурно е най-красивата планета в целия Четвърти съюз… в целия спирален ръкав.

Дариа си пое дълбоко дъх успокоена. За половин секунда. Ханс демонстрира най-доброто си поведение, но реакцията на Глена Омар беше прекалено сърдечна.

— О, вие просто сте любезен с нас, капитане! — възкликна тя. — Аз, разбира се, никога не съм била на никой от световете от вашия Фемас Съркъл. Как ще ми ги опишете.

„Мрачни, мръсни, безрадостни и опасни — помисли си Дариа. — Далечни, бедни, скотски, изостанали и варварски. И всичките мъже — сексуални маниаци.“

— Не съм бил на всички светове на Фемас Съркъл — отговори Ребка. — Но ще ви кажа какво казват в Съркъл за моя роден свят — Тюфел: „Какъв грях трябва да е извършил човек, в колко от миналите си животи, за да се роди на Тюфел?“

— Е, хайде, хайде. Не може да е чак толкова лошо.

— По-лошо, отколкото можете да си представите.

— Най-ужасната планета в целия Фемас Съркъл?

— Не съм каза такова нещо. Скалдуорд може би е също толкова лош, а хората от Стикс казват, че прекарват почивката си на Тюфел.

— Сега вече съм сигурна, че се шегувате. Ако целият Фемас Съркъл е толкова ужасен, както казвате, никой не би останал там. Какво сте работили, когато сте били у дома?

— Предполагам, че можете да ме наречете „специалист по решаване на проблеми“. Ако има нещо, което никога да не липсва на Фемас Съркъл, това са проблемите. Тази е причината, поради която професор Ланг и аз — той кимна към Дариа — се срещнахме. Двамата бяхме на Куейк, една от двойката планети в системата Мандъл.

— И тя ви доведе тук, на Четвъртия съюз? Умница! — Глена не откъсваше очи от Ребка.

— Не направо — Ребка замълча с израз на лицето, който Дариа добре познаваше. Той се готвеше да направи някаква голяма стъпка. — Преди това свършихме някои други неща. Ние и неколцина други… хора и извънземни плюс един съветник на Съюза и един хуманоид… отидохме на една от гигантските газови планети от система Мандъл, Гаргантюа, където се натъкнахме на изкуствен планетоид. За да отидем там, летяхме през рояк свирепи фейджи и освободихме някои от нас от лотосово поле. После една интелигентна конструкция прехвърли нашата група с транспортната система на Строителите на трийсет хиляди светлинни години извън спиралния ръкав на извънгалактически комплекс на Строителите в открития Космос, наречен Серенити. Когато пристигнахме там, професор Ланг и аз…

Щеше да разкаже всичко! Всичко! Всички факти, които цялата група беше се съгласила да останат абсолютна тайна, докато от най-високо място не получат разрешение за обсъждане. Дариа се опита да ритне Ребка по крака под масата, но не улучи нищо, освен празен въздух.

— Намерихме малка група зардалу… — продължи той.

— Искате да кажете, че сте намерили хора от Зардалската общност?

— Не. Искам да кажа, каквото казах. Намерихме зардалу, автентични земни цефалоподи.

— Но те са изчезнали преди десет хиляди години!

— Повечето. Ние обаче се натъкнахме на живи…

— Единайсет хиляди години! — пискливият глас на Мерада от края на масата показа на Дариа, че всички в трапезарията слушат внимателно.

Край на градената цял живот репутация на сериозен и задълбочен изследовател! Дариа отново ритна по посока на Ребка под масата. Беше възнаградена обаче с болезнен и гневен вик от Глена Омар.

— Дори повече от единайсет хиляди — уточни Мерада. — Доколкото мога да преценя, единайсет хиляди четиристотин и…

— … зардалу, държани в поле на стазис от времето на Голямото въстание, когато видът е бил избит. Но онези, които срещнахме, бяха живи и много свирепи…

— Това е ужасно! — Кармина Голд беше излязла от своя унес и гледаше навъсено Дариа. — Вие сигурно знаете за страховитата им слава…

— Не само славата — Дариа се отказа от решението си да не се намесва в разговора. — Зная го от личен опит. Те са по-лоши, отколкото им се носи славата.

— … ние успяхме да ги изпратим обратно в спиралния ръкав — Ребка беше поставил ръка върху рамото на Глена Омар и изглежда не обръщаше внимание на вдигналата се от всички страни на дългата маса врява. — А по-късно всички се върнахме от Серенити, с изключение на една сикропеанка, Атвар Х’сиал, и един карелианец със зардалска приставка, Луис Ненда, който остана там да…

— … въз основа на, по общо признание, непълни, субективни и ненадеждни източници на сведения — намеси се високо Мерада, — като например хименоптска расова памет и файлове на…

— … за живите зардалу определено трябва да се съобщи на Съвета на съюза! — Кармина Голд се надигна. — Веднага! Аз ще го съобщя, дори вие да не искате да го сторите.

— Вече съобщихме! — Дариа също стана. Изглежда всички едновременно казваха „зардалу“. Групата зажужа като разлютен рояк оси. — Какво мислите е правил капитан Ребка, преди да дойде тук? — извика тя към присъстващите около масата. — Слънчеви бани?

— … около четири метра високи — главата на Ребка беше съвсем близо до тази на Глена Омар. — Един изправен зрял екземпляр със среднощно син торс, подпрян на дебели сини пипала…

— … живо зардалу…

— Боже мой! — пискливият тенор на Мерада проехтя през врявата. Неговото безпокойство относно точната дата на изтребване на зардалу очевидно беше изместено от нещо по-важно. Той се обърна към Дариа: — Свирепи фейджи, съветник на Съюза и хуманоид. Професор Ланг, онези бележки за петото издание на каталога, за които вие обещахте да осигурите доказателства. Да не искате да кажете, че единствените източници на доказателства, които ще ми предложите, са…

Чу се силен трясък. Кармина Голд, която бързо излизаше от трапезарията, обърнала поглед към Дариа, се беше сблъскала с един тумбест робот, който носеше голям супник с гореща супа. Течността се плисна върху грациозния гол врат на Глена Омар. Тя изквича като прасе на заколение.

Дариа седна отново и затвори очи. Със или без супа, вечерята беше провалена.

— Мисля, че представих нещата доста добре — Ханс Ребка лежеше на дебелия килим в дневната на частния апартамент на Дариа. Той твърдеше, че килимът е по-мек от леглото му на Тюфел. — Вие трябва да разберете, Дариа, нарочно казах всички онези неща за Строителите и зардалу.

— Убедена съм, че го направихте нарочно… и то след като всички се бяхме съгласили да не казваме абсолютно нищо на никого! Вие също се съгласихте, и то лично.

— Вярно. Грейвс го предложи, но всички се съгласихме, че до официалния брифинг пред Съвета трябва да запазим всичко в тайна. Последното нещо, което искахме, беше да създадем паника в спиралния ръкав със съобщението за живи зардалу на свобода.

— А на вечерята направихте точно това. Защо неочаквано направихте тъкмо обратното на онова, което бяхме реши, противно на нашата уговорка?

— Казах ви, че брифингът на Съвета беше абсолютен провал. Необходимо е сега да разбуним духовете на хората относно зардалу. Нито един член на Съвета няма да повярва и дума от онова, което имаме да кажем.

— Но Джулиъс Грейвс е съветник… Той е един от тях, вътрешен човек.

— Беше. Вече не е. Беше избран за член на Съвета, но, разбира се, неговият вътрешен двойник, Стивън Грейвс, както някой посочи на брифинга, никога не е бил избиран за нищо. Никой не е очаквал една обикновена приставка за разширяване на паметта да развие самосъзнание, а след избирането на Джулиъс за член на Съвета се случи точно това. Сега личностите на Джулиъс и Стивън са обединени… Комбинацията се нарича Джулиан и се дразни, ако някой забрави и го нарече Джулиъс или Стивън. Но много съветници подметнаха, че докато се е извършвало обединяването, развитието — на Стивън е изместило личността на Джулиъс. Целта им е пределно ясна — съветниците не лъжат, нито измислят случки, но Джулиан Грейвс не е и никога не е бил съветник и следователно не може да му се вярва.

— Ами Е. С. Тали? Един компютър дори и вграден в човек не може да лъже. Той има повече от всеки друг какво да каже… Неговото оригинално тяло беше разкъсано на парчета от зардалу.

— Опитайте се да докажете без нито едно веществено доказателство, че зардалу не са изчезнали преди единайсет хиляди години и все още съществуват. Един компютър не може да лъже, съвсем вярно… но е адски сигурно, че той може да бъде препрограмиран с фалшива памет.

— И защо някой ще иска да го направи?

— Това не е проблем на Съвета. А опитният Е. К. не направи нищо да защити своята кауза. По средата на свидетелското си показание той започна да изнася пред Съвета лекция за непълнотата на централните база данни на Четвъртия съюз и за глупостите, с които са му натъпкали паметта за другите видове в спиралния ръкав, преди да го изпратят на Фемас Съркъл. Специалистката по данни на Съвета го прекъсна и каза, че това е смешно, че нейните бази съдържат пълни данни. Тя настояваше да направи корелация на високо ниво между мозъка на Е. К. и съдържанието на централните база данни. Това убеди Съвета, че мозъкът на Тали е подправен. Неговата базова памет показа, че сикропеанците смятат себе си за превъзхождащи човека и всички други видове и че ло’фтианският преводач на един сикропеанец при необходимост може да действа съвсем независимо от своя сикропеански господар. Тя показа, че хименоптите също са интелигентни… вероятно по-интелигентни и от хората. Тя показа, че съществуват интелигентни конструкции на Строителите на милиони години, но все още способни да общуват с хора. Тя показа, че пътуване със скоростта на светлината е възможно дори без използване на мрежа Боуз.

— Да, това е вярно… ние го видяхме на Серенити. Всичко това е вярно. Всяко едно от твърденията, които току-що изброихте.

— Не и според вашия велик и чудесен Съвет на съюза — гласът на Ребка беше язвителен. — Според тях Серенити дори не съществува, защото го няма в техните бази данни. Информацията в тези бази е свето писание, тя не се оспорва и ако нещо го няма там, то просто не съществува. Това е същият проблем, с който се сблъсквам през целия си живот. Някой на сто или хиляда светлинни години от проблема мисли, че може да притежава по-надеждни факти от специалистите на място. Но този някой не може да има и няма такива факти.

— Но вие не им ли казахте, че всичко това е вярно?

— Аз да го кажа? Кой съм аз? Според Съвета на съюза аз съм никой, човек от някакъв неизвестен малък регион, наречен Фемас Съркъл — нито достатъчно важен, нито достатъчно голям, за да имам влияние в човешкия или междувидовия Съвет. На мен те обърнаха по-малко внимание, отколкото на Е. К. Тали. Аз започнах да описвам физическата сила на зардалу и тяхната феноменална скорост на размножаване. И знаете ли какво ми казаха? Обясниха ми, че зардалу отдавна са изчезнали, защото ако не беше така, сигурно някъде щяха да знаят за тяхното съществуване — в Четвъртия съюз, в Сикропеанската федерация, или в Зардалската общност. После казаха, че Четвъртия съюз е разработил неизвестни на Фемас Съркъл техники за „лекуване на хора с психични отклонения“ и ако се държа добре, може би ще могат да ми уредят лечение. Тогава Грейвс избухна.

— Не мога да повярвам! Той никога не избухва… знае как да го направи.

— Този път го направи. Джулиан Грейвс е различен от Джулиъс или Стивън. Той каза на Съвета, че са стадо безотговорни маймуни — старши съветникът Кнудзен наистина изглежда като горила, сам го забелязах, — които са прекалено ограничени, за да разпознаят една опасност за спиралния ръкав дори когато са изправени пред нея. И после напусна.

— Напуснал е залата?

— Не. Подаде оставка от Съвета… нещо, което никой досега не е правил. Каза им, че следващият път, когато го видят, ще направи така, че всички да си вземат думите назад. След това излезе от залата и взе Е. К. Тали със себе си.

— Къде отиде?

— Никъде… Все още. Но ще отиде веднага щом си набави кораб и събере необходимия му екипаж. Междувременно той ще разкаже на всеки, който иска да слуша за зардалу, каква опасност представляват. А след това ще отиде да ги търси. Той и Е. К. Тали са сигурни, че ако зардалу се появят някъде в спиралния ръкав, това ще бъде светът на техния вид, Дженизий.

— Но никой няма ни най-малка представа къде е Дженизий. Местонахождението му е било изгубено при Голямото въстание.

— Затова ние трябва да го потърсим.

— Ние? Искате да кажете, че вие ще отидете с Грейвс и Е. К. Тали?

— Да — Ребка се изправи. — Ще отида. Всъщност след няколко часа трябва да замина. Аз не по-малко от Грейвс искам да накарам Съвета да си вземе думите назад. Но най-вече не искам зардалу да се размножат и да се превърнат в заплаха за световете. Аз не се плаша лесно, но те наистина ме плашат. Ако са някъде в спиралния ръкав, искам да ги намеря.

Дариа рязко се изправи и отиде до отворения прозорец.

— Значи заминавате — беше топла ветровита нощ, звукът от шумолящите палмови листа приглуши болката в думите й. — Вие пътувахте четири дни, изминахте разстояние девет светлинни години, за да дойдете тук, прекарахте с мен само два часа и вече искате да ми кажете довиждане.

— Ако това е всичко, което мога да кажа — Ханс Ребка тихо се изправи на крака и мълчаливо мина по дебелия килим. — И ако това е всичко, което вие можете да ми кажете — той прегърна Дариа. — Но аз не съм дошъл просто на посещение, скъпа. Дошъл съм да събера екип. Джулиан Грейвс и аз ще трябва да отидем далеч. Никой от нас не знае колко далеч и дали изобщо ще се върнем. Можете ли да дойдете с нас? Искате ли да дойдете с нас?

Дариа погледна към терминала, където останалите статии за петото издание на каталога чакаха за корекция и към дневника си на бюрото озаглавен: „Важни събития — семинари, колоквиуми, дати за представяне на публикации и пристигане на гостуващи академици, рождени дни, ваканции и пикници, тържества и вечери.“

Тя отиде до бюрото, изключи терминала и затвори дневника.

— Кога тръгваме?

Глава 3

Чакалните на космодрума на Миранда бяха на долната страна в деветия пешеходен пръстен около четирийсет и пет километра от основата на Столк. Почистването и поддържането се извършваше от сервизни роботи, но от инцидента, когато посланичката Дорадан Колъбрид беше оставена да примре от глад, докато роботите прилежно бършеха прах и почистваха около и над нея, от време на време инспекторите извършваха рутинни проверки.

Един от тези инспектори летеше из чакалня 7872, където на канапе в центъра на залата седеше мълчалива фигура. Инспектор Гарноф три пъти се доближава до нея и три пъти се отдалечава.

Той познаваше достатъчно добре съществото. Беше зряла сикропеанка, един от гигантските слепи артроподи[5], които доминираха в Сикропеанската федерация. Тази беше странна в две отношения. Първо, беше самичка. Ло’фтианският роб-преводач, който неизменно съпровождаше една сикропеанка, отсъстваше. И второ, сикропеанката определено имаше прашен и изнурен вид. Шестте съставни крака бяха проснати около раковината, вместо да са прибрани под нея при обичайното за почивка положение. Краят на тънкото хоботче, вместо да е сгънат в торбичка в долния край на нагънатата буза висеше навън и надолу върху тъмночервените сегментирани гърди.

Големият въпрос беше дали е жива и дали е добре? Откакто Гарноф беше застъпил на смяна преди пет часа, сикропеанката не беше помръднала. Той отиде и застана пред нея. Бялата глава без очи остана неподвижна.

— Добре ли си?

Гарноф не очакваше словесен отговор, макар че сикропеанката, ако все още беше жива, несъмнено го бе чула с жълтите си отворени рогца по средата на главата. Тъй като сикропеанците „виждаха“ посредством ехолокация, изпращайки високочестотни звукови импулси от надипления резонатор на бузата, тя имаше чувствителен слух не само за целия честотен обхват, но и за високите честоти, недостъпни за човешкия слух.

От друга страна тя не можеше да говори на език, който той разбира. С узурпирания за зрение слух сикропеанците „говореха“ помежду си с пълен и богат химичен език чрез излъчване и приемане на феромони. Двойката прилични на папрат антени върху голямата сляпа глава можеше да детектира и идентифицира отделни молекули на хиляди различни, носени от въздуха миризми, генерирани от сикропеанския гръден кош.

Но ако беше жива, сикропеанката сигурно знаеше, че той говори на нея и тя най-малко трябва да отбележи неговото присъствие.

Не последва никаква реакция. Жълтите рогца не се обърнаха към него. Дългите антени останаха сгънати.

— Попитах добре ли си? — той повтори въпроса си по-високо. — Имаш ли нужда от нещо? Чуваш ли ме?

— Разбира се, че те чува — прозвуча човешки глас зад него. — И мисли, че й досаждаш. Затова се махай и я остави на мира.

Гарноф се обърна. Точно зад него стоеше нисък, мургав човек с окъсана риза и кални панталони. Беше небръснат, с уморени и зачервени очи. Но стойката му говореше за много енергия.

— Кой, по дяволите, може да си ти? — това не беше разрешена форма за обръщение на един инспектор и към посетителите на Миранда, но перченето на новодошлия го принуди да се обърне към него така.

— Казвам се Луис Ненда. Карелианец съм, макар че не разбирам това какво ти влиза в работата.

— Аз съм инспектор тук. Работата ми е да следя в чакалните всичко да е както трябва. А тя — Гарноф посочи към сикропеанката — не ми изглежда добре.

— Нищо й няма. Само е уморена. Аз също съм уморен. Идваме отдалеч. Така че ни остави на мира.

— О? Кога си се научил да четеш сикропеански мисли? Ти не знаеш как се чувства тя. На мен ми се струва, че може би не е добре.

Приклекналият непознат се изправи после размисли и седна, смествайки се, на дивана до сикропеанката.

— По дяволите! Чака ме доста работа, за да позволя да бъда оскърбяван. Атвар Х’сиал е моя партньорка. Аз я разбирам и тя ме разбира. Ето, погледни това място от десет стъпки височина.

Намръщен, той замълча за секунда. Неочаквано сикропеанката до него се раздвижи. Две от съставните й предни ръце се протегнаха и хванаха Гарноф за кръста. Преди инспекторът да може да направи друго, освен да извика, той беше вдигнат във въздуха високо над голямата бяла глава на сикропеанката. Той започна да се гърчи.

— Добре, Ат, това е достатъчно. Пусни го внимателно долу — сикропеанката свали Гарноф на пода и Луис Ненда кимна към него. — Сега щастлив ли си? Или искаш по-красноречива демонстрация?

Но Гарноф вече се оттегляше назад извън обхвата на дългите съставни крайници.

— Що се отнася до мен и двамата можете да останете тук и да се скапете — когато се отдалечи на безопасно разстояние, той спря. — Как, по дяволите, го направи? Как говори с нея, искам да кажа. Мислех, че никой човек не може да общува със сикропеанци без преводач.

Луис Ненда вдигна рамене, без да поглежда Гарноф.

— Имплантираха ми приставка, там, на Карелиа. Излъчва и приема. Струва много, но си заслужава. Сега си върви и ни остави на мира.

Той изчака, докато Гарноф отиде до входа на чакалнята, четирийсет метра встрани.

— Беше права, Ат — мълчаливото и невидимо феромонно съобщение се разпространи дифузно до рецепторите на сикропеанката. — Те са тук, на Миранда, намират се в Делбрък. И двамата, и Д’жмерлиа, и Калик.

Сляпата бяла глава бавно и доволно кимна.

— Така и предполагах — Атвар Х’сиал разтърси твърдите си защитни горни крила, сякаш да изтърси прахта от седмиците пътуване. — Това е удовлетворително. Установихте ли връзка?

— Не оттук. Прекалено опасно е. Няма да им се обадим, докато не можем лично да отидем при тях. Така никой няма да може да ги разубеди.

— Никой не може да разубеди моя Д’жмерлиа, след като знае, че аз съм жива и отново в спиралния ръкав. Но съм съгласна, че личният контакт е за предпочитане… ако може да се осъществи. Как предлагате да продължим?

— Е… — Луис Ненда бръкна в джоба си и извади една тънка карта. — С последния скок кредитът ни спадна до минимум. Колко далеч е Делбрък?

— Две хиляди и четиристотин километра директен полет.

— Не можем да си го позволим. А по суша?

— Доста много — Атвар Х’сиал остана за момента заета с пресмятане. — Три хиляди и осемстотин километра по суша, ако не се налага да пресичаме водни басейни.

— Добре — беше ред на Ненда да пресмята. — Три дни със земен транспорт. Ще ни стигнат за пътуване, но нищо няма да ни остане. Дори и за храна по пътя. Какво мислиш?

— Аз не мисля — във феромоните се чувстваше примирение. — Когато нямам избор аз действам.

Голямата сикропеанка протегна шестте си крайника. Тя се изправи на долните си четири крака, извисявайки се шест стъпки над Луис Ненда.

— Хайде. Както казваме в нашия вид: „Закъснението е най-ужасната форма на отрицание.“

— Да тръгваме към Делбрък.

Три дена по-късно един нов Луис Ненда поведе Атвар Х’сиал към автобуса за Делбрък. Беше гладко избръснат, облечен в хубави нови дрехи в кралско синьо.

— Е, това свърши наистина чудесна работа — феромоните предадоха усмивката на Ненда на Атвар Х’сиал, докато той махаше сериозно с ръка за сбогом към четирима тъжни пътници.

Той спря едно по-голямо местно такси, което побираше по-едри извънземни. Сикропеанката кимна.

— Така е. Но втори път номерът няма да мине, Луис Ненда.

— Ще мине. Всяка минута се ражда по един. Само трябва да се актуализира. По-точно всяка секунда се ражда по един. Ръкавът е пълен с такива.

— Стават подозрителни.

— Към какво? Провериха купето, за да са сигурни, че няма начин някой да може да наблюдава.

— В някой момент някой от тях ще се запита дали купето е също толкова непроницаемо за звук — Атвар Х’сиал се изтегна удобно отзад в колата и отвори черните си твърди горни крила да проникне слънчева светлина. Фините атрофирани крила под тях бяха нашарени с червени и бели удължени петна.

— И какво ще последна, ако проверят? Ще те накарат да седиш отзад, където не можеш да ме виждаш.

— Може би. Но в някой момент някой от тях ще се запита дали не използвате феромони и невербални сигнали. Казвам ви, няма да повторя това упражнение.

— Хей, не започвай да ги съжаляваш. Те работят за правителството на Съюза. Ще си го върнат с измама. Достатъчно е да увеличат данъците с още някоя хилядна от цента.

— Неправилно разбирате моите мотиви… — жълтите рогца потрепериха. — Аз съм от раса, чиято съдба е да създава светове, да запалва нови слънца, да управлява галактики. Аз няма да падна отново толкова ниско, че да се занимавам с такава дреболия. Това е под достойнството на една сикропеанка.

— Сигурно, Ат. И под моето. И освен това, могат да ни хванат — Ненда погледна нагоре към върха на сградата, където спря колата. Той се обърна към водача. — Сигурен ли сте за адреса?

— Абсолютно. Четиринайсети етаж и над него само извънземни, които дишат въздух. Също като тази буболечка — двамата слязоха, а водачът погледна под око Атвар Х’сиал и подкара.

Ненда проследи колата с поглед, вдигна рамене и влезе в сградата.

Въздухът вътре беше изпълнен с воня на гниещи морски водорасли. Влязоха в тесен асансьор и Ненда сбърчи нос.

— Дишащи въздух! На мен ми мирише повече на карелиански отходни канали — но Атвар Х’сиал кимаше щастливо. — Наистина това е мястото — антените на бялата безока глава частично се разгънаха. — Улавям следи от Д’жмерлиа. През последните няколко часа той е бил в тази сграда. Хайде да се качим по-нагоре.

Дори с приставката си Ненда не притежаваше безкрайната фина чувствителност към миризми. Те продължиха нагоре с асансьора, докато Атвар Х’сиал най-после кимна.

— Тук — сега феромоните й съдържаха следа от безпокойство.

— Какво не е на ред, Ат?

— Освен следи от моя Д’жмерлиа и вашата хименопта Калик… — сикропеанката тръгна по един широк коридор и спря пред достатъчно висока и широка врата да мине същество два пъти по-голямо от нея. — Изглежда детектирам… Чакайте!

Беше много късно. Ненда беше натиснал страничното крило и голямата врата вече се отваряше. Сикропеанката и карелианецът се намериха на прага на прилична на пещера зала с куполообразен таван и диаметър четирийсет метра.

Ненда впери очи в мрака.

— Сбъркала си, Ат. Тук няма никой.

Но сикропеанката се беше изправила в цял ръст и сочеше към страната, където две фигури се бяха навели над ниска маса. Когато вратата се отвори, те вдигнаха глави. От двете страни се чу ахване от изненада. Вместо да видят тънката като пръчка фигура на ло’фтианеца и бъчвообразното кръгло тяло на хименоптата, Луис Ненда и Атвар Х’сиал се изправиха пред съветника на Съюза Грейвс и хуманоида Е. К. Тали.

— Бяхме захвърлени по средата на неизвестно място… Половин минута на изненада и непродуктивна реакция…

— Вие двамата какво правите тук? Предполагаше се, че сте отишли да преследвате зардалу…

— По-уместно е да попитам вие какво правите тук? Предполагаше се, че сте на трийсет хиляди светлинни години, на Серенити и се биете един срещу друг…

Луис Ненда изпрати към Атвар Х’сиал феромонно съобщение: „Не се безпокой. Вярвай ми!“ То остана незабелязано за другите двама.

— Изхвърлени само с дрехите, които носехме, и никакво предупреждение, че ще се случи нещо странно. Една минута стояхме в една от главните зали, същата, от която прогонихме зардалу към транспортния вихър…

„И където имаше най-голямата плячка, достатъчна за дузина животи.“

„Зная, Ат, не се каня да кажа това. Но е трудно… Петдесет нови предмета създадени по технологията на Строителите, всеки безценен и достъпен за отмъкване. Два месеца и половина труд и всичко пропадна. Е, няма полза да плачем за нещо, което можеше да бъде…“

„И все още може да бъде, Луис. С капитулация не се печелят войни.“

„Може би. Все пак е трудно.“

Грейвс и Е. К. Тали гледаха Ненда, озадачени от настъпилата тишина. Той премина към човешка реч.

— Извинявайте. Спомних си отново за това. Във всеки случай Посредника, онази конструкция на Строителите, която знае всичко, неочаквано изникна точно зад нас толкова тихо, че не го усетихме. Той каза: „Уговорката ни не беше такава. Това е неприемливо.“ И следващата минута…

— Мога ли да говоря? — гласът на Е. К. Тали прозвуча силно и объркващо.

Ненда се обърна към Джулиан Грейвс.

— Когато му дадохте ново тяло, не можахте ли да го спрете да не прави това? Какво има сега, Е. К.?

— Съветникът Грейвс ми каза, че вие и Атвар Х’сиал сте останали на Серенити не да сътрудничите, а да се биете помежду си. От разказа ви излиза, че съвсем не е било така.

— Е, вижте, това беше нещо, което аз и Ат решихме, след като вие заминахте. По-добре беше да сме задружни в началото, нали разбирате, докато проучим обстановката на Серенити, а след това щяхме да имаме достатъчно време да се бием…

„… както и наистина щяхме се бием, Луис, след като се върнехме у дома в спиралния ръкав с голяма плячка. Защото сътрудничеството си има граници, а богатствата на Строителите са огромни. Но моля ви, продължете…“

„Ако някой ми позволи, аз ще се бия. Млъкни, Ат, за да мога да обясня.“

— … и така Атвар Х’сиал и аз се заехме да разберем къде може да се намират зардалу, след като напуснаха Серенити… за да сме сигурни, че няма да се окажем близо до тях, когато напуснем Серенити… защото, вие разбирате, имахме онова малко зардалу, което остана с нас, когато всички други се изметоха презглава по канала…

— Извинете ме — голямата, със следи от радиация плешива глава на Джулиан Грейвс кимна. — Това е изключително важно. Вие казвате, че на Серенити има останало зардалу?

— Точно това казвам. Проблем ли имате с това, съветник?

— Напротив. А между другото, вече бивш съветник. Подадох оставка от Съвета по същата причина. Съветът на съюза изслуша — без да вникне, по мое мнение — и отхвърли изцяло нашите безпокойства! Те не вярват, че ние сме били на Серенити. Не вярват, че сме срещнали интелигентни артефакти на Строителите. И което е най-лошо, не вярват, че сме срещнали живи зардалу. Те твърдят, че всичко това е плод на нашето въображение. Така че, ако носите със себе си някакъв образец, някое малко или мъртво тяло или дори най-малко парченце от пипало…

— Съжалявам. Разбирам ви, но нямаме абсолютно нищо. Отново поради тъпа грешка на Посредника. Той обвини мен и Атвар Х’сиал в съглашателство вместо във вражда и преди да можем да му обясним, че сме изпълнени с омраза един към друг, издаде един от онези шумове като от кипящ чайник и до нас се появи вихър. Той ни запрати в транспортната система на Строителите. Точно преди вихърът да ни поеме, Посредника грабна малкото зардалу. Оттогава не сме го виждали. Атвар Х’сиал и аз излязохме от задния край на зардалската комуникация и попаднахме на малка като миша дупка планета, наречена Пепърмил. Но моят кораб беше все още на Глистър, заедно с целия ни основен кредит. Платихме и последния си цент да ни докарат на Миранда. И ето ни сега тук.

— Мога ли да говоря? — този път Тали не чака разрешение. — Вие сте тук. Вижда се. Но защо сте тук? Искам да кажа защо дойдохте на Миранда, където нито вие, нито Атвар Х’сиал сте у дома си? Защо не отидохте в някой друг, по-добре познат регион от спиралния ръкав?

„Внимателно! Съветник Грейвс, независимо дали е Джулиъс, Стивън или Джулиан е по-проницателен, отколкото си мислите.“ — бележката на Атвар Х’сиал към Луис Ненда беше повече заповед, отколкото предупреждение.

„Спокойно, Ат! Сега е време да кажем истината.“

— Защото, докато се върнем на планетоида Глистър и на моя кораб „Хев-ит-ол“, Атвар Х’сиал и аз бяхме напълно разорени. Единствените ценни неща, които двамата притежаваме… — Ненда бръкна в джоба на панталоните си и извади два малки квадрата пластмасов рекордер и ги стисна — са тези.

Под натиска на неговите пръсти квадратите едновременно заговориха: „Това е документ за самоличност 1013653 на ло’фтианеца Д’жмерлиа, всичките права за които принадлежат на сикропеанската му господарка Атвар Х’сиал.“ „Това е документ за самоличност 265358979 на хименоптата Калик WSG, всичките права за която принадлежат на карелианския й господар Луис Ненда.“

Повтарям: Това е документ за самоличност на ло’фтианеца Д’жмерлиа, всичките права за…

— Достатъчно — Ненда натисна края на пластмасовите пластини и те спряха да говорят. — Робите Д’жмерлиа и Калик са единствените активи, които ни останаха, но ние ги притежаваме, както добре знаете и както доказват тези документи — Ненда спря да си поеме дъх. Сега идваше трудната част. — И така ние дойдохме тук с претенция да ги вземем, да ги върнем на космодрума на Миранда и да ги дадем под наем, така че да си осигурим достатъчно средства да отидем на Глистър и да вземем „Хев-ит-ол“ — той погледна към Грейвс. — И няма полза да беснеете и да ни казвате, че Д’жмерлиа и Калик са свободни същества, понеже ние сме им позволили да се върнат свободни на Серенити, защото нищо от това не е документирано тук — той размаха квадратите, — а доказва противното. Така че не ми пробутвайте разни глупости. Просто ми кажете къде са.

Грейвс щеше да му вдигне голям скандал, Ненда го знаеше. Той се обърна към съветника в очакване на избухването.

Такова обаче не последва. По лицето на Грейвс преминаха много изражения, но никое от тях не приличаше на гняв. В сивите налудничави очи се четеше задоволство и ирония, дори нещо като съчувствие.

— Не мога да ви предам Д’жмерлиа и Калик, Луис Ненда — каза той, — дори да исках. Поради простата причина, че не са тук. Точно преди два часа напуснаха Делбрък… на високоскоростен преход за космодрума на Миранда.

Космодрум Миранда

Ако човек чака достатъчно дълго на космодрума на Миранда, ще срещне всички от целия спирален ръкав, които заслужава да се видят.

Винаги имало една малка част от Четвъртия съюз, която мислела за вас. Чиста глупост! Хората на Съюза са самонадеяни — нищо чудно, че по-старите индивиди на вида се мислят за дар Божи на Вселената и са с прекалено високо мнение за значението на техните собствени световни центрове и космодруми.

Но ви казвам, че когато човек за първи път посети космодрума на Миранда, той си мисли, че претенциозната реклама на Съюза може би е вярна.

През живота си съм виждал хиляди космодруми — от точките за изстрелване на миникораби на Берсеус Чут до комплекса Арк Лонч за излитане в открития Космос. Бил съм до Билдър Синапс толкова близо, колкото някой човек изобщо се е осмелявал да отиде, където изследователските кораби трептят, блещукат и изчезват и никой никога не разбира къде се дяват намиращите се вътре бедни содомити „доброволци“ или защо щастливците се връщат.

А космодрумът Миранда? Най-страховитият от всички.

Представете си върху повърхност на планета кръгова равнина с диаметър триста и двайсет километра — и като казвам „равнина“ имам предвид абсолютно равна площ, не повърхност от глобус. Цялата долна страна на космодрума на Миранда е равна с точност до милиметър, така че средата на кръга е с два километра и половина по-близо до центъра на планетата от нивото на външния му край.

Сега си представете, че тръгвате от края навътре към средата през еднородната плоска чернота като полирано стъкло. Тя е топла, а атмосферата на Миранда е задушна и влажна, леко мъглива. На шестнайсет километра навътре минавате покрай първия пръстен от сгради — хиляди хранилища и складове, високи трийсет етажа и простиращи се още толкова и повече под повърхността. Продължавате да вървите и минавате покрай втората, третата и четвъртата складови площи и първата и втората зони за пристигане на пътници. Виждате хора от всички раси и възрасти, плюс сикропеанци и варнианци, ло’фтианци и хименопти, и кикотещи се празноглави дитрони и се чудите дали това няма да продължи вечно. Но когато напуснете втората зона за пътници, забелязвате две неща. Първо, пред вас на хоризонта се вижда тънка вертикална линия. И второ, че е пладне, но се смрачава.

Гледате вертикалната линия може би две секунди. Знаете, че това трябва да е долният край на Столк[6], който минава от центъра на космодрума Миранда право нагоре до стационарна орбита, а това не е кой знае какво — нищо в сравнение с четирийсет и осемте базалтови колони, които свързват Кокун с планетарната повърхност на Савал.

Но става все по-тъмно и вие вдигате нагоре глава. И тогава зървате Шрауд, краят на която започва да пресича слънчевия диск. Там е горният край на космодрума Миранда, приличната на гъба покривка на Столк. Шрауд е с диаметър четиринайсет хиляди и петстотин километра. На него се върши истинският бизнес — единственото място в спиралния ръкав, където възелът за достъп Боуз лежи толкова близо до планетата.

Вие спирате колата и умът ви заработва. Там горе в хангарите на края на Шрауд, са подслонени милиони звездни кораби. Някои от тях започват да бръмчат. Вие знаете, че за половин час трябва да се издигнете по Столк. За по-малко от един ден ще бъдете горе, на Шрауд, и ще изберете някоя малка машина. И няколко часа след това ще можете да извършите преход по мрежата Боуз, да отидете на друг възел за достъп, отдалечен на сто или дори хиляда светлинни години…

Но ако сте стар пътешественик като мен, космодрумът Миранда ви действа с магическа сила — седите унил върху повърхността на планетата като някой скапан домашар от Даунсайд, като знаете, че сте само на един ден път от целия спирален ръкав. И преди още да разберете, започвате да изпитвате непреодолимо желание още веднъж да погледнете дългите, един милион мълнии, които браздят фрикционните пръстени на Калмейн, или да се чудите какви светове в открития Космоса на Тристан сънува Мантикор[7] през тези дни, или какви нови лъжи и хвалби разказва в бара на космодрума на Бридъл Гап старият чизм полифем Далсимър. И неочаквано ви се приисква да наблюдавате отново от края на Торвил Анфракт на територията на общността Вселената, превърната в калейдоскоп, където време-пространство[8] се връзва на възли и се зъби, и се върти около себе си като спомените на стар човек…

И тогава научавате, че вълните на Космоса бушуват в кръвта ви и е време да вдигнете котва, да целунете за сбогом любимата и да тръгнете отново по космическите простори за последно пътуване из ръкава.

Из „Хот Рокс, Уорм Бийр, Колд Комфорт: пътуване самичък из галактиката“

Лични неразкрасени спомени на капитан Алонсо Уилбърфорс Слоун (пенсиониран)

Публикувани в „Уайдуейк Прес“, март E. 4125: достъпни само в Читалня за редки публикации в библиотека Кем Х’птиар/Емсерин

Глава 4

Пари и кредит имат малко значение за един член на Междувидовия съвет. За обслужване на престижните нужди на един проект на Съвета всяка планета в спиралния клон с готовност прехвърля най-добрата част от ресурсите си. И ако на някоя планета възникне колебание, всеки съветник има абсолютна власт да реквизира точно каквото му е необходимо.

Но един бивш съветник, който е подал оставка в знак на протест…

След като цял живот паричните разходи не бяха представлявали проблем, Джулиан Грейвс изведнъж се изправи пред реалния живот. Той прегледа новия си кредит и го намери за съвсем недостатъчен.

— Корабът, който можем да си позволим, няма да е много голям и не трябва да е съвсем нов — той връчи на Д’жмерлиа пълномощно да тегли от личните му фондове. — Но се погрижи да има достатъчно отбранителни оръжия. Когато открием зардалу, не можем да очакваме да са дружелюбни.

Ло’фтианецът беше достатъчно учтив, за да коментира. Но лимоновожълтите очи на Д’жмерлиа се завъртяха на дългите си очни пипала и се обърнаха да погледнат Е. К. Тали и Калик. Те едва ли биха очаквали зардалу да са дружелюбни. Последния път, когато четиримата ги бяха срещнали зардалу разкъсаха тялото на е Е. К. Тали на части, а на малката хименопта откъснаха един крак. Самият Джулиан Грейвс беше ослепен и трябваше да му се имплантират чифт нови очи. Той изглежда беше забравил всичко това.

— Но още по-важни са далечината на полета и мощността на двигателя — продължи Грейвс. — Ние нямаме представа колко далеч ще трябва да отидем или колко прехода Боуз ще бъдем принудени да направим.

Д’жмерлиа кимаше. Застаналата до него, Калик подскачаше на осемте си пъргави крака. За хименоптата безкрайните официални заседания на съвета бяха скучни и тя трудно ги издържаше. Изгаряше от желание за действие. Когато Грейвс й подаде пълномощното за ползване на неговия кредит, Калик го сграбчи и подсвирна от задоволство.

Същото силно желание да бъдат на горната страна и да действат бяха продиктували постъпките на Калик и Д’жмерлиа, когато отлетяха от Делбрък и пристигнаха на космодрума на Миранда. Копие от каталозите на всяка машина в хангарите на Шрауд имаше и на Даунсайд и един бъдещ купувач можеше да изиска спецификациите на всеки кораб. Калик дори можеше да изиска триизмерно холографско представяне, което да й позволи да обикаля индиректно из вътрешността, да чуе как работят двигателите и да разгледа каютите за пътници. Без дори да напусне Даунсайд тя можеше да направи всичко, освен да поглади с ръка полираната украса, да натисне контролния бутон и да помирише озона от двигателя Боуз.

Но Калик желаеше да направи точно това. По нейно настояване тя и Д’жмерлиа веднага тръгнаха към основата на Столк. В същия момент, когато Луис Ненда и Атвар Х’сиал влизаха в Делбрък, техните бивши роби се изкачваха по Столк за свободно падане към Шрауд и търговския център на Даунсайд.

Не беше възможно да извършат физически оглед на голям брой кораби. С една наличност от почти милион машини на всякаква възраст и всякакво състояние, разпръснати на огромно пространство из Космоса, дори Калик призна, че изборът трябва да започне с компютърно търсене. А това означаваше да отидат в централния офис на търговския център на Даунсайд.

Беше краят на деловия период и мениджърката погледна към новодошлите без ентусиазъм. Тя беше уморена, краката я боляха и не очакваше да извърши продажби. Из космодрума Миранда обикаляха смешни на вид извънземни, но повечето от тях не купуваха кораби. Хората купуваха кораби.

Слабият беше ло’фтианец и както всички ло’фтианци приличаше на плетеница от ръце и крака. Осемте черни съчленени крайника бяха прикрепени към дълъг, приличен на тръба торс, на тясната му глава доминираха големи лимоновожълти фасетъчни очи. От опита си на търговски мениджър тя знаеше, че ло’фтианците нямаха пари, нито вземаха сами решения за покупка. Те дори не приказваха от свое име. Съпровождаха сикропеанци като преводачи и слуги и никога не произнасяха нито една дума от себе си.

Съществото с ло’фтианеца беше още по-ужасно. То също имаше осем крака, но те излизаха от нисък, набит торс, покрит с фина черна козина, а малката, гладка глава беше обрамчена от много чифтове блестящи черни очи. Трябва да беше хименопта, рядкост за външните светове на Зардалската общност — и опасно същество, ако беше запазило репутацията на вида. Хименоптите имат свръхбързи реакции, а в края на кръглото им тяло се крие смъртоносно жило.

Можеше ли двойката да говори? Единственият звук, който извънземните издаваха, беше странна серия от тракания и свирения.

— Търпение, Калик — мършавият ло’фтианец премина на човешка реч и се обърна към търговския мениджър, като й подаде банкова кредитна карта. — Привет! Аз съм Д’жмерлиа, а това е Калик. Дошли сме да купим кораб.

Значи поне единият от тях можеше да говори човешки език. И имаше кредит. Беше изненадващо. Първата реакция на мениджърката — „с тези двамата не си заслужава да изгубиш и пет секунди“ — беше потисната благодарение на дълга тренировка. Тя взе подадена й от ло’фтианеца кредитна карта, провери я и изсумтя.

Две дузини очи замигаха към нея.

— Имаме ли късмет? — попита хименоптата. Значи и двамата можеха да говорят.

— Имате късмет поне в едно отношение. Изборът няма да е много труден. Не е необходимо да разгледате деветдесет и девет процента от нашата стока.

— Защо? — пръстенът от черни очи на Калик оглеждаше в холограмата едновременно дузина кораби.

— Защото нямате достатъчно кредит. Например, не можете да купите никой от онези, които разглеждате точно сега. Бихте ли ми казали накратко изискванията си?

— Голяма далечина на полет — каза Д’жмерлиа. — Оръжия. Достатъчно жизнено пространство за нас и за най-малко четирима хора, а също и голямо закрито товарно пространство.

— За какъв вид товар?

— Жив товар. Може би ще се нуждаем от достатъчно пространство да пренесем група зардалу.

— Разбирам — мениджърката се усмихна ехидно. Зардалу! Защо не каже динозаври и да приключим въпроса? Ако един клиент не иска да се знае какво ще пренася с кораба — а мнозина не искат, — по-добре е да го каже направо. За нея беше без значение за какво ще се използват корабите, след като са продадени, но не обичаше хората да я будалкат.

Е, тя също си играеше някакви игри.

— Добре. Сега, когато зная какво ви е необходимо, можем да разгледаме няколко. Какво ще кажете за този? Той е във вашите възможности.

Машината, която тя извика на триизмерния дисплей, представляваше нисък стар син цилиндър с три подобни на стебла подпори за приземяване. Имаше разкривен пиянски вид, сякаш е махмурлия след някое голямо парти.

— Голяма мощ. Голям бордови компютър… Карелиански емоционални схеми и всичко друго. Какво мислите?

Тя не можеше да разчете израженията на извънземните, но тяхното тракане и свирене звучеше унило.

— Не съм сигурен, че идеята за емоционален компютър на борда ще ми хареса — каза най-после Д’жмерлиа. — Колко голям е отвътре?

— Ах! Добър въпрос. Съвсем лесно могат да се поместят половин дузина хора, но товарното пространство е малко. Няма да ви удовлетвори. Но този… — тя превключи дисплея. — … има точно необходимото ви вътрешно пространство. И достатъчно мощ.

Съдът, който се появи на екрана беше в по-голямата си част отворен, като широко разпрострян разкапан грозд от свободно привързани с протъркани върви едно към друго зърна.

— Разбира се, корабът изглежда така разплут само когато двигателят е изключен и е на док — допълни мениджърката след дълго мълчание. — Когато лети, компонентите му са електромагнитно куплирани и прибрани.

— Оръжия? — попита тихо Калик.

— Оръжия? — мениджърката щракна с пръсти. — Добър въпрос. Това е слабото място на този кораб. Оръжия има, но те са в самостоятелна гондола, така че, за да имате достъп до тях и да можете да ги активирате, трябва да включите двигателя. Не е много удобно. Добре, нека да потърсим отново. Зная, че имам точно каквото ви е нужно, просто трябва да го намеря. Обширно вътрешно пространство, достатъчно мощ и далечина на полета, добра оръжейна система… — тя се наведе за две секунди над каталога и въведе параметрите за търсене. — Знаех си! — тя вдигна глава и се усмихна. — Колко съм глупава. Забравих „Иърбъс“. Суперкораб! Точно каквото искате! Погледнете този!

Тя включи триизмерния дисплей и се появи холограма на огромен кораб с черен корпус. Беше яйцевиден. Тъмната му външна повърхност беше нашарена с блестящи болтове и възли, и по-обезобразена от вдлъбнатини.

— Големина повече от достатъчна, голяма мощност… вижте онези оръжейни системи!

— Колко голям е? — попита Д’жмерлиа.

— „Иърбъс“ е четиристотин метра дълъг и триста широк. Има каюти за стотици пътници — хиляди, ако преустроите част от товарното пространство — и в главния трюм спокойно можете да поместите междузвездни кораби. Искате оръжия? Виждате ли онези възли по повърхността? Всеки от тях е мощно автономно оръдие достатъчно да изпари астероид със значителни размери. Искате да знаете далечина на полета и енергията? Достатъчна да обиколите десет пъти спиралния ръкав.

Дисплеят показа вътрешността на кораба. За оценка на размерите напред вървеше една човешка фигура. Всеки прибор беше здрав и солиден, а при вида на двигателя Калик одобрително изсвири.

— Наистина ли имаме пари да го купим? — попита тя, след като бяха разгледали обширното товарно помещение — сферично свободно пространство с ширина двеста и петдесет метра.

— Достатъчно — мениджърката подаде документа за продажба на Д’жмерлиа. — Подпишете тук, където съм отбелязала и след това долу. След като го подпишете, ще получите в добавка една специална опция, която е в сила до днес. Корабът ще бъде почистен за вас, отвътре и отвън. Определено ви препоръчвам да прибавите тази опция… Мина малко време, откакто „Иърбъс“ не е в редовна експлоатация.

Нито Д’жмерлиа, нито Калик имаха външни уши, така че когато завършиха покупката на „Иърбъс“ и се радваха тайно на неговите размери и възможности, по нищо не им пролича. Но когато се върнаха на Делбрък, се превърнаха в обект на шумен спор.

— Не мога да повярвам. Изпратили сте Калик и Д’жмерлиа да купят кораб… Само двамата, без помощ от някого? — Луис Ненда беше се прегърбил над облегалката на един стол, вперил очи в Джулиан Грейвс, докато Атвар Х’сиал и Е. К. Тали тихо гледаха.

— Изпратих ги — Грейвс кимна. — Защото признавам онова, което вие във вашето старание да държите в робство Д’жмерлиа и Калик, желаете да забравите — това са две зрели пълнолетни същества от високо интелигентни видове. Съвсем погрешно е да се третират като деца. Възложете им отговорни задачи и те ще ги изпълнят.

— Не се заблуждавайте.

— Но вие сигурно признавате, че те са високо интелигентни.

— Разбира се. И какво общо има това със случая? Интелигентни и пълнолетни, но допреди няколко месеца те се нуждаеха от някой, който да взема решения вместо тях. Липсва им опит. Ако е необходимо да се изчисли орбита или да се редуцира система за наблюдения, аз бих предпочел Калик пред всеки друг от спиралния ръкав. Но във воденето на преговори те са като малки деца. Трябвало е да отидете с тях. Те нямат по-голяма представа от Е. К. Тали как да се пазарят при сделка, без да бъдат измамени или ог… О, Боже мой!

Ненда видя по осеяното с белези лице на Джулиан Грейвс израз на неудобство.

— Не по-голяма представа, отколкото имате вие — Ненда удари по облегалката на стола в израз на разочарование. — Хайде, Грейвс, признайте си! Вие никога през живота си не сте се пазарили за нещо… Съветниците получават на тепсия всичко, от което имат нужда.

Грейвс се загърчи на стола.

— Вярно е, че моите задължения рядко изискваха… да извършвам каквито и да било покупки и дори да обсъждам материални потребности. Но ако мислите, че изпращането на Д’жмерлиа и Калик да извършат покупката на кораб може да е грешка…

— Грешка? Ако попаднат на печени търговци там, горе, ще им смъкнат кожите. Можете ли да ги извикате… Искам да поговоря с тях, преди да се стигне до там?

— Ако мислите, че можете чрез разговор с Калик…

— Няма да споменавам за робство, обещавам. Ще се придържам само към покупката, ще взема участие в нея, ако мога, само това и нищо друго.

— Не съм им дал никакъв специален маршрут, но може би ще мога да се свържа с тях. Един момент — Грейвс се втурна към комуникационния пулт в другата страна на залата. След няколко секунди Е. К. Тали отиде при него.

— Мога ли да говоря? — прошепна той, когато Грейвс се залови за работа на терминала. — Аз не отричам, съветник, че Луис Ненда и Атвар Х’сиал понякога си служат с измама. Но си спомням нашия опит на Серенити… точно елементите на измама ни позволиха да победим зардалу. А ние скоро ще ги срещнем отново.

— Какво искате да кажете? — Грейвс слушаше с половин ухо. При търсенето на Д’жмерлиа и Калик той беше прехвърлян от един комуникационен център на друг първо на Даунсайд, след това на Ъпсайд.

— Че отново могат да ни бъдат полезни. За разлика от повечето други в спиралния ръкав Ненда и Атвар Х’сиал са напълно убедени в съществуването на зардалу. Те знаят за поведението на зардалу толкова, колкото и всеки от нас… повече, може би, след тяхното общуване с малкото зардалу. Пътували са много и са запознати с много планетарни среди. Самият вие казахте, че очаквате нашият кораб да изследва може би петдесет чужди свята, преди да открием мястото, където се крият зардалу. Пък и знаем, че Луис Ненда и Атвар Х’сиал са храбри и съобразителни. Така че, не е ли разумно да престанем да спорим с тях и вместо това да ги привлечем за нашата кауза?

Грейвс прекъсна безрезултатната си борба с комуникационния апарат.

— И защо трябва да се съгласят с нас? Те ясно показаха, че единственото, което искат, е да се върнат на Глистър и да вземат кораба на Ненда, „Хев-ит-ол“.

— Подобно на вас аз също не съм запознат с процеса, наречен от Луис Ненда „пазарлък при сделка“, но ми се струва, че може да е възможно взаимно изгодно споразумение. Връщането на Глистър сигурно ще бъде толкова трудно, колкото и при първото отиване. Ненда и Атвар Х’сиал знаят това. Да предположим, че те ни помогнат сега и за отплата вие им предложите средства и помощта на цялата ни група за възвръщане на „Хев-ит-ол“ веднага щом постигнем нашата цел. Зная, че Ненда проявява голям интерес към професор Ланг. Ако му споменем, че тя също ще бъде част от нашата група…

В другия край на залата Ненда задълбочено обясняваше на Атвар Х’сиал проблема. Той беше толкова ангажиран в спора с Грейвс, че не беше извършил паралелен феромонен превод за сикропеанката.

— Зная, че ти просто искаш да се махнем оттук и да не си губим времето в разговор с онези пуйки. Но преди няколко минути ми мина една мисъл. Двамата сме тук, на Миранда, и нямаме пари дори да се усмихнем. Тогава защо дойдохме най-напред на това място?

— За да предявим претенция над Д’жмерлиа и Калик.

— Разбира се. И защо направихме това?

— Д’жмерлиа е мой по право. Аз съм негова господарка още от следларвеното му развитие.

— Вярно… но ние не дойдохме тук само да предявим претенции над тях, нали? Дойдохме, за да ги вземем и да ги дадем под наем на други, така че да можем да наемем кораб. Да предположим, че продължим да наблягаме на факта, че те са наша собственост. Вие знаете, че ще влезем в голям спор с Грейвс… и може да изгубим. Докъде ще ни доведе това.

— Ще откъсна грозната му плешива глава.

— Чудесно. И какво ще стане? Дори и да не бъдеш удушена за това, без гребла ще останем в залива Миранда. Разбираш ли ние се нуждаем от същото нещо, заради което дойдохме на това място, от кораб. И сега Д’жмерлиа и Калик купуват точно това. Да предположим, че са купили. И да предположим, че вместо да се отдадем на претенции кой кого притежава се усмихнем и кажем, че всичко е добре. И отидем на техния кораб да помогнем… защото повече от сигурно е, че с бракмата, която са купили, се нуждаят от помощ иначе тя изобщо няма да излети. И така рано или късно ще дойде време, когато повечето хора ще са отишли да правят нещо друго и на борда на кораба ще останем само ти и аз или може би ти и аз, Д’жмерлиа и Калик…

— Не казвайте нищо повече — Атвар Х’сиал кимна със сляпата си глава. — Убедих се. Вече отбелязах, Луис Ненда, че вие сте най-способният партньор и винаги съм го знаела. До такава степен, че се страхувам да ви вярвам. Но за момента нямаме голям избор. Следователно, съгласна съм. Ще постъпим както предлагате… Ако нашите слуги доставят кораб — жълтите рогца се обърнаха да посочат към Е. К. Тали, който бързаше към тях. — И скоро ще научим това.

— Свързахте ли се с тях? — попита Ненда, когато Тали дойде.

Хуманоидът поклати глава.

— Съветник Грейвс проследи Д’жмерлиа и Калик до последната им спирка, но те вече са напуснали търговския център. Купили са кораб „Иърбъс“, и сега се връщат тук. Според сведенията те са много развълнувани и доволни от покупката. Съветник Грейвс поиска пълни спецификации. След малко ще ги има на терминала си.

— Стискайте палци — Ненда и Атвар Х’сиал последваха Тали до комуникационния пулт. — Търговците на Миранда имат добра репутация. Да се надяваме, че купеното от Д’жмерлиа и Калик е кораб, а не вана на някой Строител. Ето ги, данните пристигат. Външни размери…

На екрана започнаха да се появяват физическите размери и характеристики на машината. Ненда ги резюмираше и коментираше феромонно за Атвар Х’сиал.

— Главен товарен трюм осем точка два милиона кубически метра. Това е повече пространство за открит товар, отколкото има един супертоварен кораб. И освен това има два големи допълнителни трюма. На „Иърбъс“ могат да се натоварят петдесет милиона тона метал… и да се извозят на разстояние половин галактика. Чуй данните за мощността на двигателя — феромонното съобщение предаде изненадата на Ненда от онова, което вижда. — И ако някога възникнат проблеми с главния двигател — продължи той — има спомагателен двигател Боуз, позволяващ да се извършат най-малко десетина прехода. Ето и цифрови данни…

Атвар Х’сиал се беше навела близо до пода и кимаше с глава, докато слушаше данните за вътрешни и външни размери и експлоатационни характеристики. След десет минути сикропеанката се изправи, извисявайки се над хората.

— Оръжия? — тази единствена дума донесе до Ненда отсянка на размишление.

— Точно сега получаваме сведенията. Ще ти харесат, Ат, това е най-доброто. Петнайсет центъра за управление на оръжията в главната командна зала. Четирийсет и четири оръдейни кули околовръст на кораба и всички напълно автономни. Всяка една има толкова ударна сила, колкото комплекса „Ласелс“… всяка надвишава онова, което аз имах на целия „Хев-ит-ол“. Освен това може да се направи Далтонов синтез чрез комбиниране на всички кули…

— Един въпрос, Луис Ненда, който да зададете на Джулиан Грейвс. Колко са платили Д’жмерлиа и Калик за „Иърбъс“?

— Не е необходимо да се пита… тук е показано. Сто трийсет и две хиляди. Проклятие, разбирам какво имаш предвид. Намираш го за много евтин.

— Може би не е, Луис. Искам да чуя отговор на още един въпрос. Колко стар е този кораб?

— Това не е показано в листинга — Ненда се обърна към Джулиан Грейвс: — Можете ли да зададете въпрос по дисплея? Атвар Х’сиал се интересува от възрастта на „Иърбъс“.

— Няма проблем — Грейвс се облегна назад на стола си и загледа с огромно задоволство как статистиката изчезна. Той въведе запитването на Ненда, след това обърна лице към карелианеца. — Надявам се, че това повишава вярата ви в моите методи, господин Ненда. Аз изпратих Д’жмерлиа и Калик да преговарят за поръчка на кораб. А те са купили кораб… и то какъв! На съвсем приемлива цена. Питам ви, смятате ли, че вие или Атвар Х’сиал, или който и да било друг би могъл да сключи по-добра сделка? Изводът от това е…

Той спря и се опули срещу екрана.

— Това ли е датата, когато е пуснат в експлоатация? Не може да бъде. Нека проверя още веднъж.

— Три хиляди и деветстотин години, Ат — каза тихо Ненда. Това е посочената възраст на „Иърбъс“ — той продължи мълчаливо, използвайки само феромонна комуникация. — Какво става? Ти сигурно си знаела, иначе не би задала въпроса.

— Ще ви кажа, макар че вие може би предпочитате съветникът Грейвс да научи сам онова, което имам да кажа, вместо да го чуе от вас. Информацията вероятно няма да ви зарадва. Вашето описание на „Иърбъс“… особено на неговата оръжейна система… ми прозвуча познато. Спомних си за корабите на Лармеер, използвани в някогашните битки между Четвъртия съюз и Зардалската общност. Тези кораби бяха поръчани от Съюза, но бяха изработени от моя народ в Сикропеанската федерация в оръжейния завод на Хлармеер в открития Космос. Д’жмерлиа и Калик са закупили нещо с капацитет на товарен кораб, огнева мощ на боен и животоподдържащи системи и помещения за живеене на кораб-колония. Но той не е нито едно от тези. Той е танталов орбитален форт.

— И е на четири хиляди години. Все още ли е годен?

— Несъмнено. Орбиталните фортове бяха създадени за хилядолетен експлоатационен живот при минимално поддържане. Ще има проблем в разпознаване предназначението на някои бордови прибори, тъй като обичайните знания на едно поколения стоят неизползвани и забравени за следващото чак до точката на неразбиране. Ще цитирам една стара сикропеанска поговорка: „Всяка достатъчно стара технология е все едно магия.“

Аз обаче очаквам да има малко или никакво влошаване на характеристиките на кораба.

— Излиза, че Грейвс наистина е постигнал добра сделка. Ще има да си вири носа месеци наред.

— Смятам, че това няма да стане. Съветник Грейвс вече каза, че може би ще се наложи да се посетят дузини различни светове, преди да открием зардалу.

— Той може да го направи. „Иърбъс“ има достатъчно енергия. И ако зардалу станат досадни, корабът има много оръжия.

— Така е. Но аз все пак подозирам, че съветник Грейвс скоро ще стане по-малко доволен от своята покупка.

— Хм?

— По-малко доволен, наистина — Атвар Х’сиал спря за постигане на драматичен ефект. — Много по-малко доволен като разбере, че онова, което е поръчал, е орбитален форт — система, която не може да се приземи дори на планета.

Глава 5

Сентинел Гейт

Дариа Ланг седеше в главната командна зала на „Иърбъс“, гледаше създадения от нея списък с евентуалното местонахождение на зардалу и нетърпеливо въртеше стола си от една страна на друга.

Безизходица.

Ханс Ребка беше описал плана като твърде лесен за изпълнение: набавяне на кораб с достатъчна огнева мощ за осигуряване на собствената безопасност и набиране на екипаж; търсене убежището на избягалите зардалу; връщане на Миранда с неоспорими доказателства за съществуването на зардалу.

Имаха кораба, имаха оръжията, имаха и екипаж. Но съществуваше една непредвидена спънка. Зардалу не си бяха оставили адреса. Те можеха да са навсякъде в спиралния ръкав, на хиляди населяеми планети, разпръснати на хиляди светлинни години една от друга. Нито Ханс Ребка, нито Джулиан Грейвс бяха предложили убедителен метод за стесняване обхвата на търсене и никой друг на кораба не можа да предложи нещо по-добро. За да изследва всички възможности, „Иърбъс“ трябваше да лети в хиляда посоки едновременно.

Щом Дариа и Ханс Ребка пристигнаха на кораба, цялата група се събра и започна да спори. Възникнаха разногласия. И сега корабът се движеше бавно по орбита около Сентинел Гейт, докато зардалу — някъде — неуморно се размножаваха.

Всичко на „Иърбъс“ беше многократно дублирано и с висока надеждност. Командната зала не беше изключение. Петнайсет отделни пулта всеки със собствен оръжеен център се издигаха от пода до тавана на кръгла зала. Между тях в ниши бяха разположени големи информационни центрове. Дариа седеше пред един от тях. Срещу нея на другата страна на залата Атвар Х’сиал беше приклекнала до друг и работеше на пултовете с фина комбинация от четири крайници с остри нокти.

Плоският екран не можеше да даде „видими“ образи за звуковото зрение на сикропеанката, така че как можеше тя да получи полезна обратна връзка от информацията? Дариа желаеше Луис Ненда или Д’жмерлиа да беше там, за да служи като преводач, но те заедно с Ханс Ребка бяха отишли в машинната зала на допълнителния двигател на кораба, където Грейвс твърдеше, че е намерил някакво забележително устройство.

Калик седеше в нишата до Атвар Х’сиал, задълбочена в собствен анализ. Без да вижда изходните данни, Дариа имаше добра представа какво върши хименоптата — тя търсеше в базите данни слухове, предположения и стари легенди, отнасящи се до зардалу, и размишляваше върху най-вероятното им местонахождение понастоящем. Самата тя вършеше същото и беше достигнала определени заключения, които желаеше да сподели с другите, когато се върнат от машинната зала. Какво ги задържаше толкова дълго?

На нея й се струваше, че има нещо съмнително в онова, което ставаше. Тя, Атвар Х’сиал и Калик — съществата от женски пол в групата — работеха върху неотложния проблем за откриване местонахождението на зардалу и многократно анализираха наличните данни. А в това време всички същества от мъжки пол бяха отишли да си играят с една тъпа джаджа, играчка оставена на „Иърбъс“ преди хилядолетия, която спокойно можеше да изчака още няколко години, преди някой да се заеме с нея.

Неприятните мисли на Дариа бяха прекъснати от обезпокоителен шум от центъра на командната зала. Тя се обърна и кожата на ръцете и шията й се накокошини.

Към нея се промъкваха десетина фигури. Извисяващи се на четири метра на плоски светлосини пипала, дебели цилиндрични тела, завършващи със среднощно сини, широки по един метър глави. В долния край на главата под дългия процеп на устата торбички за размножаване образуваха пръстен от кръгли отвори. Докато Дариа гледаше ужасена, очи с клепачи всяко колкото една човешка педя огледаха залата, след това се обърнаха да огледат и нея. Страховити закривени човки под раздалечените широко отворени очи пронизително тракаха.

Веднъж видени никога не се забравяха. Зардалу!

Дариа скочи на крака и заотстъпва гърбом към стената на залата. Тогава видя, че Калик беше станала от мястото си и се движеше към извисяващите се фигури.

— Калик! Какви са тези… — в този момент хименоптата мина покрай едно зардалу и спокойно го заразглежда със задните си очи.

— Забележително! — възкликна Калик и отиде при Дариа. — По-точно, отколкото вярвах, че е възможно. Моите искрени поздравления.

Говореше не на Дариа, а на някого, скрит от погледа й в ниша отстрани на командната зала. Когато фигурата се показа, Дариа видя, че е Е. К. Тали. От основата на черепа на хуманоида, отзад до нишата се проточваше нервен кабел.

— Благодаря — каза Е. К. Тали. — Да си призная, и на мен ми харесва. Но не е достатъчно точно — той огледа критично зардалу и докато Дариа наблюдаваше, аквамариновите пипала на земните цефалоподи леко потъмняха, а пръстенът от торбички за размножаване се смъкна малко по-ниско върху торса. Макар че поздравленията се падат повече на средствата за възстановяване на образи и дисплея на този кораб — продължи хуманоидът. Той заобиколи групата зардалу, влачейки блестящия нервен кабел по пода след себе си. — Единственото, което направих, беше да въведа данни от моята памет. Ако на Миранда имаше нещо така добро като това, може би щях да имам по-голям успех в убеждаването на Съвета. Мислите ли, че тази реконструкция е правдоподобна, професор Ланг? Или е необходима още работа, преди тя да отговаря напълно на действителността?

Звукът от гласове на входа на командната зала я спаси от задължението да отговаря. Между две масивни колони се появиха Луис Ненда и Ханс Ребка. Те оживено разговаряха. Погледнаха към зардалу в средата на залата, след което отидоха при Дариа и Калик.

— Чудесна работа, Е. К. — каза доволен Ненда. — Когато свършите, запишете го на видео — той се извърна от хуманоида и заплашителните зардалу към Дариа и се усмихна. — Професоре, постигнахме целта. Съгласихме се за всичко. Но ние с Ребка се нуждаем от вашата помощ да убедим Грейвс и Д’жмерлиа.

— Какво сте постигнали? — Дариа все още се чувстваше като глупачка, но не можеше да не отговори на усмивката на Ненда. Престъпник или не, неговото присъствие винаги й действаше успокояващо. Тя беше смущаващо доволна да го види на първата им сбирка на „Иърбъс“ и сега установи, че се усмихва.

— Разбрахме как да проследим зардалу — Ханс Ребка седна на стола, на който беше седяла Дариа.

— Адски вярно — Ненда се обърна към наведената фигура на Атвар Х’сиал. — Почакайте за минутка, Ат ме вика. Тя работи на компютъра. След малко се връщам.

За първи път Ненда и Ребка постигаха споразумение за нещо. На Дариа й се струваше, че те се зъбят един на друг от момента, в който Дариа и Ханс Ребка се качиха на „Иърбъс“ и отлетяха от Сентинел Гейт със скоростта на светлината. Джулиан Грейвс каза, че скритата причина за спора е самата Дариа, но това не помогна.

Тя наблюдаваше как Ненда отиде и се наведе до раковината на сикропеанката, където феромонните съобщения най-лесно се предаваха и приемаха и остана там мълчалив половин минута.

— Не разбирам как Атвар Х’сиал може изобщо да ползва компютъра — каза Дариа. — Екранът е празен, а и дори да не беше, тя не може да види нищо на него.

— Тя не използва екрана — Калик посочи с един жилав крайник към Атвар Х’сиал, която сега се изправяше в пълен ръст. — Тя поддържа звуково-информационна обратна връзка. Сикропеанката е препрограмирала осцилаторите да излъчват звукови сигнали с висока честота. Аз чувам само най-ниските от обхвата. Д’жмерлиа може да чуе всичките, но за човешките уши целият честотен диапазон е твърде висок.

Ненда се върна, последван от Атвар Х’сиал. Беше намръщен.

— И така, сега имаме три идеи — каза той. Ненда погледна към Дариа и Калик. — Надявам се, че никой от вас двамата не мисли, че знае къде са зардалу.

— Аз зная — каза Дариа.

— Тогава възниква проблем. Ат също знае.

— И аз имам предположения — тихо и стеснително се обади Калик. Откакто отново се бяха събрали, Дариа беше забелязала странна промяна в отношенията между Луис Ненда и Атвар Х’сиал и техните бивши — или може би настоящи — роби. Калик и Д’жмерлиа бяха приветствали някогашните си господари с огромна и нескривана радост и тези господари бяха видимо доволни да ги видят. Но никой от тях не знаеше как да се държи. Ло’фтианецът и хименоптата бяха готови и очакваха с нетърпение да получават нареждания, но сикропеанката и карелианецът не им ги даваха. Ненда спазваше абсолютно най-добро поведение, което не беше чак толкова добро в смисъл на социално благоразположение. Ако Дариа беше принудена да го представи на изследователския персонал на института, професор Мерада щеше много да се забавлява. Но Глена Омар, с нейната слабост към всичко грубо и мъжко, повече от сигурно щеше да е доволна.

Тя отхвърли последната мисъл като незаслужаваща внимание. Ненда се почеса замислено по гърба, подсмръкна и седна на един стол до Ханс Ребка.

— Трябва бързо да направим подбор от всички тези идеи — каза той. — Ние седим тук и си губим времето, докато от торбите за размножаване на зардалу сигурно всеки пет минути изскача по едно малко.

— Трябва да продължим — каза Ребка. Както винаги, когато Джулиан Грейвс не беше наблизо, той и Ненда водеха тайна борба кой да бъде начело. — Не можем да си позволим да чакаме другите двама да се появят. Изглежда всички имаме идеи, така че кой желае да бъде пръв?

Дариа разбра, че Калик определено гледаше към нея.

— Предполагам аз — каза тя. — Няма да говоря дълго. Ще започна с два факта. Първо, когато транспортната система на Строителите ни върна от Серенити тя ни остави в различни части на спиралния ръкав. Но във всеки случай ние пристигнахме на или близо до местонахождението на артефакт на Строителите. Второ, досега никой не е съобщил, че е видял някакво живо зардалу… а можете да сте сигурни, че новината за това щеше да се разпространи навсякъде. От тези факти правя два извода. Първо, почти сигурно зардалу също са пристигнали близо до този артефакт. И второ, този артефакт не може да бъде на територията на Четвъртия съюз, на Сикропеанската федерация или дори на Фемас Съркъл. Той трябва да е там, където може да се очаква, че са запратени зардалу… на място, някъде на територията на Зардалската общност. Това има смисъл поради две причини. Там най-напред са били намерени зардалу, а и Общността все още има много неизследвана територия. Ако някой иска да изчезне и да остане скрит, това е първото място в спиралния ръкав, което би избрал. Тя видя пет мълчаливи, безизразни лица.

— Някакъв коментар?

— Продължавайте — каза Ребка. — Дотук няма възражения. И къде трябва да ги търсим?

— Аз зная местоположенията на всички артефакти на Строителите. Триста седемдесет и седем от тях са на територията на Зардалската общност. Сто и четирийсет и девет се намират на доста отдалечена територия, където появата на зардалу може да не бъде открита веднага. Ако приемете моето предположение, че зардалу е трябвало да се приземят близо до някой от онези артефакти, тогава мога да стесня още малко периметъра. Знаете, че до много артефакти просто няма планета, макар и на разстояние светлинни години, където могат да оцелеят същества, дишащи въздух. Включете и това изискване и ще получите окончателния ми списък — тя се обърна към пулта и натисна три клавиша. — Ето, това са резултатите от моите изчисления.

— Шейсет и една планети около трийсет и три различни звезди — Луис Ненда се намръщи. — Изключвам две от тях… Познавам ги. Недейте забравя, че Калик и аз сме от Зардалската общност. Но въпреки това са много. Почакайте минута да предам списъка ви на Ат.

Другите изчакаха търпеливо. Ненда все още беше в мълчалив диалог със сикропеанката, когато Джулиан Грейвс и Д’жмерлиа пристигнаха в командната зала. Ребка посочи списъка.

— Местата, където според Дариа бихме могли да намерим зардалу. Твърде много са.

— Не желая да усложнявам нещата… — Калик беше заета на пулта, — … но ето резултатите от моя анализ, получени самостоятелно, като съм следвала подобна логика.

На екрана до списъка на Дариа се появи друг.

— Седемдесет и две планети — каза извинително Калик — и около четирийсет и една различни звезди. И само двайсет и три съвпадат с тези на професор Ланг.

— Става още по-лошо — каза Ненда. — Атвар Х’сиал направи свой анализ по логика, подобна на използваната от Дариа. Резултатите още не са във визуален вид. Сега ги подготвя.

Сикропеанката беше при нейния пулт. След няколко секунди на дисплеите се появи трети дълъг списък и серия от уравнения. Когато списъкът продължи, Джулиан Грейвс изстена.

— Става все по-лошо и по-лошо.

— Четирийсет и осем планети — каза Е. К. Тали. — Около четирийсет и пет звезди — вътрешният процесор на хуманоида с тактова честота осемнайсет автосекунди[9] посредством прикачения нервен кабел направи запитване в корабната база данни и извърши пълен статистически анализ, докато хората все още се опитваха да прочетат списъка. — Двайсет и девет планети — продължи той, — еднакви с тези на професор Ланг, трийсет с тези на Калик и единайсет сходни с тези на тримата. Вероятност шейсет и два процента търсената планета да е една от единайсетте и петнайсет процента да не е от никоя от сто и четирийсет и шестте в комбинирания списък.

— Което означава, че има твърде много места и малък шанс — Ненда се обърна към Ханс Ребка. — Предполагам, че е наш ред. Искате ли вие да го кажете? Хората са склонни да се вълнуват, когато аз кажа нещо.

Ребка вдигна рамене. Той се премести и седна по-близо до Дариа.

— Ненда и аз проведохме частен разговор, докато бяхме в машинната зала. Направеното от вас тримата е интересен, хубав, абстрактен анализ, но според нас вие изпускате един основен момент. Вие казахте, че никой в Четвъртия съюз, сикропеанската федерация или Фемас Съркъл не е съобщил за зардалу, от което заключавате, че те не могат да са там. Но вие познавате зардалу така добре, както и ние. Не мислите ли, че е по-вероятно те да не са съобщили, защото никой не им е разрешил да сторят това? Ако искате да намерите зардалу, търсете като доказателство насилие. Още по-добре търсете доказателства за изчезвания, близо до артефакти на Строителите. Ако зардалу са пристигнали в спиралния ръкав и са взели кораб да се върнат на родната си планета, те са се постарали да няма оцелели, които да съобщят за това. Ненда и аз прегледахме записаните кораби от спиралния ръкав, които са пътували близо до артефакти на Строителите, за да видим колко междузвездни кораби са изчезнали и не са се появили отново. Установихме, че само за последната година са двеста и четирийсет. Четирийсет и три от тях изглеждат истински загадки… Никакви необичайни космически обстоятелства по време на изчезването, никакви останки, никакви сигнали за бедствие. Ето ги.

Той извади от джоба си списък и го подаде на Е. К. Тали, който веднага каза:

— Няма голяма корелация с по-ранните табулации. И са разпръснати из целия спирален ръкав.

— Естествено. При наличие на кораб, зардалу може да са отишли на някой свят, далеч от артефакта, на който най-напред са пристигнали.

— Само че, ако са минали през много преходи Боуз, щели са да бъдат забелязани — Дариа се изправи и гласът й прокънтя. Тя знаеше, че прави онова, което винаги е твърдяла, че един учен никога не трябва да прави — да позволи пристрастия и защита на лични теории да се намесят в логическия анализ. Тя рязко седна. — Може би сте прав, Ханс. Но нали не мислите, че може да са на повече от един или два прехода от мястото, където най-напред са пристигнали в спиралния ръкав?

— Ще ми се да вярвам. Но аз все пак съм склонен да приема нашия анализ пред вашия. Това, което вие казвате, е валидно за разумен свят, но във Вселената насилието играе по-голяма роля, отколкото разумът… Особено, когато се отнася за зардалу.

— А психологията и определени схеми на поведение играят по-голяма роля и от двете — беше Джулиан Грейвс, който досега беше останал мълчалив свидетел. — Това са фактори, които досега не бяха взети под внимание, но аз съм убеден, че за решаване на нашия проблем те са от особено значение.

— Психология! — Ненда избълва думата като проклятие. — Не ми пробутвайте такива глупости. Ако ще търсите в нашето проучване логика, по-добре да използвате нещо по-добро от психологията, с което да я подкрепите.

— Психология и схеми на поведение. Какво мислите е онова, което решава, какво вие, зардалу или някое друго интелигентно същество ще направи, ако това не е психологията? След като вие и капитан Ребка ни напуснахте, ние с Д’жмерлиа обсъдихме този проблем и успяхме доста да развием идеите си. По един пункт сме напълно съгласни с вас — зардалу няма да пожелаят да останат близо до артефакт, макар вероятно да са се озовали на такъв. Те бързо са го напуснали, ако не по друга причина, то заради собствената си безопасност. Около артефактите е много оживено. Те ще търсят планета, за предпочитане такава, където да са сигурни, че няма да бъдат открити и могат свободно да се размножават. И така, къде мислите, че са отишли?

Ненда се намръщи.

— По дяволите, не ме питайте. На хиляда… на милион места.

— Може би, ако пренебрегнем психологията. Но се поставете на тяхно място. Зардалу ще направят точно същото, което вие бихте направили. Ако искате да се скриете далеч, къде бихте отишли?

— Аз? Бих отишъл на Карелиа или на някое място, близо до нея. Но съм адски сигурен, че зардалу не биха отишли там.

— Разбира се. Защото не са карелианци. Но аналогията е в сила. Зардалу ще направят точно онова, което вие бихте направили… Ще се опитат да се върнат у дома. Това означава, че те ще се отправят за Дженизий, родния свят на вида зардалу.

— Но местонахождението на Дженизий не е известно — възрази Дариа. — Изгубено е от времето на Голямото въстание.

— Изгубено е — Грейвс въздъхна. — За нас. Но сигурно не и за зардалу. И макар те да не знаят това, за тях то е най-сигурното от всички места… свят, който за единайсет хиляди години търсене никоя от отмъстителните поробени от зардалу раси не е успяла да открие. Родното, идеалното за укриване място.

— Идеално, с изключение на една малка подробност — каза Ребка. — Идеално за тях, но адски сигурно е, че за нас не е идеално. Ние трябва да ги намерим! Аз не съм съгласен с подхода, предложен от Дариа Ланг, Атвар Х’сиал и Калик, но дори да е погрешен, той поне ни подсказва какви места да търсим. Същото цели и подходът на Луис Ненда и аз го подкрепям. Убеден съм, че той е правилен. Но вие и Д’жмерлиа ни казвате да потърсим място, което никой не е намерил за единайсет хилядолетия търсене. И не предлагате как да започнем търсенето. Не искате ли с това да ни кажете, че цялата работа е безнадеждна?

— Не — Джулиан Грейвс потриваше объркан облия си череп. — Аз ви казвам нещо по-лошо от това. Казвам ви, че макар задачата да изглежда безнадеждна и проблемът нерешим, ние непременно трябва да го решим. Иначе зардалу ще се размножат толкова, че ще станат сила. И нашият неуспех ще постави под заплаха целия спирален ръкав.

Напрежението в голямата командна зала нарастваше с всяка измината минута. Присъстващите слушаха аргументите на другите и в същото време, независимо от техните достойнства, се готвеха да защитават собствените си теории.

Дариа беше виждала стотици пъти на заседание на секцията в института да се случва това и макар да не понасяше подобни ситуации, тя не беше имунизирана срещу тях. Човек предлага своя теория. В ума му тя е нещо несигурно. После другите я поставят под въпрос или я критикуват и тогава емоциите вземат връх. Той е мотивиран да я защитава до смърт.

Необходими бяха онези спокойно произнесени от Джулиан Грейвс застрашителни думи, за да накарат нея и другите да забравят любимите си теории. Емоционалното напрежение в залата неочаквано падна с петдесет градуса.

„Това не е глупав спор за срок на заемана длъжност, публикация или бюджет — помисли си Дариа. — Това е нещо важно. Тук залогът е бъдещето на всички видове в този край на галактиката.“

В залата настъпи неловка тишина, подсказваща, че и други са достигнали до същото прозрение. Най-после тя беше нарушена от Е. К. Тали. Нервният кабел все още висеше включен към долния край на черепа му. Като гигантска блестяща свинска опашка, той се простираше осемнайсет метра до информационния пулт.

— Мога ли да говоря? — за първи път в съществуването на Е. К. Тали никой не възрази и той продължи: — Ние чухме три отделни теории се явява в три различни варианта. Мога ли, с цялото дължимо уважение, да лансирам идеята, че и трите теории са до известна степен погрешни?

— Чудесно — Джулиан Грейвс погледна мрачно към хуманоида. — Само това ли имате да кажете? Че никой от нас не знае за какво говорим?

— Не. Моето съобщение, ако трябва да направя само едно съобщение ще бъде да предложа синтез, след като толкова умове са работили самостоятелно върху един проблем. Аз лично никога не бих могъл да проведа такъв задълбочен анализ, какъвто извършихте вие, но мога да анализирам вашите идеи. Казах, че всички грешите отчасти, но по-важното е, че до известна степен всички сте прави. И вашите разсъждения ни осигуряват рецепта, която посочва местонахождението на зардалу. Има елементи, върху които всички сте съгласни — независимо къде са пристигнали най-напред в спиралния ръкав, зардалу ще искат да се върнат на позната им територия. Съветникът Грейвс и Д’жмерлиа отиват малко по-нататък, като предлагат познатата на всички теория — родния свят на зардалу, Дженизий, откъдето е тръгнал видът зардалу. Нека приемем правдоподобността на това допълнение.

Професор Ланг, Атвар Х’сиал и Калик посочиха, че всеки от нас беше върнат от Серенити близо до мястото, от което тръгнахме.

Луис Ненда изсумтя.

— Това не се отнася за Ат и за мен. Ние бяхме захвърлени в нищото.

— Моите уважения — вие произхождате от нищото. Вие говорите с пренебрежение за планетата Пепърмил, където вие и Атвар Х’сиал сте пристигнали след прехода с транспортната система на Строителите. Но планетата Пепърмил в галактически смисъл е на не повече от един хвърлей от собствения ви роден дом на Карелия — Е. К. Тали спря. — Карелия, която определено може да се каже, че се намира в центъра на нищото… и на която, много странно, вие не сте искали да отидете, макар тя да е била наблизо.

— Нека да не говорим за това. Имам си съображения.

— Няма да питам за тях. Ще продължа. Изглежда основателно да приемем, че зардалу също са били върнати на мястото, откъдето произхождат, вследствие на което са се озовали на територията на Зардалската общност, а не в региона на Съюза, Сикропеанската федерация или Фемас Съркъл. Нека приемем, че те са пристигнали близо до някой артефакт на територията на Зардалската общност. Както професор Ланг и други посочиха, всички ние се озовахме близо до артефакти. Изглежда обаче невероятно зардалу да са пристигнали точно където са желаели да бъдат. Така че, нека приемем валидността на логиката на капитан Ребка и Луис Ненда, че зардалу е трябвало да си набавят кораб и да унищожат доказателствата за това. Нека се съгласим и с професор Ланг, че ако е било необходимо с такъв кораб да направят повече от два скока по мрежата Боуз са щели да бъдат забелязани. Накрая нека се съгласим, че Дженизий, където и да се намира, не може да е на напълно изследвано, заселено и познато място. За предпочитане местонахождението трябва да е трудно достъпно или дори опасно. Иначе родното място на зардалу отдавна щеше да е открито. Сумирайте цялата тази информация и ще получите добре дефинирани условия. Трябва ни място, удовлетворяващо следните изисквания:

Първо: Да е планета на териториите на Зардалската общност.

Второ: Да се намира на празно място на галактическата карта, слабо изследвано и за предпочитане трудно за достъп.

Трето: Да е на един или два прехода Боуз от артефакт на Строителите.

Четвърто: Единствените артефакти на Строителите, които трябва да бъдат разгледани, са онези, където след връщането на зардалу в спиралния ръкав, е имало неочаквано изчезване на кораб.

Това представлява значителен изчислителен проблем, но всеки от вас вече извърши част от работата. А за щастие аз съм проектиран да решавам такива комбинаторни проблеми. Вижте.

Светлините в залата намаляха и в същото време от централния дисплей изчезнаха симулациите на зардалу. На тяхно място се появи пълна тъмнина. Постепенно слабо оранжево светене изпълни неправилен триизмерен обем. В него затрепкаха хиляда сини светли точки.

— Регионът на Зардалската общност и артефактите на Строителите — каза Е. К. Тали. — А сега, възлите за достъп Боуз.

Между сините точки се появи разпръсната жълта светлина.

— Елиминирайки артефактите, при които не е имало неочаквани изчезвания на кораби… — две трети от сините светлини изчезнаха. — … и като разгледаме само регионите, отдалечени на два прехода Боуз, стигаме до това.

Единичния оранжев регион започна да се свива и разделя, докато останаха множество изолирани светещи острови.

— Това са регионите, които остават за разглеждане. Много са. Дисплеят обаче не показва онова, което също мога да изчисля: вероятността, свързана с всеки от оставащите региони. Когато се направи и това, остава само една възможност. Ето я. Удовлетворява всички наши изисквания при ниво на вероятност деветдесет и осем процента.

Всички светлини изгаснаха. В единия край на дисплея остана само една с формата на светеща усукана оранжева стрелка.

— Ориентири! — беше гласът на Джулиан Грейвс. — Дайте ни звезди за ориентири… Необходимо ни е местонахождението на региона.

Дузина супергигантски звезди, стандартни фарове за дела на Зардалската общност в спиралния ръкав, затрептяха в показания на дисплея обем. Опитвайки се да се ориентира в непознатия звезден регион, Дариа чу смутеното сумтене на Луис Ненда и съскането на Калик. Трябва да са били на три крачки от нея.

— Имам местонахождението — гласът на Е. К. Тали беше тих. — Това не е проблем. Но изненадващо корабната база данни не съдържа навигационна информация. Също така още не съм намерил данни за изображение на този регион. Той обаче има име. Известен е като…

— Торвил Анфракт — прозвуча в тъмнината категоричният глас на Ненда. — И няма да получите данни за него дори да чакате, докато ми порастат крила и полетя.

— Вие познавате региона? — попита Е. К. Тали. — Това е чудесна новина. Може би дори сте били там и можете да ни заведете до него?

— Познавам мястото… само по неговата репутация — в гласа на Ненда прозвучаха нотки, които Дариа не беше чувала никога по-рано. — И ако се надявате аз да ви заведа до Торвил Анфракт, забравете за това. Можете да вземете билета ми, дори да е безплатен. Както казваше моят старец: „Никога не съм бил там и никога няма да се върна.“

Торвил Анфракт

Искам да разбера времето с главно „В“. Не е никаква утеха да зная, че някой друг го разбира. Във всяка книга, която някога сте чели, се говори за „стрела на времето“, нещо, което сочи от миналото към бъдещето. Казва се също, че стрелата е организирана така, че нещата никога не вървят назад.

Не съм убеден. Откъде знаем, че никога не е имало връзка, която е вървяла в обратна посока? Или може би понякога времето не е текло кръстосано и причина и следствие да нямат нищо общо едно с друго?

Нещото, което ме накара да тръгна по този път, беше отново мисълта за Торвил Анфракт и Медуза. Помните ли Медуза? Тя беше дамата с фатално лице — само веднъж като те погледне, и се превръщаш в камък. Миги Уонг-Хо, която управляваше „Чийпсайд“ — бар в горния край на Тъкър Тут, беше точно такава. Щом споменеш за кредит, и тя те смразява, а онова, което стори с Блистър Ганс не е за приказване. Но предполагам, че това е история за друго място, защото точно сега говоря за Анфракт.

Спиралият ръкав пълен със странни гледки, но до повечето от тях човек може да се добере. Онова, което имам предвид, е, че големите скокове се правят през мрежата Боуз и след това човек се движи със скоростта на светлината. Така че, ако има забележителна картина, е, човек я вижда още отдалеч и след това постепенно отива по-близо до нея. И докато върши това, той има възможност да свикне с нея и тя вече не го поразява толкова.

С изключение на Анфракт. Човек се приближава към него и дълго време изобщо не го вижда. Просто няма нищо, никакво изкривяване на звездно поле, никакви странни оптически ефекти като тези при приближаване до Ленс. Нищо.

А после, съвсем неочаквано, към него идва нещо голямо, тънко и светещо, усукан, дишащ вързоп от нишки, покриващи половината небе.

Торвил Анфракт. Първия път, когато го видях, не можех да си помръдна пръста да спася кораба. Вижте, знаех много добре, че беше природно явление, място, където творението се е случило да вземе време-пространство и да го разбие на пух и прах, докато се превърне в такъв хаос и многостранна връзка, че не се знае кое какво е. Това няма значение. Аз бях замразен, залепнал на мястото си като интелигентна стрида спраутли и почти толкова неспособен да взема интелигентно решение.

Мислите ли, че е възможно някой друг да е видял виещите се като в змийско гнездо пипала и е замръзнал на място като мен? И те дават на Анфракт различно име — като, може би, Медуза[10]. След това се връщат назад десет хиляди години и тъй като не могат да го изкарат от ума си, разказват на хората в един малък земен бар на брега на спокойния, тъмен като вино Егей[11] онова, което са видели?

Това е теория или ако предпочитате, сън наяве. Справедливо е да попитаме какви са фактите относно Анфракт?

Изненадващо малко. Във всички текстове се казва, че корабите избягват този район, защото локалната структура време-пространство притежава „опасни естествени дислокации и множествена свързаност“. Онова, което те никога не споменават, е, че дори големината на региона не е дефинирана. Попитайте колко маса се съдържа в региона и никой не може да ви каже. Всяко измерване дава различна цифра. Измерете размерите му, като го прекосите със скоростта на светлината и ще получите половин светлинна година. Летете около него на разстояние една светлинна година и това ще ви отнеме малко повече от шест светлинни години, което е чудесно, но летете на половин светлинна година от него и тогава пътуването е само една светлинна година. Това предполага, че близо до Анфракт π = 1 (което не се приема от математиците).

Аз не съм извършил никакви измервания и почти не зная как се пише „множествена свързаност“. Мога да кажа само онова, което видях, когато отидох близо до Анфракт, летях около него и се опитах да погледна в него.

Казах опитах. Анфракт не позволява да се види нищо директно. Вътре в него има планети — понякога могат да се видят, защото от време на време в пространството се появява ефект на увеличаваща оптическа леща, която толкова ви приближава, че можете да наблюдавате как долу се движат облаци и при ясно време можете да преброите планините върху повърхността. После, още докато наблюдавате, същата планета се смалява до малко кръгче светлина, след това се разцепва и вие намирате, че гледате дузина или сто от тях да плуват в пространството подредени в правилен строй.

Всичко това го пише в повечето книги. Но съществува и друг ефект, който не се вижда често и за който никога не се пише. След като сте се сблъскали с него, той не ви дава покой и ви казва отново да се върнете на Анфракт и да го видите още един път.

Нарича се Божия огърлица.

Когато гледате достатъчно дълго в Анфракт, в центъра му се оформя черно петно, толкова тъмно, че очите ви започват да отхвърлят неговото съществуване. Докато гледате, то нараства като черен облак над лицето на Анфракт (макар вие да знаете, че то трябва да бъде вътре и е част от структурата). Накрая петното закрива две трети и повече от цялата площ, оставайки извън него само плоско кръгло колело от светли пипала.

И после в този тъмен кръг се появява първото мънисто от огърлицата. Това е планета, точно както изглежда гледана от няколко планетарни радиуса отвън. Грандиозно красив свят, неясен и светещ. Отначало мислите, че сигурно е една от планетите вътре в Анфракт, само че с избистряне и преместване на образа по-близо до вас вие разбирате, че е познат свят, спят, който сте виждали по-рано някъде при вашите пътувания. Някога сте живели на него и сте го харесвали. Но преди напълно да идентифицирате мястото то започва да се отдалечава настрани и вътре се появява друг свят, второ мънисто от огърлицата. Вие гледате в него и той ви е също толкова познат и още по-хубав от първия. Пищен, плодороден свят, чийто ароматен въздух вие се кълнете, че можете да помиришете далеч извън неговата атмосфера.

Докато още се наслаждавате на благоуханието на тази планета и се опитвате да си спомните името й, тя също започва да се движи, излиза от погледа ви в огърлицата. Няма значение. Светът, който следва след нея, е по-добър дори от света на вашите мечти. Вие някога сте живели там, и сте обичали, и сега разбирате, че никога няма да го напуснете. Ставате негов роб, желаете веднага да полетите към него и никога да не го напуснете.

Но преди да можете да сторите това, той също излиза от зрителното ви поле. И онова, което го замества, прави последната планета да не прилича на нищо, освен на блед нереален свят…

Това продължава, докато сте в състояние да гледате. И накрая разбирате нещо ужасно. Никога, през целия си живот не сте посещавали никой от тези райски светове. И сигурно никога няма да ги посетите, защото нямате представа къде са или кога са съществували.

Вие събирате кураж и стартирате кораба си. Решавате да отидете на Персефон или на Стикс, на Савал или на Пеликан Уейк. Казвате си, че ще забравите всичко за Анфракт и Божията огърлица.

Само че няма да можете, независимо колко се стараете. Защото през късните нощни часове, когато лежите затворен в тъмната килия на собствените си мисли, сърцето ви бавно тупти и целият живот ви се струва кратък и безсмислен, тогава вие си спомняте и копнеете за още една глътка от фонтана на Торвил Анфракт.

Най-лошият ви страх е, че никога няма да се заемете да направите пътуването. И това е, когато лежите буден завинаги и изпитвате болезнен копнеж за първата светлина и шумните развлечения на сутринта.

Из „Хот Рокс, Уорм Бийр, Колд Комфорт: Пътуване самичък из галактиката“

Лични неразкрасени спомени на капитан Алонсо Уилбърфорс Слоун (пенсиониран)

Глава 6

Бридъл Гап

„Иърбъс“ беше чудовище, приличащо повече на цял свят, отколкото на стандартен междузвезден кораб. За нещастие разходът на енергия съответстваше на неговата големина.

Дариа седеше в една от информационните ниши на главната командна зала, вперила очи в два от неколкотостотин дисплея.

Първият показваше всичката налична енергия в централните акумулатори на машината.

Все по-малко, и по-малко, и по-малко.

Дори когато изглежда, че нищо не става от рутинната работа и поддържането на кораба, съхранената енергия клонеше бавно към нула.

Но това беше нищо в сравнение с разхода на енергия при преход Боуз. За такъв масивен кораб като „Иърбъс“ всеки преход гълташе неимоверно много енергия. Те вече бяха извършили един преход. Когато започна, Дариа беше наблюдавала ужасена как показанията на бордовите уреди бързо спаднаха наполовина от предишната си стойност.

Сега те черпеха енергия от външната мрежа Боуз в подготовка за друг преход. Тази доставка съвсем не беше безплатна. Дариа прехвърли вниманието си на втория уред, програмиран специално за финансови, не за технически данни. Той показваше целия кредит на Дариа — и този кредит намаляваше толкова стремително, колкото стремително се повишаваше енергията на „Иърбъс“. Три или четири скока като последния и тя ще бъде така напълно разорена, както останалите от групата.

Дариа седеше и мислеше за бързо стопяващия й се кредит. Ситуацията един беден професор от изследователски институт да се окаже най-богатата личност на борда беше доста лоша. Ако беше малко по-параноидна личност, щеше да си помисли, че е била поканена да участва в това пътуване главно заради финансовите си ресурси. Джулиан Грейвс беше изразходвал целия си кредит за купуване на „Иърбъс“ Е. К. Тали беше хуманоид с вграден компютър и не притежаваше нищо. Д’жмерлиа и Калик бяха безпарични роби, докато Ханс Ребка идваше от Фемас Съркъл, най-бедния регион от целия спирален ръкав. Изключения бяха може би Луис Ненда и Атвар Х’сиал, но тяхното богатство беше на кораба на Ненда „Хев-ит-ол“ недостъпен на далечния Глистър. В момента и те бяха така бедни, както всички останали.

Дариа погледна към главния пулт за управление, където Луис Ненда трябваше да подготви всичко за втория скок. Бяха точно на един преход Боуз от региона на Торвил Анфракт. При един скок щеше да има остане достатъчно енергия за комфортно завръщане от това пътуване.

Само че нямаше да го извършат! Луис Ненда беше непреклонен.

— Не, докато аз съм на борда, вие няма да извършите този скок! — той огледа групата. — Разбира се, ние преминахме заедно през много изпитания и, разбира се, винаги заедно сме се измъквали от кашите. Но това не означава, че ще рискуваме и сега. Това е Анфракт. Той е опасен, не е някаква банална глупава планета като Куейк или Опал.

Които едва не ни убиха, помисли си Дариа, но не каза нищо, защото Джулиан Грейвс удари ръце в коленете си от разочарование.

— Но ние трябва да отидем в Анфракт. Вие чухте анализа на Е. К. Тали и аз помислих, че се съгласихте с него. Съществува голяма вероятност светът на вида зардалу да е скрит на Торвил Анфракт с живи зардалу на него.

— Всичко това ми е известно. Само казвам, че ние няма да се втурнем в него. Хората ровичкат в Анфракт вече хиляди години… и почти никой, който е влязъл вътре, не е излязъл. Необходима ни е помощ.

— Какъв вид помощ?

— Необходим ни е специалист. Пилот. Някой, който е бил из тази част на ръкава дълго време и го познава като собствения си джоб?

— Имате ли такъв кандидат?

— Разбира се. Иначе защо мислите бих говорил така? Казва се Далсимър… и отсега ви предупреждавам — той е чизъм полифем. Но познава ръкава съвършено и вероятно има нужда от работа. Ако искаме да го наемем, трябва да тръгнем да го търсим. Едно е сигурно — няма да го намерим около Анфракт.

— Къде ще го намерим? — Дариа не беше разбрала предупреждението на Ненда за чизъм полифемите[12], но смяташе, че е по-добре да приема проблемите един по един.

— Ако не си е променил навика в „Сън бар“ на Бридъл Гап, където седи и си пие питието.

— Можете ли да ни закарате там?

— Разбира се — Луис Ненда отиде до главния пулт за управление. — Бридъл Гап, няма проблем. Само един скок. Ако Далсимър все още се навърта на същото място и ако се е разорил достатъчно, за да има нужда от работа и ако му е останал достатъчно ум в главата с изпъкнали очи, след като я е пържил в продължение на повече години, отколкото ми се ще да си помисля… Е, тогава сигурно ще го наемем. И всички можем да тръгнем и да загинем заедно на Анфракт.

Чизъм полифем

Веднага след завършването на скока Боуз „Иърбъс“ продължи своя полет към Бридъл Гап, а Дариа направи справка в „Универсалния каталог на видовете“ в базата данни на кораба.

И не намери нищо.

Отиде да види Луис Ненда, който безделничеше в залата със спомагателния двигател на кораба. Той гледаше как Атвар Х’сиал прокарва дузина дълги около метър захранващи маркучи до един лъскав ореховокафяв елипсоид.

— Не ме изненадва — каза Ненда в отговор на въпроса на Дариа. — В спиралния ръкав има много повече неща, отколкото в базите данни… и освен това половината от информацията в тях е невярна. Тъкмо поради тази причина Е. К. Тали прави толкова грешки — той знае само онова, което са налели от базите данни в главата му. В „Каталог на видовете“ няма да намерите нищо за полифемите, защото те не са местни. Техният роден свят е далеч отвъд периферията, някакво ужасно място в ръкава на съзвездието Стрелец от другата страна на Гап. Какво искате да знаете за Далсимър?

— Защо казахте „Отсега ви предупреждавам, че той е чизъм полифем“?

— Защото е чизъм полифем. Това означава, че е лукав и сервилен, измамен и ненадежден, и пред всичко друго предпочита да говори лъжи. Той казва истината само когато няма друга възможност. Както се казва: „Има лъжци, големи лъжци и чизъм полифеми.“ Това е друга причина, поради която полифемите липсват във вашата база данни… Никой не е могъл да чуе два пъти една и съща история за тях, за да разбере какво представляват те.

— Тогава защо искате да работите с него, ако той е такава ужасна личност?

Ненда я удостои с възхитен, полусъжалителен поглед, който толкова дразнеше Ханс Ребка, и я погали по ръката.

— Първо, скъпа, защото с гарантиран лъжец човек знае, че го лъжат. И второ, защото нямаме друга възможност. Кой друг ще бъде толкова луд, за да лети към Анфракт? И да бъде достатъчно добър, за да ни закара там. Човек прибягва до полифем само когато е отчаян, но те са може би най-добрите пилоти на галактиката, а Далсимър е върхът. И освен това той обикновено се нуждае от работа, защото има този малък проблем, че има нужда от храна. И накрая ние се нуждаем от Далсимър, защото той единствен е оцелял. Той твърди, че е на петнайсет хиляди години. Мисля, че лъже… това означава, че е бил тук преди Голямото въстание, когато зардалу са господствали в Зардалската общност… но според хрониките на Бридъл Гап той посещава „Сън бар“ от три хиляди години. Да, оцелял е. Обичам да работя с оцелели.

„Защото вие също сте един от тях, оцелял — помисли Дариа. — И също сте лъжец… и гледате само личните си интереси. Затова ви харесва. А като става дума за лъжи…“

— Луис, когато ни казахте как вие с Атвар Х’сиал сте напуснали Серенити имаше нещо, което не разбрах.

— Ние не напуснахме… онази тъпа конструкция на Строителите, Посредникът ни изхвърли.

— Зная това. Но вие казахте нещо друго за Посредника. Вие казахте, че сте мислили, че той лъже за самите Строители.

— Никога не съм казал, че лъже. Казах, мисля, че греши. Има голяма разлика. Посредника вярва в онова, което ни каза. Той е стоял на Серенити в продължение на четири или пет милиона години, убеден, че Строителите чакат в стазис, докато Посредника и Чакащия кой знае още колко други конструкции изберат подходящи видове да помогнат на Строителите. И тогава Строителите ще излязат от стазиса и всичко ще бъде чудесно и Посредника и неговата тайфа ще живеят след това във вечно щастие.

Само че всичко това са глупости. Посредника трудно съобразява и върши онова, което си мисли, че му е казано да върши. Но аз не вярвам, че то наистина му е казано от Строителите. За пет милиона години човек може доста да оглупее. Атвар Х’сиал е съгласна с мен… конструкциите са добросъвестни и наистина впечатляващи, когато ги срещне човек за първи път. И са много силни. Но не са много интелигентни.

— Ако това е вярно, къде са Строителите? И какво наистина искат те конструкциите да направят?

— Не мога да отговоря на този въпрос. Това е повече ваша насока на мислене, отколкото моя. А точно сега не ме интересува. Дертовете ни са други — Ненда се обърна към мястото, където беше Атвар Х’сиал. Тя беше свършила със свързването на захранващите маркучи. — Например как да кацнем на Бридъл Гап. След два дни сме там. „Иърбъс“ не може да слезе долу, защото Д’жмерлиа и Калик са били достатъчно глупави да купят Летящ холандец[13]. А ние нямаме кредит да наемем совалка от долната страна. Така че, по-добре стискайте палци.

Атвар Х’сиал беше завъртяла крачето и маркучите, водещи в кафявото яйцевидно тяло, се бяха напълнили с мътна течност. Дариа последва Луис Ненда и се наведе над блестящата повърхност на яйцето.

— Какво е това?

— За момента това е въпросът. Това е нещичко, което Джулиан Грейвс намери, когато се ровеше наоколо онзи ден. Никой не можа да го идентифицира, но вчера Ат надзърна в него с ултразвук. Тя мисли, че може да е корабно ядро. „Иърбъс“ е Танталов[14] орбитален форт, така че не се очаква никога да кацне някъде. Но може да има случаи, когато хората на борда да поискат да го напуснат. Близо до главния люк има натрупани дузина такива яйца. След няколко часа ще знаем какво сме намерили. Извинете ме. Ат казва, че трябва да се захвана за работа.

Той се обърна и се наведе над крачето, за да контролира потока. Течността затече по-бързо по захранващите маркучи и лъскавата повърхност на елипсоида започва застрашително да се издува. От вътрешността й се чу тихо пулсиране.

— Не се доближавайте много! — извика Ненда. Предупреждението беше ненужно. Когато яйцето започна да потръпва, Дариа се обърна и излезе през изхода на спомагателната машинна зала. Трябваше да помисли върху казаното от Ненда.

Атвар Х’сиал я проследи, докато тя се изгуби от погледа й.

— Това заминаване е тъкмо навреме, Луис Ненда — феромонното съобщение носеше оттенък на укор.

— Както отбелязах преди, жената нежелателно ви разсейва.

— Успокой се, Ат. На нея не и пука за мен, както и на мен не ми пука за нея. Тя се безпокои само за Строителите и къде са те.

— Не съм убедена. Както не е убеден, подозирам, и капитан Ребка.

— Който може да получи един по носа. Както и ти — Луис Ненда се ядоса, но последния коментар той не преведе на феромонен език.

Светът на Бридъл Гап никога не е бил заселван от хора.

За екипажа на „Иърбъс“ причината за това беше очевидна много преди да бяха пристигнали там. Родителската звезда, Кавесън, разположена в широко разстлана обвивка от светещ газ, беше малка противно виолетово-синя точка със светлина от края на видимия спектър. Звездното разпадане и раздробяване на външните й слоеве бяха превърнали Кавесън в неутронна звезда, която преди четирийсет хиляди години е щяла да изпари Бридъл Гап, ако по това време този свят е бил по-близо до нея. Дори рентгеновите лъчи и твърдото ултравиолетово лъчение от нея създаваха йонизиран саван върху външния край на атмосферата на Бридъл Гап. Достигащото от там до повърхността на Бридъл Гап ултравиолетово лъчение беше достатъчно само за няколко минути да изпече всеки незащитен човек.

— Трябва да е била скитаща планета — каза Джулиан Грейвс.

„Иърбъс“ беше на паркингова орбита за два часа. Телескопите на кораба показваха толкова подробности от повърхността, колкото бе възможно. Беше време за действие.

— Била е на траектория за сближаване до Кавесън — продължи той — и ако звездата не е избухнала, Бридъл Гап е щял да мине покрай нея. Но изригването от Кавесън е попаднало върху нея и е предало достатъчно инерционен момент, за да я изхвърли на стационарна орбита.

— Ако вярвате в това — каза тихо Ханс Ребка на Е. К. Тали, — ще вярвате във всичко.

— Отхвърляте ли това обяснение? — хуманоидът стоеше между Ребка и Дариа Ланг и чакаше сигнал от Атвар Х’сиал от корабното ядро, че вътрешността напълно се е втвърдила и малкият съд е готов да се качат на него.

Ребка посочи към ярко пламтящия точков образ на Кавесън.

— Вижте сам, Е. К. Погледнете спектъра и ми кажете какъв живот може да се развие на един студен, скитащ свят, далеч от всякаква звезда, освен да се адаптира достатъчно бързо към излъчващата се от Кавесън радиация, за да оцелее.

— Тогава какво е вашето обяснение за съществуването на Бридъл Гап?

— Не такова, от което ще се почувствате комфортно. Бридъл Гап е бил преместен тук от зардалу, когато са контролирали целия този регион. Зардалу са имали големи мощности още по времето, когато хората са били по дърветата, което е още една причина да се страхуваме от тях сега — той тръгна напред. — Откъдето и да е дошъл, планетата сигурно е имала естествени форми на живот издръжливи на висока радиация. Ще ги видите след два часа, защото изглежда сме готови да тръгнем.

Откъм люка на корабното ядро се появи Луис Ненда.

— Вътре е доста тесничко — каза той. — И ще бъде трудно, когато слезем долу. Сигурни ли сте, че някой от вас не желае да остане с другите?

Ребка остави без внимание поканата да остане и бутна Е. К. Тали пред себе си в корабното ядро. С Атвар Х’сиал вече вътре беше доста тясно. Макар напълно издуто, ядрото беше отчайващо малко. Бяха се надявали да е с големината на спасителна лодка, която може да поеме значителна част от пътническия товар на „Иърбъс“. Вместо това то се оказа дребосък — жалки двигатели, никакъв двигател Боуз и пространство само колкото да се наблъскат четирима или петима души. Групата, която щеше да се приземи с него беше намалена: Луис Ненда и Атвар Х’сиал, най-запознатите с територията на Зардалската общност и навиците на зардалу; Е. К. Тали — да осигури точен визуален и звуков запис на онова, което щеше да се случи на повърхността, за да бъде възпроизведено на онези, които оставаха на борда на „Иърбъс“ и накрая Ханс Ребка, поради сериозна, но неспомената причина — да има някой по-малко наивен от Е. К. Тали, който да следи Ненда и Атвар Х’сиал.

На останалите на „Иърбъс“ беше възложена една неблагодарна, но необходима задача — да научат всичко, което беше възможно да се научи, за Торвил Анфракт.

Гледана отдалеч, планетата, към която летеше корабното ядро, беше в най-добрата си форма. От триста и двайсет километра повърхността изглеждаше задимена палитра от светловиолетово и сиво. Но от половин километър приличната на пулверизирана текстура се превърна в неравна пустош, стръмни скали, покрити с бодливи сиви дървета и храсти. Летището на Бридъл Гап заемаше половината от изолирана дълга плоска ивица в по-ниския край на която се тъмнееше воден басейн. Луис Ненда уверено приземи кораба на края на водния басейн.

— Така е добре. Стиснете палци и лапи. След пет минути ще разберем дали Далсимър е тук — той вече нанасяше дебел жълт крем върху лицето и ръцете си.

— Пет минути? — попита Е. К. Тали. — А колко време е необходимо за митнически и имиграционен контрол?

Ненда го погледна недоумяващо и продължи да се маже.

— По-добре се намажете и вие, ако не искате за две секунди навън да се изпечете — той отиде до люка, отвори го малко и подуши, после сложи импровизирани очила на очите си. — Не е лошо. Отивам. Щом се приготвите, последвайте ме.

Ненда стъпи на повърхността, следван от Ханс Ребка. Той се огледа и прецени обстановката. Никога не беше идвал на тази планета, но беше виждал дузина други, които не й отстъпваха. Условията на Бридъл Гап бяха лоши, там човек никога не биваше да излиза по пладне на открито, но не бяха по-лоши от тези на родния му свят Тюфел, където никой, който искаше да остане жив, не излизаше на открито, когато задуха утринният вятър „ремульор“.

Той погледна през очилата на изток, където утринните лъчи на Кавесън едва проникваха през извисяващите се зъбери на скалите. Светлото петно на слънцето се разсейваше от атмосферата, лекият ветрец върху лицето му беше студен. Ребка прекрасно разбираше всичко, за да бъде подведен от тези неща. Дори отслабено от прах, облаци и озон, Кавесън изпращаше към повърхността на Бридъл Гап стотици пъти повече ултравиолетово лъчение от това, което можеха да понесат очите и кожата на човек. Въздухът миришеше като при продължителни и силни електрически изпразвания. Цветовете на растителността покрай водата потвърждаваха смъртоносната среда. Еднообразно сиви и черни за зрението на Ребка, те щяха да светят и блестят на ултравиолетовата светлина, на която мъничките крилати опрашители на Бридъл Гап виждаха най-ясно.

Планетата беше със слаба гравитация, подходяща за физиологията на Атвар Х’сиал. Докато Ребка все още се оглеждаше, сикропеанката прелетя покрай него с плавен скок, който я отведе до Луис Ненда. Той беше достигнал до ниска дълга сграда, построена отчасти върху скалистата повърхност на космодрума и отчасти над черната вода зад него. Сикропеанката и карелианецът нагазиха в плитката вода, за да достигнат до входа на „Сън бар“.

Ханс Ребка хвърли бърз поглед към корабното ядро. Е. К. Тали все още не се виждаше, но щеше да е грешка да остави Ненда и Атвар Х’сиал да започнат срещата сами. Ребка беше чул тяхното обяснение за онова, което бяха вършили на Серенити, довело до тяхното изгонване и връщане в спиралния ръкав. Той не повярва на нито дума от него.

Ребка нагази във водата, влезе през един тъмен вход от масивен обсидиан[15], свали очилата и се намери изправен пред кръг от блестящи черни очи на височината на човешки ръст.

Невротоксичното жило на хименоптите беше смъртоносно, а вероятността тези същества да разбират човешка реч — малка. Ребка посочи към гърбовете на Ненда и Атвар Х’сиал, които се виждаха през друг каменен вход и тръгна спокойно нататък, без да говори. Той ги последва през още три вътрешни стаи после, когато се оказа в стая, отворена към ослепително блестящото небе, със скална тераса по цялата й дължина, свършваща до масленочерната вода отново сложи очилата.

Десетина същества с всякаква форма и големина лежаха на терасата и поглъщаха смъртоносните лъчи на Кавесън. Луис Ненда пристъпи напред и понечи да заговори едно от тях. След няколко секунди то се изправи на дебелата си опашка и се премести назад в покритата част на стаята.

— Здравейте — гласът беше грачещо ръмжене. Плътните зелени бърни на широката уста се стиснаха в ужасяваща имитация на човешка усмивка. — За мен е чест да се срещна с вас, господа. Извинете ме, че не съм облечен, но аз просто лентяйствах и се печах. Далсимър, знаменит пилот, на вашите услуги.

Ребка никога не беше виждал чизъм полифем, но беше виждал достатъчно извънземни, за да смята това за нещо повече от една разновидност от тях, такава, на която липсваше радиална и двустранна симетрия. Извънземното представляваше приблизително триметров спирален цилиндър, тирбушон от гладък мускул, покрит с еластична зелена кожа, завършващ с глава със същата ширина като тялото. Едно огромно синьо-сиво, лукаво и изпъкнало око гледаше дяволито под покрито с люспи чело. Окото с клепач беше широко колкото половината му глава. Между него и нацупената уста, малко като грахово зърно, оградено със златно, сканиращо око непрекъснато трепкаше и оглеждаше сцената. Докато Ребка наблюдаваше пет гъвкави трипръсти крайника, всичките от едната страна на гъвкавото тяло и всеки достатъчно дълъг да го обгърне, вдигнаха от площадката прилична на корсет дреха, увиха я около кръста на полифема и я закопчаха. Петте ръце се промушиха през пет отвора да се разположат удобно в широки странични презрамки. Извънземното стегна приличното си на тирбушон тяло и се наведе върху масивната си навита като корабно въже опашка да се изравни с ръста на Ребка.

— На вашите услуги — повтори крякащият глас. Сканиращото око върху очното си стълбче обходи стаята после се вторачи неспокойно в извисяващата се сляпа фигура на Атвар Х’сиал, два пъти по-голяма от тези на хората. — Сикропеанка, а? Не виждам много сикропеанци по тези места. Казахте, че ви трябва най-добрият пилот?

Атвар Х’сиал не помръдна.

— Така е — отговори Ребка.

— В такъв случай не е необходимо да търсите повече — главното око се обърна към Ребка. — Аз съм водил десет хиляди мисии и всички са били успешни. Познавам галактиката по-добре от всяко друго живо същество, вероятно по-добре и от всяко мъртво. Макар аз лично да казвам това вие не бихте имали по-добър късмет от този да наемете мен като пилот.

— Това чухме. Ти си най-добрият — каза Ребка и си помисли: „И единственият достатъчно луд, да се съгласи.“ Но ласкателството не струваше нищо.

— Най-добрият съм, сър. Няма полза да го отричам, Далсимър е най-добрият тук. А вашето име, сър, ако мога да попитам за него?

— Капитан Ханс Ребка от Фемас Съркъл. Това е Луис Ненда, карелианец, и нашата приятелка сикропеанката Атвар Х’сиал.

Далсимър не каза нищо, но голямото му око трепна.

Атвар Х’сиал предаде безгласно феромонно съобщение до Луис Ненда.

„Това същество не знае за собствените си феромони. Мога да ги чета. То ви познава, а Ребка постъпи глупаво, като спомена, че вие сте от неговата група. Това може да ни излезе през носа.“

— А сега, капитане, мога ли да попитам къде искате да бъдете откарани? — попита Далсимър.

— На Торвил Анфракт.

Голямото око отново трепна и се обърна към Луис Ненда.

— Анфракт! Ах, сър, това е доста различно от онова, което ми беше подсказано. Вижте, ако още отначало ми бяхте казали, че искате да отидете на Анфракт…

— Не познавате ли региона? — попита Ребка.

— Ах, казал ли съм такова нещо, капитане? — люспестата глава кимна укорително. — Бил съм там дузина пъти, познавам го, както познавам края на собствената си опашка. Но това място е опасно, сър. Големи ужасни космически аномалии, голи сингулярности, промени на планковата константа[16], деформации, джавкания и ръмжене, които звънят през време-пространството като камбана, оплетени и пресичащи се пътища… — полифемът потрепери. Виещо се по спиралата, треперенето премина от края на опашката до върха на главата. — Защо искате да отидете на място като Анфракт, капитане?

— Трябва да отидем — Ребка погледна Луис Ненда, който стоеше с неразгадаемо изражение на лицето. Те не бяха обсъждали каква част от плана си да разкрият пред полифема. — Трябва да отидем, защото там има живи зардалу в спиралния ръкав. Предполагаме, че сигурно се крият дълбоко в Анфракт.

— Зардалу? — тракането беше с една октава по-високо. — Зардалу на Анфракт! За минутка извинете стария Далсимър, господа, да проверя нещо…

Средната ръка се пресегна в розовия корсет, извади малък октаедър[17] и го вдигна до изпъкналото сиво око. Настъпи продължителна тишина, докато полифемът гледаше в неговите глъбини, после въздъхна и потрепери отново, този път от главата до опашката.

— Съжалявам, господа, но не зная дали мога да ви помогна. Не и на Анфракт. Не и щом там може да има зардалу. Виждам голяма опасност… и в кристала се вижда смърт.

„Лъже — мълчаливо предаде Атвар Х’сиал на Ненда. — Той трепери, но не изпитва страх.“

Луис Ненда се премести по-близо до сикропеанката.

„Ребка му каза за зардалу“ — отвърна той.

„В такъв случай не вярва. Далсимър е убеден, че зардалу отдавна са изчезнали от спиралния ръкав.“

— Вижте сам в кристал — полифемът подаде зеления октаедър на Ханс Ребка. — Съдържа насилие, сър, и смърт.

Вътрешността на кристала се превърна от прозрачна в турбулентно-облачно черна. Когато се изясни, в нея се появи сцена. В средата един мъничък Далсимър се бореше с дузина високи нападатели, всеки много тъмен и бързо движещ се, за да бъде идентифициран в детайли.

— Е, щом не можеш да ни помогнеш, да приключваме — Ребка кимна пренебрежително, върна октаедъра на полифема и се обърна назад. — Страхувам се, че ще трябва другаде да си потърсим пилот. Жалко, защото съм сигурен, че ти си най-добрият. Но когато човек не може да има най-доброто, трябва да се задоволи със следващото след него.

— Момент, капитане — петте малки ръце едновременно изскочиха от презрамките и полифемът се надигна малко върху навитата си опашка. — Не ме разбирайте зле. Не съм казал, че не бих могъл да бъда ваш пилот и дори, че няма да бъда ваш пилот. Единственото, което казвам, е, че виждам изключителна опасност на Анфракт. И тази опасност изисква нещо различно от вашия договор за обикновено извозване.

— Какво имаш предвид? — Ребка все още се държеше пренебрежително към полифема.

— Е, сигурно не обикновен хонорар, капитане. Не до място, което крие опасност… разрушение… смърт — голямото око гледаше Ребка, без да трепка, но малкото сканиращо око под него бързо трепна. — Значи аз мисля, че за компенсиране на опасността трябва да има нещо като специален хонорар плюс процент. Може би около петнайсет процента… от всичко, което вашата група ще вземе от Анфракт.

— Петнайсет процента от онова, което ще вземем от Анфракт? — Ребка се намръщи и погледна към Луис Ненда, после отново погледна към полифема. — Ще трябва да обсъдя това с моите колеги. Почакай една минута тук — той тръгна назад към една вътрешна стая и свали предпазните си очила. — Какво мислите? — Ребка изчака Ненда да предаде въпроса на Атвар Х’сиал.

— Ат и аз сме на едно мнение — отвърна Ненда без колебание. — Далсимър ме позна. Той знае моята репутация… Аз съм доста известен в тази част на Зардалската общност… затова предполага, че търсим някакво богатство. Далсимър е алчен и желае да получи своя дял. Но тъй като на Анфракт ние ще имаме само неприятности и нищо друго, що се отнася до мен, Далсимър може да получи петнайсет процента от моя дял винаги, когато пожелае.

— Значи приемаме неговото предложение?

— Не веднага… Той ще се усъмни. Ще се върнем и ще му кажем пет процента, после ще го оставим да се пазари и ще се съгласим на десет — Луис Ненда погледна любопитно към Ребка. — Бихте ли ми казали нещо? Ат ми съобщи, че може доста добре да чете мислите на Далсимър, но вие го разбрахте, без да сте прочели мислите му. Как го направихте?

— Отначало не можах. Той не трябваше да вади онзи глупав „Кристал с изображенията“. На Фемас Съркъл мошениците използват същото нещо, което се нарича „Окото на Мантикор“ и претендират, че са го откраднали от открития Космос на Мантикор. Пълна глупост, разбира се. Това са просто предварително програмирани пиезоелектрически кристали[18], които реагират на натиск с пръсти. Те позволяват да се наблюдават може би двеста различни сцени в зависимост къде и как се натискат. Детска играчка.

Атвар Х’сиал кимна, когато й бяха преведени думите на Ребка.

„Умен е вашият капитан Ребка — каза тя на Ненда. — Много умен. Достатъчно умен да застраши собствените ни планове. Трябва да внимаваме, Луис. И кажете следното на капитана: макар полифемът да е лукав и да гледа само собствените си интереси, не всичките му твърдения са неверни. Собствените ми инстинкти ми подсказват, че на Анфракт ще се сблъскаме с опасност. И може би дори смърт.“

Преговорите с Далсимър продължиха няколко часа по-дълго, отколкото се очакваше. Ханс Ребка знаеше, че „Иърбъс“ е огромен и мощен, но тромав и пригоден само за космическа среда, докато звездното ядро, макар и малко подвижно и невъоръжено, затова настоя като част от сделката чизм полифемът да включи използването на собствения му въоръжен разузнавателен кораб „Индълджънс“. Далсимър се съгласи, но само ако онова, което вземат от Анфракт, се повиши на дванайсет процента.

В офисите на „Сън бар“, където се правеше половината космически бизнес на Бридъл Гап, беше подписан договор. Когато накрая Ненда, Ребка и Атвар Х’сиал излязоха, те намериха на входа Е. К. Тали. Той се обръщаше на говорим варниански към хименоптата, която охраняваше входа, и учтиво искаше разрешение да влезе.

Хименоптата остана безучастна. На Ханс Ребка му се стори, че тя спи.

Е. К. Тали обясни, че това е сто и трийсет и петия език от спиралния ръкав, на който безуспешно се е опитвал да контактува. Докато другите го отвеждаха на корабното ядро, хуманоидът обясни, че неговият шанс за успешна комуникация все пак е отличен, тъй като можеше да си служи с още сто шейсет и два езика плюс четиристотин и деветдесет диалекта.

Глава 7

Торвил Анфракт

Старите навици не просто се забравят трудно. Те изобщо не се забравят.

Дариа Ланг седеше самичка в кабината за наблюдения, която стоеше като лъскава стъклена точка върху тъмната маса на „Иърбъс“, гледаше Торвил Анфракт и изпитваше неясна неудовлетвореност. Щом корабното ядро отлетя за Бридъл Гап, тя се залови за работа.

С нежелание. Би предпочела да е долу на планетата, да се запознае със странностите, които щеше да й предложи. Но след като се залови със своето изследване — е, това беше друг въпрос.

И не спря да работи. Не можеше да спре.

В училището на Сентинел Гейт някои от учителите й я обвиняваха, че е „бавна и непрактична“. Дариа знаеше, че това не е вярно. Умът й беше бърз и точен. На нея й трябваше много време да навлезе в проблема, но след като се потопи в него, проявяваше дяволски интелект. Само Божията намеса можеше да я откъсне от него. Ако беше бегач, сигурно щеше да тренира супермаратон.

Дори завръщането на групата от Бридъл Гап и пристигането на борда на еднокракото с пет ръце чудо, чизм полифем, което се поклащаше и усмихваше самодоволно, и грачеше, докато й беше представяно, а сканиращото му око оглеждаше всички и всичко на „Иърбъс“, сякаш ги оценява… не беше в състояние да разсее Дариа даже за няколко минути.

Тя беше решила, че Анфракт е повече от интересен. Той беше уникален по начин, който още не можеше да разбере.

Когато Ханс Ребка се завърна с полифема, Дариа се опита да му обясни своето възхищение.

— Дариа, всичко във Вселената е уникално — прекъсна я той, без да я изслуша. — Но ние сме на път да постигнем нашата цел. Далсимър казва, че за два дни ще ни заведе там. Ще ни трябват най-подробните данни, които можете да ни осигурите.

— Важни са не само данните, важни са и системите…

Но той вече беше се отправил към товарните трюмове и тя млъкна, защото разбра, че говори на себе си.

Сега Анфракт трепкаше зад люка за наблюдение, а Дариа все още се занимаваше с дейност, която според Ханс Ребка не беше нищо друго, освен непродуктивен анализ. Всичко около нея и всяка равна повърхност на купола за наблюдение беше покрито със списъци. Нямаше недостиг от данни за Торвил Анфракт. Стотици кораби бяха изследвали неговите външни региони. Петдесет или повече бяха влезли по-дълбоко, а една четвърт се бяха завърнали да разкажат за видяното. Но техните данни не бяха съпоставени и обобщени. Изчитането на по-ранните доклади и анализи на измерванията и наблюденията накара Дариа да почувства, че Анфракт прилича на гигантски Роршах тест[19]. Всички наблюдатели виждаха тяхната собствена версия на реалността, вместо физически обект.

Съществуваше единодушие върху може би половин дузина факти. Местонахождението на Анфракт на територията на Зардалската общност не беше под въпрос. Той лежеше изцяло в регион, дълъг две светлинни години, и притежаваше трийсет и седем големи лоба. Всеки лоб имаше своя собствена характерна идентичност, но компонентите на всяка двойка лобове вероятно мигновено и произволно се разменяха. Изследователи, пътували вътре в Анфракт, твърдяха, че размяната е реална, а не само оптически ефект. Два кораба дори били влезли в Анфракт в една точка, били включени в такава размяна на два лоба и се появили на друго място. Те са съгласни, че преходът не е изисквал никакво време, нито е причинил забележими промени в кораба или екипажа. Според всички изследователи това явление показва, че Анфракт притежава микроскопични квантови състояния с безпрецедентна големина.

С това единодушието свършваше. Някои изследователи са докладвали, че мигновеното приближаване към Анфракт от най-близкия възел за достъп Боуз, на една светлинна година, е станало за пет корабогодини при относителни скорости. Други се намерили на края на Анфракт след две или три години пътуване.

Дариа имаше свое обяснение на тази аномалия. Голямо изкривяване на пространство-време, близо до или в Анфракт, беше правило. Някои траектории удължават или скъсяват разстоянието между едни и същи точки. „Бързите“ траектории до края на Анфракт можеха да бъдат картографирани, макар че никой никога не го бе направил. Двудневният път на подхождане, следван от „Иърбъс“, е открит емпирично от един по-ранен кораб и други го бяха следвали, без да го разбират.

Дариа започна да съставя карта на външната геометрия на Анфракт и започна да разбира по-добре защо това не е било направено по-рано. Континуумът на региона беше безкрайно сложен. Това беше много продължителна работа, но тя не изискваше цялото й внимание. Докато организираше изчислението, Дариа изпита слабо чувство на безпокойство. Нещо липсваше. Тя пропускаше някакъв решаващ фактор, нещо основно и важно.

Дариа беше се научила да не пренебрегва неясното непреодолимо глождене на мозъка. Най-добрият начин да се освободи от него беше да обясни на някой друг какво прави и с това да обясни на себе си собствените си мисли. Тя намери Луис Ненда в главната командна зала и започна да му обяснява резултата от работата си.

След трийсет секунди той я прекъсна.

— За мен няма никакво значение, скъпа. Не давам пукната пара за структурата на Анфракт. Ние трябва да отидем там, да намерим зардалу и всички да се върнем. Концентрирайте ума си върху това — той я остави, все още приказваща, и се отправи към главния трюм да провери дали корабът на Далсимър „Индълджънс“ е закрепен сигурно и корабното ядро е готово отново за ползване.

„Варварин“ — помисли си Дариа.

Луис Ненда не беше по-добър от Ребка. Нямаше полза да им казва, че е необходимо знание, че знанието е добро заради самото себе си, че разбирането е важно. Че научаването на нови неща е важно и че само абстрактното знание, независимо какво мисли Ненда или Ребка, или някой друг на борда, отличава човека от животните.

Ядосана, тя поднови работата си върху външната геометрия на Анфракт. Могат ли други отклонения, докладвани от по-ранни експедиции на кораби също да бъдат обяснени с геометрични понятия? Всички предишни наблюдатели са съгласни, че Анфракт се появява неочаквано. Един момент нищо не се вижда и следващия е там, близо. Но за половината от приближаващите го кораби Анфракт беше светещ сноп от пипала, групирани в трийсет и седем комплексни възли. Други са видели трийсет и седем сферични светли региона, като дифузни многоцветни слънца. Половин дузина наблюдатели съобщават, че единственото външно доказателство за Анфракт са дупки в пространството, трийсет и седем тъмни прегради на звездния фон. А два сикропеански кораба, пътуващите с тях, слепи за електромагнитна радиация и разчитащи на инструменти да направят Анфракт видим за звукова ехолокация, „видели“ Анфракт… като трийсет и седем деформирани кълба, меки като кадифе.

Дариа вярваше, че може да обясни всичко с геометрията. Изкривяването на пространство-време в и около Анфракт засягаше не само разстоянията до него. То променяше свойствата на лъчите светлина. В зависимост от траекторията някои бяха изравнени, други унищожени от фазова интерференция. Случи се тя да види структура на светещи бели топли пипала, но ако се приближи към Анфракт по друга траектория щеше да види нещо различно. И на база на разпространението на светлината извършваното от нея геометрично картографиране на външността на Анфракт можеше да бъде продължено до неговата вътрешност.

Дариа въведе в компютъра данни за извършване на нови изчисления, а тя се отдаде на размишления върху огромния непостоянен далечен изглед зад купола за наблюдение. Нейното настроение изглеждаше така променливо и неконтролируемо като самия Анфракт. Почувства се последователно ядосана, въодушевена, виновна и горда.

Отвъд нейния мисловен хоризонт се криеше голяма загадка. Беше сигурна в това. Беснееше, че не може да го види и точно толкова се ядосваше, че другите не я оставят да им обясни доказателството си. Това беше любимият й начин да изяснява нещата за себе си. Междувременно желанието й ставаше все по-голямо.

Пристигането на Калик в купола за наблюдение беше едновременно и нежелано прекъсване, и напомняне, че на борда на „Иърбъс“ има и други интелигентни същества.

Малката хименопта влезе вътре и застана стеснително до нея. Дариа повдигна очи.

— Някой чу — започна Калик. Тя се беше научила да интерпретира човешки жестове далеч по-добре, отколкото Дариа се беше научила да разчита нейните. — Някой чу, че вие можете да извършите систематично картографиране на геометрията на Анфракт.

Дариа кимна.

— Откъде научи това?

— Господарят Ненда каза, че вие сте му казали.

— Бисери хвърлени в краката на свине[20].

— Наистина ли? — Калик учтиво кимна. — Но изказването е вярно, нали? Защото ако е така, моето собствено откритие може да е важно — тя седна на стола до Дариа и разкрачи осемте си крака.

Дариа престана да се мръщи. Човъркането в ума й започна да затихва и тя обърна по-голямо внимание на Калик. В края на краищата хименоптата — съвсем независимо от Дариа — беше решила загадката на промяната на сферите на артефакта, която ги беше отвела на Куейк по време на летния прилив.

— Аз също изучавах Анфракт — продължи Калик. — Може би от гледна точка, различна от вашата. И стигнах до извода, че макар геометричната структура сама по себе си да е интересна, вниманието ни трябва да е съсредоточено върху планетите в нея. Те сигурно са единствените места, където зардалу биха могли да живеят нормално. От външни наблюдения изглежда установено, че вътре в Анфракт има много, много планети — прочутото явление известно като „Наниз от мъниста“ или „Перлена огърлица“, за която изглежда всички свидетелстват: красиви планети, наблюдавани от много кораби. Доказано, с изключение на следния куриозен факт: изследователите, които са успели да достигнат във вътрешността на Анфракт и да се върнат, не съобщават за никакви планети около няколкото слънца, които са посетили. Те твърдят, че планетите на Анфракт сигурно са рядкост и дори може би не съществуват. Кой тогава е прав?

— Онези, които са влезли вътре — Дариа не се поколеба. — Гледането отдалеч не може да замести непосредственото изследване.

— Моето заключение е същото. Значи нанизът от мъниста и огърлицата от перли трябва да са илюзии. Те са резултат от някакъв странен ефект на оптически лещи, които фокусират планети отдалеч, може би извън спиралния ръкав или от напълно друга галактика и правят да се виждат в околностите на Анфракт. Много добре. Аз, следователно, елиминирам множеството планетни изображения на наниз от маниста или перлена огърлица. С това вътре в Анфракт остават само няколко изолирани планети. Ако нашите по-раншни анализи са верни, една от тях ще е Дженизий. Аз имам местонахождения, от които са наблюдавани те и техните посоки. Но не зная как да се придвижа през сложната геометрия на Анфракт до неговата вътрешност…

— Аз зная! — Дариа се прокле. Както обикновено тя беше работила самичка, но сега й стана ясно, че е могла да си сътрудничи с Калик. — Трябва да извърша онези изчисления, за да получа приличните на светлина траектории през Анфракт.

— Както предполагам и се надявам — Калик се премести до терминала, който свързваше купола за наблюдение с централния компютър на „Иърбъс“. — Значи ако ви дам моите местоположения и посоки, и вие продължите геодезически техните вектори…

— … ще имаме местоположенията на вашата планета — човъркането в ума й почти беше изчезнало. Дариа изпитваше неясно чувство на загуба, но действието го преодоля. — Моля те, пет минути и аз ще дам отговор на всичките ти въпроси.

Дариа беше изкушена да го нарече природен закон.

Закон на Ланг: Всичко винаги продължава по-дълго.

Не бяха пет минути. Минаха шест часа, преди тя да може да сравни подробно резултатите си и да потърси Ханс Ребка и Луис Ненда. Намери ги с Джулиан Грейвс в главната командна зала на „Иърбъс“. Далсимър никъде не се виждаше, но триизмерните изображения на Анфракт извадени от Е. К. Тали от базите данни на кораба „Индълджънс“ на полифем изпълваха центъра на залата.

Тя остана мълчалива няколко секунди оценявайки момента и зачака да бъде забелязана. После разбра, че това може да отнеме много време. Двамата водеха задълбочен спор.

Дариа се приближи и застана точно между Ненда и Ребка, където не можеше да остане незабелязана.

— Ние с Калик знаем как да намерим зардалу! — на лицето й се появи едва забележим израз на сензационност, може би дори малко самодоволство, но не повече, отколкото заслужаваше откритието. — Ако Далсимър ни заведе на Анфракт, ние знаем къде трябва да отидем.

Ненда и Ребка се преместиха, но да могат да говорят един с друг. Е. К. Тали беше този, който се обърна към нея предизвикателно:

— Тогава аз искам да насочите вниманието им върху това — той посочи към Ненда и Ребка. — Защото техният разговор тук сигурно няма да доведе до никъде.

В този момент Дариа усети степента на напрежение в залата. Ако не беше толкова вглъбена в себе си, тя щеше да го открие по техните пози. Въздухът беше наситен с емоция невидима и смъртоносна като прегрята пара.

— Какво не е наред? — тя вече се досещаше. Луис Ненда и Ханс Ребка бяха готови да се сбият. Атвар Х’сиал отлетя до тях и се изправи заплашително на двата си най-задни крака.

— Вината е негова — Ребка посочи с пръст към гърдите на Ненда. — Казва, че ще ни намери някой, който може да пилотира до там, след това пропилява нашата енергия, пари и време да ни закара на Бридъл Гап, за да спори с онзи лъжлив тирбушон. А после, ето какво получаваме относно пътищата за достъп до Анфракт.

Той посочи големия дисплей. Дариа погледна смутено. Това не беше онзи Анфракт, който тя беше изследвала. В допълнение към обичайното изображение триизмерният образ беше изпълнен с жълти линии, които се извиваха в центъра на аномалията.

— Какво не е в ред с това?

— Погледнете по-внимателно и сама ще разберете. Харесва ли ви да летите по тази траектория? — той посочи една извиваща се линия, която рязко свършваше върху мъничка тъмна сфера. — Вижте къде свършва? Тръгнете по нея и тя ще ви отведе в центъра на сингулярност. И тогава няма да има нито „Иърбъс“, нито екипаж.

— Тъп сте като дитрон! — Ненда се приближи до Ребка, изблъска Дариа настрана, сякаш тя не съществуваше. — Ако просто ме бяхте изслушали за минута…

— Почакайте за секунда! — времето, когато Дариа позволяваше да я игнорират, беше отминало. Тя пристъпи отново към тях и хвана ръката на Ребка. — Ханс, откъде знаете, че полифем предлага тези траектории за подход? За Бога, защо не го попитате какво ни предлага да направим?

— Точно така! — възкликна Ненда, но Ребка го надвика.

— Попитайте него! Мислите ли, че не искам да го попитам? Знаем само, че е на борда, но друго нищо не знаем. Изчезнал е! Щом започнахме да говорим за траекторията за подход към Анфракт, за факторите на сигурност и променящите се с времето полета, този нехранимайко с изгорен от твърда радиация мозък се извини за минута. Оттогава никой не го е виждал.

— И това се дължи на вашата проклета грешка! — Ненда изкрещя толкова силно, колкото и Ребка, отмести настрана Дариа и се изправи пред него. — Не ви ли казах да не позволявате на Тали да зарежда онези глупави данни от „Индълджънс“? Всички предупредих.

Два дълги сгъваеми крайника сграбчиха Ненда и Ребка отзад за ризите и с лекота ги раздалечиха. Джулиан Грейвс кимна да благодари на Атвар Х’сиал.

— Благодаря ти — той се обърна към Ребка. — Луис Ненда наистина ви предупреди.

— За какво го е предупредил? — на Дариа й беше писнало.

Ненда се освободи от хватката на Атвар Х’сиал и седна на един стол.

— За нещо очевидно — беше ядосан. — Далсимър се препитава като пилот. Но той е чизм полифем, което означава, че е параноик и смята, че хората ще се опитат да го ограбят. Неговите съхранени изображения са точно такива, каквито очаквах да бъдат — напълно безполезни! Всичко ценно е скрито в главата му, откъдето никой не може да го открадне. В базата данни няма нищо друго, освен лъжи. Отмъкнете ги, опитайте се да летите с тях и с вас е свършено.

— Моите уважения, но Атвар Х’сиал би желала да каже нещо — намеси се Д’жмерлиа.

Той беше превел на сикропеанката спора.

— Далсимър е лъжец, казва Атвар Х’сиал, но също е и много хитър. Трябва да приемем, че този път отсъства неслучайно, а нарочно.

— Защо? — попита Грейвс. Той потисна желанието си да заповяда на Д’жмерлиа да се държи като роб на Атвар Х’сиал. Сега Д’жмерлиа беше свободно същество… дори и да не искаше да бъде такъв.

— За да разедини нашата група — продължи ло’фтианският преводач — както беше току-що разединена от боя между Луис Ненда и капитан Ребка. Влиянието на Далсимър е максимално, когато не сме единни. Той иска също ние да разберем онова, което изглежда доказваме на себе си, като използваме емоции вместо разум — че без полифем не знаем как да проникнем в Анфракт. Вие играете по свирката на Далсимър — сляпата глава на Атвар Х’сиал се завъртя да огледа цялата група. — Ако тази борба не престане, Далсимър сигурно ще се върне… да злорадства над нашето разединение.

Атвар Х’сиал беше постигнала желаното. Дариа го разбра, защото Луис Ненда и Ханс Ребка не се гледаха.

— По дяволите, ние не се биехме — промърмори Ненда. — Просто спорехме къде да отидем.

— Така е — добави Ребка. — Дори Далсимър да беше тук, ние нямаше да знаем какво да му кажем.

— Не, щяхме да знаем! — мина доста време, докато Дариа реши най-накрая да им съобщи каквото имаше да им казва. — Ако Далсимър може да ни заведе до Анфракт, Калик и аз можем да му посочим точното място вътре в него — най-после тя привлече тяхното внимание. — Ако замълчите за няколко минути, без да се биете, ще ви го покажа. Или Калик ще го стори… Всъщност идеята беше нейна — тя погледна към Калик, но малката хименопта беше се навела на пода. Обръчът от черни очи трепна в знак на отказ. — Добре, щом ти не искаш, аз ще го направя. Мога да използвам същия дисплей.

Дариа отиде до контролния дисплей, а другите се преместиха, за да могат да виждат по-добре. Те слушаха мълчаливо и наблюдаваха как тя изложи накратко собствения си анализ на геодезист за Анфракт, съгласува го с планетарните изображенията на Калик вътре в комплекса и продължи с резюме на изчислените местоположения.

— Пет от шест възможности — завърши тя. — Но за щастие предишни експедиции са осигурили за всяка една изображения с добро качество. Ние с Калик разгледахме всичките. И сме единодушни за един основен кандидат. Този.

Тя увеличи картината на Анфракт на дисплея по една от изчислените от нея светлинни траектории — ужасяваща, изкривена, без видима логика в нея. Видя се една звезда, а след това, когато Дариа промени мащаба на изображение и видимата скорост на приближаване, зрителното поле промени посоката си настрани от издуващия се диск на слънцето. Появи се светла точка.

— Планета — прошепна Джулиан Грейвс. — Ако сте права, ние гледаме нещо, изгубено в продължение на повече от единайсет хилядолетия — Дженизий, родният свят на вида зардалу.

Планета и все пак не е планета. Те стояха неподвижни. Тогава светлата точка се разцепи.

— Не просто един свят — каза Дариа. — По-скоро дублет като Опал и Куейк.

— Но не съвсем като тях, надявам се — гневът на Ханс Ребка беше изчезнал и той гледаше дисплея с голямо внимание. Когато изображенията на света дойдоха по-близо, той можа да види, че имаше разлики. Куейк и Опал бяха братя-близнаци еднакво големи, макар и силно различни на вид. Дублетът на Анфракт беше повече като планета и нейната единична огромна луна, едната синьо-бяла и с повърхност, едва видима от вихрушки облачна покривка, другата също толкова ярка, макар само наполовина по големина, блестяща като полирана стомана. На дисплея дори при най-голямо увеличение блестящата луна остана мъничка. Тя се въртеше около планетата с шеметна скорост спрямо постоянен фон от светли точки. Ребка гледаше планетата и нейната луна, без да може да си обясни какво го кара така внимателно да се взира.

— Сега се нуждаем от Далсимър, повече от когато и да било — добави Луис Ненда, прекъсвайки транса на Ребка. Той също беше останал тих по време на представянето на Дариа, но при показването на траекториите на подход се беше извивал и гърчил на стола си в съответствие с тях.

— Защо? — Дариа почувства болка. — Аз просто ви показах пътя за отиване на Анфракт.

— Невъзможен за никой кораб, за който съм чувал — Ненда поклати тъмната си глава. — Нито един кораб в целия ръкав не може да мине по този път и да остане невредим. Дори и това чудовище. Трябва да намерим по-лек път. Това означава, че ни е нужен Далсимър. Трябва да го намерим.

— Съвсем правилно — каза един грачещ глас от входа на командната зала. — Всички имат нужда от Далсимър.

Те се обърнаха. Чизъм полифем беше там, отпуснат върху навитата си като корабно въже опашка, подпрян до стената на залата. Тъмнозеленият цвят на кожата му беше избледнял до по-светъл нюанс на зелена ябълка. Докато всички гледаха съсредоточено представянето на Дариа, никой не беше забелязал кога беше влязъл и не знаеше колко дълго е стоял там.

Атвар Х’сиал беше предсказала, че чизъм полифемът ще се върне да злорадства. Беше сбъркала. Той се беше върнал, но видът му не издаваше злорадство. Докато го гледаха, опашката на Далсимър се поклати под него и той се плъзна надолу по стената. Луис Ненда изруга и бързо отиде при Далсимър. Сканиращото око на късото очно стълбче напълно се прибра в главата на полифема, но главното око над него, широко отворено, замъглено и доволно, гледаше набития карелианец. Ненда се наведе и постави ръка върху горната част на тялото на Далсимър и изруга.

— Знаех го. Погледнете цвета на тялото му. Колко е зелено! Цвърчи! Без източник на радиация! Как е могъл да получи такова горещо облъчване, без да напуска „Иърбъс“?

— Не е горещо — промърмори Далсимър. — Малко топло, това е всичко. Няма проблем — той легна на пода и изглежда се отпусна върху извитата повърхност.

— Ядрен източник! — каза Ненда. — Сигурно е това. Не знаех, че има такъв на този кораб.

— Най-малко четири — информира го Е. К. Тали.

— Но сигурно всичките са екранирани — Ненда погледна подозрително към хуманоида. — Нали?

— Да. Но когато чизъм полифемът дойде най-напред на борда на „Иърбъс“… — Тали млъкна, като видя изражението на Ненда. Е. К. Тали беше програмиран да отговаря на въпроси, но беше програмиран и да се защитава от физически повреди.

— Продължавайте — изръмжа Ненда. — Изненадайте ме.

— Той ме помоли да му покажа всички радиоактивни източници, които съществуват на борда. Аз естествено му ги показах. А после той се зачуди дали има начин екранировката да бъде свалена, само на едно място, за да може радиационният лъч от източника да излезе от определено място. Не беше стандартно искане, но аз съдържам във файловете си такава информация. Затова естествено аз…

— Естествено вие! — Ненда отново изруга и подбутна Далсимър с крак. — Естествено, вие му показахте как да го направи. С какъв боклук са напълнили тази ваша глава, Тали, след като са натиснали бутона за включване? Погледнете го сега, като печен на грил е. Ако не ви стига акъла да държите полифем далеч от твърда радиация… Никога не съм виждал толкова изгоряла кожа. Всъщност той дими.

— Хубав и препечен — коригира го Далсимър от пода. — Просто хубав и препечен.

— Колко време ще е необходимо да се възстанови? — попита Дариа.

Тя беше се преместила близо до полифем. Той изглежда не я виждаше.

— По дяволите, не зная. Три дни, четири дни… зависи колко радиация е погълнал. Много, ако съдя по външния му вид.

— Но той ни е необходим сега. Трябва да ни закара на Анфракт — тя направи разпечатка на изчислените координати на Дженизий и ги размаха към лицето на Ненда. — Отчайващо е, точно когато знаем къде трябва да отидем, за да намерим зардалу.

— Зардалу! — повтори неразбираемият грачещ глас. Изпъкналото око с висока разделителна способност се въртеше от една страна на друга, следваше движението на листа в ръката на Дариа. Далсимър изглеждаше така, сякаш я виждаше за първи път. Той повдигна малко глава, за да вдигне дебелите си бърни от пода. — Зардалу, бардалу. Ако искате да ви откарам на местонахождението с координатите на листа, който държите…

— Искаме… или искахме, ако ти беше във форма да го сториш. Но ти си…

— Малко затоплен, това е всичко — полифемът се напрегна и успя да се изправи достатъчно върху навитата си на колело опашка, за да може горната му ръка да се пресегне и да вземе листа от ръката на Дариа. Той се отпусна назад, повдигна листа на половин метър от главното си око и го заразглежда с блуждаещ поглед. — Аха! Трийсет и три лобове, клон Куистън-Дуел. Зная истински добър път да стигна дотам. И насън мога да го направя.

Дариа отстъпи назад, когато той се сви отново на пода пред нея. Насън? Това изглеждаше единственият начин, по който Далсимър можеше да го направи. Но полифемът намираше отнякъде нови резерви за координиране на своята енергия. Той изви мощната си опашка и се устреми към стола пред главния пулт за управление.

— Почакай минута! — Дариа бързо отиде зад него, когато той се настани на стола. — Нали не възнамеряваш сега да насочиш „Иърбъс“?

— Определено това възнамерявам — петте ръце се движеха над клавиатурата наглед безразборно и натискаха, включваха, изключваха бутони и клавиши. — След половин минута сме на Анфракт.

— Но ти си горещ… сам го призна.

— Само малко — главата се обърна към Дариа и я погледна. Голямото синьо-сиво око се задържа върху нейните очи, след това се обърна нагоре и се втренчи безучастно в безличния таван. Петте ръце се движеха бързо над пулта. — Само малко. Когато някой е горещ, той е горещ. Съвсем малко, съвсем малко, съвсем малко.

— Някой да спре този лунатик! — извика Джулиан Грейвс. — Погледнете го! Той не е в състояние да управлява дори детско хвърчило.

— По-добре е, ако съм горещ, вие виждате — каза Далсимър и включи друга поредица от ключове, преди Ребка и Ненда да дойдат до него. — Защото пътуването, което правим, е толкова опасно, че не бих го направил, ако не бях горещ — корпусът на „Иърбъс“ леко потрепери и корабът потегли. — Самомалкосамомалкосамомалкосамомалкосамомалко. — корабът започна ужасно да се тресе и Далсимър се изкикоти. — Хайййдеееее. Тръгнахме! Моряци, всички на борд и се дръжте здраво за пери-лата-та-та-та-та-та-та…

Глава 8

Когато Дариа Ланг беше тригодишно дете и растеше в света-градина Сентинел Гейт, една червеношийка си беше свила гнездо отвън върху перваза на прозореца на спалнята й. Дариа не каза на никого за него, но всеки ден гледаше трите сини яйчица, възхищаваше се на цвета им и много желаеше да пипне гладките черупки, без да разбира какво има вътре…

… до вълшебната сутрин, когато докато ги гледаше, яйцата се излюпиха, и трите. Тя стоеше занемяла, когато еднаквите сини елипсоиди мълчаливо и безлично постепенно се разпукаха и разкриха фантастичното си съдържание. От тях се измъкнаха три пухчета и отвориха човчици. Най-после Дариа можеше да се движи. Тя изтича надолу по стълбите, изгаряща от нетърпение да каже на някого за чудото, на което току-що беше станала свидетел.

Чичо й Матра посочи важността на онова, което беше изживяла: никой не може да съди за нещо само по външния му вид. Това е еднакво важно както за хората, така и за предметите.

Очевидно това се отнасяше и за Торвил Анфракт.

В сведенията се говореше за трийсет и седем лобове. Отвън зрително и инструментално това се потвърждаваше. Но когато „Иърбъс“ навлезе в Анфракт и паниката на Дариа затихна, тя започна да различава една по-сложна вътрешност, филиграни от детайли, наложени върху грубата външност.

Далсимър вече го знаеше или го беше усетил с пилотския си инстинкт, който Дариа не притежаваше. Те бяха проникнали в Анфракт по спираловиден път чак до центъра на беззвезден тунел от празно пространство. Но после, когато пред зрението на Дариа се разкри по-лесен и открит път, полифемът намали скоростта на кораба до предпазливо пълзене.

— Става зърнест — каза грачещият глас от пилотската седалка. — Ще го минем по-леко.

Не го мина по-леко. Корабът се движеше през вакуум далеч от всякакво материално тяло, но се тресеше и мяташе като малка лодка сред развълнувано море. Първата мисъл на Дариа — че летят през море от малки сингулярности пространство-време[21] — нямаше никакъв смисъл. Ударът със сингулярност, с каквато и да е големина, би разрушил напълно „Иърбъс“.

Тя се обърна към Ребка, завързан с предпазни колани на седалката до нея.

— Какво е това, Ханс? Нищо не мога да видя.

— Промяна на константата на Планк… голяма. Удар в квантово ниво на локалния континуум. Ако микроскопичните квантови ефекти са обичайни за Анфракт, очакват ни какви ли не трудности. Квантови явления във всекидневния живот. Аз не зная до какво ще доведе това — той погледна екраните и поклати глава. — Но как, за Бога, Далсимър е знаел за това? Трябва да призная, че Ненда беше прав… Полифемът е най-добрият, горещ или студен. Не бих искал аз да пилотирам през този хаос. И какво, по дяволите, е това?

Чу се странно стенание. Друсането беше престанало и корабът се ускоряваше отново, въртейки се около главната си ос като куршум. Стенанието продължи. Беше чизъм полифемът на пилотската седалка, който си пееше, докато ускоряваше „Иърбъс“ — право към центъра на ярко пламтяща синьо-бяла звезда.

Все по-близо и по-близо. Нямаше да могат да се отклонят на време. Дариа изпищя и потърси Ханс Ребка. Тя го обгърна с ръце и се притисна към него. Далсимър щеше да ги убие.

Бяха достатъчно близо, за да видят горящите водородни протуберанси и пъстри факли върху кипящата повърхност. По-близо. Още една секунда и щяха да влязат във фотосферата. Гмурнаха се…

Слънцето изчезна. „Иърбъс“ беше в тъмна пустота.

Далсимър извика триумфиращо:

— Множествено свързани! Риманова[22] повърхност от пети порядък… само една в целия спирален ръкав. Обичам я! Ура! Ето ни отново.

Синьо-бялата звезда изскочи зад тях и бързо започна да се свива, а те продължиха да се въртят през друг тесен тъмен тунел. Последва бърза серия от завои и извивания, от които стомахът на Дариа се разбунтува, после всички светлини и тяга на „Иърбъс“ изчезнаха — падаха свободно.

— Опа-ла! — извика в тъмнината грачещият глас. — Прекъсване. Извинявайте, момчета… точно когато бяхме почти там. Това е ново за мен. Не зная колко е голямо. Трябва да почакаме да излезем.

В кораба настъпи пълна тишина. Обикновено прекъсване ли беше? Дариа се чудеше. Ако продължи вечно? Тя не можеше да не си помисли за историите за кладенеца на времето Крокеморт. Извиването и въртенето беше засегнало центъра й на равновесие и стомаха й и сега свободното падане в тъмнината още повече ги засегна. Ако продължи още малко, сигурно ще повърне. За нейна радост само след няколко минути екраните оживяха отново и показаха, че „Иърбъс“ се движи тихо по орбита около прозрачна и слабо светеща сфера. Духове от цветни светлини трепкаха и се виеха в нея. От време на време за момент изчезваха и тя ставаше прозрачна, а друг път — съвсем непрозрачна.

— Пристигнахме — съобщи Далсимър. — Точно по разписание.

Дариа отново погледна дисплеите. Беше сигурна, че не вижда планетата и луната, които тя и Калик бяха припознали като Дженизий, родния свят на зардалу.

— Пристигнахме? Тогава къде сме? — попита Луис Ненда, задавайки гласно въпроса на Дариа. Той седеше на седалката зад нея.

— На нашата крайна цел — въртящият се цилиндър на прехода през усуканата структура на Анфракт беше помогнал на Далсимър. Чизъм полифемът звучеше весел и горд и вече не седеше отпуснат на седалката. — Там — той посочи със средната си ръка към главния дисплей, — там е тя.

— Но ние не искаме да отидем там — протестира Дариа.

Голямото синьо-сиво око се обърна към нея.

— Може да не е мястото, където желаете да отидете, но се намира на координатите, които вие ми дадохте. Те са точно по средата му. И тъй като аз съм против всякаква игра с опасността, ще закарам кораба само до там.

— Но какво е това? — попита Джулиан Грейвс.

— Това, на което прилича — гласът на Далсимър прозвуча озадачено. — Система от пръстеновидни сингулярности. Нима не го очаквахте?

Не беше това, което някой бе очаквал. Но неговото съществуване сега имаше съвършен смисъл.

— В Анфракт е трудно да се влезе, а навигацията в него е още по-трудна — каза Ханс Ребка. — Но това е ставало много пъти. Доказали са го много кораби, които са влизали и са се връщали. Все пак никой от тях не е съобщил, че е намерил свят като изображенията на Дженизий направени с мощната апаратура от външната страна на Анфракт. Това дава основание да се смята, че има някаква друга бариера, която пречи на корабите да намерят и изследват Дженизий. Например система от екраниращи сингулярности като тези. Достатъчна да изплаши много хора.

— Включително и нас — каза Дариа. — Правило — 1 за пътуване в Космоса: избягвай големи сингулярности; правило — 2: избягвай всякакви сингулярности.

— Няма начин — каза Луис Ненда. — Не и след като сме изминали целия този път.

Дариа го погледна. Стори й се, в най-неподходящия момент, че причината, поради която Ханс Ребка и Луис Ненда толкова не се разбират, беше, не че са коренно различни, а че са съвсем еднакви. Самонадеяни и компетентни, убедени в своята безсмъртност.

— Но ако всички онези кораби, дошли до тук, не са могли да влязат вътре — каза тя, — тогава защо с нас да е различно?

— Защото ние знаем нещо, което те не са знаели — отговори Ребка. Очевидно той и Ненда се радваха и на друго общо нещо: железни стомаси. От влизането в Анфракт Дариа чувстваше стомахът си разбъркан и й се повдигаше, а на тях им нямаше нищо.

— По-раншните кораби не са имали основателна причина да загубят много време тук — продължи той. — Те не са очаквали вътре да намерят нищо специално, затова не са търсили систематично път за влизане. Но ние знаем, че там има нещо.

— И ако това е светът на вида зардалу — добави Луис Ненда, — ние знаем също, че има път за влизане и за излизане и той не може да е много труден. Единственото, което трябва да направим, е да го намерим.

Единственото, което трябва да направим.

Разбира се. Единственото, което трябва да направим е нещо, което никой изследователски кораб досега не е правил. Дариа добави друга точка към общата характеристика на Ребка и Ненда: ирационален оптимизъм. Нямаше значение обаче какво мисли тя — те вече се занимаваха с подробностите.

— Не можем да влезем с „Иърбъс“ — казваше Ребка. — Той е единственото ни средство за спасение.

— Освен това той не може да се приземи — добави Ненда и погледна към Джулиан Грейвс.

— На пръв поглед това не е проблем — каза Ребка. — Нека се разберем по един въпрос, преди да продължим: каквото и който да отиде, никой дори да не помисля за приземяване. Ако там долу има планети човек може да ги разгледа добре от безопасно разстояние. После може да се върне и да докладва. Що се отнася до това дали да използваме „Индълджънс“ или корабното ядро, аз съм за ядрото… то е по-малко и по-мобилно — той замълча. — И за еднократна употреба.

— А като говорим за единствено средство за спасение — каза Ненда, — Атвар Х’сиал посочва, че „Иърбъс“ не е от голяма полза без Далсимър като пилот. Той също трябва да остане навън…

— Определено — каза Далсимър. Полифемът въртеше нервно очи към трепкащата сфера. Видът й очевидно не му харесваше.

— … така че, поставя се въпросът кой ще пилотира корабното ядро и ще търси път покрай сингулярностите? — завърши Ненда.

— Аз — каза Ребка.

— Но аз съм най-ненужен — Д’жмерлиа се обади за първи път, откакто бяха навлезли в Анфракт.

— Ние с Калик познаваме най-добре вътрешната геометрия на Анфракт — каза Дариа.

— Аз мога да извърша най-подробен запис на събитията — настоя Е. К. Тали.

Трудна задача. Всички, освен Далсимър, изглеждаха решени да бъдат на корабното ядро, което можеше да побере, натъпкани като в консерва, най-много четирима или петима. Спорът продължи, докато Джулиан Грейвс, който досега не беше казал нищо, извика със своя дрезгав дращещ бас:

— Тихо! Аз ще определя кой да отиде. Нека да ви напомня, че „Иърбъс“ е мой кораб и че аз организирах тази експедиция.

„Парцалките са мои. И кукличката е моя и ако не спазвате моите правила, няма да играете. Господи, ето какви са. Всичките са луди и за всички тях това е просто игра.“

— Капитан Ребка, Луис Ненда, Атвар Х’сиал, Д’жмерлиа и Калик ще летят с корабното ядро — продължи Грейвс. Той погледна смълчаната група. — Далсимър, професор Ланг и Е. К. Тали ще останат на „Иърбъс“ — той замълча. — А аз… аз също трябва да остана тук.

В последните му думи прозвуча странна неувереност.

— Но аз мисля… — започна Дариа.

— Зная какво мислите — прекъсна я Грейвс. — Искате да отидете. Но някой трябва да остане.

Дариа нямаше предвид това. Тя се канеше да каже, че включването на Ребка и Ненда в групата щеше да доведе до възникване на проблеми. Тя погледна двамата мъже, но Ребка беше смутен и гледаше с недоумение Грейвс. Самият Грейвс по някакъв начин разбра правилно мисълта на Дариа, колкото и странно да беше.

— На корабното ядро може да се нуждаем от няколко личности, способни бързо да действат — каза той. — За да избегнем евентуален конфликт, нека е ясно, че групата ще води капитан Ребка, освен ако по някаква причина се окаже, че не е в състояние. В този случай ще го замести Луис Ненда.

Дариа почти очакваше Ненда да избухне, но той само вдигна рамене и каза замислено:

— Правилно съображение. Време е групата за действие да направи нещо. Оставете всички академични глави заедно тук, а може би останалите от нас…

— Академични глави! Какво нахалство… — след последната година Дариа намираше такава характеристика за нея напълно абсурдна. И тогава тя видя, че Ненда й се присмива за начина, по който беше захапала уловката.

— Все пак може да ви излезе късметът, Дариа — каза Ханс Ребка. — Щом открием пътя за влизане, ще ви го съобщим. Поддържайте „Индълджънс“ в готовност, в случай че имаме проблем и се наложи да дойдете и ни вземете. Но не се тревожете, ако до три дни не ви се обадим. Може би ще мине толкова време, преди да можем да ви изпратим безпилотен летателен апарат.

Той тръгна към корабното ядро, за да го изведе от командната зала.

— И още нещо — на изхода Ребка се обърна. — През цялото време не изключвайте двигателите на „Иърбъс“ и бъдете готови да отлетите. Ако получите съобщение от нас и ви кажем, че трябва да отлетите не се опитвайте да спорите или да чакате подробности. Тръгвайте! Напуснете Анфракт, отлетете в открития Космос колкото се може по-бързо.

Далсимър се беше свил на седалката до Дариа. Той обърна синьо-сивото си око към нея.

— „Отлетете и ги оставете?“ Разбирам, че може да има опасност за корабното ядро при преминаване през онези сингулярности… особено без помощта на най-знаменития пилот в спиралния ръкав. Но какво очакват да намерят вътре в сингулярностите, което да е опасно за нас тук, на „Иърбъс“?

— Зардалу — Дариа се обърна да го погледне. — Ти все още не вярваш, че те съществуват дори и след като ти казахме всичко за тях, нали? Те обаче съществуват. Горе главата, Далсимър. След като ги намерим, според договора, ти ще имаш право на дванайсет процента.

Голямото око с клепач мигна. Ако Дариа знаеше как да разчита неговите изражения, тя щеше да разбере, че полифемът се намръщи. Зардалу, наистина! А тя съвсем умишлено беше подхвърлила за неговите дванайсет процента. Присмиваше му се! И ако не е с тях, откъде можеше той да знае какво ще намерят на Дженизий… или колко ще скрият, за да го приберат, щом като него го няма да си иска дела?

Далсимър разбираше кога някой се опитва да го измами. Дариа Ланг може да казва каквото си ще за живи зардалу, някогашното страшилище на спиралния ръкав, но той беше сигурен, че всичко това са глупости. Зардалу бяха изтребени преди единайсет хиляди години.

Той разбра какво целят. Всички те говореха за опасности, така че Далсимър да не пожелае да влезе в сингулярностите, а бяха готови да отидат, въпреки твърденията, че рискуват живота си.

И номерът им успя! Той се хвана.

„Е, вие ме измамихте веднъж, срам за мен. Измамихте ме втори път — още по-голям срам за мен. Но няма така лесно да ме излъжете отново. Следващият път, когато някой отиде да търси Дженизий… или зардалу!“ — Далсимър се изкикоти… Той определено възнамеряваше да бъде с тях.

Глава 9

Дженизий

Корабното ядро напредваше.

Бавно напредваше. То беше проникнало в сферата на първата сингулярност през тесен линеен вихър, който трепкаше застрашително на всички страни, и сега пълзеше предпазливо по външната обвивка на втората.

Ханс Ребка седеше на пилотската седалка потънал в дълбок размисъл и наблюдаваше на дисплеите приличните на привидения следи на деформираното пространство-време. Малко имаше за гледане. Каквото и друго да беше скрито под савана на сингулярностите, от сегашното им положение неговата природа не можеше да се разкрие. Решението кой да пътува с корабното ядро не беше негово, но той беше радостен, че нито Дариа Ланг, нито Джулиан Грейвс бяха на борда. Те щяха да полудеят от малката скорост, да се дразнят от закъснението, да сочат отсъствието на видима опасност, да настояват за по-голяма скорост.

Той щеше да им откаже, разбира се. Ако Ханс Ребка беше попитан за основната му философия той щеше да отрече, че има такава. Но най-близо до такава беше дълбокото му убеждение, че тайната за всичко е определяне на точния момент.

Понякога човек действа мигновено, толкова бързо, че изглежда изобщо няма време за никаква мисъл. В други случай се бави, колебае се да вземе очевидно решение, размишлявайки върху видимо най-тривиалното решение. Избирането на точния момент беше тайната на успеха.

Сега той пълзеше. Не знаеше защо, но не му мина през ум да увеличи скоростта. През детството си Ребка не беше имал гнездо на червеношийка на рамката на прозореца, нито идилични години на съзряване на планета-градина.

Неговият роден Тюфел му беше предложил не права по рождение, а трудности. Той и Дариа Ланг не можеха да бъдат по-различни. Но в двамата имаше едно общо нещо: скритият глас, който понякога говори от глъбините на мозъка и твърди, че нещата не са такива, каквито изглеждат, че нещо важно се изпуска.

Този глас сега шепнеше на Ребка. Той беше научил от опит, че не може да си позволи да го пренебрегва.

Докато корабното ядро пълзеше по спирална траектория, която обещаваше да ги изведе през обвивката на друга сингулярност, той потърси източника на тревогата си.

Съставът на екипажа на корабното ядро?

Не. Той не вярваше на Ненда или Атвар Х’сиал, но не се съмняваше в тяхната компетентност… или в техния инстинкт за оцеляване. Желанието на Д’жмерлиа и Калик да им се нарежда, вместо да действат самостоятелно беше повече досадно, отколкото застрашаващо. Добре щеше да е, ако Далсимър можеше да е на борда и да пилотира корабното ядро. Ребка знаеше, че той не може да се конкурира с чизъм полифема по инстинкт, на който един виртуоз пилот, може да се осланя. Но още по-важно беше Далсимър да бъде на „Иърбъс“, за да го изведе от Анфракт.

Ребка се беше научил да не очаква оптимални решения за всичко. Те съществуваха в чистия строг свят на интелектуални проблеми на Дариа Ланг, но действителността беше много по-объркана. Той нямаше идеалния екипаж на корабното ядро. Чудесно. Човек приема наличния екипаж и прави с него онова, което трябва да се направи.

Но не това беше проблемът, който човъркаше подсъзнанието му. То не можеше да го усети.

Беше ли планетата вътре в обвивката на сингулярността действително Дженизий и ще намерят ли там зардалу?

Докато Ребка мислеше над въпроса, адаптивната навигационна система проучи пътя през следващата сингулярност и внимателно започна да ги насочва към нея. Той можеше да я блокира и да премине на ръчно управление, ако усети опасност, но нямаше информация, за да предприеме такова действие. Неговите предупредителни сигнали бяха вътрешни.

Това там вътре можеше да е планетата Дженизий, а можеше и да не е. И в двата случая те влизаха в него. След като човек е предприел един курс на действие, той не може да губи време да се връща назад и да преразглежда решението си, защото всяко действие в живота се взима на база на непълна информация. Човек изхожда от онова, с което разполага, и прави всичко възможно да подобри шансовете си. Но понякога трябва да се осланя на щастието и да живее или да умре според онова, което ще се случи.

Така че тревогата му сигурно идваше от нещо друго. Нещо необикновено, което бе забелязал и изгубил, когато бе прекъснат. Нещо…

Накрая Ребка се отказа да търси причината. Онова, което го тревожеше, не искаше да се покаже. От опит знаеше, че най-вероятно то ще се върне, ако за известно време не мисли за него, а сега имаше други неща, за които да се безпокои. Корабът отново беше завил и пълзеше по траектория, която, доколкото Ребка можеше да види, водеше към бяла, светеща стена. Когато се приближиха до нея той стана неспокоен. Летяха право към тази светлинна бариера.

Трябваше ли да изключи автопилота? Ако човешките сетива включваха непосредствена чувствителност към гравитационни вълни…

Ребка се насили да вярва на корабните сензори. Корабното ядро достигна светлинната стена. То леко се разтърси, сякаш го беше заляла невидима вълна и премина през стената.

Направо през нея. Най-външната сингулярна обвивка беше зад тях. Предната част на кораба неочаквано беше осветена от оранжева светлина на звезда-джудже.

Луис Ненда беше се скрил в задната част на корабното ядро и провеждаше задълбочен феромонен разговор с Атвар Х’сиал. Той бързо се промъкна напред покрай шестнайсетте проснати крака на Д’жмерлиа и Калик и се наведе зад Ребка.

— Планета!

Ребка вдигна рамене.

— След няколко минути ще разберем — после той щеше да изпрати мъничък безпилотен летателен апарат, предназначен да трасира тяхната траектория от „Иърбъс“ и да предаде на другите, чакащи навън информация за успешното им пристигане. Каквото и да им се случи, трябва да съобщят на Джулиан Грейвс и на Дариа, че през сингулярностите е възможно да се лети. Ребка включи сензорите на борда и те започнаха да сканират пространството около оранжево-жълтото слънце, маскирайки светлината на самата звезда.

— Не попитах, а казах — Ненда посочи към дисплея, на който беше изобразен регионът зад кораба. — От задния илюминатор можете да видите проклетото нещо с невъоръжено око.

Ребка се обърна, без да става. Беше невъзможно… но беше вярно. Задният илюминатор показваше същия синьо-бял свят с неговата голяма съпътстваща го луна, която Дариа Ланг и Калик им бяха показали горе на „Иърбъс“. И двете бяха във фаза на полумесец на не повече от неколкостотин хиляди километра. Вече се виждаха големи земни маси. Ребка включи сензорите с висока разделителна способност, за да получи картина в близък план.

— Знаете ли какви са шансовете за това? — попита той. — Летим през целия онзи хаос от сингулярности, появихме се най-малко на сто и петдесет километра встрани от една звезда, а намираме планета толкова близо до нас, че човек може да се изплюе на нея.

— Зная доста за шансовете — гласът на Ненда беше безизразно ръмжене. — Това просто не се случва.

— И какво означава това?

— Това означава, че сме намерили Дженизий. И означава още, че трябва адски бързо да ни изведете оттук. Адски бързо! Мразя приветствията на комитетите по посрещанията.

Ребка го беше изпреварил. Той беше хванал лостовете за управление, за да отклони корабното ядро от планетата, преди Луис Ненда да беше заговорил. Когато корабът реагира на командата на Ребка, екранът с висока разделителна способност се изпълни с изображения на планета и на нейната луна.

— Обитаема — любопитството на Ненда се състезаваше с неговото безпокойство. От двете му страни стояха Калик и Д’жмерлиа. Само Атвар Х’сиал, която не можеше да вижда дисплеите, остана в задния край на корабното ядро. — Радиус петдесет хиляди километра. Спектрометрите показват изобилие на кислород, класификаторите сочат осемнайсет процента суша, четирийсет процента вода, четирийсет и два процента тресавища, изображението показва още три главни континента, четири планински вериги, но нищо по-високо от един километър, никакви полярни шапки. Мокър свят, топъл свят, равнинен свят, изобилие от растителност. Изглежда, че може да е богат — користолюбивите му инстинкти се бяха събудили. — Чудно ми е как е там долу.

Ханс Ребка не отговори. Поради някаква причина, вниманието му беше привлечено не към изображението на родителската звезда[23], а на луната. Картината, която Дариа Ланг и Калик бяха показали на „Иърбъс“, беше от голямо разстояние и на нея беше видял само малко светещо кълбо като матова сфера, покрита с вдлъбнатини. Сега онова същото кълбо изпълваше екрана.

Умът му се върна към показаното от Дариа ускорено по време изображение с въртяща се луна и неподвижна планета на фиксиран фон. И тогава разбра какво го беше озадачило интуитивно: всеки две свободно движещи се тела — бинарни звезди или планета и луна, или каквото и да било друго — се въртяха около техен общ гравитационен център. За такъв голям спътник като този гравитационният център щеше да лежи далеч извън планетата. Следователно, и двете тела се движеха около нещо по-далечно, освен ако луната не е с минимална маса, което ще означава…

Той се втренчи в изпълващия екрана образ. Сега можеше да види, че ямките и възлите на повърхността бяха разположени на равни разстояния, а кривината им беше съвършено еднаква.

— Изкуствена! И с пренебрежимо малка маса. Сигурно е куха! — думите сами изскочиха от устата му, макар да знаеше, че за другите те са безсмислени.

Няма значение. Скоро те лично щяха да го научат. Част от повърхността на луната беше започнала да се отваря. От нея излезе яркожълт лъч и освети корабното ядро. Неочаквано посоката на движението им се промени.

— Какво, по дяволите, става? — Ненда се промъкна напред и хвана лостовете за управление.

Ханс Ребка не си направи труда да го спре. Нямаше да има никакво значение. Двигателят на кораба вече беше включен на максимална мощност, но те продължаваха да летят в нежелана посока. Той погледна през задния илюминатор. Вместо да се отдалечават от луната и планетата, те се приближаваха към тях. И беше ясно, че нещо повече от обикновен тягов лъч ги притегля за среща със светещата луна. Тяхната траектория се виеше под комбинираната векторна сила на лъча и на двигателя и ги водеше в различна посока в пространството.

Ребка гледаше и екстраполираше с подсъзнателното умение на дългогодишен пилот. Нямаше никакво съмнение в резултата.

„Интересно как ли е там долу“ — беше казал Луис Ненда. Скоро щяха да разберат. Харесва ли им или не, корабното ядро се насочваше за среща с Дженизий. Единственото, което можеха да направят, беше да седят и да се молят за меко приземяване.

Меко приземяване или иначе сбогом живот.

Той помисли за Дариа Ланг и се натъжи. Ако беше знаел какво го чака, преди да напусне „Иърбъс“, щеше да се сбогува с нея както трябва.

Докато Ханс Ребка си спомняше за Дариа и си представяше тяхното последно сбогуване, тя мислеше за него и за Луис Ненда далеч по-малко хубави неща.

Те бяха егоцентричен властни типове, и двамата. Беше се уморила да им казва, че тя е може би пред прага на голямо откритие. И какво бяха направили те? Бяха я отместили настрана, сякаш не беше нищо, а после при първа възможност се втурнаха да търсят Дженизий, която те двете с Калик бяха открили, а нея бяха оставили да чака на „Иърбъс“ и да понася бърборенето на Е. К. Тали и ръмженето на Далсимър.

Чизъм полифемът отчаяно търсеше начин да отиде при ядрения реактор. Джулиан Грейвс беше наредил на Е. К. Тали да не му разрешава да се облъчва, така че единствената надежда на Далсимър беше Дариа. Той непрекъснато й додяваше, гледаше я с копнеж, усмихваше се подкупващо и й предлагаше невъобразими сексуални удоволствия, които според него само един зрял чизъм полифем можел да й даде. Тя трябваше само малко да открехне реактора и да го пусне да се облъчи няколко часа… няколко минути…

Дариа се оттегли в купола за наблюдение и се заключи. Единственото, което търсеше, беше уединение. И тогава старите й инстинкти надделяха. Тя се върна към прекъснатото изследване на Анфракт.

А веднъж, след като започна отново, не можеше да спре. Без присъствието на Калик да я прекъсва, Дариа влезе в своя версия на радиационната пристрастеност на Далсимър.

Наречете го пристрастеност към изследвания.

В цялата Вселена нямаше нищо, което да прилича на нея. Първите продължителни часове на изследване бяха видимо напразни и безплодни. После необяснимата убеденост, че извън онова, което изследва, съвсем наблизо има нещо скрито, някаква невъзприета действителност. След това усещането за пролазващи тръпки по кожата на врата… Ослепителното просветление, когато хиляда изолирани факта се подреждат в определена схема, която изскача с поразителна яснота. Проникналото до мозъка на костите удоволствие от нови идеи, видимо несвързани една с друга, които бързо заемат местата си и стават част от същото цяло.

Тя беше изпитвала това задоволство десетина пъти през многото години от своята работа върху артефакти на древните Строители. Една година по-рано погълната от вълнението да търси из спиралния ръкав и отвъд него доказателства за самите Строители беше изгубила контакт с този живот. А преди по-малко от месец, сигурна, че церебралното задоволство завинаги я е напуснало, тя с радост се съгласи да замине с Ханс Ребка.

Беше сбъркала. Беше си останала завинаги научен работник. Тя не проявяваше една стотна интерес към зардалу от онова, което намираше в изучаването на Торвил Анфракт. Това беше най-очарователният обект във Вселената.

А след това парадоксът — докато Дариа се опитваше все по-силно и по-силно да се концентрира върху Анфракт, тя откри, че умът й непрекъснато се откъсва от него и се връща към старите си изследвания за Строителите. Това й се струваше като липса на контрол, дразнещ недостатък. Строителите я разсейваха точно когато не трябваше.

А после умът й се просветли. Последва откровението.

Самият Анфракт беше артефакт на Строителите.

Той беше от такъв мащаб, че правеше всички други изкуствени структури в спиралния ръкав да изглеждат незначителни. Анфракт беше по-голям проект от възстановяването на системата Мандъл, по-голям от самото извънгалактическо творение на Строителите — Серенити. Изключително голям, невероятно голям.

Но аналогиите с другите артефакти веднъж видени, станаха неоспорими. Налице бяха свойствата на Ленс[24] за фокусиране на светлината. Такава беше множествено свързаната природа на Парадокс. Тя си спомни за създадената от Строителите сингулярност в Уинч на Умбиликал в системата Добел и преплетената топология на Сентинел. Всички те съответстваха на структурата на Анфракт.

А това означаваше…

Умът на Дариа направи един интуитивен скок и отиде отвъд сигурното доказателство. Ако Анфракт е конструкция на Строителите, тогава „естествената“ система от сингулярности, които обикалят около „Иърбъс“ по орбита, сигурно също е артефакт. Но според анализа на Дариа вътре в него лежеше истинският роден свят на зардалу. Ако това е вярно, то не можеше да е съвпадение. Сигурно съществува далеч по-тясна зависимост между изчезналите Строители и омразните зардалу от онази, която някой някога беше допускал.

Връзка между Строителите и зардалу.

Но каква връзка? Дариа беше изкушена да отхвърли собствената си логика. Мащабите на времето бяха толкова несъвместими. Строителите бяха изчезнали преди милиони години. Зардалу бяха изтребени от спиралния ръкав само преди единайсет хиляди години.

Връзката: трябваше да са интелигентните конструкции на Строителите. Единствените оцелели екземпляри, от зардалу бяха хванати от конструкциите по време на Голямото въстание, съхранени в състояние на стазис на Серенити, далеч от галактическата плоскост. Сега изглеждаше, като че самият свят на Дженизий е бил екраниран от външен контакт с бариери, предназначени да обезкуражават… или унищожават… приближаващи експедиции. И единствено Строителите или по-вероятно техните интелигентни творения са могли да изградят тези охранителни стени.

Дариа се замисли отново за Ханс Ребка, но вече със съвсем различни чувства. Защо не беше сега тук! Тя отчаяно се нуждаеше от някой, с когото да говори, някой, който да я слуша с хладен ум и да посочи логическите пропуски в нейното обзето от силно желание мислене. Но вместо това Ханс беше…

Мили Боже! Ужасната мисъл я извади от интелектуалния й транс. Групата в корабното ядро летеше към нещо много по-сложно и потенциално по-опасно, отколкото някой на борда можеше да си представи. Те вярваха, че влизат в система от естествени сингулярности, вътре в която има естествена планета. Вместо това влизаха в артефакт, лъвско леговище от несигурност, изпълнена с поставени нарочно кой знае какви капани. Може би вътре в сингулярностите има други бариери, предназначени да осуетят или да унищожат всички бъдещи изследователи на региона.

Те трябваше да бъдат предупредени.

Дариа излезе от разхвърляния купол за наблюдение — подът беше затрупан със списъци и изчисления от нейните наблюдения — и изтича да намери Джулиан Грейвс. От него нямаше и следа в командната зала, камбуза, спалните каюти, нито където и да било, където се очакваше да бъде.

Тя изруга огромните размери на „Иърбъс“ с неговите стотици стаи с различна големина и изтича по главния коридор, който водеше към товарните трюмове и машинните зали.

Не намери Грейвс, но по пътя срещна Е. К. Тали. Хуманоидът стоеше до екрана на един от корабните реактори.

— Съветникът Грейвс изрази желание за уединение — каза той. — Аз мисля, че той желае да избегне по-нататъшни разговори.

Значи Дариа не беше единствена, която намираше Тали и Далсимър непоносими.

— Къде отиде?

— Не ми каза.

Повече, отколкото Дариа. Не искаше те дори да знаят къде се е уединил.

— Трябва да го намерим. Има ли някакво известие от корабното ядро?

— Няма.

— Хайде, тогава. Ще ни трябва и Далсимър. Може да се наложи да извърши сложен полет. Вече сигурно напълно се е охладил. Но най-напред трябва да видя Джулиан Грейвс. Ако е необходимо ще претърсим целия кораб — тя тръгна обратно към машините зали, надзъртайки във всяко помещение. Е. К. Тали се влачеше с нежелание подир нея.

— Вие преглеждайте стаите от онази страна на коридора — Дариа посочи с пръст. — Аз ще се заема с тези.

— Мога ли да говоря?

„Проклет бърборко.“

— Трябва ли? Сега пък какво има, Е. К.?

— Искам само да ви посоча, че ако желаете да говорите с Джулиан Грейвс, има много по-лесен начин от този, който използвате. Разбира се, ако, както казахте, искате да го видите със собствените си очи или, ако е необходимо, той да говори с вас…

Дариа стисна устни, хванала дръжката.

— Искам да му говоря.

— Тогава мога ли да ви предложа да използвате радиоуредбата? Предадените по нея съобщения достигат до всяка част на „Иърбъс“.

— Не съм знаела, че има радиоуредба. Как научихте за нея?

— Тя е част от общата схема на „Иърбъс“, която, естествено, аз прехвърлих от базата данни на кораба в моята памет.

— Заведете ме до някой микрофон. Можем да кажем и на Далсимър, че го търсим.

— Няма да е необходимо. Аз зная къде е. Той е в ядрения реактор, до който ме видяхте.

— Какво прави там? Не ви ли каза Грейвс да го държите далеч от реакторите?

— Не. Той ми каза да не пускам радиационен лъч извън реактора. Не го направих. Но Далсимър ми посочи, че никой не е казал, че не трябва да му се разреши да влезе отвъд екранировката на реактора — Тали гледаше замислено. — Мисля, че вече трябва да е готов да излезе.

Какво се е случило със строителите?

Мисля, че никога няма да разбера долните жители, макар че съм прекарал достатъчно дълго време сред тях. Поведението им никога не се променя. Щом научат, че съм пътувал из Космоса, те сядат до мен и започват да ми говорят съвсем спокойно, но човек може да види, че в ума им има само една мисъл: „Вие сигурно сте посетили достатъчно артефакти на Строителите, капитане. Какво мислите, че им се е случило? Къде са отишли Строителите?“

Справедлив въпрос. Из целия спирален ръкав има техни артефакти отпреди петдесет милиона години или повече, техните огромни и неразрушими конструкции са на над две хиляди места, разпръснати на няколко светлинни години и три четвърти от тях все още чудесно функционират — аз съм видял и внимателно разглеждал много практични и полезни като Умбиликал на Добел и полуразбираеми като Елефант и Ленс, както и напълно неразбираеми като Съкюбъс и Парадокс, Фламбо и Джъгънот, Строители и артефакти. А след това изведнъж преди около пет милиона години Строителите изчезват. И никаква следа от тях. Никакви прощални съобщения. Всъщност никакви съобщения от какъвто и да било вид. Или Строителите не са били открили писмото, или по отношение на документацията са били по-зле и от програмисти.

А може и да са оставили писмени документи, но ние още да не сме разбрали как да ги дешифрираме — според някои черната пирамида в средата на Сентинел е библиотеката на Строителите. Може ли някой да каже?

Във всеки случай аз твърдя, че живеещите долу всъщност не се интересуват какво се е случило със Строителите, защото нищо, което Строителите са оставили, не е от значение за култиваторите-разрушители на планетата. Наблюдавах мъж на Терминус да съсича плосък фабрикатор на Строителите — нещо безценно, нещо, което все още не разбираме достатъчно — на две, за да го сложи на прозореца си. Видях една жена на Дариен да използва като чук част от контролен уред на Строителите, пълен с интелигентни схеми. Мнозина от долната страна мислят за артефактите на Строителите по същия начин, по който мислят за тухла, или камък, или някакъв древен материал — единствено за какво могат да ги използват днес.

Така че аз не отговарям на въпросите на живеещите долу, не директно. Обикновено им задавам един-два въпроса. Какво е станало със зардалу, питам аз?

О, при Голямото въстание всички са изтребени, отговарят те, когато робските раси са въстанали.

Тогава какво е станало с динозаврите на Земята?

О, това е дело на похода на митохондрията[25]. Тя ги е убила — всеки го знае.

Отговорите винаги идват веднага и бързо. Човек може да види, че долните не искат обяснение; те искат обща фраза, използвана като лозунг или реклама.

И да предположим, че човек им каже, както аз им повтарях, докато ми писна, че някога е имало други теории? Преди палеомикробиолозите да са открили мутацията на митохондрията през креда[26], която е забавила и отслабила всяко земно животно тежко над трийсет и два килограма до степен, при която то не е имало сили да носи собственото си тегло, също е имало обяснения за изчезването на динозаврите — от засушаване от слънца с дълъг живот, до падане на големи метеори и близо разположени супернови[27]. Да предположим, че човек им каже всичко това? Тогава те ще го гледат, сякаш е луд.

Странното е, че аз наистина имам обяснение за онова, което се е случило със Строителите. То се основава на мои собствени наблюдения на видове из целия ръкав. Логично е, просто е, но изглежда никой, освен мен не му вярва.

Обяснението е следното: Съществува един прост биологичен факт, валиден за всяко открито някога живо същество: макар едноклетъчни организми като амебата или други протисти[28] да могат да живеят вечно, всеки сложен организъм ще умре от старост, ако нищо друго не му се случи.

Всички видове, хора или сикропеанци, или варнианци, или полифеми (или Строители!) представляват просто голям брой индивиди и човек може да мисли за тях като сбор от единични многоклетъчни организми. В някои случаи, като хименоптите и декантил мирмеконите единичната природа е много по-очевидна, отколкото е за хора или сикропеанци — макар че, когато човек е видял толкова много светове, колкото съм видял аз от Космоса, с градове и пътни мрежи и суперструктури, разпрострели се върху повърхността като плесен върху презрял плод, хората да приличат на рояк.

Във всеки случай видовете са организми и съществува много прост силогизъм:

Всеки вид е единичен, многоклетъчен организъм. Всеки многоклетъчен организъм след време остарява и умира.

Следователно, всеки вид накрая ще остарее и ще умре.

Това се е случило и със суперорганизма, известен като Строители. Те са живели дълго. И са остарели. А след това са умрели.

Убедително ли е? Ако е убедително, човек не трябва да очаква нищо по-добро за хората. Аз определено не очаквам.

Из „Хот Рокс, Уорм Бийр, Колд Комфорт: Пътуване самичък из галактиката“

Лични неразкрасени спомени на капитан Алонсо Уилбърфорс Слоун (пенсиониран)

Глава 10

Работата на Ханс Ребка като специалист по решаване на проблеми на Фемас Съркъл го беше отвеждала поне на сто различни планети. Той беше извършил хиляди планетарни кацания и поради характера на работата това бяха места, където вече бяха възникнали проблеми. Много от тези кацания бяха направени при ужасни обстоятелства.

Първата мисъл след твърдо кацане винаги е една и съща: Жив! Жив съм! След това възникват множество въпроси. В достатъчно добро състояние ли съм да мога да работя? Живи и здрави ли са моите спътници? Цял ли е корабът? Херметизиран ли е? Достатъчно запазен ли е, за да можем да отлетим с него?

И накрая въпросите, които правят състоянието на кораба и екипажа толкова важни. Къде сме? Какво ни чака навън?

По стандартите на Ребка корабът извърши меко кацане, което ще рече, че се приземи със скорост, при която не изгоря при навлизане в атмосферата и ударът не уби никой на борда. Но иначе кацането не беше съвсем комфортно. Корабът се беше движил косо към повърхността със сила, от която здравият корпус трепереше и скърцаше заплашително. Ханс Ребка беше усетил зъбите си да тракат, неочакваната сила на голямата гравитация го притисна към тапицираната седалка.

За момент изгуби съзнание. Когато отново дойде на себе си, зрението му не беше съвсем наред. Виждаше трепкането на ярки светлини, следвано на моменти от пълна тъмнина.

Той разтърси глава и стисна очи. Ако е изгубил зрението си, ще трябва да се справя с другите си сетива. Предстоеше да се зададат основни въпроси и да им се отговаря.

Концентрация. Накарай мозъка ти да работи дори и да не иска.

Слух. Чуваше шумовете около него. Значи и другите на борда са оцелели. Чуваше ругатни, стенания, тракания и свирения от разговора между Калик и Д’жмерлиа. Стенанията трябваше да идват от Луис Ненда. Онова, което едва е оставило хората живи, не бе наранило един ло’фтианец, още по-малко един хименопт. Атвар Х’сиал, най-тежката от пътуващите на кораба, беше може би в най-лошо състояние. Но когато почувства един мек хобот да докосва лицето му и чу гласа на Ненда: „Жив ли е? Повдигни го, Ат, нека да го погледна“, този страх отпадна.

Обоняние. Корабът не беше понесъл приземяването съвсем добре. Ребка усети непознат и неприятен мирис като на тежък въздух от влажна плесен. Целостта на корпуса беше нарушена и те дишаха въздуха на планетата. С това отпадна задължението за изследване на атмосферата, преди да излязат навън. Тя или щеше, или нямаше да ги убие.

Осезание. Някой го натискаше по гърдите и корема толкова силно, че изпита болка. Ребка изсумтя и отвори очи. Трепкането намаля, сведе се до фоново трептене. Главата ужасно го болеше. Луис Ненда беше спрял да го натиска по корема и движеше ръцете и краката му, опипвайки костите му и раздвижвайки ставите.

— Не е необходимо да правите това — Ребка си пое дълбоко въздух и се изправи. — Добре съм, като чисто нов. Корабът…

— Вероятно ще лети в атмосферата без проблем. Но не можем да излетим в Космоса, докато не се поправи това — Ненда посочи напред. Ханс Ребка видя пръски кал точно пред седалката си минали през една пробита секция на корпуса на корабното ядро. — Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа го разглеждат отвън, уточняват колко работа трябва да се свърши, преди да бъдем готови за полет в Космоса.

— Ако изобщо не ни бъде разрешено да напуснем — Ребка се опитваше да се изправи, но установи, че краката не го държат. Не помогна и наклоненият на десет градуса спрямо хоризонта под на корабното ядро. Най-после успя да се изправи в претъпканото пространство и се подпря на стената. Тогава видя дълбоката кървяща рана на мускулестата лява ръка на Ненда. Карелианецът спокойно я зашиваше с игла и конец — разбира се, без упойка.

Ребка отбеляза това без коментар. Каквито и недостатъци да имаше Ненда, беше твърд и никога не хленчеше. „Добър е да стои зад гърба ти в бой, но след това се пази“, помисли си той.

— При идване насам корабното ядро не се поддаваше на никакъв контрол — каза Ребка. — Ако се опитаме да отлетим, същият лъч може да ни върне назад… Следващия път по-малко внимателно.

— Да. Имаме късмет — промърмори Ненда през зъби. Той завърши шиенето и прехапа конеца. После изплю откъснатия край, отиде до отворения люк и погледна навън. — Мека кал. Най-доброто място за приземяване, ако човек може да избира. Калик! — извика той навън и прибави тракане и силно свирене. — По дяволите с тази хименопта! Казах й да погледне навън, но не я виждам никъде. Къде ли е отишла пък сега?

Както беше наклонен корабът, долният край на отворения люк беше метър и половина над нивото на земята. Карелианецът седна на наклонения под, мушна се през люка и се приземи на повърхността на планетата. Ребка го последва. Двамата мъже се намериха на равен, сиво-зелен мъх, който поддаде малко под теглото им. При плъзгането си корабното ядро беше изровило в равната повърхност не много дълга права черна бразда.

— Късмет — каза Ненда. — Можехме да се приземим в онова — той посочи към задната страна на кораба. На почти километър гладката равнина отстъпваше място на мозайка от папрати и сагови палми[29], между които се подаваха остри зъбери на тъмни скали. Техните върхове бяха като драконови зъби. — Или в онова.

Ненда се обърна и посочи на другата страна пред кораба. Сиво-зеленият мъх, върху който стояха, очертаваше брегова линия и равнина между стърчащите скали и тихо синьо-сиво море.

— Ако бяхме продължили километър-два по-нататък сега щяхме да се опитваме да дишаме под вода. Отново късмет. Само дето не вярвам да е късмет.

— Бяхме докарани тук — съгласи се Ребка.

Двамата мъже се отдалечиха от авариралия кораб, оглеждайки повърхността от хоризонт до хоризонт. В главата и на двамата се въртеше един неизречен въпрос. Всяка планета има свои собствени форми на живот и свои потенциални опасности. Но ако този свят наистина е Дженизий, на него имаше една добре известна опасност, за която да се тревожат: зардалу.

Ребка проклинаше решението — неговото решение, наложи си да признае пред себе си той — да проникнат в сингулярностите, като използват повратливото, но неприспособено за целта ядро. Не можеха да докарат добре съоръжения „Иърбъс“, без да рискуват да изгубят цялата група, ако се окаже, че корабът не може да превъзмогне кръговите сингулярности, но можеха да вземат кораба на Далсимър, „Индълджънс“, достатъчно добре съоръжен за самоотбрана. Само с корабното ядро ще трябва да се бият с голи ръце, а те знаеха колко безнадеждно е това срещу зардалу. Вярно е, че не бяха имали намерение да кацат, но Ребка не можеше да оправдае грешката си.

— Не ги виждам — каза Ненда.

Не беше необходимо да уточнява какво не вижда.

— И не искаме да ги видим. Може би ще можем да поправим кораба и да излетим в орбита, преди те да разберат, че сме тук. Това е цяла планета. Ние виждаме може би една милионна част от цялата повърхност.

— Не разчитайте на това. Не ние избрахме мястото на приземяване… някой друг го направи. Може би ще разберем кой — Ненда посочи подредените в полукръг скали зад кораба. — Ето я и Калик… Бърза към нас.

Ребка погледна любопитно тъмното далечно петно. Никога не беше виждал хименоптата да тича с пълна сила. Закръгленото, с форма на варел, тяло с къса козина и осем несръчно движещи се крака изглеждаше твърде топчесто и тромаво да развие висока скорост. Но нервната система на Калик имаше скорост на реакция десет пъти по-голяма от човешката. Жилавите крайници можеха да я пренесат на сто метра за по-малко от две секунди.

Сега правеха точно това — всеки крак се движеше твърде бързо, за да може да се види. За Ребка черното тяло беше само бързо движещо се петно. Калик се озова при тях за по-малко от десет секунди. Козината й беше покрита с кафява кал.

— Проблем ли имаме? — попита Ненда.

— Така мисля — хименоптата дори не се беше задъхала. — На около три километра покрай бреговата линия, закрити от скалите, се виждаха някакви постройки. Приближих ги и влязох за малко в една от тях. Беше твърде тъмно, за да видя какво има вътре, но ми стана ясно, че са дело на интелигентни същества. Нямаше обаче никаква следа от обитатели.

— Възможно ли е да са жилища на зардалу?

— Мисля, че са — Калик се поколеба, а Ребка се чудеше на куража на малката хименопта. Бяха минали хиляди години, откакто нейният вид бяха роби на зардалу, но образите на земните цефалоподи още бяха силни в расовата памет на Калик. При последната й среща със зардалу те й бяха откъснали един крайник за назидание на хората. И въпреки това тя беше влязла в онези постройки самичка, знаейки, че вътре може да има зардалу.

— Поради няколко причини — продължи Калик, — не на последно място от които е моето убеждение, че тази планета наистина е Дженизий. Вижте това.

Преди Ребка или Ненда да може да възрази, тя изтича отново до края на водата и влезе в нея. Дъното беше стръмно и след няколко крачки Калик изчезна под повърхността. Когато отново се появи, тя държеше в двата си предни крайника едно извиващо се тяло и забърза назад към тях.

Ханс Ребка не можа да види ясно плячката й, докато хименоптата не застана отново до него. Тя му я подаде и той отстъпи назад. Ирационален страх и тревога обхванаха ума му. Дишането му секна.

Дългото половин метър същество, което Калик държеше така спокойно, беше хилядолетен кошмар в миниатюра. Умножете неговия размер десет пъти и цефалоподът се превръща в зардалу, седем смъртоносни метра среднощно син мускул и интелигентна жестокост.

— Сигурно предшестваща форма — каза Калик. — Това вече е амфибия, способно да живее и на суша, и във вода. Вижте — тя сложи съществото на земята. То се изправи на плоските си пипала и замига с големите си очи с клепачи. — Оставете еволюцията да го развие — додаде Калик, — и от тази форма като съвсем естествен резултат ще произлезе един земен цефалопод. С излизането на суша значителното увеличаване на големината и интелигентността няма да са изненадващи — съществото в краката му неочаквано се опита да я клъвне с жестоката си извита човка. Тя го блъсна, преди да я достигне. То отхвръкна на десет метра от нея, тупна върху мекия мъх и забърза към сигурността на водата. Скоростта му по суша беше изненадващо голяма.

— Още една причина да се радваме, че не паднахме във водата — отбеляза весело Ненда. — Как би ви харесало дузина от тях да ви закълват по бедрата, докато се опитвате да плувате?

Ненда обаче не беше толкова весел и спокоен, колкото се мъчеше да изглежда. Ребка не беше единственият отстъпил настрана, когато зардалуто в миниатюра, тупна в краката им.

— Трябва да отидем до онези здания — каза Ребка. — И ако…

Преди да може да завърши мисълта си, в корабното ядро се чу шум от тракане. Фасетъчните му очи се въртяха ту към мократа Калик, ту към Ханс Ребка.

— Извинете, капитан Ребка, но и Атвар Х’сиал има лоши новини.

— Корабът не може да се поправи?

— Не, не е това. Двигателят е незасегнат. С няколко часа работа корпусът може добре да се закърпи и корабът ще бъде готов за отлитане в Космоса. Аз съм готов веднага да започна работа. Лошата новина е, че това е единственият оцелял безпилотен летателен апарат и дори той се нуждае от поправка, преди да може да се използва — той вдигна един деформиран, покрит с черна кал малък цилиндър. — Останалите са смачкани при удара. Ако искаме да изпратим някакво съобщение до „Иърбъс“, единствената ни надежда е в този апарат. А той не може да бъде пуснат, докато самият кораб не излети отново в Космоса.

Ребка кимна. Щом видя малкия безпилотен летателен апарат, в съзнанието му отново изникна въпросът за изпращането на съобщение на Дариа. Но какво ще й кажат? Колкото повече мислеше за тяхното положение, толкова по-трудно му беше да реши какво трябва да й каже. Какво наистина знаеше?

— Д’жмерлиа, извикай Атвар Х’сиал да излезе навън. Трябва за няколко минути колективно да обсъдим проблема.

— Вече идва.

Сикропеанката се промуши през люка и скочи леко на мекия мъх. Жълтите рогца-приемници със звуков генератор на голямата бяла глава сканираха бреговата линия и стълпотворението от скали и растителност навътре от нея. Тя се изправи в пълен ръст и разгъна почти двуметровите си цефални антени.

— Сигурна ли си, Ат? — попита Ненда.

Той улови нейното феромонно съобщение преди Д’жмерлиа да го беше превел на другите. Сляпата глава кимна.

— Зардалу — каза Д’жмерлиа.

— Тя може да ги помирише — добави Ненда. — Миризмата идва от много далеч и е слаба, но са тук. Това е положението.

— Част от него — каза Ребка. Той изчака да се върне Атвар Х’сиал при него и Д’жмерлиа да се премести до раковината й за по-лесно общуване. — Дори ако в тази минута можем да изпратим безпилотен летателен апарат, остава да решим за кои от реалните проблеми трябва да съобщим.

— Какви проблеми например? — Ненда беше взел малко мъх и замислено го опитваше.

— Например знаем, че не дойдохме тук по своя воля. Някой друг ни докара. Но кой направи това? Какво трябва да кажем на Дариа и другите? Моите първи мисли за съобщение бяха вероятно също като вашите. Преминахме успешно през сингулярностите. Тази планета е Дженизий. Тук има живи зардалу, макар още да не сме ги видели. Не можем да се върнем, защото някой насили кораба ни да кацне аварийно на Дженизий и трябва да го поправим.

— Кой ни е насилил да кацнем аварийно? Малко бяхме разтърсени, когато паднахме, но ние сме в добра форма, както и корабът. Вие познавате зардалу. Ако те контролират положението, щяха да ни взривят още в небето… Нямаше начин да останем живи, ако те дирижират шоуто.

— Да допуснем, колкото и да е смешно, че те наистина са искали да кацнем, без да пострадаме, защото са имали други планове за нас.

— Например да ни изядат — Ненда изплю късчето мъх, което дъвчеше, и направи гримаса. — Сигурно ще предпочетат нас пред този боклук. Бях забравил за намеренията им при последната ни среща. Те обичат прясно месо.

— Каквото и да желаят да направят с нас, то ще има смисъл само ако ни принудят да се приземим на място, където се намират те самите. Така че, къде са те?

— Може би се плашат от нашите оръжия — предположи Ненда. — Може би искат да ни разгледат от разстояние. Те не биха допуснали, че сме толкова глупави, та да долетим тук с кораб без оръжия.

— Тогава защо не ни приземиха достатъчно тежко, за да са сигурни, че всичките ни оръжия са излезли от строя? — Ребка остави без внимание подмятането на Ненда за липсата на оръжия, но го запомни и щеше да му отвърне при друг удобен случай. — Няма смисъл да ни приземят, меко и след това да ни оставят на мира.

— Извинете — каза тихо Д’жмерлиа. — Атвар Х’сиал би искала да посочи, че източникът за вашето объркване е в едно от вашите имплицитни допускания. Тя е съгласна, че ние сигурно сме приземени тук с някаква цел, макар нейните сетива да не й позволяват да открие присъствието на лъча, който откъсна корабното ядро от неговата траектория и го отведе на сегашното му място. Но според онова, което вие й казахте, лъчът е дошъл от луната — онази куха изкуствена луна, за която говорехте вие, не от самата Дженизий. Какво предполага това? Просто следното — направеното от вас допускане, че зардалу, които са тук, са ни докарали на планетата не се потвърждава.

Д’жмерлиа млъкна. Последва продължителна тишина, нарушавана само от зловещия вой на силния вятър по сивкавия мъх. Наближаваше залез-слънце и с бавното смрачаване времето вече не беше така спокойно, както при пристигането им.

— Това изобщо не ни помага — каза най-после Луис Ненда. — Ако зардалу не са хванали кораба ни и не са ни докарали тук, тогава кой, по дяволите, го е сторил?

— Атвар Х’сиал не знае — преведе Д’жмерлиа. — Тя обаче предполага, че онова, което питате вие, е съвсем друг, макар, по общо признание, много важен въпрос.

Изчислителните мощности на корабното ядро не бяха засегнати от удара с повърхността на Дженизий. От големината на планетата, орбиталните параметри и видимите характеристики компютърът лесно изчисли и изобрази състоянията на повърхността.

Дженизий се въртеше бавно около ос, почти перпендикулярна на орбиталната повърхност. Имаше продължителност на деня четирийсет и два часа. Атмосферната циркулация беше съответно спокойна, с незначителна промяна през сезоните и не особено силни ветрове. Изкуствената луна, обикаляща само на двеста хиляди километра от повърхността на Дженизий, изглеждаше огромна, но масата й беше толкова малка, че приливите на планетата се дължаха само на нейното слънце. Малката скорост на въртене намаляваше и тяхната сила.

Климатът на средна ширина на Дженизий беше равномерен, без непоносимо ниски или изгарящо високи температури. Повърхностната гравитация беше малка, наполовина на стандартната за хората. Като резултат от това геологическите формации бяха остри и неравни, скалите по-стръмни, отколкото е възможно при по-голяма гравитация. Ала общият ефект от тези деликатни кули и сводове беше по-скоро естетически, отколкото застрашителен, тъй като обилната растителност смекчаваше техните профили. Сумарният компютърен образ представяше един хубав и мирен свят, приятна среда, където местните живи организми трябваше да полагат малко усилия, за да оцеляват. Нямаше нищо застрашително в непретенциозната местна фауна.

— Което само показва колко тъп може да бъде един компютър — каза Луис Ненда. — Ако зардалу са добродушни и са се отказали от нравите си, аз ще… аз ще инвестирам всичко, което имам в ценни книжа на Дитрон.

Докато вървяха покрай брега, той и Атвар Х’сиал бяха изостанали от Ребка и Калик. Тъй като оставаха три часа до настъпването на нощта, Ханс Ребка беше разпоредил, преди да почиват, да разгледат отблизо откритите от Калик постройки. Той много искаше да узнае реакцията на Атвар Х’сиал. При нейните различни сензорни органи тя можеше да възприема неща, недостъпни за другите.

Д’жмерлиа оставиха на корабното ядро. Той беше започнал да поправя корпуса на безпилотния летателен апарат за изпращане на съобщение и беше настоял, че работата ще върви по-бързо, ако никой не му се пречка. Беше казал, че ако те се махнеха за три часа или малко повече, ще може да приготви и кораба за излитане в орбита.

— Инвестирането във всякакви ценни книжа започва да се очертава като привлекателна алтернатива на нашите последни усилия за забогатяване — феромонното изявление се излъчи от Атвар Х’сиал, която се беше навела ниско над земята и беше намалила скоростта си до пълзене, за да се изравни с темпото на Ненда. — Никога не е лесно да си обективен към собствените си успехи и постижения, но на мен ми се струва, че нашите последни действия не се увенчаха с триумф.

— Какво имаш предвид?

— Ние с вас решихме да останем на Серенити и да се сдобием с безпрецедентното и безценно богатство на техниката на Строителите. Когато конструкциите на Строителите ни върнаха в спиралния ръкав — независимо от причината, — нашата нова цел стана планетоидът Глистър, откъдето да отмъкнем техника на Строителите и вие да си върнете вашия кораб „Хев-ит-ол“. Съгласихме се, че за тази цел ще ни трябва кораб и тръгнахме към Миранда. Но вижте къде ги отведе нашата чудесна стратегия! Намираме се дълбоко в центъра на едни от най-малко разбраните и най-опасни региони в спиралния ръкав, на свят, който смятаме за роден на най-свирепите изобщо видове, с кораб, който не може да ни изведе в орбита. Човек се пита дали нашето постижение е толкова голямо, че да можем да инвестираме на Дитрон.

— Доста си черногледа, Ат. Виждала ли си огромна като питон змия как поглъща голям тлъст глиган?

— Щастлива съм да призная, че това събитие не е част от моя жизнен опит.

— Е, в този случай важно е следното: след като започне да го поглъща, тя не може да спре. Зъбите на питона са извити назад, така че змията трябва да отваря устата си по-широко и по-широко и да поглъща, и поглъща, и поглъща, докато не погълне целия глиган. Не може да се откаже по средата, разбираш ли?

— Колко отвратително! Но изглежда, възниква един въпрос. Как ни виждате нас — в ролята на питона или на прасето?

— Нито едното, нито другото. Престани да ме дразниш. Всъщност, докато изминаваха последните четиристотин метра до постройките край бреговата линия, феромоните на Атвар Х’сиал бяха изпълнени с лукаво самодоволство. Трябваше много повече, за да се разколебае непреодолимото самодоволство и убеждението за превъзходството на една сикропеанка.

Сградите бяха пет, всяка построена от фин дребнозърнест материал като циментиран сив пясък. Брегът на синьо-сивото море на това място беше като полуостров под формата на лъжица за супа, дълга сто и двайсет метра, стръмно спускащ се от двете страни. Сградите, високи почти два метра, бяха струпани в широката част на лъжицата. Водата се плискаше на около трийсетина метра нагоре по стените на лъжицата. Макар приливите на Дженизий да бяха малки и ветровете обикновено слаби, лесно беше човек да си представи, че водата понякога достига до сградите и дори прониква вътре.

Калик и Ханс Ребка вървяха по дръжката на лъжицата и бяха обиколили всички сгради, когато Ненда и Атвар Х’сиал ги настигнаха.

— Не се вижда никакъв прозорец — Ребка отиде до един елипсовиден вход, три пъти по-висок от него и най-малко два метра широк.

— Атвар Х’сиал, ти ще видиш много повече от нас вътре, въпреки фенерите, които носим. Влез, моля те, и предай чрез Ненда какво виждаш.

Когато Ненда преведе, сикропеанката кимна и се затътри напред в първата от сградите. Резонаторът под бузата й вибрираше, жълтите рогца отстрани на главата й бяха насочени към тъмната вътрешност. Луис Ненда вървеше непосредствено след нея, следван от Калик. Ребка остана на входа. Той беше техният охранител, разпределяйки вниманието си между дейността вътре и пустинния бряг. С намаляването на естествената светлина вътре ставаше все по-трудно да се види нещо. Ребка погледна на запад и прецени, че след по-малко от час слънцето ще залезе.

— Три стъпки нагоре, после четири надолу. Внимавайте как ходите — преведе Ненда. — Ат се намира на място, където вътрешността се разделя на две големи зали, които разполовяват цялата вътрешност. Едната е почти празна. Тя предполага, че е спалня. Подът обаче е мокър… Който спи там, изглежда, обича всичко да е влажно. Другата е по-интересна. Има мебелировка — дълги маси с различна височина, без столове и също мокър под. Има много чудновати растения с различни форми и големини. Ат смята, че това показва предпочитанията на зардалу към причудлива биологична наука и технология там, където ние използваме машини. Това казва расовата памет и старите легенди… Те могат да накарат биологията да постигне с естествен растеж онова, което ние дори не можем да си представим. Нищо не изглежда опасно, но може да е. Дълъг тунел по средата на залата се извива надолу по-далеч, отколкото Ат може да види… под земята, предполага тя, съдейки от ехото. Невъзможно е да разбере колко далеч може да стига. И по стените на тунела има много оборудване. Почакайте, тя променя звуковата честота. Иска да провери дали може да огледа вътрешността, без много да се приближава.

Последваха няколко секунди тишина, после Ненда изсумтя от изненада.

— Какво има? — Ребка пристъпи предпазливо навътре, подтикван от любопитство.

— Нещо истински непроницаемо, казва Ат. Нейната ехолокация се отразява от повърхността. Почакайте. Тя ще го почувства.

Настъпи по-дълга пауза, още по-трудна за понасяне, после Ребка чу шум от тътрене, няколко метра навътре в тъмното.

— Какво става? — попита той. Докато говореше, Калик и Ненда се показаха, следвани непосредствено от Атвар Х’сиал.

— Вижте това! — каза Ненда, когато излязоха навън в здрача. Той посочи нещо, което сикропеанката държеше в предните си крака. — А вие си мислехте, че е имало загадка, преди да влезем вътре.

Атвар Х’сиал поднесе към Ребка предметът, който държеше. Той го погледна, твърде изненадан и объркан, за да говори. Беше малък черен икосаедър[30], широк около двайсетина сантиметра, колкото познат, толкова и загадъчен. Беше виждал стотици като този в структурите, разпръснати в открития Космос из целия спирален ръкав. Беше ги виждал и на планети, използвани за всякаква възможна цел, изследвани в научни лаборатории, боготворени и вдъхващи страх, използвани като талисмани и кралски атрибути, приспособления, преспапиета…

Никой не знаеше как да проникне в някой от тези предмети, без вътрешността му да се стопи в неинформационна сива маса. Никой не знаеше тяхното предназначение, макар да имаше стотици предположения. Никой не знаеше колко стари са или как са се озовали на местата, където са намерени.

Повечето учени смятаха, че черните икосаедри са свързани със Строителите, макар да бяха много по-малки от обичайните артефакти. Анализаторите бяха провели много спорове и натрупали статически доказателства в подкрепа на техните твърдения. Няколко изследователи, също толкова непреклонни, отричаха всякаква връзка със Строителите. Те твърдяха с известна аргументация за друга изчезнала раса, стара колкото Строителите и дори по-стара.

Ребка се протегна и взе малкото правилно твърдо тяло от Атвар Х’сиал. И тогава прозвуча настойчиво предупредително изсвирване и Калик извика: „Отзад!“

Ребка се обърна. През последните няколко минути той беше пренебрегнал самоналожената си функция на охранител. Слънцето преваляше хоризонта, последните розови и златни лъчи залязваха. Те хвърляха гигантски удължени сенки върху вдадената в морето дълга ивица земя, където се намираха той и другите. Ала тези сенки се движеха, тъй като обектите, които хвърляха тези сенки, се появяваха от водата и се издигаха на задните си крака в цял ръст. Зад тя, излизащи от дълбините, се показваха най-малко дузина други.

Зардалу! Светлината беше недостатъчна, но черните форми на фона на залязващото слънце не можеха да се сбъркат с нищо друго. Те излизаха от морето все повече и повече, разпенвайки водата със силните си движения. След секунди бяха на брега.

Готови за действие. Плъзгаха се напред на плоските си пипала право към Ханс Ребка и останалите и когато дойдеха, нямаше да има къде да се скрият.

При корабното ядро Д’жмерлиа наблюдаваше със смесени чувства как другите се отдалечават. Той, разбира се, искаше да бъде със своята господарка Атвар Х’сиал и беше любопитен да знае повече за постройките, които Калик беше видяла на бреговата линия. Но в същото време желаеше да бъде оставен на спокойствие да поправи корабното ядро. Д’жмерлиа можеше да стори това по-бързо и по-добре от всеки друг в групата, а тяхното присъствие щеше само да му пречи.

Д’жмерлиа наблюдаваше как другите се отдалечават. Той потвърди с кимане последната заповед на Ребка: „Ако нещо се случи, не се прави на герой. Дори не си помисляй такова нещо. Изведи кораба в Космоса, където ще бъде в безопасност, и изпрати безпилотния летателен апарат до «Иърбъс». Ние ще се погрижим за себе си.“

Тяхното отдалечаване потвърди убеждението на Д’жмерлиа, че ремонтът ще стане по-бързо без тях. Той беше казал на Ребка и на Атвар Х’сиал, че ремонтът на корабното ядро и безпилотния летателен апарат ще продължи около три часа, но херметизирането и всичко друго му отне по-малко от два часа. Д’жмерлиа събра инструментите, погледна към слънцето и се зачуди след колко време ще се върнат.

Тогава му дойде наум, че не е необходимо те да ходят пеша. Корабното ядро беше готово да лети по орбита, но то можеше да лети и в атмосферата на къси или дълги разстояния над повърхността на Дженизий. Всъщност, едно малко прескачане до описаните от Калик постройки ще послужи за две цели. Ще спести на другите ходене и ще бъде доказателство — макар той да знаеше, че не беше необходимо такова, — че корабното ядро е напълно годно за ползване.

Корабът лесно се откъсна от повърхността. Той го издигна на три хиляди метра и го задържа там половин минута. Идеално! Напълно херметизирано. Д’жмерлиа се спусна на шейсет метра и безшумно и лениво, с трийсетина километра в час, се отправи на запад. Скоро той видя сградите да се извисяват над равния пясъчен нос. И там, освен ако не грешеше, пред входа на една от тях стояха Калик, капитан Ребка, Луис Ненда и неговата любима господарка Атвар Х’сиал.

Д’жмерлиа беше на петдесетина метра от дългата, вдадена в морето ивица земя, готов да се спусне и да ги изненада с грижливо ремонтираното и работещо корабно ядро, когато започна кошмарът. Той видя дузини зардалу да излизат от тъмната вода. Те бяха на брега — изправени — и напредваха бързо към Атвар Х’сиал и другите. Неговата господарка и останалите нямаше къде да отидат! Пред тях бяха зардалу, от другите страни бяха заобиколени от стръмни брегове и дълбока вода. Д’жмерлиа наблюдаваше с ужас как Атвар Х’сиал се обърна и поведе хванатата в капан група в тъмната вътрешност на едно от зданията.

Бяха само на трийсет или четирийсет крачки пред зардалу. Земните цефалоподи се движеха на мощните си пипала със страхотна скорост по тъмния пясък. За секунди те също се скупчиха в първата от сградите.

Д’жмерлиа свали кораба на десетина метра и зачака, хипнотизиран от ужас. Никой не се появи. Никакъв звук не достигна до напрегнатите му уши. Сградата и пясъчният нос останаха празни и безжизнени. Слънцето беше изминало последните няколко градуса по притъмнящото се небе.

Изведнъж настана тъмнина. Д’жмерлиа искаше да кацне, но инструкциите на Ребка бяха съвсем категорични.

„Изведи кораба в Космоса, където е в безопасност. И изпрати онзи безпилотен летателен апарат на «Иърбъс».“

За ло’фтианеца беше почти немислимо да не се подчини на категорична заповед. Д’жмерлиа унило подаде команда за издигане и изведе корабното ядро в орбита, далеч от повърхността на Дженизий. Той погледна надолу към света, който бързо намаляваше до мъничък диск светлина и се чудеше какво беше станало с четиримата, които беше оставил под себе си. Съпротивляваха ли се? Бяха ли заловени? Или вече бяха мъртви? Чувстваше се ужасно, загдето ги остави.

Д’жмерлиа пусна малкия безпилотен летателен апарат, без да прибави нещо към предварително изготвеното съобщение и се отпусна тежко пред пулта за управление. Сега какво? Ребка не му беше дал други инструкции. Беше му казал само какво да не прави: „Не се прави на герой.“ Но Д’жмерлиа трябваше да се върне и да се опита да спаси Атвар Х’сиал — само че това противоречеше на заповедта на Ребка.

Той седеше гнетен от мъка и нерешителност. И мечтаеше за доброто старо време, когато единственото, което трябваше да върши, беше да изпълнява нарежданията на Атвар Х’сиал. Защо Джулиан Грейвс и другите настояха да бъде свободен, когато единственият резултат от това беше, да се чувства нещастен?

Д’жмерлиа почти не забеляза кога корабното ядро е минало покрай изкуствената луна на Дженизий. Той само смътно долови слънцето на Дженизий, далеч встрани, и светенето наоколо на кръговите сингулярности, които заобикаляха системата. И не видя големия светлинен водовъртеж в пространството, чийто вихър се движеше право пред траекторията на неговия ускоряващ се кораб. Първото, което Д’жмерлиа научи за местещия се водовъртеж, беше едно неприятно усещане на срязване през цялото тяло.

Сингулярност. Нямаше време за мислене, нямаше време за действие. Тялото му беше извито, усукано по невъзможен начин, превърнато в пушек.

Изолирана основна сингулярност. Аморфно, физическо отклонение. Д’жмерлиа усети как се разтяга, разширява, разлага. Сега неговите проблеми бяха свършили. Той щеше да се подчини на командата на Ребка, защото сега решението беше взето от друг… защото завръщането на Дженизий вече беше невъзможно… защото той беше…

… защото той беше… мъртъв. С тази мисъл Д’жмерлиа престана да съществува.

Зардалу

Човек би помислил, че спиралният ръкав крие достатъчно опасности и ужаси, без хората да трябва да си изобретяват нови. Но човешката природа (и нечовешката) не се задоволява с природните страшилища, така че на всеки свят, на който отиде, човек чува местни истории за ужасии — за вампири в открития Космос; за чудовища, поглъщащи кораби, които засмукват всяко живо същество от съда и оставят през празното пространство да лети празна механическа черупка; за компютърни светове, където всяко органично същество, което се доближи до тях, бива унищожено; за малгените, зли усещащи планети, които толкова мразят мащабното развитие, че когато промените на повърхността станат достатъчно големи, малгенът модифицира своята среда и убива всички неканен гости; за кладенеца на време Крокеморт, в който може да падне кораб и да остане там в състояние на стазис до свършена на Вселената, когато ще изчезнат планети, звезди, галактики, и всичко ще се разпадне; за туистъри, сенчести сили, които живеят в странното некосмическо пространство, заето от кораби и хора, минали по преход Боуз, които извършват техните туистърни дисторсии по толкова неуловими начини, че човек никога не разбира, че минаващото през единия край на прехода „аз“ и излизащото през другия „аз“ са съвсем различни същества.

И накрая, съвсем самостоятелен клас са зардалу.

Аз казвам самостоятелен клас поради една основателна причина: за разлика от всички други, няма никакво съмнение, че зардалу са реалност.

Или по-скоро са били реалност. Справочните текстове ви казват, че последните зардалу са изчезнали преди около единайсет хиляди години, когато шепа, подвластни на тяхната империя раси от хиляда свята, въстанали срещу тях и ги изтребили.

Така се казва в справочниците. Но се носят слухове, че човек може да ги намери из спиралния ръкав, широко разпространени като алчността и устойчиви като греха, и това говори за противното. То казва: не всички зардалу са загинали. Някъде в някое затънтено място на ръкава все още могат да се намерят. И ако човек ги намери, той ще живее достатъчно дълго (но не много), за да съжалява за това.

Е, аз не съм човек, който може да устои на такова изкушение. Аз съм обикалял из целия ръкав в продължение на повече от столетие, ровил съм се във всички малки и затънтени светове. „Защо да не събера малкото налична информация от целия ръкав? — казах си аз. — После да я обобщя и да видя дали няма да получа карта с голямо Х на нея, казващо «Тук има зардалу».“

Направих точно това. Но бързам да ви спестя напрежението и ще ви кажа, че не намерих зардалу. Не казвам, че няма; казвам само, че не можах да попадна на тях. Но в процеса на търсене намерих много различни факти и слухове за това какви са били… или са.

И се изплаших. Забравете техния вид. Предполагаше се, че са огромни същества с пипала, но такива са и просотвианците, а по-благородна, по-добродушна форма на живот е трудно да си представи човек. Забравете тяхното легендарно размножаване. Хората ги надминават в своя стремеж за печелене на пари, намерения и от даденост на работата, макар да отстъпват по бързина на резултатите. И дори забравете факта, че са господствали над много светове. Сикропеанците владеят почти толкова светове, колкото са владели зардалу в своя разцвет и ги наричат федерация, не империя.

Не, човек трябва да види какво са направили зардалу.

А това не е лесно да се види. Ако някога сте търсили изкопаеми на безгръбначни, вие знаете, че те не могат да се намерят. Те се разпадат и изчезват. Единственото, което някога се намира, е обратното на изкопаемо, отпечатък в скалата, където живото същество е седяло в калта. Все едно гледаш негатив на снимка, без да имаш самата снимка.

Предполага се, че зардалу са безгръбначни и в търсене на стореното от тях, човек трябва да разглежда в друг смисъл отпечатъка, който са оставили — какво липсва на световете, където са господствали.

Дори това изисква индиректен подход. Ние не знаем къде е бил родният свят на зардалу, но е нормално да приемем, че са се разпространили навън през приблизително сферичен регион, защото това е начина, по който всеки друг вид се е разпространил. Затова е много правдоподобно да приемем, че краищата на Зардалската общност са били последните завладени места от региона, докато онези отвъд тях са били завладени по-рано. На стотици светове из Зардалската общност намираме доказателство за чудесни цивилизации — изкуства и науки на отдавна изчезнали интелигентни видове. И ако обърнете внимание на века, когато са изчезнали тези култури, вие ще откриете, че колкото планетата лежи по-близо до територията на зардалската общност, толкова по-отдавна е изчезнала нейната цивилизация.

Очевидното заключение не е просто тревожно — когато зардалу завладяват, те изискват покорените раси да изоставят собствената си култура и да приемат зардалската. Прецеденти за това има и в човешката, и в сикропеанската истории.

Повече плашат два други факта: първо, в повечето светове на зардалската общност съществуват относително маловажни интелигентни видове, но те са далеч по-малко истински интелигентни, отколкото човек би очаквал на база на статистиката за останалата част на спиралния ръкав. И второ, доказателството подсказва, че зардалу са били много напреднали в биологичните науки.

И ето какво направили — покорили другите светове. И като направили това, унищожили интелигентността на техните обитатели, върнали я до ниво, при което едно същество е интелигентно само колкото е нужно, за да бъде добър роб. Никаква способност за абстрактна мисъл, така че да не планират въстание или да създават неприятности на поробителите. И, разбира се, никакво изкуство или наука.

Голямото въстание на видовете с по-нисък интелект е спасило повече от техните собствени светове. Ако зардалу са продължили да се разпространяват, тяхната сфера на господство отдавна е щяла да погълне Земята. И сега може би щях да седя гол и безумен в монумента на опустошената стара Земя, без да съм достатъчно умен, за да се прибера на сухо при дъжд, дъвчещ сурова ряпа и очакващ да ми бъде дадена следващата заповед.

В този пункт на моите разсъждения достигнах до главното си заключение за зардалу: ако са изтребени, слава на Небесата за това! Целият спирален ръкав може да спи по-спокойно нощем.

Из „Хот Рокс, Уорм Бийр, Колд Комфорт: Пътуване самичък из галактиката“

Лични неразкрасени спомени на капитан Алонсо Уилбърфорс Слоун (пенсиониран)

Глава 11

Дариа намери своята логика за толкова убедителна, че не допусна, че другите могат да имат различна реакция. Но те имаха.

— Не, не и абсолютно не! — каза Джулиан Грейвс. — Той се беше появил в отговор на повикването на Дариа по радиоуредбата на кораба, но не беше посочил никаква причина за отсъствието си. Изглеждаше изтощен и разтревожен. — Дори онова, което казвате, да е вярно, то нищо не променя. Какво от това, че Анфракт и разположените вътре сингулярности може да са творения на Строителите? Ние не можем да си позволим да рискуваме „Иърбъс“ и допълнителни членове от екипа.

— Капитан Ребка и неговият екип са в по-голяма опасност, отколкото си даваме сметка.

— По-голяма опасност от каква? Когато те заминаха, никой от нас нямаше изобщо никаква идея за степента на опасност за корабното ядро. И всички се съгласихме, че докато не минат три дни, няма да предприемаме нищо.

Дариа започна да спори, твърдейки, че никога не се е съгласявала на такова нещо. Тя извика Далсимър да я подкрепи, но полифемът беше прекалил с облъчването — дълъг, ябълковозелен, кикотещ се на твърдия под тирбушон. Дариа се обърна към Е. К. Тали. Хуманоидът пусна на дисплея собствения си видеозапис на действителното събитие, станало на „Иърбъс“, и потвърди, че Дариа е кимнала заедно с всички други в знак на съгласие.

— Случаят е приключен — каза Грейвс.

Той мигаше, обхванал глава, сякаш го болеше толкова много, че не можеше да я разтрие.

Дариа седеше и се ядосваше. Джулиан Грейвс беше адски упорит. И толкова логичен, освен когато трябваше да разбере сложния ход на нейния анализ за Анфракт. Тогава той изобщо не беше логичен.

Не беше стигнала доникъде. Неочаквано пристигналият безпилотен летателен апарат за пренасяне на съобщения промени намерението на бившия съветник на Съюза. Грейвс внимателно го отвори, извади капсулата и го разгледа с компютъра на „Иърбъс“.

Резултатът беше разочароващ. Имаше непрекъснат запис, показващ траекторията на корабното ядро през некартографиран регион на кръгови сингулярности — пътуване, което беше извършено за по-малко от двайсет и четири часа. Но после нямаше нищо, една необяснима десетчасова празнина в записа без никаква информация за движението на кораба или действията на неговия екипаж.

— И така вие виждате професор Ланг — каза Джулиан Грейвс. — Ние все още нямаме никакво доказателство за възникнали проблеми.

— Няма доказателство за нищо — Дариа разгледа съобщението, докато стигна до празната част. — Това само по себе си е смущаващо.

— Ако се надявате да ме убедите, че самата липса на доказателство за проблем представлява свидетелство за проблем… — започна Грейвс.

— Кал — прекъсна го неясен грачещ глас. — Хм… Мръсна черна кал!

Когато беше извадена капсулата със съобщението, ненужната външна обвивка на безпилотния летателен апарат беше хвърлена на пода на командната зала. Тя се беше отърколила и спряла няколко крачки пред отвореното, гледащо око на чизъм полифема. Сега Далсимър беше протегнал най-горната си ръка и драскаше по нея с гъвкавия си, покрит с люспи пръст.

— Какво си мърмориш? — попита го Грейвс.

Дариа клекна до полифема и заразглежда отблизо обвивката на летателния апарат. Когато пристигна на „Иърбъс“, те се бяха заинтересували единствено от съобщенията, които носи. Самият апарат им се стори по-маловажен.

— Далсимър е прав — каза тя. — Аз също.

Тя вдигна цилиндъра и го занесе при Джулиан Грейвс. Той го погледна с безразличие.

— Е?

— Погледнете го внимателно. Пипнете го. Когато корабното ядро напусна „Иърбъс“ цялото му оборудване беше чисто и в добро работно състояние… Вижте видеозаписа на Тали, ако не ми вярвате. А сега погледнете антената и връзките на корпуса. Те са мръсни и са поправяни. Този кабел е сменен. Вижте тук. Това е кал. При полета му към нас той е бил вакуумно изсушен, но преди това летателният апарат е бил в мокра почва. Ханс и другите не само са намерили планета… Те са кацнали на нея.

— Преди да отлетят, те обещаха да не се приземяват — Грейвс поклати плешивата си издута глава, готов да укорява, после трепна. — Такова покритие може да се получи навсякъде, дори в открития Космос. Но защо кал?

— Защото не са имали избор и са кацнали. И щом безпилотният летателен апарат е бил така очукан и изкалян при приземяване, корабът сигурно е повреден.

— Много шум за нищо.

— Тогава, позволете ми, да ви кажа още нещо. Материалът от стерилно покритие в Космоса е съвсем различен от планетната кал. Обзалагам се, че ако изчегъртам малко кал от връзките на апарата и направя анализ, ще открия микроорганизми, които не съществуват в никоя от нашите бази данни. Ако направя това, ще го приемете ли като доказателство, че корабното ядро се е приземило… на непознат свят?

— Ако. И то голямо „ако“ — Джулиан Грейвс взе предпазливо летателния апарат от Дариа и го подаде на Е. К. Тали.

Дариа видя и разбра значението на аргумента с данните. Тя беше спечелила. И веднага се замисли над следващия проблем: как да направи така, че когато другите преминат през сингулярностите да търсят Ханс Ребка и неговата група, да ни позволи някаква причина да я остави на „Иърбъс“.

Успоредно с това, Дариа изпита задоволство от съвсем различна мисъл. През последната една година тя много се беше променила. Преди дванайсет месеца на заседания на факултета на института щеше да изгуби цял час да привежда все повече и повече доказателства в подкрепа на аргументите си и след това въпросът щеше да се дебатира безкрайно дълго, докато всички участващи в заседанието или достигнат до истерия, или обезумеят от скука.

Повече не обаче, поне що се отнася до Дариа. По някакъв начин, без дори да обсъждат такива неща, Ханс Ребка и Луис Ненда я бяха открехнали за голямата истина:

„След като спечелиш спора, замълчи. Излишните приказки само подтикват другите да продължат да спорят.“

Имаше и такъв извод:

„Ако си спестил време от спора, не го прахосвай. Започни да работиш върху следващия проблем.“

Докато излизаше от командната зала, за да се отправи към товарната площадка, където бяха подслонили „Индълджънс“, Дариа се възхищаваше на собствената си проницателност. Беше време за работа. Когато Е. К. Тали се върне с анализа на калта и Грейвс реши какво да прави, Дариа искаше да бъде втора след Далсимър в познаване на кораба на полифема.

Преди да беше достигнала до товарната площадка, обаче Джулиан Грейвс я повика. Вече беше решил. Той знаеше какво трябваше да се направи. Дариа ще лети в кръговите сингулярности. Е. К. Тали ще я съпровожда. Далсимър ще пилотира „Индълджънс“. Джулиан Грейвс ще остане на „Иърбъс“. Самичък.

Озадачаващо. Но тя отново си повтори: „След като спечелиш, замълчи.“

Дариа хвана Тали и Далсимър и ги поведе към „Индълджънс“ да изкарат кораба от товарната площадка на „Иърбъс“, преди Грейвс да размисли.

В своето нетърпение да тръгне, Дариа не приложи друго правило от правилата на Ханс Ребка за оцеляване:

„Ако спечелиш много лесно, по-добре се запитай дали не става нещо, за което не знаеш.“

Ханс Ребка веднага щеше да се сети — поради някаква своя непреодолима причина, Джулиан Грейвс имаше нужда да остане самичък. Но Ханс не беше там да наблюдава Грейвс или да предупреди Дариа за нещо друго. Той я беше наблюдавал през изминалата година и щеше да се съгласи, че в нея бяха настъпили големи промени. Беше станала твърде самоуверена. Сега тя знаеше достатъчно, за да бъде опасна за себе си и за всеки около нея.

Ребка щеше да й предложи различно заключение за нейната голяма истина:

„Не губи време да решаваш измислени проблеми.“

Интелектуално Дариа Ланг беше много развита, до ниво на гений. Но никой, независимо колко интелигентен е той, не може да направи правилни изводи от погрешни данни. Оттам започваха проблемите на Дариа. Според Ханс, когато й липсваха верни данни, тя не знаеше как да си ги набави.

Това всъщност беше нейният проблем. По-голяма част от живота си Дариа беше боравила с информация, набавяна от други хора за далечни събития, времена и места. Това бяха разпечатки от статии, таблици и графики. Успехът зависеше от възможността да се обработи голямото количество информация от всички източници и след това да се създаде метод за подреждане и намиране на логиката в нея. Успехът често идваше трудно. Пътят към успех беше дълъг може би десетилетия. Нямаше значение. Скоростта не беше важна. Постоянството беше далеч по-важно.

Ханс Ребка беше възпитаник на друга житейска школа. Данните бяха събития, ставащи обикновено в реално време и рядко написани, за да могат предварително да бъдат изчетени. Те можеха да бъдат всичко — от странни показания на един измервателен уред до неочаквана промяна на вятъра, от едно начумерено лице до усмивка. Успехът се измерваше с оцеляване. Пътят към успеха можеше да остане отворен само за част от секундата.

Когато Джулиан Грейвс за първи път беше съобщил кои ще слязат с корабното ядро да търсят Дженизий и кои ще останат на „Иърбъс“, Ребка беше забелязал противоречието — Грейвс нямаше да отиде, макар че точно той изпитваше най-силно желание да търси зардалу — Грейвс, който се беше оттеглил от Съвета, Грейвс, който беше организирал експедицията, Грейвс, който беше купил кораба. А после, когато Дженизий беше идентифицирана и зардалу, скрити само от покривалото от сингулярности, Джулиан Грейвс неочаквано бе отказал да ги преследва. „Аз трябва да остана тук.“

Сега Грейвс отново беше отказал да напусне „Иърбъс“. За нещастие Ханс Ребка го нямаше да предупреди Дариа Ланг, че този втори отказ трябва да се смята за далеч по-съмнителен.

Преминаването за първи път през кръговите сингулярности беше свързано с напрежение, с предпазливо изследване, с пресметнат риск. За „Индълджънс“, следващ по пътя на корабното ядро два дена по-късно, маршрутът беше определен. Информацията, изпратена с безпилотния летателен апарат, описваше точките на отклонение и аномалиите в пространство-времето с такива подробности, че Далсимър погледна списъка, подсмръкна и включи „Индълджънс“ на автопилот.

— Това е оскърбление за моя професионализъм — каза той на Е. К. Тали. Чизъм полифемът се беше излегнал на пилотската седалка — един несиметричен уред, поставен така, че спиралната му опашка да влиза в него и всичките му ръце да имат достъп до пулта за управление. Той отново беше студен, кожата му си беше възвърнала краставично зеления цвят, но с намаляване на топлината на тялото му, той ставаше все по-раздразнителен и високомерен.

— Това е обида за всички чизъми.

Тали кимна, но не го разбра.

— Защо е оскърбление и обида?

— Защото съм полифем! Аз имам нужда от предизвикателства, заплахи, проблеми, съответстващи на моите таланти. В тази пилотска работа няма нищо, никакво вземане на трудни решения, никакви критични моменти… Дори един дитрон може да я върши.

Тали кимна отново. Казаното от Далсимър изглежда означаваше, че работата не е свързана с големи рискове и чизъм полифемът я намира за неудовлетворителна. Това беше нелогично, но кой казва, че полифемите са логично мислещи същества? В базата данни на Тали нямаше информация за тях.

— Искаш да кажеш, че обичаш трудностите… опасностите?

— Най-добре е да повярвате! — Далсимър се облегна назад и се изпъна в цял ръст. — Ние полифемите… специално аз… сме най-храбрите, най-безстрашните същества в галактиката. Покажете ни опасност, и ние ще се справим с нея.

— Наистина… — на Тали му отне една микросекунда[31] да размисли върху това странно изявление. — Често ли си се сблъсквал с опасности?

— Аз? Опасности? — Далсимър извъртя стола си да погледне Тали. Хуманоидът не можеше да се нарече публика, но други нямаше. — Нека ти разкажа за времето, когато надхитрих банда търговци от Рамбълсайд на тяхната собствена игра и едва не бях убит — той вдигна двете си горни ръце, раздалечени няколко милиметра една от друга. — Имах малък спор с тях, разбирате, за една радиационна доставка, която по пътя направих да намалее… Нямаше нищо общо с мен, както им обясних. Те казаха да не се безпокоя, такива неща могат да се случат на всекиго, и че имали друга работа за мен. Трябваше да отида на Политоп, да натоваря пълен трюм с местен лед от вода и да го докарам на Рамбълсайд. „Лед от вода?“ — попитах аз. „Точно така“ — казаха те. „Има ли много лед от вода на Политоп?“ — попитах аз. „Сигурно колкото искаш — отговориха те. — Но ние искаме лед от вода от Политоп, не друг. И ако не го докараш навреме, ще има големи наказания.“

— Когато прочетох договора, трябваше да се досетя, че има нещо странно, защото наказанията за неизпълнение на доставката включваха ръцете ми и сканиращото ми око. Но бях доставял лед от вода хиляди пъти без никакъв проблем. И така, ние си разменихме благопожелания като цивилизовани същества и аз полетях с „Индълджънс“ към Политоп. Единственото нещо, което те не ми казаха беше, че Политоп е светът, който Тристан от открития Космос Мантикор е видял в съня си през един от последните си дни. На Политоп, разбирате, при превръщане в лед, водата намалява обема си, вместо да го увеличава, както е навсякъде другаде. А светът е студен, по-голяма част от времето е под температурата на замръзване. Така че океаните никога не се превръщат в лед, тъй като, когато водата отгоре изстине достатъчно и замръзне тя просто потъва на дъното и остава там. Положително на Политоп имаше много лед от вода, а доставката му сигурно щеше да бъде ценна, но той беше пет километра под повърхността на водата. Проверих земната кора. На Политоп голяма част от повърхността е суша, но на нея нямаше лед от вода. Трябваше да се намери машина, която може да слезе под водата и дълго да остане там. Но най-близкият свят, на който можех да наема достатъчно голяма такава машина, беше толкова далеч, че срокът от договора щеше да изтече много преди да успея да отида там и да се върна. Какво да правя, мистър Тали. Какво мислите, че направих, господин, Тали. Какво? Ами… — паузата на Тали беше неуловима за човек. — Ако аз изпадна в такова положение…

— Зная, че нямате идея, сър, затова ще ви кажа. Имаше един миньорски свят на по-малко от ден. Отлетях за там, наех земекопна машина, върнах се обратно и приземих „Индълджънс“ близо до океана. Започнах да копая наклонен тунел дълъг трийсет километра под океанското дъно. Беше ужасно, през цялото време се страхувах да не се срути върху мен. А после започнах да копая нагоре, докато достигнах до водния лед на морското дъно. Изкопах го от дъното, разбирате, после го поех през тунела до кораба. Излетях и се върнах на Рамбълсайд с доставката две минути преди крайния срок. Трябваше да видите разочарованите лица на онази банда търговци, когато пристигнах! Те вече точеха ножовете си — Далсимър се облегна удобно назад на седалката. — Сега кажете честно, сър, изживявали ли сте нещо, което да се сравнява с това?

Е. К. Тали прегледа изживяванията си и ги прецени с алгоритмите за сравняване.

— Не съвсем равностойно. Но може би сравнимо. Включващо зардалу.

— Зардалу! Вие сте срещали зардалу, така ли? О, да… — Далсимър направи физиономия, която в хиляда свята в спиралния ръкав показваше, че чизъм полифемът иска да изрази безкрайна подигравка и обида. За Е. К. Тали тя показваше, че Далсимър страда силно от стомашни газове.

— Зардалу. Добре, господин Тали — полифемът кимна снизходително. — Тъй като нямаме нищо по-добро, с което да се занимаваме, сър, предлагам да ми разкажете подробно за това. Започвайте.

Далсимър се облегна назад на стола си и се приготви да изглежда напълно скептичен и отегчен.

„Индълджънс“ беше преминал последната кръгова сингулярност. Бяха вътре и Дариа можеше да види планетата Дженизий на не повече от половин милион километра. Тя бързо сканира повърхността за радиофара на корабното ядро, чийто сигнал от това разстояние трябваше лесно да се детектира.

Нямаше и следа от него. Дариа не се разтревожи. Нямаше опасност радиофарът да е бил разрушен, независимо колко бързо корабното ядро е влязло в атмосферата или колко силно се е ударило в повърхността. Радиофарът беше изработен да издържа на хиляди градуса температура и удари от много стотици единици гравитация.

Сигурно корабното ядро е на другата страна на планетата и сигналът е екраниран от масата на Дженизий. Планетата беше учудващо близо. Дариа реши, че Далсимър се е справил забележително добре. Кой казваше, че полифемът е добър пилот само когато е радиационно горещ? Е, това определено не е вярно.

Тя тръгна от купола за наблюдение към командната зала на „Индълджънс“ с намерението да поздрави Далсимър. Той седеше на пилотския стол, но турбушонообразното му тяло беше толкова силно усукано, че беше дълго не повече от метър. Сканиращото му око беше прибрано, главното око фокусирано в безкрайността. Е. К. Тали седеше до него.

— Пристигнахме, Е. К. Тали. Планетата отвън е Дженизий — тя се наведе да погледне Далсимър. — Какво му е? Да не би отново да е получил доза твърда радиация?

— Нито фотон — Тали помръдна рамене, подражавайки човешки жест на недоумение. — Нямам представа какво му се е случило? Просто разговаряхме.

— Просто разговаряхте? — Дариа забеляза, че към задната страна на черепа на Тали е включен нервен кабел. — Сигурен ли сте?

— Разговаряхме… и гледахме някои видео кадри. Далсимър ми разказа за едно от многобройните си опасни преживявания. С мен такова нещо никога не се е случвало, но в замяна на това аз му разказах за нашата среща със зардалу на Серенити. Показах му някои кадри на дисплея на „Индълджънс“, макар че избрах да направя това от гледна точка на неангажирана трета страна вместо от моя собствена гледна точка.

— О, Господи! Луис Ненда ни предупреди… Далсимър лесно се възбужда. Пуснете ги отново, Е. К. Тали. Искам да видя какво сте му показали.

— Всъщност, много малко.

Триизмерният дисплей в центъра на командната зала оживя. Залата се изпълни с дузина извисяващи се зардалу, настъпващи към малка група хора, напразно опитващи се да ги задържат с оръжия за светлинно изгаряне, което за зардалу беше като обикновено ужилване. В центъра на групата, забележимо по-малко подвижен от другите, стоеше Е. К. Тали. Той скачаше тромаво от една страна на друга после се приближи до едно зардалу и се опита да го изгори. След това твърде бавно отскочи назад. Четири дебели като човешки бедра пипала-ръце го хванаха и го вдигнаха.

— Тали! Спри.

— Обясних на Далсимър — заоправдава се Е. К. Тали. — Казах му, че макар да съм чувствителен към състоянието на тялото си, аз не изпитвам болка, каквато изпитва един човек или полифем. Странно е, но имах впечатление, че когато му разказвах, че сме срещнали зардалу, той не ми повярва. Разбира се, неговото държане подсказваше скептицизъм. Мисля, че в този момент той се убеди.

Дисплеят продължаваше да работи. Обзети от ярост и кръвожадност, зардалу бяха започнали да дърпат Е. К. Тали. Отскубнаха двете му ръце, после краката, един по един. Накрая запокитиха торса в стената. Горната част на черепа на Тали отхвърча настрани и едно зардалско пипало го счупи.

— Тали, за Бога, ще го спрете ли! — Дариа посегна към ръката на хуманоида точно когато дисплеят трепна и изгасна.

— Точно тук го спрях — Тали се пресегна зад главата си и измъкна щекера на кабела. — И когато погледнах отново към Далсимър, той вече беше в това състояние. В безсъзнание ли е?

— Може би.

Дариа размаха ръка пред окото на полифем. То не помръдна.

— Вкаменил се е.

— Не разбирам. При опасност полифемите стават по-силни. На Далсимър това му доставя радост… Той лично ми го каза.

— Е, изглежда радостта му е била по-голяма, отколкото е могъл да понесе — Дариа се облегна назад и хвана: полифема за опашката. — Хайде, Е. К. Тали, помогнете ми. Ако ще влизаме в орбита около Дженизий и ще търсим капитан Ребка и хората му, той ще трябва да е във форма.

— Какво смятате да правите с него.

— Ще го занесем при реактора. Това е единственото нещо, което може бързо да го изведе от това състояние. Ще го облъчим малко с любимата му радиация — Дариа започна да повдига полифема, после спря. — Много странно. Далсимър беше ли програмирал подход към орбита, преди да го изплашите до смърт?

— Не програмира нищо. Минахме през сингулярностите на автопилот.

— Е, сега сме в стационарна орбита. Вижте — екранът на дисплея над пулта за управление пред Дариа показваше Дженизий много по-близо, отколкото когато бяха минали през най-вътрешната сферична сингулярност.

Тали поклати глава. Хуманоидът можеше да извърши собствени изчисления на траектория почти мигновено.

— Няма нито една стационарна орбита.

— Сигурен ли сте? Тази определено прилича на такава.

— Но не е — Тали пусна Далсимър и се изправи. — Моите уважения, професор Ланг, но предполагам, че има много по-важни въпроси, отколкото осигуряването на радиация на Далсимър. Или нещо друго — той кимна към изображението на Дженизий, което бързо нарастваше на екрана. — Ние не летим по стационарна орбита. Това е орбита на сблъсък. Ако не променим вектора на скоростта, „Индълджънс“ ще пресече повърхността на Дженизий. След седемнайсет минути.

Глава 12

Като повечето смъртни същества от спиралния ръкав при възможност да го сторят, и Д’жмерлиа беше прочел описанието на собствения си вид в „Универсален каталог на видовете“.

Подклас: Интелигентни. И подобно на повечето рационални същества, той беше намерил описанието на видовете изобщо за много озадачаващо.

Физическото описание на зрял мъжки ло’фтианец беше неоспоримо. Д’жмерлиа можеше да се види в огледалото и да се съгласи с него точка по точка: прилично на тръба тяло, осем съчленени крака, жълти фасетъчни очи без мигли. Чудесно. По това никакъв спор. Голям талант за езици. Няма съмнение. Онова, което намираше за озадачаващо, беше описанието на умствените процеси на мъжкия ло’фтианец: В присъствие на женска ло’фтианка мисловната способност на мъжкия ло’фтианец очевидно блокира. Смята се, че макар и в по-малка степен същият механизъм действа, когато мъжкият ло’фтианец е в среда на сикропеанци или други интелигентни същества.

Вярно ли е това? Д’жмерлиа не беше почувствал никакво доказателство за него — но ако беше вярно, нямаше ли да знае? Възможно ли е неговата собствена интелигентност да се променя според компанията му? Когато беше в присъствие на Атвар Х’сиал, какво можеше да е по-правилно и естествено от това, той да подчинява собствените си мисловни процеси и желания на нея? Тя беше негова господарка! И беше такава още от следларвения стадий.

Все пак онова, което той не можеше да отрече, беше промяната в собственото му ниво на активност, когато останеше сам, без да получава инструкции от никого. Той ставаше нервен и разтревожен, тялото му се движеше рязко, мислите му скачаха и препускаха в дузина безразборни посоки, умът му беше десет пъти по-активен, отколкото позволяваше собственият му комфорт. Като сега.

Той беше мъртъв. Трябваше да е мъртъв. Никой не може да лети право в центъра на неструктурирана сингулярност и да е жив. И все пак, той не можеше да е мъртъв. Умът му още работеше, проследяваше едновременно сто мисли. Къде беше той, защо беше, какво се беше случило с корабното ядро? Ще оцелеят ли другите? Ще научат ли някога какво се беше случило с него? Как може някой ум да преследва едновременно толкова много мисли? Може ли един мъртъв да прави това, да разсъждава дори и в чистилището?

Въпросът явно беше академичен. Сигурно беше в състояние на свободно падане, но определено не в чистилището. От една страна той дишаше, изпитваше болка. Беше разкъсан и сега чувстваше тялото си да се възстановява, да възвръща формата си атом по атом. Зрението му също се възстановяваше. Когато вихърът с цветове на дъгата около него затихна, Д’жмерлиа установи, че се носи по средата на празно оградено място. Беше заобиколен от милиони оранжеви блещукащи точки, пръснати произволно в пространството. Той погледна във всички посоки, но не можа да намери нищо, което да му послужи за мярка. Блестящите точки можеха да са на един метър, или километър или на светлинни години. Д’жмерлиа завъртя глава, опитвайки се да установи паралакс[32]. Нямаше. Всички светлини бяха на еднакво разстояние или може би бяха много отдалечени.

Следователно, щеше да виси там по средата на нищото, докато не умре от глад.

Д’жмерлиа прибра крайниците си близо до тялото, прибра очното пипало и бавно се завъртя в пространството. Тогава забеляза едва доловима промяна в заобикалящата го среда. Малка част от оранжевия блясък беше затъмнена от едва забележимо кръгче по-еднородна оранжева светлина. Стреснат, той наблюдаваше как закриващият диск постепенно нараства.

Дискът идваше към него. И не беше малък. Когато дойде по-близо, Д’жмерлиа разбра, че е многократно по-голям от него. А когато спря, затъмни една трета от обсипаното с оранжеви звезди поле. Повърхността му беше сребърна, полирана, матова, разсейваща дифузно падащата върху нея оранжева светлина.

Чу се въздишащо изсвирване като при леко излизане на пара. На повърхността на сферата се появиха трептения, малки вълнички като върху голямо кълбо от живак. Тя промени формата си, превърна се в изкривен елипсоид. Докато Д’жмерлиа го наблюдаваше, от върха му израсна сребърно клонче, бавно се разви в петлистно цвете, което се обърна към него. От предната страна на кълбото се подадоха отворени петстранни дискове, отдолу израсна дълга тънка опашка. За няколко минути безличната сфера се превърна в рогат и опашат дявол с прилична на цвете глава, която гледаше право към Д’жмерлиа.

За първи път, откакто корабното ядро беше отлетяло в сърцевината на сингулярността, Д’жмерлиа почувства облекчение. Той може би не знаеше къде беше или как беше дошъл тук, или какво ще му се случи. Но знаеше природата на току-що пристигналото същество и имаше доста добра представа какво да прави по-нататък.

Беше изправен пред една интелигентна конструкция на Строителите, подобна на чакащия на Глистър или посредника на Серенити. Може би щеше да мине известно време докато успее да комуникира с нея — другите две бяха бездействали три милиона година и бяха малко остарели, — но след малко време за адаптация и двете бяха започнали да разбират човешка реч. Просто им трябваха няколко езикови структури, за да включат. Когато съществото се появи най-напред, концентрацията и волята на Д’жмерлиа отслабнаха. Сега, като разбра, че има работа с интелигентна машина, собствената му интелигентност изглежда се издигна на още по-високо ниво.

— Името ми е Д’жмерлиа — каза той на стандартен човешки език. Можеше да използва ло’фтиански, и хименоптски или феромонен език, но с предишните конструкции на Строителите човешкият беше свършил работа.

Последва тихо съскане като от чайник, който завира.

Главата-цвете потрепери. Изглежда му трябваха още езикови структури.

— Дойдох на тази система с група мои колеги отдалеч, чак от спиралния ръкав — беше ли вярно това? Д’жмерлиа не беше сигурен каква е „тази система“, защото единственото, което знаеше, бе, че е захвърлен на десет милиона светлинни години или — в напълно различна Вселена. Само че въздухът около него беше съвсем годен за дишане, а тялото му беше непроменено. Съществото пред него изглежда още чакаше. — Корабът ми се натъкна на сингулярност. Не разбирам защо това не ме уби. Ето, жив и здрав съм. Къде съм? Кой си ти?

— Съммм-м-аз… аз съм-м… съм — изхриптя глас. — Къде съм аз? Кой съм аз?

Д’жмерлиа чакаше. Интелигентните конструкции на Строителите се нуждаеха от известно време да загреят. Трябваше да се намери и използва някаква отдавна приспана лингвистична способност.

— Д’жмерлиа? — произнесе най-после хриптящият глас.

— Това съм аз. Името ми е Д’жмерлиа и съм ло’фтианец, от планетата Лофти.

— Ло’фтианец. Това живо… интелигентно същество ли е? Вие интелигентна… органична форма на живот ли сте?

— Да.

— Тогава това е причината за вашето оцеляване. Сингулярността, която ви е открила и пленила, е част от системата и е моя грижа. Тя функционира автоматично, но не е проектирана да убива органични интелекти. Да ви плени, да, но не да ви убие. Ето, затова ви е пренесла тук, на Сухия свят.

Езикът съдържаше толкова много тънкости. Точно когато Д’жмерлиа беше убеден, че са установили ясни приятелски отношения, съществото излезе с нещо озадачаващо. „Да плени, но не да убие.“ Беше ли Кухия свят изкуствена луна на Дженизий?

— Колко голяма е системата, за която се грижиш? Включва ли тя планетата, от която току-що дойдох?

— Включва. Аз се грижа за Истинския дом. Ако не бяхте влезли в сингулярността, щяхте да бъдете върнати там, тъй както всички кораби, които носят органични интелекти и искат да напуснат този регион, биват върнати в Истинския дом. Това е част от моите отговорности. Вие питате кой съм аз? Аз съм Пазител.

— Пазител… на какво?

— На Истинския дом, на света, вътре в сингулярностите. Затвореният свят, който… един ден… ще стане истински дом на моите конструктори и създатели — домът на Строителите.

Д’жмерлиа се почувства замаян и не само поради физическото натоварване на прехода до Кухия свят. Според пазителя Дженизий трябваше да стане дом на Строителите. Но Серенити, големият артефакт на трийсет хиляди светлинни години отвъд галактическата равнина, беше също определен да стане дом на Строителите, ако можеше да се вярва на посредника. И дори малката планета Куейк от системата Мандъл се предполагаше също да бъде дом на Строителите… въпреки факта, че Дариа Ланг, която знаеше повече за Строителите от всеки, когото Д’жмерлиа някога беше срещал, настояваше, че те трябва да са се развили на гигантска газова планета като Гаргантюа и че живеят или там, или в открития Космос.

— Чувствам аномалия — продължи Пазителят и по тялото му пробягнаха трептения като по капка живак. — Вие казвате, че сте от планетата Лофти. Да не искате да кажете, че не сте от Истинския дом? Че идвате отнякъде другаде?

— Така е… Цялата ни група е от другаде. Казах, че ние идваме извън Анфракт, отдалеч, от друга част на спиралния ръкав.

— Разкажете ми повече. Долавям възможност за неправилно разбиране, макар аз да не приемам нищо без директно доказателство. Разкажете ми всичко, което се е случило.

Това беше директна заповед, но такава, която Д’жмерлиа не се чувстваше готов да изпълни. Откъде трябваше да започне? От собственото си рождение, от предаването му в подчинение на Атвар Х’сиал, от пътуването до Куейк? Каквото и да разкаже на Пазителя, щеше ли той наистина да го разбере? Подобно на всички интелигентни структури на Строителите, Пазителя сигурно е бил в състояние на безучастен зрител в продължение на милиони години.

Д’жмерлиа въздъхна и започна да говори. Той разказа за родната планета на всеки член от групата, за тяхната среща на двойката светове Опал и Куейк по време на летния прилив, за пътуването им към гигантската газова планета Гаргантюа и минаването през Окото на Гаргантюа и транспортната система на Серенити на Строителите, за техния успешен бой с оцелелите зардалу, които бяха освободени от полето на стазис от конструкцията на Строителите, посредника, за връщането на зардалу в спиралния ръкав и планетата Дженизий — Истинския дом, както беше известна тя на Пазителя.

Д’жмерлиа и някои от неговите другари бяха тръгнали да търсят оцелелите зардалу. И тогава техният кораб беше откъснат от небето и запратен въпреки тяхната воля върху повърхността на Истинския дом.

— Естествено — каза Пазителя, когато накрая Д’жмерлиа свърши. — Системата, която действа около Истинския дом, приема, че всеки кораб вътре в сферичните сингулярности иска да напусне, а това е забранено, докато органичните интелигентни същества не издържат тестовете. Не се предполага органични интелигентни същества да преминат през защитните сингулярности, да се опитат да ги изследват и след това да се надяват да напуснат.

— Но моите колеги сега са там. Те са в опасност и дори може би са мъртви!

— Ако казаното от вас е вярно и ако са удовлетворени някои други критерии, тогава аз ще приема възможността за неправилно разбиране. Искате ли това положение да бъде коригирано и на вашите колеги да бъде помогнато в опита им да напуснат Истинския дом?

— Искам — дори някой природно още по-раболепен от Д’жмерлиа би бил затруднен да даде сдържам отговор на нещо така очевидно, като това. — Искам, разбира се!

— В такъв случай можем веднага да започнем. Трябва да се извърши директна проверка. Готов ли сте?

— Аз! — Д’жмерлиа неочаквано осъзна собствената си незначителна и неуместна забележка. Той беше идиотът, чиято глупава некомпетентност беше позволила корабното ядро да бъде хванато от аморфната сингулярност, докато той бездействаше. Той беше глупакът, който беше пуснал повредения безпилотен летателен апарат да отиде на „Иърбъс“, без дори да спомене в съобщението за съдбата на капитан Ребка и другите. Той беше мъжки ло’фтианец, роб по природа, който беше най-щастлив, когато получава заповеди от други. Той беше глупав.

— Не мога да помогна. Аз съм нищо. Никой.

— Вие сте всичко, което може да помогне. Вие сте органичен интелект. Вие не сте нищо. Вие сте много нещо. Вие сте много хора. Вие имате много компоненти. Трябва да ги използвате.

— Не мога да го направя. Зная, че не мога.

Но Пазителят не го слушаше. По средата на дебелото сребърно тяло се беше оформил овален отвор и Д’жмерлиа беше привлечен в него по зелен лъч светлина. Той отвори отново уста да протестира и откри, че не може да говори. Не може да диша. Не може да мисли. Беше разчленен… Не, беше лишен от мозък, изпитваше безпределна мъка.

Влизането на корабното ядро в околностите на аморфната сингулярност беше болезнено, но беше физическа болка — извиване, усукване, разтегляне. Това беше много по-лошо, нещо, което никога преди не беше изживявал, нито чувал. Душата на Д’жмерлиа беше раздробена, мозъкът му — разделен на парчета, съзнанието — разпиляно из много отдалечени един от друг светове.

Той се опита да крещи. И когато най-после успя, чу нов звук — дузина същества, всичките като него, ревяха от мъка във Вселената.

Глава 13

Зардалу се размножава, и то бързо.

Първоначалната група, освободена от полето на стазис на Серенити, се състоеше от четиринайсет екземпляра. Сега Ханс Ребка, който се оттегляше в сградата след Атвар Х’сиал, Луис Ненда и Калик, видя много десетки на брега. Стотици други излизаха от морето. И това бяха само по-големите. Сигурно в местата за размножаване имаше скрити стотици хиляди малки.

Да избягат по дългата ивица, вдадена в морето земя, която водеше до корабното ядро?

Невъзможно. Тя беше блокирана от вече излезлите зардалу и всяка секунда излизаха нови.

Да избягат към морето?

Още по-безнадеждно. Зардалу винаги бяха описвани като земни цефалоподи и бяха бързи и рационални на суша, но беше ясно, че не бяха изгубили умението си да живеят в тяхната някогашна океанска среда. Те бяха земноводни цефалоподи.

„Добави този факт към описанието в «Универсалния каталог на видовете», ако си достатъчно щастлив, да живееш толкова дълго“, помисли си Ребка. Той хвана Луис Ненда отзад за ризата и прекрачи през прага. Слънцето навън беше залязло, а сградата, в която влизаха, не беше осветена. Десет крачки навътре и Ребка не можеше да вижда нищо. Той последва Луис Ненда слепешком, който вероятно се държеше за Атвар Х’сиал и Калик. Единствено сикропеанката можеше все още да вижда. Тя изпращаше напред звукови сигнали, използвани от нейната ехолокационна система, и в пълна тъмнина се чувстваше толкова уверена, колкото и на ярка слънчева светлина.

Но колко време щеше да мине, преди зардалу да внесат вътре светлини и да ги подгонят? Това беше сграда на зардалу и те знаеха всяко скришно място. Не е ли по-добре да изберат място за последния си бой?

— Ненда! — извика той тихо в тъмнината. — Къде отиваме? Знае ли Атвар Х’сиал къде ни води?

Той чу напред сумтене.

— Спрете за секунда — каза Ненда. После, след пауза за феромонен обмен, добави: — Ат казва, че тя всъщност не знае какво прави, но го предпочита, вместо да бъде разкъсана на парчета. Не вижда края на този тъп тунел, но е готова да се спуска по него докато продължава. Минахме пет нива на зали и стаи. Имаше знаци, че зардалу живеят само на първите три. Сега тя не вижда такива. Ат мисли, че може би слизаме под главните нива на зардалу. Ако тези проклети стъпала се разклонят, няколко пъти бихме могли да направим няколко лъжливи хода и да ги отклоним от нашия път. Такъв е планът на Ат. Тя казва, че знае, че това не е кой знае какво, но имате ли други идеи?

Ребка не отговори. Той имаше други идеи, но те вероятно нямаше да помогнат. Ако зардалу използваха само първите няколко подземни нива, тогава защо съществуваха по-ниските? Бяха ли те дело на зардалу? Това нямаше да е първата планета с преобладаващи едни надземни видове и други подземни, взаимодействащи си само на едно или две нива. Ако на Дженизий имаше подземни видове, достатъчно силни да спрат достъпа на зардалу, какво биха сторили с една невиждаща и беззащитна група натрапници?

Без да изпуска ризата на Луис Ненда, Ребка се опитваше да пресметне скоростта на слизане. Сигурно бяха минали през няколко нива в такава пълна тъмнина, че от напрягане очите го заболяха. Той изпитваше силно желание да може да огледа наоколо, но не желаеше да светне. Огромните очи на зардалу бяха много чувствителни, развити от еволюцията да улавят и най-слабия подводен лъч.

— Време е да хвърлим един поглед и да видим къде отиваме — прошепна Луис Ненда и спря. — Ат не чува, нито помирисва нещо да идва зад нас, затова тя мисли, че сме достатъчно дълбоко и можем да рискуваме и за малко да светнем. Нека да огледаме наоколо.

Пространството пред Ребка се изпълнени с бледа бяла светлина. Луис Ненда държеше между показалеца и палеца си тънък светещ диск и го въртеше, за да обходи лъчът всички посоки.

Стояха на спускаща се като спирална стълба безкрайно широка пътека без централна шахта и предпазни парапети, водеща към зала с висок таван. Ненда освети няколко секунди мълчаливо стълбата и далечните стени после изсвири.

— Извинявайте, професор Ланг, където и да сте. Бяхте права, трябваше да ви послушаме.

Ханс Ребка чу казаното от Ненда и се смути. Бяха най-малко на деветдесет метра под земята. Всякакво свидетелство за съществуване на зардалу на „Иърбъс“ беше изчезнало, средата беше напълно различна от тази в горните нива. Тя отново погледна към една голяма дъга, която се издигаше на четирийсет и пет градуса, стигаше близо до тавана, след това изящно се спускаше надолу до пода.

Почти. Почти до пода. Далечният й край свършваше няколко стъпки над пода. Това рязко прекъсване беше толкова илюзорно, че окото се опитваше да го продължи до повърхността. Но на края имаше празно пространство. Четирийсет сантиметра нищо. Ребка искаше да отиде там и да прокара ръка през междината, за да се увери, че е истинска. Натискът на колоната в този край сигурно беше огромен. Всичко друго в залата беше също толкова странно и непознато. Не беше ли?

На подсъзнателно ниво умът му продължаваше да работи, докато на съзнателно изглежда отказваше. Една област, в която органичният интелект все още превъзхождаше с много неорганичния, беше в разпознаване на проблеми по най-неуловими признаци. Е. К. Тали с неговия цикъл на паметта от осемнайсет автосекунди[33] можеше да извърши трилиони умножения на двайсетцифрови числа за време на едно мигане на човешкото око. Ако присъстваше в залата, той може би щеше да направи правилната асоциация за пет минути. Луис Ненда и Атвар Х’сиал, с опита си от седмици наблюдения — и оценка на бъдещата продажба — на много нова техника на Строителите на Глистър и Серенити, биха го извършили за няколко секунди. Калик, с предимството от нейното дълго изучаване на артефакти на Строителите, също беше почти толкова бърза. Единствено Ханс Ребка, най-незапознат с атрибутите на Строителите остана за половин минута объркан. Накрая умът му включи и той се почувства бесен заради глупостта и мудността си.

Гневът му беше обясним, но неоправдан. Доказателството за влиянието на Строителите беше индиректно, повече липса, отколкото наличие, повече стил, отколкото материя. Нямаше конструкции видимо създадени от Строителите. Беше по-скоро неуловимо отсъствие на чувство за горе и долу, проникнало всички живи и мислещи същества от живота им в гравитационни полета. Залата се простираше в далечината, нейният ефирен таван, неподпрян на колони, сводове и стени, отдавна трябваше да е паднал. На предметите на пода липсваше добре дефинирана горна и долна страна и те стояха необичайно, сякаш никога не са били проектирани за планетарна употреба. Сега, когато огледа по-внимателно обстановката Ребка видя твърде много непознати предмети, твърде много дванайсетстенни призми с неизвестна функция.

Светлината изгасна точно когато той достигна до едно заключение. Ребка чу тихо изречена от Луис Ненда ругатня.

— Знаех си! Беше твърде добро, за да продължи! Дръжте се.

— Какъв е проблемът? — Ребка се протегна и хвана отново ризата пред него.

— Имаме компания. Идват по този път — Ненда вече беше тръгнал. — Ат надзърна в тунела — тя може да вижда и зад ъглите — и откри глутница зардалу, тръгнали по следите ни. Може да не е обичайната им пътека за разходка, но няма да ни пуснат така лесно да се измъкнем. Дръжте се един за друг и не се пръскайте. Ат казва, че отстрани има истинска бездна. Бездънна.

Ребка погледна нагоре и назад. Спускащата се площадка не беше плътна, а като отворена плетеница. Изглеждаше крехка, но не поддаде нито милиметър под тяхната тежест. А далеч нагоре, през декоративната метална решетка на откритото стълбище той видя или си представи, че вижда слаби движещи се светлини.

Той се наведе по-близо до гърба на Ненда. Надолу, надолу, надолу в пълна тъмнина. След първите минути Ребка започна да брои собствените си стъпки. Стигна до три хиляди и реши, че неговото божие наказание ще бъде да се спуска вечно през задушлива и непрогледна тъмнина и тогава почувства една ръка върху своята. Беше Луис Ненда, протегнал ръка назад.

— Стойте там, където сте и чакайте. Ат казва да не мърдате, тя ще ви пренесе.

През какво? Ханс Ребка чу драскане на нокти. Той стоеше неподвижно. След половин минута слабата светлина на осветителния диск преряза тъмнината. Беше в ръката на Луис Ненда на десет метра от него и сочеше надолу. Ребка проследи с поглед лъча и трепна. Между тази светлина и собствените му крака нямаше нищо — само открито пространство, което се простираше в безкрая. Атвар Х’сиал се извисяваше до него. Преди да успее да помръдне, сикропеанката го хвана с предните си крайници, приведе се леко и със скок прелетя над бездната.

Тя остави Ребка едно или две стъпала от края. Той си пое дълбоко дъх. Луис Ненда му кимна спокойно и отново насочи лъча към бездната.

— Ат казва, че още не може да усети дъното, а аз не мога да го видя. Добре ли сте?

— Ще се оправя. Можете да изгасите тази светлина, след като преминах над бездната.

— Но тогава Калик не би могла да вижда какво прави — Ненда кимна към бездната, където хименоптата висеше надолу с главата, хванала се с един крак за спиралната стълба. — Тя има най-доброто зрение. Има ли нещо долу, Калик?

— Нищо — тя се завъртя, отиде на горната страна на стълбата и спокойно се прехвърли през десетметровата междина. — Ако има друг изход, той е най-малко триста метра надолу — Калик отиде до самия край и се провеси навън да погледне нагоре. — Но има добра новина. Светлините на зардалу вече не се приближават.

Добра новина. Ханс Ребка се премести няколко крачки от стръмната бездна и се опря на висок до кръста масивен зелен перваз. Добрата новина беше относително нещо. Може би вече не бяха на стотици метри под повърхността на един чужд свят без храна и вода. Те не можеха да се върнат по пътя, по който бяха дошли, без със сигурност да срещнат зардалу. Нямаха представа за размера или плана на подземната зала, в която се намираха. И дори ако можеха по някакъв начин да намерят път към повърхността — невероятно събитие, — шансът корабното ядро да е там и да ги откара от Дженизий, беше съвсем минимален. Д’жмерлиа или беше заминал, както му беше наредено, или беше хванат и убит от зардалу.

Калик и Ненда все още стояха на ръба на бездната. Ребка въздъхна и отиде при тях.

— Хайде. Време е сериозно да помислим. Какво ще правим по-нататък?

Ненда го отстрани с рязко махване на ръката и изключи осветителния диск.

— След минута — гласът му беше тих в тъмнината. — Калик вече не вижда никакви светлини там горе, нито пък аз. Но Ат настоява, че на пътеката има нещо… далеч горе и идва насам. Бързо!

— Зардалу?

— Не. Нещо по-малко. И само едно. Ако бяха зардалу, човек трябва да очаква цяла глутница.

— Може би точно това ни трябва… нещо, което познава плана на това място — Ребка се втренчи в светлината. Той беше безпомощен в тъмното, но си въобрази, че чува бързо тракане по твърдата повърхност на извиващия се тунел. — Мислите ли, че Атвар Х’сиал може да се притаи и да хване нещото, когато мине покрай нея?

Последва момент тишина за феромонен контакт. Шумът горе стана по-ясен. Ребка чу Луис Ненда да сумти от изненада, после да се смее. Дискът отново освети залата.

— Ат би могла да го направи — каза Ненда. Той се хилеше. — Но аз не мисля, че ще го стори. Познайте кой ще дойде на вечеря?[34]

Нямаше никаква вечеря — това беше част от проблема. Лъчът от диска в ръката на Ненда беше насочен право нагоре. Нещо надничаше над края на стълбището — очни пипала протегнати максимално напред, разтревожени лимоново жълти очи, отразяващи светлината.

Чу се доволното изсвирване на Калик, последвано от вик на облекчение в отговор. Приличното на тръба тяло на Д’жмерлиа прелетя над бездната и тупна при тях.

Ло’фтианците бяха един от непривилегированите видове в спиралния ръкав. Използването на техните зрели мъжки индивиди като преводачи и роби на сикропеанците рядко беше оспорвано. Те първи обявиха умственото и физическо превъзходство на сикропеанците.

Ханс Ребка не беше съгласен. Той вярваше, че оставени сами мъжките ло’фтианци са толкова умни, колкото всяка раса в ръкава и често го беше заявявал високо.

Но сега, въз основа на обяснението на Д’жмерлиа как беше дошъл толкова дълбоко вътре в Дженизий, той беше готов да го оспори. Дори не толкова нежното смушкване с лакът от Луис Ненда и директните заповеди от Атвар Х’сиал бяха без особено значение за Д’жмерлиа.

Той казва, че е поправил корабното ядро. Издигнал го на високо да провери дали херметизацията е добра. Решил да върне кораба близо до постройките, които Ханс Ребка и групата му изследвали. Видял ги да влизат в сградата. Слязъл по-ниско. Тогава видял и зардалу.

— Много добре — каза Луис Ненда. — И какво стана след това? Къде е сега корабното ядро? Това е единственият ни шанс да излезем оттук.

— И защо влезе в сградата? — добави Ребка. — След като си видял зардалу да ни последват, сигурно си знаел колко е опасно тук.

Лимоновожълтите очи се въртяха от един разпитващ към друг. Д’жмерлиа клатеше глава и нищо не казваше.

— Няма полза — рече Ненда. — Погледнете го. Не става за нищо. Предполагам, че зардалу могат да правят това и с други същества — той отиде възмутен до края на голямата кръгла дупка и се изплю в нея. — По дяволите, всички! Сега какво? Мога да ям и умряло куче.

— Не говорете за храна. Става по-лошо — Ребка отиде до Ненда, оставяйки Атвар Х’сиал да разпита по-късно Д’жмерлиа на феромонен език за подробностите, докато Калик стоеше объркан като свидетел и близък наблюдател. Сикропеанката можеше да чете чувства също така добре, както и думи, така че може би тя и хименоптата щяха да се оправят по-добре, отколкото хората.

— Ние имаме избор — продължи Ребка. — И то не само един! Можем да отидем нагоре и да бъдем разкъсани от зардалу. Или да останем тук и да умрем от глад. Или да продължим през тази голяма пещера и разберем дали има друг път нагоре и навън — той говореше тихо, почти шепнеше, допрял глава близо до главата на Луис Ненда.

— Трябва да има — хладният учтив глас дойде зад тях.

— Друг път за навън, имам предвид. Логиката показва, че трябва да има.

Ханс Ребка и Луис Ненда се обърнаха като един, подобно на фигуристи на лед.

— Хм? — изсумтя Ненда. — Какво, по дяволите… — той спря по средата на ругатнята.

Ребка не каза нищо, но той разбра идеално Ненда. „Хм?“ — и „какво, по дяволите…“ означаваше: „Хей! Ло’фтианци, не подслушвайте частните разговори на другите.“ Те се отдалечаваха от господарите си, когато те се готвеха да ги разпитват. А неочакваната пауза на Ненда означаваше, че той беше разтревожен за Д’жмерлиа. Онова, през което беше минал, за да се присъедини към тях очевидно е причинило достатъчно сериозно психично разстройство и то го е извадило от обичайното му състояние.

— Обърнете внимание на пътя, по който дойдохте тук — продължи Д’жмерлиа, сякаш Ненда не беше казал нищо. — През сграда, покрай морския бряг, и надолу по тясна шахта. А след това, обърнете внимание на размерите на тези подземни постройки — той размаха един преден крайник, обхващайки цялата огромна пещера. — Не е логично да се смята, че във всичко това се е влизало през такъв тесен вход или че тази зала представлява крайна цел. Вие попитахте, капитан Ребка, дали трябва да вървим нагоре, да останем тук, или да вървим през тази пещера. Логичният отговор на всички ваши въпроси е „не“. Не трябва да правим нито едно от тези неща. Ще слезем надолу. Трябва да слезем долу. В тази посока лежи нашето спасение, ако изобщо има такова.

Ребка беше готов за своето „Хм?“ и „какво, по дяволите…“ Беше съвсем очевидно, че гласът е на Д’жмерлиа, но яснотата и твърдостта на изказаното мнение бяха страна от характера на ло’фтианеца, които, поне Ханс, никога не беше забелязал. Това ли имаха предвид изследователите, когато казваха, че интелектът на един ло’фтианец се маскира и забулва от присъствието на други мислещи същества? През цялото време, когато беше самичък, така ли беше мислил Д’жмерлиа. Ако е така, не беше ли престъпление близо до него да се допускат хора? И ако това беше вярно, как можеше сега да мисли толкова ясно, когато около него имаше други?

Ребка остави настрана тези въпроси. Те нямаха практическо значение, не и по време, когато бяха изгубени, гладни, жадни и отчаяни. Изразените от Д’жмерлиа идеи бяха толкова разумни, че нямаше значение как или къде са породени.

— Ако имате светлина — продължи Д’жмерлиа — ще бъда повече от щастлив да ви водя.

Луис Ненда мълчаливо му подаде светещия диск. Д’жмерлиа скочи на спиралната стълба и тръгна надолу, без да чака другите. За част от секундата Калик също беше на стълбата, но вместо да следва Д’жмерлиа, стоеше и чакаше Атвар Х’сиал да пренесе първо Луис Ненда после Ханс Ребка през пропастта. Когато сикропеанката тръгна надолу по спиралата, Калик остана назад, за да заеме последното място в групата.

— Господарю Ненда… — шепотът беше достатъчно силен, да го долови човешко ухо. — Много съм загрижена.

— Смятате, че на Д’жмерлиа бурмите са се развинтили? Да, и аз така мисля. Но той е прав за едно нещо… трябва да слезем долу, вместо да вървим нагоре или встрани.

— Дали е с всичкия си или не е, не ме тревожи — Калик още повече забави ход, за да остави по-голямо разстояние между нея и Д’жмерлиа. — Господарю Ненда, моят вид сме обслужвали зардалу безброй поколения преди Голямото въстание. Макар в моята расова памет да няма специфични данни, дълбоко вътре в мен съществува заложено инстинктивно познание за поведението на зардалу. Вие изживяхте един елемент от това поведение, когато бяхме на Серенити: зардалу обичат да вземат заложници. Те ги използват като разменни монети или ги убиват за назидание на другите.

Също останал назад, Ребка, слушаше хименоптата.

— Не се безпокой, Калик. Дори зардалу да ни хванат, Джулиан Грейвс и другите няма да бъдат размени за нас. Поради една съществена причина: аз няма да позволя.

— Това не е моя грижа — Калик прозвуча така, сякаш идеята, че някой може да я смята заслужаваща размяна, беше смешна. — Поведението на Д’жмерлиа е толкова странно. Аз се чудя дали вече не е бил хващан от зардалу. И ако е, след като е обработен, той просто не предава техни нареждания.

Глава 14

Според лекарите на Съюза Джулиан Грейвс не можеше да съществува. Той беше щастлива статистическа случайност, една на милиард случайни вариации на добре разработена медицинска процедура. С други думи, нищо не можеше да се направи, за да му се помогне.

Всичко беше започнало като прост проблем на паметта. Всеки съветник трябваше да знае историята, биологията и психологията на всички интелигентни и потенциално интелигентни видове в спиралния ръкав. Но този обем данни надвишаваше капацитета на всяка човешка памет. Затова, когато беше избран в Съвета, на Джулиъс Грейвс, както бе наричан тогава, му беше предоставено да избира — да приеме имплантиране на неорганична памет с висока плътност, доста обемиста и тежка за главата му, която изискваше вратът му да има непрекъсната опора, или да се съгласи лекарите да развият в него един вътрешен мнемоничен двойник, една втора част на мозъчните полукълба израснала от собствената му мозъчна тъкан само за приемане, съхранение и извикване на информация. Те щяха да разположат тази памет вътре в мозъчната кора с минимално черепно разширение. Много членове на Съвета предпочитаха първата възможност, специално онези, с екзоскелетите. Джулиъс Грейвс избра втората.

Процедурата беше стандартна и не бе необичайна, макар Джулиъс Грейвс да беше предупреден, че началното взаимодействие с неговия вътрешен мнемоничен двойник чрез едно нечувствително тяло ще бъде свързано с трудности. Той трябва да избягва физически стимуланти и да изтърпи период, през който се развива интерфейсът. Джулиъс Грейвс лесно се съгласи на това.

Онова, което не очакваше — което човек не би и помислил, че изобщо може да се случи, — беше, че вътрешният мнемоничен двойник ще развие съзнание и усещане за обстановката около него и мястото му в нея.

Но стана точно това. След четиринайсет месеца, когато личността на Стивън Грейвс се разви и започна да подава на Джулиъс Грейвс свои собствени мисли под формата на спомени за събития, които никога не беше преживял, той почувства здравият му разсъдък да се люшка на прага на лудостта.

Това положение беше много опасно и несигурно, но интерфейсът най-после се успокои. Синтезът беше завършен. Двете личности се примириха, докато накрая никоя нито знаеше, нито се интересуваше къде е възникнала дадена мисъл. Джулиъс Грейвс и Стивън Грейвс се бяха слели, бяха станали една личност — Джулиан Грейвс.

Сега дори беше трудно да си спомни онези стари проблеми. Отдавна не беше имал сблъсък или объркване, което да подсказва, че в плешивия издут череп някога са пребивавали двама различни хора.

… Докато „Иърбъс“ не влезе в изкривената геометрия на Торвил Анфракт и не полетя по орбита около блещукащите сингулярности, които охраняваха изгубения свят Дженизий. Тогава старият проблем отново се появи и разтърси ума на Джулиан Грейвс.

В него гъмжаха конфликтни мисли. На всяка идея се противопоставяше друга.

„Направи Ханс Ребка ръководител на групата, защото той е първокласен пилот и може да влезе в сингулярностите, и има репутация на специалист по решаване на проблеми. Не! Направи ръководител на групата Луис Ненда, защото със своята приставка той може да комуникира с хора, сикропеанци и хименопти, докато Ребка може да говори с Атвар Х’сиал само с помощта на преводач на феромонна реч.“

„Изпрати корабното ядро през сингулярностите — то е най-подвижно и повратливо. Не! Изпрати «Индълджънс», който е по-малко подвижен, но много по-добре въоръжен.“

„Използвай Далсимър като пилот — той е много по-добър дори от Ханс Ребка. Не! Той трябва да остане на «Иърбъс», за да гарантира преминаване през обърканата геометрия на Анфракт. Не! Целият смисъл на експедицията е да се локализира Дженизий и да се потърсят живи зардалу. Не!

Ако експедицията не се завърне да докладва за своите открития няма смисъл от намирането на нищо.“

„Това не бяха последователни мисли. Ако бяха такива, те можеха да се понесат. Бяха едновременни мисли, крещящи за внимание, биещи се за господство.“

След няколко часа на вътрешен конфликт Джулиъс Стивън Джулиан Грейвс можа да се съгласи само с едно нещо — докато съществува това състояние, той е не просто безполезен, а определено опасен. Той можеше да вземе решение, а в следващия момент да го промени или да го отмени.

И все пак той беше организаторът и формалният ръководител на цялата експедиция. Не можеше да увеличава проблемите на другите, като ги товари с тревоги, които трябваше да са само негови.

Тогава нека другите изследват сингулярностите и търсят Дженизий и зардалу. Всичките негови вътрешни мисловни потоци бяха единодушни по един въпрос — че той може най-добре да помогне на групата, като стои далеч от нея. Ако остане на борда на „Иърбъс“ и не докосва пулта за управление, трудно можеше да причини някаква неприятност. И може би след няколко часа или дни целостта на неговата личност ще се възстанови и той ще може отново да бъде полезен.

Джулиан Грейвс наблюдаваше Дариа Ланг и заминаването на втората група с чувство на огромно облекчение.

Ала научи след няколко часа, че не е имал основание за задоволство. Без присъствието на други да го разсейват и да насочват мислите му върху конкретни въпроси раздвояването на неговата личност стана по-забележимо. Той не можеше да задържи никоя мисъл без друга, не, няколко други да вървят редом до нея. Беше по-лошо, отколкото през първите дни на регулиране на интерфейса, защото повече от две мисли се бореха едновременно за господство. Умът му се мяташе и променяше посоката си, скачаше от едно на друго като подплашена птичка, която не може да си намери място да почине. И когато мониторът прозвуча, за да съобщи, че някакъв обект търси среща с „Иърбъс“ всякакво безпокойство, че главният кораб може да бъде уязвим за атаките на зардалу, беше потиснато от разбирането, че повече няма да е самичък. Присъствието на друго същество — каквото и да е друго същество — щеше да му помогне да съсредоточи мислите си.

Контролната система на „Иърбъс“ показваше, че новопристигналият е акостирал в един от средно големите външни трюмове. Грейвс тръгна през вътрешността на кораба. В последния тесен коридор, който водеше към трюма пред него неочаквано се изправи една клекнала фигура.

Той ахна най-напред от изненада, а след това от облекчение.

— Д’жмерлиа! Другите с теб ли са? Срещна ли професор Ланг?

Двата въпроса възникнаха в ума му в една и съща част от секундата. Но когато ло’фтианецът поклати глава и каза „Сам съм“, раздвоеният ум на Грейвс успя да се изпита една и съща емоция — разочарование. От всички същества в екипа Д’жмерлиа показваше най-малка независимост на мисълта. Той като че ли отразяваше мисловните схеми на Грейвс, колкото и объркани и разкъсани да бяха.

— Не, не срещнах професор Ланг — продължи Д’жмерлиа. — Тя напусна ли „Иърбъс“?

— Тя, Далсимър и Е. К. Тали. Отидоха да ви търсят и научат защо е бил повреден безпилотният летателен апарат, както и защо имаше кал по него.

Грейвс сложи ръка на главата си. С него нещата ставаха още по-лоши. Гласът му не беше по-контролируем от мислите. Но Д’жмерлиа кимна и тръгна с Грейвс към командната зала.

— Трябва да сме се разминали по пътя през кръговите сингулярности. Мен ме изпратиха да ви кажа, че всичко върви добре. Капитан Ребка и другите се приземиха и потвърдиха, че планетата е прочутият изгубен свят на Дженизий. Той изглежда е спокойно и приятно място без признаци за опасност.

— Няма зардалу? — с огромно усилие, Грейвс застави раздвоения си мозък да формулира един въпрос. Мисловната енергия, необходима да реши алтернативите и да формира една мисъл беше достатъчна да пръсне черепа му или поне той така се чувстваше.

— Не сме сигурни. Когато напуснах, не бяха открити никакви следи от тях. Но капитан Ребка реши да се приземи чак когато едно подробно проучване от Космоса показа, че мястото е безопасно за приземяване.

Дори за обърканите мисловни процеси на раздвоения мозък на Джулиан Грейвс в това твърдение имаше нещо погрешно.

— Но безпилотният летателен апарат е бил повреден. Как е станало това? Кой го е изпратил? Това може да бъде извършено само от Космоса. Защо по него имаше кал? Защо си оставил другите на Дженизий без кораб и си се върнали сам? Как могат те да са в безопасност, когато на планетата може да има зардалу?

Грейвс се сгромоляса върху пулта за управление на „Иърбъс“ и се наруга. Д’жмерлиа имаше последователен ум и щеше да бъде безнадеждно объркан от потока едновременно изстреляни въпроси. Самият Грейвс беше объркан от тях. Откъде изникваха те?

— Ако не възразявате, ще отговоря на въпросите ви в малко по-различен ред от този, по който бяха зададени — Д’жмерлиа седна, без да чака разрешение. Той повдигна шест крака и започна да отмята отговорите на ноктите си. — Първо, напуснах Дженизий по изрично нареждане на капитан Ребка. Той ми заповяда да излетя и да напусна планетата. Самият безпилотен летателен апарат претърпя малка повреда и беше изкалян при нашето приземяване на Дженизий, както стана и с корабното ядро, но повредата не беше толкова голяма, че да се отрази на неговата работа. Колкото до безопасността или липсата на такава за капитан Ребка и останалите, вие знаете моите отношения с Атвар Х’сиал. Смятате ли, че бих я изоставил, ако мислех, че тя може да е в някаква опасност, освен ако не ми е заповядано?

Имаше нещо смущаващо в тези отговори на Д’жмерлиа. Грейвс го знаеше. Ло’фтианците не лъжат — това му беше добре известно, — но означаваше ли това, че винаги казват истината? Тези две мисли са логически еквивалентни, нали? Но да предположим, че им се заповяда да лъжат. Собственото му състояние не му позволяваше да мисли върху въпроса. Умът му се раздвояваше. Той вдигна ръце да потрие очите си. Дори те искаха да му дадат двойно зрение. Е, а защо не? Зрителният нерв е част от мозъка.

Той покри очите си с ръце и се помъчи да се концентрира.

— Но защо се върна? Защо не изпрати друг безпилотен летателен апарат? Ако има зардалу…

— Корабното ядро е невъоръжено, съветник. Дори да е все още на Дженизий, то не може да направи нищо, с което да защити групата от зардалу, които може да срещне. Зная това съвсем сигурно. Върнах се да ви помогна да преведете „Иърбъс“ през сингулярните пръстени. Нямаше начин да разберем, че сондата е достигнала до вас с информацията, която описва пътя за влизане. Трябва да се подготвим веднага да заминем и да изведем „Иърбъс“ на орбита около Дженизий.

Грейвс се колебаеше. Д’жмерлиа беше прав: корабното ядро беше беззащитно. Но да вкара „Иърбъс“ вътре в сингулярностите, сигурно не беше…

А защо не? Във всеки случай сега почти цялата група беше там. Джулиан Грейвс свали ръка от очите си, почти готов да застави ума си да вземе решение, и установи, че Д’жмерлиа очаква такова. Ло’фтианецът вече работеше на пулта за управление, въвеждаше сложна серия от навигационни команди.

Когато свърши с въвеждането, Д’жмерлиа подаде на главния компютър на „Иърбъс“ команда за изпълнение и се обърна към Джулиан Грейвс.

— Потегляме. След един ден или по-малко, зависи от състоянието на случайните елементи по нашия път, ще видим пред себе си Дженизий. Но това повдига нов въпрос, такъв, който съответства на моето собствено безпокойство. Да предположим, че когато достигнем Дженизий, групата на капитан Ребка или групата на професор Ланг наистина са открили, че планетата е дом на зардалу. Какво ще правим тогава? Няма ли да е логично да отведем нашата група на безопасно място и да използваме оръжията, за да изтребим зардалу?

Грейвс смяташе себе си за щастливец. Той не трябваше да мисли с неговите враждуващи помежду си мозъци върху последния въпрос, защото вече беше мислил върху него много отдавна — преди дни, седмици и месеци. Зардалу бяха кръвожадни и свирепи, бивши господари и мъчители на десетки други интелигентни раси. Това не можеше да се отрече. Но Джулиан Грейвс беше прекарал години като член на Междувидовия съвет. Едно от главните задължения на Съвета беше опазване на всички видове, които имаха някаква минимална и дори потенциална интелигентност. Идеята за геноцид, за унищожаване на всички оцелели членове на известни интелигентни видове правеше стомахът му да се обръща.

Погнуса и гняв му помогнаха да даде един отговор.

— Не съм сигурен какво ще правим, ако групата на Ханс Ребка или на Дариа Ланг намерят зардалу на Дженизий. Но мога да ти кажа, Д’жмерлиа, какво определено няма да направим: няма да извършим преднамерено масово унищожаване на никои видове, които не застрашават нашите видове — вашите, моите или нечий други — с унищожение. Не мога достатъчно добре да изясня това.

Той не знаеше как ще реагира Д’жмерлиа. Това вече не беше хрисимият, покорен Д’жмерлиа, какъвто го познаваше. Този беше решителен ло’фтианец, ориентиран към действие, с ясна мисъл. Грейвс почти очакваше спор и се съмняваше, че умът му е достатъчно ясен да спори.

Но Д’жмерлиа седеше облегнат назад на седалката и бледите му очи гледаха съсредоточено Грейвс.

— Вие казахте, че не можете съвсем добре да го изясните, съветнико — каза той. — Но го изяснихте достатъчно добре. Вие няма да преследвате, разрешите или простите изтребването на интелигентни същества. Чух ви да го казвате.

Сякаш оценяваше заключителното обобщение на някаква продължителна дискусия, Д’жмерлиа мълча няколко мига клатейки глава. След това стана от седалката и забърза към командната зала. Джулиан Грейвс остана загледан подир него да подреди обърканите си — странно разнообразни — впечатления от последните няколко минути и да се чуди, дали накрая не беше се разстроил толкова много, че си беше въобразил цялата среща.

Само че „Иърбъс“ вън от всякакво съмнение и въображение влизаше в региона на кръгови сингулярности, региона, който пазеше най-прочутия изгубен свят от всички изгубени светове — Дженизий, домът на зардалу.

Изгубени светове

Не е тайна, че един проклет глупак може да зададе толкова много въпроси, че и най-умното същество в ръкава да не може да отговори. И да, имам предвид долните жители. И да, говоря за изгубените светове. Те, изглежда, имат фикс идея за задаване на въпроси.

„Капитан Слоун — така започват те винаги максимално учтиви, — вие твърдите, че много сте пътували (виждате, че в това има известен скептицизъм). Кажете тогава къде се намира Дженизий, изгубеният свят на зардалу?“

„Не зная“, отвръщам аз.

„Е, а какво ще ни кажете за Петра, или за света на съкровищата на Джъстин, или за Скайфол, или за Примрозе, или за Паладин?“ Те знаят адски добре, че моят отговор сигурно ще е същият, защото всеки от тези светове — ако някога изобщо са били реални места — е изгубен, всички следи за тяхното местонахождение отдавна са изчезнали.

Разбира се, жителите на долната страна никога не помислят да излязат навън и сами да погледнат. Много по-добре им е да се ровят в калта и после да се чудят как да измъчват с въпроси хората, които са били и са видели всичко това или толкова от него, колкото може да се види.

Хора като мен.

Така че те казват: „Капитане — сега стават по-груби, — вие сте пълен и препълнен със слухове и говорите небивалици на всеки, който ви слуша. Но какво е станало с Мидас, където вали разтопено злато или Рейнбоу Риф, където зората е зелена, вечерта пламти ярко, а денят е виолетов? Хей? Какво е станало с тях! Или с Шамбъл и Гризъл, с Уое на Мериман? Някога те са били там, а сега не са. Къде са отишли? Не можете да кажете? Срамота!“

Не се ядосвам (макар че не ми е лесно). Запазвам спокойствие и им казвам: „Ах, вие забравихте вятъра.“

„Вятъра?“ Това винаги ги учудва.

„Точно така — казвам аз, — забравихте големия галактически търговски вятър. Вятърът, който духа през цялата галактика, подхваща световете, които някога са били близо един до друг и постепенно ги раздалечава.“

Те поглеждат надолу покрай носовете си към мен, ако имат носове, и казват: „Никога не сме чували за този ваш вятър.“

„Ах, добре — казвам аз, — може би има много неща, за които не сте чували. Някои хора не го наричат галактически търговски вятър. Наричат го диференциална галактическа ротация.“

По този въпрос, с когото и да разговарям, обикновено казва: „Виж ти?“ Или нещо точно толкова умно. И аз трябва да обясня.

Цялата галактика е като всяка спирална галактика, много голямо колело, от единия край до другия стотици хиляди светлинни години, което се върти в Космоса. Повечето от хората, с които говоря, знаят това. Но то не е като колело на долните, с твърди спици. Това е колело, където спиралните клони по-близо до галактическия център и всички звезди в тях се въртят по-бързо от тези по-далеч. Така, ако вземете една звезда — например Сол и друг добре известен обект, да речем мъглявината Рак от съзвездието Телец, — шест хиляди светлинни години по-далеч от галактическия край ще откриете, че Сол се движи около галактическия център с трийсет и пет километра в секунда по-бързо от Рак. Бавно, но сигурно те се отдалечават под влияние на галактическия търговски вятър. (И вятърът може да действа по два начина. Ако сте изостанали, защото сте по-далеч от центъра, единственото, което трябва да направите, е да отлетите по-близо до центъра и да чакате. Тогава ще започнете да наваксва изоставането, защото ще се движите по-бързо.)

„А какво ще стане с мъглявината Рак? — питат някои от моите приятели седящи долу, онези, които разбират за какво говоря. — Това е природен обект. Той не може да се направи да лети наоколо като кораб. Ще се върне ли някога в околностите на Сол?“

„Разбира се, че ще се върне — казвам аз. — Но ще трябва време. Рак ще дойде близо до Сол след два милиарда години.“

И тогава те облещват очи, ако приемем, че имат очи, и казват: „Два милиарда. Тогава наоколо няма да има никой нас.“

И аз им казвам: „Вярно, аз самият не съм сигурен, че ще бъда жив.“

Всъщност, през някои нощи не съм сигурен, че ще съм жив на сутринта.

Но онова, което мисля, е, че вие, долните — както обикновено — поставяте неправилно въпроса. Онова, което аз бих желал да зная за изгубените светове, са изгубените изследователи. Какво е станало с Агал Х’сейрин, осакатената сикропеанка, която летя през разрушения кръг на сингулярността Нийдл? Ние имаме едно съобщение от нея — знаем, че тя е оцеляла при прехода — но никога не се върна. Или къде е отишъл М’тумбе след последното планетно падане на Ландивер? Той също изпрати съобщение за „ярък сплетен нашийник“, който се канеше да изследва. Никой повече не го видя. И какво правите с последния сигнал от Чинадол Пасфарда, търкаляща черния заден край на Коул Сак с непрекъснато ускорение, на път, както тя казва, към безкрайността?

Това са вашите интересни случаи: хората, не тъпите изгубени светове. Искам да знам какво се е случило с тях, с моите колеги изследователи.

Ще летя, докато не разбера някой ден. Някой ден ще зная.

Из „Хот Рокс, Уорм Бийр, Колд Комфорт: Пътуване самичък из галактиката“

Лични неразкрасени спомени на капитан Алонсо Уилбърфорс Слоун (пенсиониран)

Бележка на коментатора: Малко след като извърши този преход, последния в неговата публикувана работа, капитан Слоун предприе пътуване до Салинас Гълф, по пътя на легендарния Линдо Мтумбе. Не се завърна. В неговото последно съобщение разказа за загадъчна змиевидна конструкция, ярка като от ядрен взрив на звезден фон, бавно приближаваща неговия кораб. Оттогава нищо не се е чуло за него.

Може би е ирония на съдбата, че сега самият капитан Слоун е най-известният търсен изследовател от всички изгубени изследователи.

Глава 15

„Индълджънс“, хванат от лъч стряскаща жълта светлина, който абсолютно контролираше неговото движение, се устреми към повърхността на планетата по самоубийствена траектория. Нищо от онова, което Дариа правеше с двигателя, нямаше ни най-малко значение.

Двамата й спътници бяха по-лоши от безполезни. Тали през няколко секунди докладваше високо за тяхното положение и изчислената скорост на удар, от което й се искаше да закрещи, докато Далсимър, „знаменитият пилот на спиралния ръкав“, който претендираше, че копнее за опасности, се беше свил в хленчеща зелена трепереща маса. „Ще умра — не преставаше да повтаря той. — Ще умра. Ох, не, не искам да умирам!“

— Седемдесет секунди до удара — съобщи весело Тали. — Скорост на движение два километра в секунда. Постоянна. Чуйте само как свисти вятърът покрай корпуса. Четири секунди до удара. Три секунди. Две секунди. Една секунда…

И тогава корабът спря. Моментално — просто миг преди да се удари в земята. Бяха на почти два метра над повърхността без някакво движение, забавяне, усещане на сила, без дори…

— Дръжте се здраво! — извика Дариа. — Свободно падане.

Никакво усещане дори за гравитация. За части от секундата разузнавателният кораб на Далсимър тупна на повърхността на Дженизий със сила, от която зъбите на Дариа изтракаха. Далсимър се изтъркаля на пода — крякащо кълбо от зелен каучук.

— Скорост на подход нула — съобщи Е. К. Тали. „Индълджънс“ се приземи. Хуманоидът седеше плътно прилепнал на седалката на втория пилот, свързан с неврокабел за главния изчислителен център на „Индълджънс“.

— Датчиците показват, че всички елементи на кораба са в нормално състояние. Двигателят работи, корпусът не е пробит.

Дариа беше започнала да разбира защо може би беше изгубена завинаги за академичния живот. Естествено, светът на идеите имаше свои собствени удоволствия и вълнения. Но, разбира се, нищо не можеше да се сравнява с чудното усещане, че си жив, след като си знаел без сянка от съмнение, че след секунда ще загинеш. Тя пое първия си дъх сякаш от векове и погледна към командните пултове. Живи, но сигурно на повърхността на чужд свят. Може би враждебен свят. И — голяма грешка, Ханс Ребка не би я допуснал — нито едно от оръжията им не беше готово за стрелба.

— Е. К., осигурете ни периметър за кръгова отбрана. И дисплеи за обстановката навън.

Екраните светнаха. Дариа получи първата си картина от Дженизий — тя не броеше кратките ужасяващи гледки от повърхността, когато корабът стремително се спускаше надолу.

Онова, което видя след седмици фантазии, беше антиклимакс[35]. Никакви чудовища, никакви конструкции, никаква екзотична среда. Изследователският кораб лежеше върху безличен сиво-зелен мъх, осеян с малки блестящи розови петънца. Отляво се намираше район с назъбени скали, наполовина скрити от палми и високи папрати. Върховете на растенията се люлееха и огъваха от силен вятър. На другата страна се простираше синя водна шир, искряща на обедното слънце, и вълни с бели гребени. Сега, когато можеше да види ефектите от вятъра, Дариа също го чу да удря по корпуса на „Индълджънс“.

Нямаше начин да каже къде бяха кацнали. Вероятността два кораба да пристигнат на свят със сто милиона квадратни километра суша на такова разстояние един от друг, та да се виждат, беше пренебрежимо малка. Но Дариа си напомни, че тя не беше се приземила — тя и „Индълджънс“ бяха приземени и може би същото се е случило с Ханс Ребка и корабното ядро.

— Въздухът може да се диша — каза Тали. — Не се налага да обличаме скафандри.

— Имате ли достатъчно информация да изчислите къде на планетата се е приземило корабното ядро?

Вместо да отговори Е. К. Тали посочи екрана на един дисплей, на който беше изобразена площ зад „Индълджънс“. Дълъг, плитък, кален коловоз в мъха, с ширината на корабно ядро. Но самото корабно ядро не се виждаше.

Дариа сканира с максимална разделителна способност целия хоризонт. Нямаше никаква следа от Ханс и неговата група. Никаква следа от зардалу, никаква следа изобщо от някакво живо същество по-голямо от мишка. Нищо, освен изровения мъх не подсказваше, че корабното ядро може да е някъде на пет хиляди километра от „Индълджънс“. И — трябваше да се сети по-рано, но по-добре късно, отколкото никога — безпилотният летателен апарат със съобщението е можел да се пусне само когато корабното ядро е било в орбита. Така че, макар корабът вероятно да се е приземил тук, по това време той сигурно не е някъде наблизо. Ребка и другите навярно вече бяха далеч. Какво трябваше да направи тя? Какво би направил при такова положение Ханс Ребка или Луис Ненда?

— Отворете люка, Е. К. — трябваше й време да помисли. — Ще изляза да огледам околността. Вие останете тук. Следете ме звуково и визуално, но не стреляйте по нищо, ако не ме чуете да извикам. И не ме викайте, освен ако не смятате, че има нещо опасно.

Дариа слезе на повърхността, краката й потънаха два-три сантиметра в плътен килим от мъх. Отблизо светлите петна се оказаха малки ароматни цветя, стърчащи над ниската растителна покривка на тънки като косъм бледорозови стебла. Всяко цветче сочеше право към обедното слънце. Дариа вървеше напред с чувство на вина, тъй като всяка нейна стъпка мачкаше крехката, ухаеща красота. Тя вървеше към брега, където свършваше мъхът, и духащият откъм водата вятър отвяваше към перления пясък дълги вълни с бели гребени. Тя застана извън обсега на разливащите се вълни и загледа движещата се вода. На няколко метра пред краката й брегът беше жив от дълги три сантиметра кафяви ракообразни животинки, бягащи уплашени нагоре-надолу и опитващи се да стоят наравно с променящата се водна линия. Ако този регион беше типичен, Дженизий беше чудесен свят за живеене с невероятно благоприятна среда за размножаване на най-страшните видове в спиралния ръкав.

— Професор Ланг? — гласът на Е. К. Тали в слушалката прекъсна мислите й. — Мога ли да говоря?

Дариа въздъхна. Прекъсванията идваха, преди да й бяха дошли някакви идеи.

— Какво искате, Е. К.?

— Искам да ви съобщя какво регистрират сензорите на изследователския кораб. Четири организми… много големи… ви приближават. Поради тяхното местонахождение обаче, не мога да ви предоставя изображение или идентификация.

За Дариа това нямаше значение. Сензорите на кораба или можеха да видят какво идва, или не можеха.

— Къде са, Е. К.? Защо не можете да получите образ?

— Във водата. На около четирийсет метра от брега, където стоите. Приближават се. Не можем да получим изображение, тъй като сензорите не са предназначени за подводно гледане. Аз наруших вашите инструкции и ви съобщавам за тях, защото макар оръжията на „Индълджънс“ да са активирани, вие ми забранихте да стрелям без ваша команда. Но реших, че ще искате да знаете…

— Боже мой! — Дариа стана на крака и се отдалечи от запращаната от вятъра към брега вода. С всеки прибой от пенещата се вода се показваше една огромна глава. Тя си спомни съвета на Ребка: „Не съдете за една планета от първите си впечатления.“

— Макар че току-що направеното от вас възклицание да не беше, строго казано, вик, ако искате да стрелям, аз определено мога да го сторя.

— Не стреляйте по нищо — Дариа забърза назад към „Индълджънс“. — Просто продължавайте да наблюдавате — добави тя, зави покрай корпуса на кораба и се насочи към люка, от който беше излязла. — Наблюдавайте, а аз ще се върна вътре в…

От сиво-зеления мъх нещо се надигна и се понесе към нея с дълъг, плъзгащ се скок. Дариа ахна от изненада, опита се да отскочи настрани и се препъна. Тя падна на мекия мъх, загледана в очи, които изглеждаха толкова широко отворени и изплашени, колкото й нейните.

— Тали! — чувстваше сърцето си да бие в гърлото. — За Бога, защо не ми казахте…

— Вие дадохте специални инструкции — хуманоидът беше самата оскърбена невинност. — „Не говорете“, наредихте вие, освен ако не мислите, че има нещо опасно. Е, това е просто Д’жмерлиа, който се движи тихо и мирно. Ние сме съгласни, че той не е опасен, нали?

— Имаше доказателства за присъствие на зардалу — каза Д’жмерлиа. — Но когато капитан Ребка и другите влязоха в сградите, те бяха съвсем празни.

Ло’фтианецът водеше, Е. К. Тали и Далсимър вървяха след него. Няколкото минути, които прекара сгушен до главния реактор на „Индълджънс“, дадоха на Д’жмерлиа увереност, че членовете на групата, които бяха кацнали по-рано, бяха живи и здрави и бяха направили чудеса. Чизъм полифемът беше с три нюанса по-светъл. Неговата ябълково зелена спирала беше навита като корабно въже и той подскачаше наперено на мускулестата си опашка.

Дариа вървеше последна и се чувстваше некомфортно от нещо, което не можеше да назове. Всичко беше чудесно. Тогава защо беше неспокойна? Сигурно беше онова допълнително чувство, което Ханс Ребка настояваше, че всеки човек има потенциал да развие. Беше някакъв слаб глас във вътрешното ухо, който я предупреждаваше, че нещо — не питай какво — не е наред. Ханс Ребка се кълнеше, че този глас никога не трябва да се пренебрегва. Дариа беше се постарала. Отбранителните системи на „Индълджънс“ бяха достатъчно интелигентни да разпознават разликата във външния вид на различните форми на живот. Тя беше дала команда корабът да позволи на всеки от тяхната група да влиза, но да остане затворен за всичко, което и най-малко наподобява на зардалу. Д’жмерлиа беше съобщил, че сградите са празни, но можеше ли някой да каже какво има на останалата площ?

Когато се приближиха до групата от пет сгради, Дариа разбра, че те всъщност са можели да се видят от мястото, където се беше приземил „Индълджънс“. Тяхната странна форма, наподобяваща стърчащи скалисти зъбери беше причина да ги пропуснат. Бяха построени от дребнозърнест пясъчен цимент със същия свят като брега и каменистия хребет. Човек трябваше да отиде близо до тях, за да види, че се издигат над нивото на пясъчния език и са сгради.

— Аз излязох в орбита с корабното ядро и изпратих съобщение по безпилотния летателен апарат, в което беше означен пътят през сингулярностите — продължи Д’жмерлиа. — Другите останаха тук.

— И сега са в сградите?

Бяха по средата на вдадената в морето ивица земя, Дариа все още не можеше да открие причината за своето безпокойство.

— Сигурно не съм ги видял да излязат.

Дариа реши, че това е ло’фтиански начин на отговаряне. Д’жмерлиа беше обикновено скромен до сервилност, но сега беше хладен, лаконичен и спокоен. Всички се чудеха кога е станало това.

Д’жмерлиа спря при първата от сградите. Той завъртя светложълтите си очи на техните къси рогца и посочи с един преден крайник към входа.

— Тук влязоха.

Сякаш думата беше сигнал и в тъмните недра на сградата се помръдна нещо синьо. Дариа мина покрай Далсимър и Е. К. Тали и протегна шия да види по-добре. Отзад се чу писък, нещо се удари силно в гърба й и се вкопчи в нея. Тя успя да се задържи на крака и се обърна. Беше чизъм полифемът.

— Далсимър! Ти си невероятен простак. Защо го направи?

Полифемът плачеше с глас и нареждаше, увивайки дългото си близо три метра тяло около нея и хващайки се с петте си малки ръце. Дариа се мъчеше да се освободи и се чудеше какво му става, когато неочаквано видя покрай Далсимър и Е. К. Тали следата, която водеше към брега.

Зардалу.

Зардалу с всякаква големина, много, и от всичките се стичаше морска вода. Те блокираха пътя назад по сушата и излизаха от всички страни от морето. И сега тя разбра какво е онова синьо трепкане в сградата пред нея.

Невъзможно да се бяга, невъзможно да се скрият. За първи път Дариа изпита съчувствие към Далсимър. Плаченето с глас и стенанието не беше лоша идея.

Хора, сикропеанци — може би дори зардалу — можеха да се залъгват с илюзията, че във Вселената има неща, по-интересни от информацията. Някои от тях сигурно дори да го вярваха. Но Е. К. Тали знаеше, че те грешат — знаеше го с абсолютната сигурност, която само един компютър може да има.

Нищо не беше по-прекрасно от информацията. Тя беше безкрайна по количество или почти безкрайна, ограничена само от общата ентропия[36] на Вселената; тя беше безкрайно разнообразна и различна; тя беше вечна; тя се намираше и можеше да се събира навсякъде и по всяко време. И може би най-добро от всичко, мислеше Е. К. Тали с най-голямо задоволство, което позволяваха неговите схеми беше, че човек никога не знае кога може да му послужи.

Ето един чудесен пример. Докато беше на Миранда, той беше научил от Калик езика, на който тя комуникира със зардалу. Това беше древна форма използвана от хименоптите, когато са били роби на зардалу. Повечето хора от спиралния ръкав биха възразили, че изучаването на един мъртъв език, използван само за говорене с изчезнала раса, е идиотско разхищение на памет.

Но без него Е. К. Тали никога не би могъл да обмени със своите поробители дори най-прости мисли.

Зардалу, за най-голяма изненада на Тали, не разкъсаха своите жертви още в първите няколко мига от срещата. Но те определено бяха дали възможност всички да разберат кой е господарят. Хванат от две чудовищни пипала, вдигнат от земята, обърнат с главата надолу, Тали беше чул едно „ууф“ от Д’жмерлиа и Дариа Ланг на едната страна и гъргорещо стенание от Далсимър на другата. Но това бяха звуци на изненада и дезориентация, не на болка. Тали беше внесен вътре от един метър широк торс от среднощно синьо, а носът му — притиснат в мека, миришеща на амоняк кожа. Все още надолу с главата той видя земята да минава покрай него с неимоверна скорост. Момент по-късно, преди да има време да си поеме дъх, зардалуто, което го държеше, го пъхна под водата.

Тали потисна телесния рефлекс да диша. Той държеше устата си затворена и размишляваше, с известно раздразнение, че след още няколко такива минути и ще трябва отново да бъде въплътен в друго тяло, макар сегашното му в много отношения да беше като ново. И то все повече и повече искаше да диша под водата, независимо колко силно се опитваше той да потисне това желание. Тали наруга проектантите на интерфейса компютър-тяло, които бяха запазили органичните рефлекси, когато той самият би могъл да ги контролира с лекота. „Не дишай, не дишай, не дишай.“ Тали разпращаше трескаво заповедта по цялото си тяло.

Рефлексът за дишане ставаше все по-силен. Устните му се раздвижиха — отделиха — засмукаха вода. „Не дишай!“

По средата на глътката той беше завъртян бързо на сто и осемдесет градуса и поставен на крака.

Тали се закашля, изплю възсолената вода от устата си, замига с очи и се огледа. Стоеше на края на голяма плитка, обърната надолу купа четирийсет или петдесет метра в диаметър с повдигната площ и сив кръгов парапет в центъра. Две пипала на зардалу се бяха увили около него. Друг чифт пипала държаха Далсимър, който кашляше и се давеше, и изглежда беше погълнал много повече вода от Тали. Стената на купола беше светлосиня. Тали реши, че е прозрачна, че са под водата и нейният цвят е като този на морето в залива отвън.

От Дариа Ланг и Д’жмерлиа нямаше и следа. Тали се надяваше, че са добре. Досега, доколкото можеше да каже, отношението към него нямаше за цел да го убие или осакати, но за това имаше достатъчно време.

Той можеше да се сети за различни неприятни начини, по които можеше да стане това.

Един от тях беше пред него. На пръв поглед пространството между Тали и повдигнатия център на стаята беше неравен под, събран на бабуни килим със светло кайсиев цвят. Но той се движеше. Вътрешността на залата беше море от мънички глави с остри човки, кълвящи всичко, което видеха. Миниатюрни пипала се извиваха и се впримчваха в пипалата на съседа си.

Бяха в подводна зала за развъждане на зардалу. Той хвърли бърз поглед и изброи повече от десет хиляди малки — от четиринайсет само преди два месеца. Зардалу удивително бързо се размножаваха.

Тали записваше всички подробности от сцената за евентуално бъдещо ползване от други, когато зардалу вдигнаха него и Далсимър и ги понесоха без усилие напред през морето от размахващи се оранжеви пипала. Малките зардалу не се помръднаха да направят път. Те стояха на местата си и кълвяха жестоко възрастното зардалу, докато то минаваше покрай тях. На свой ред малките бяха удряни небрежно и отмествани настрани от дебелите колкото крак пипала със сила, която ги запращаше на няколко метра.

Тали и Далсимър бяха пуснати пред грамадно зардалу, приклекнало на високия до кръста парапет на вътрешния кръг на купата. Това извънземно беше истински звяр, много по-голямо от онова, което ги беше донесло. Тали видя многоцветния колан около дебелия му кръст, украсен с червени кръгчета.

Изглеждаше му познат. Той погледна по-отблизо самото зардалу. И го позна. За повечето хора масивните нощно сини торсове, кръгли глави и жестоки човки може би правеха всички зардалу да изглеждат еднакви, но възможностите на Тали да запаметява и да си спомня бяха с нечовешка точност и прецизност.

И сега онова „прахосано“ усилие там, на Миранда, за изучаване на езика щеше най-после да се оправдае.

— Мога ли да говоря? — Тали използва схемата на тракания и свирения, които беше научил от Калик. — Може да ти прозвучи странно, но аз те познавам.

Зардалуто зад Тали веднага го натисна плътно към тинестия под и заплашително изръмжа, докато по-голямото пред него се извиваше и гърчеше като кълбо питони.

— Ти говориш! — зардалуто с кралски размери се наведе напред и от цепката за уста под зловещата човка прозвучаха свирения. — Говориш на древния език на пълното покорство. Но този език трябва да се говори от роби само когато им се заповяда. Наказанието за непозволена употреба от роби е смърт.

— Аз не съм роб. Аз решавам кога да говоря.

— Това е невъзможно. Робите трябва да говорят робски език, само покорните същества имат право да говорят на него. Наказанието за други същества, които говорят на робски език е смърт. Приемаш ли пълното подчинение? Ако не приемаш, малките са готови. Те имат голям апетит.

Съществуваше логическо противоречие по въпроса за свободните същества, които сами избират да използват робски език, но Тали се въздържа от изкушението да изрази недоволство. Зардалуто пред него се пресягаше надолу с мощно пипало. Легнал в тинята до него, Далсимър издаваше нечленоразделни звуци от страх. Чизъм полифемът не можеше да разбере нищо от казаното, но можеше да види вертикалния процеп на устата и над него изкривената зловеща човка, достатъчно голяма да разкъса човек или полифем на две, да се отваря и затваря.

— Нека просто се съгласим, че аз мога да говоря и отложим въпроса за робството — каза Тали. — Главното е, че аз те познавам.

— Това е невъзможно. Позволяваш си да лъжеш? Наказанието за лъжа е смърт.

Изглежда страшно — много неща в зардалския свят изискват смъртно наказание.

— Не е невъзможно — Тали вдигна глава и отново беше натиснат в калта от малкото зардалу зад него. — Ти участва в боя на Серенити, голямата конструкция на Строителите. Всъщност, ти беше онзи, който ме сграбчи и ме разкъса на парчета.

Това спря пресягащото се пипало на няколко педи от лявата ръка на Тали.

— Участвах в боя, да. И хванах един от твоя вид. Но го убих.

— Не, ти не го уби. Това съм аз. Ти изтръгна ръцете и, спомняш ли си, първо тази, после другата — Тали вдигна напълно здравите си ръце. — След това откъсна краката ми. А после ме запокити към стената на коридора. Горната част от черепа ми се отчупи и мозъкът ми изскочи. После празния ми череп беше смачкан — сега като си мисля, разбирам, че един от твоите другари го направи, не ти.

Пипалото се отдръпна. Когато Тали вдигна отново глава, нищо не го натисна обратно надолу.

Голямото зардалу се наведе по-близо до него.

— Ти си оцелял след такова пълно разчленяване?

— Разбира се — Тали се изправи и изви пръсти. — Виж? Всичко е като ново.

— Но болката… с твоя отказ да приемеш робски статус ти рискуваш отново да я изживееш. Ще се решиш ли втори път да изживееш такава болка?

— Е, това не ме засяга. Моят вид не чувства болка, знаеш. Но не мога да не призная, че има случаи, когато за моето тяло щеше да е по-добре, ако изпитвах болка. Хей! Вдигни ме.

Пипалата се пресегнаха напред и надолу. Тали беше вдигнат от един чифт, Далсимър от друг. Голямото зардалу се обърна и ги пусна до високия до кръста парапет. Те паднаха от два метра и половина височина и шляпнаха в миризливия куп, който потъна под теглото им.

— Ще чакате тук, докато се върнем — топчестата глава надзърна над края на парапета. Чифт огромни небесносини очи погледнаха надолу към двамата. — Няма да бъдете наранени, поне докато аз и моите събратя решим съдбата ви. Ако се опитате да избягате, наказанието е смърт.

Среднощно синята глава се оттегли. Тали се опита да стане и да достигне края на ямата, но беше невъзможно да пази равновесие. Бяха хвърлени върху маса от морски същества — риби, сепии, мърдащи морски краставици и анемонии. Водата беше само толкова, колкото всички да могат да живеят.

— Далсимър, когато си изправен в цял ръст, ти си много по-висок от мен. Можеш ли да се пресегнеш до парапета?

— Но зардалуто… — плашено Тали.

— Те излязоха. Отидоха да се съветват какво да правят с нас — Тали предаде накратко целия разговор. — Странно, нали, как отношението им изведнъж се промени? — заключи той.

— Сигурен ли сте, че са си отишли?

— Ако можем да стигнем до парапета, ще можеш сам да видиш.

— Почакайте един момент — Далсимър нави спиралата си надолу, приклекна между извиващите се риби. После изведнъж се изправи като освободена пружина, издигна се на пет метра във въздуха и се завъртя.

— Прав сте — каза той, когато падна долу. — Залата е празна.

— Тогава прескочи отвън и се пресегни да ми помогнеш. Трябва да потърсим път за излизане оттук.

— Но ние знаем пътя за излизане. Той е под водата. Сигурно ще се удавим или ще бъдем хванати отново.

— Трябва да има друг път за излизане.

— Откъде знаете?

— Логиката го подсказва. Въздухът тук е свеж, значи трябва да има обмен с външна атмосфера. Хайде, Далсимър, изскочи от тази яма.

Полифемът отново се беше изплашил.

— Не съм сигурен, че планът ви е разумен. Те няма да ни сторят нищо лошо, ако приемем статуса на роби. Но ни предупредиха, че ако се опитаме да избягаме, ще ни убият. Защо не сте съгласен да бъдем роби? След триста или четиристотин години, може би по-малко ще ни се отдаде възможност да избягаме. Междувременно…

— Може би си прав. Но аз ще направя всичко възможно да избягам оттук — Тали погледна надолу и зарови с крак една отвратителна синя ракообразна животинка с покрити с игли крака. — Бих вярвал повече на думата на зардалу, ако не ни бяха оставили в техния килер за храна…

— Килер за храна!

— … докато решат какво да правят с нас.

Но Далсимър вече беше прескочил над ямата и не можа да чуе края на изречението на Тали.

Дариа прекарваше по-добре — а може би по-лошо? — от другите. Тя беше сграбчена и държана, но отначало зардалуто, което я беше пленило, остана близо до пясъчните сгради. Дариа видя как другите трима бяха отведени под водата, вероятно към тяхната смърт. Когато след десет или повече минути дойде нейният ред, нещо й подсказа, че е по-добре да умре бързо. Но останалата част от нея не възприемаше тази идея. Когато зардалуто тръгна към морето, тя си пое дълбоко дъх. Последва шок от студената вода, после водовъртеж, предизвикан от бързото движение през нея. Тя се паникьоса, но преди дробовете й да могат да се оплачат от липса на кислород, зардалуто отново излезе на въздух.

Сух, чист въздух.

Дариа почувства върху мокрото си лице слаб полъх. Тя отметна косата от очите си и видя, че беше в голяма сводеста зала с един отворен цилиндър в средата, от който идваше въздушен поток. Зардалутата забързаха в тази посока. Дариа чу пухтящия ритъм на въздушни компресори и тогава беше понесена по виеща се пътека.

Слизаха все по-дълбоко и по-дълбоко. Слабата синя светлина на залата изчезна. Дариа не можеше да види нищо, но чу пред себе си тракане и свирене — извънземна реч. Почувства необяснимия ужас, който създава пълната тъмнина. Напрегна зрението си, докато не почувства очите й да сълзят в тъмнината. Нищо. Дариа започна да се бори срещу здравата прегръдка на пипалата.

— Не се противете — гласът, който дойде на няколко крачки от нея, и беше познат. — Безполезно е, а тази пътека е стръмна. Ако паднете няма да останете жива.

— Д’жмерлиа! Откъде дойде? Можеш ли да виждаш?

— Малко. Подобно на зардалу, моето зрение е по-чувствително от човешкото към слабата светлина. Но мога да говоря със зардалу, което ме крепи. Вървим надолу по дълга стълба. След половин минута вие също ще можете да виждате.

Половин минута! Дариа беше чакала седмици, които й се бяха сторили по-кратки от половин минута. Зардалутата продължаваха да се движат. Те се плъзгаха така гладко, че тя почти не чувстваше движението. Но Д’жмерлиа беше прав. Долу се провидя неясна светлина, която ставаше все по-силна. Дариа можеше да вижда няколко метра пред тях широкия гръб на друго зардалу винаги когато то пресичаше светлата ивица.

Тунелът направи един последен завой в обратна посока. Влязоха в стая във формата на хоризонтална сълза, разширяваща се от мястото, където бяха влезли. Подът беше от гладко стъкло с ивици, тъмните лъчи в него се отклоняваха от входа, след това отново се събираха в далечния край и се сливаха в хоризонтална система от кръгли отвори като ириси и зеници на четири огромни очи. Пред отворите имаше дълга висока маса. Там, наведени назад и проснали светлосини крайници, седяха четири гигантски зардалута. Когато се приближиха, Дариа усети миризма на амоняк и гранясало масло.

Дариа беше сложена на пода до Д’жмерлиа. Двете зардалу, които ги бяха донесли, се обърнаха и тръгнаха назад към входа. Те бяха забележимо по-малки от масивните фигури пред масата и не бяха украсени с колан около кръста.

Най-близкото до Дариа зардалу се наведе напред. Цепнатината-уста се отвори и тя чу серия от безсмислени тракания и свирения. Когато не отговори, едно пипало се изви над масата и се спря заплашително над главата й. Дариа се наведе. Тя видя смукала с размерите на чиния, обградени от мънички нокти.

— Заповядват ви да говорите с тях като другите — каза Д’жмерлиа. — Не е ясно какво означава това. Един момент. Ще им предложа да служа като говорител и на двама ни.

Приличното на тръба тяло изпълзя напред на осем широко разкрачени крака. Започна дълга размяна на тракания и цъкания и тихи свирения. След минута заплашителните пипала се отдръпнаха от главата на Дариа.

— Обясних им ясно, че вие не можете нито да им говорите, нито да ги разбирате — каза Д’жмерлиа. — Позволих си също да представя себе си като ваш роб. Затова те намериха за съвсем естествено, че аз говоря само, след като съм говорил с вас, служейки просто като средство за предаване думите ви.

— Какво казват те, Д’жмерлиа? Защо веднага не ни убиха?

— Един момент — последва друга дълга размяна на реплики, преди Д’жмерлиа да кимне и да се обърне отново към Дариа. — Разбирам техните думи, макар да не разбирам мотивите им. Те знаят, че ние сме членове на силни раси от спиралния ръкав и са впечатлени от факта, че нашата група можа да ги победи на Серенити. Изглежда ни предлагат съюз.

— Сделка! Със зардалу? Това е смешно.

— Нека поне да чуя какво предлагат — Д’жмерлиа отново премина на неразбираем за Дариа език. След няколко секунди най-голямото зардалу произнесе дълга реч, докато Д’жмерлиа само кимаше с глава. Най-после настъпи тишина и той се обърна отново към Дариа.

— Достатъчно ясно е. Дженизий е родният свят на зардалу и четиринайсетте оцелели, след като били изгонени от Серенити, се насочили насам и се намерили отново в спиралния ръкав. Тогава започнали да се размножават, за да станат силни, както и се страхувахме, че ще направят. Но сега, поради причини, които не могат да разберат, установили, че не могат да напуснат тази планета. Видели нашето корабно ядро да пристига и отново да отлита. Те знаят, че то не се е завърнало на повърхността, докато при всички техни опити да отлетят, те били връщани обратно. Затова са сигурни, че ние знаем тайната как да дойдем и да си отидем от Дженизий, когато пожелаем.

Те казват, че ако им помогнем да напуснат Дженизий и им осигурим свободен достъп до Космоса тук и отвъд Торвил Анфракт, в замяна ще ни предложат нещо, което никога по-рано не са предлагали никому: статус на техни младши партньори. Не равни на тях, но повече от техни роби. И ако им помогнем да възстановят господството си над всички светове в тази част на спиралния ръкав, ще получим голяма власт и богатство.

— А какво ще стане, ако откажем?

— Тогава няма да имаме никакъв шанс да оцелеем.

— Значи те искат да повярваме на зардалската им честна дума? Какво ще стане, ако след като научат как да напуснат Дженизий, се отметнат? — Дариа си спомни, че тя нямаше ни най-малка представа каква беше силата, откарала „Индълджънс“ на повърхността на планетата, нито как да я напусне.

— Като гаранция, че няма по-късно да се отметнат от своята част от сделката, те ще се съгласят известен брой зардалу да бъдат взети като заложници. Дори от техните малки.

Дариа си спомни поведението на хищното малко зардалу и потрепери.

— Д’жмерлиа, никога, при никакви обстоятелства не бих направила нещо да върна зардалу в спиралния ръкав. Твърде много столетия на кръвопролития и насилие сме преживели, за да допуснем това. Ние няма да им помогнем, дори това да означава, че всички ще загинем от ужасна смърт. Почакай минута!

Д’жмерлиа се обръщаше към четирите зардалу. Дариа се пресегна и го хвана.

— Не им казвай това, за Бога! Кажи, кажи… — какво? Какво можеше тя да предложи, какво щеше да ги възпре? — Кажи им, че тяхното предложение много ме е заинтригувало, но по-напред искам доказателство за почтените им намерения… Ако в зардалския език изобщо има думи за такова нещо. Кажи им, че искам Тали и Далсимър да бъдат доведени тук, живи и здрави. А също капитан Ребка и останалите от другата група, ако все още са живи.

Д’жмерлиа кимна и проведе друг разговор със зардалутата, този път много по-кратък. Най-голямото зардалу заразмахва бясно всичките си пипала, заблъска по плота на масата с такава сила, която би направила на пихтия всяко човешко тяло.

— Отказват ли? — попита Дариа.

— Не — Д’жмерлиа посочи към зардалу. — Това не е гняв, това е техен израз на безсилие. Те искат да докажат, че са решени да спазят дадената дума, но не могат да го направят. Тали и Далсимър не са проблем, те ще ги донесат тук. Но другата група по някакъв начин е избягала дълбоко във вътрешността на Дженизий… и никое зардалу няма престава за сегашното им местонахождение.

Глава 16

Два километра под повърхността Дженизий представляваше интригуващ свят на свързани една с друга пещери и коридори, високи до тавана колони, които имаха всякаква друга форма, но не и права, покрити със звезден прах подове, трепкащ като рояк светулки.

Но пет километра надолу Дженизий беше повече от интригуваща. Тя беше непонятна.

Вече не беше необходимо да се ходи или изкачва от едно място на друго или от едно ниво на друго. Широки ленти светлина се движеха хоризонтално и вертикално или през тръби и тунели с неизвестна крайна точка. Калик докосна с нокът един червен светлинен поток и съобщи, че има тяга и е устойчив на натиск. Тя се осмели да седне на един и преди да може да слезе, беше отнесена бързо и плавно на стотина метра. Калик се върна, цвъртяща от задоволство и веднага предприе друго пътуване. След третия й опит всички започнаха да използват светлинни ленти, вместо да ходят.

За вътрешността на Дженизий не важаха също обичайните закони за якост на материалите. Хартиени, прозрачни тъкани, тънки и фини като крила на пеперуда, издържаха теглото на Атвар Х’сиал, без да се огънат и милиметър, докато на други места незначителната маса на Д’жмерлиа забиваше тънките му крака дълбоко в десетсантиметрови плочи от плътен метал. В една зала подът беше покрит със седемстранни плочки с еднаква големина, с които беше изобразена апериодична, без някъде да се повтаря структура. В друга, от тавана до дълбоки басейни с неподвижна вода, се спускаха ципести завеси от шестостенни нишки. Те продължаваха под повърхността, но там структурата беше странно усукана и окото отказваше да я следва под водата.

— Поне е годна за пиене — каза Луис Ненда. Той се беше навел и загребваше с шепи вода от неподвижния басейн. След няколко секунди шумно гълтане, той се изправи. — Какъв цвят е според вас онова? — той посочи един обект като украсена с релеф завеса, която висеше на трийсетина метра от тях.

— Жълт — Ребка също беше се навел да пие.

— Добре. Сега го погледнете с периферното си зрение малко странично.

— Изглежда различен. Син.

— Точно това казвам и аз. Как ви харесва идеята нещо да променя цвета си винаги, когато го погледнете?

— Това е невъзможно! Когато човек гледа един предмет, той не му въздейства. Очите приемат фотони… не излъчват.

— Известно ми е. Но Калик винаги обяснява как според квантовата теория наблюдателят въздейства върху наблюдаваната система.

— Това е различно… това става на ниво атоми и електрони.

— Може би — Луис Ненда отвърна глава от завесата, после бързо я завъртя отново към нея. — Но аз все още я виждам синя, а след това жълта. Предполагам, че ако това е невъзможно, още никой не го е казал на завесата. Ако зная как работи тази джаджа, бих определил цената й за галерията „Айкат“ в Скордато — той се наведе отново над басейна и си напълни термоса. — Ще ми се да имахме и нещо за хапване с това.

След като отпадна проблемът с водата, грижа на хората все повече и повече ставаше храната. С Калик всичко беше наред — хименоптата можеше да намали метаболизмът си и да изкара пет месеца без храна или вода. Д’жмерлиа и Атвар Х’сиал можеха да изкарат месец или повече.

— Проблемът опира до мен и теб — каза Ненда на Ханс Ребка. — Трябва да престанем да гледаме глупаво наоколо и да намерим начин да излезем оттук. Вие сте шефът. Къде ще отидем след това? Бихме могли вечно да обикаляме наоколо.

През последните четири часа, откакто беше изчезнала всякаква следа от зардалу, тази мисъл се въртеше в ума на Ханс Ребка.

— Зная какво трябва да направим — отговори той, — но не зная как — той махна с ръка да обхване цялата зала. — Ако искаме да излезе оттук, ще ни трябва план на това място. А това означава, че трябва да разберем кой го е построил. Едно е сигурно, че не са зардалу. Не прилича на сградите на повърхността.

— Аз също не зная, кой го е построил и не зная как да определим настоящето местонахождение на този обект — Д’жмерлиа беше наблюдавал тихо и слушал разговора, светложълтите му очи бяха объркани и смутени. — И освен това, имаме работа с регион с планетарни размери… милиарди кубически километри. Аз обаче мога да предложа процедура, която да ни осигури среща със същества, контролиращи и поддържащи този регион.

Ханс Ребка и Луис Ненда го погледнаха изненадани. Никой от тях не можеше да свикне с новия самоуверен Д’жмерлиа.

— Според мен ти току-що каза, че не знаеш как да ги намерим — промърмори Ненда.

— Вярно. Аз наистина не зная къде да отида. И все пак има начини, чрез които контрольорите във вътрешността на Дженизий могат да бъдат убедени да дойдат при нас. Единственото, което трябва да направим в достатъчно голям мащаб, е това.

Ло’фтианецът отиде до мястото, където два въртящи се диска като гигантски гладки подобно стъкло зъбни колела бяха поставени до система от дълги тъмни призми. Той вдигна един от триъгълните цилиндри и го пъхна в тясната междина, където се срещаха двете колела. Стените на цялата зала потрепериха. Чу се далечен пронизителен звук от свръхздрави материали притиснати със сила, надвишаваща тяхната якост на натиск. Дисковете се разтърсиха и спряха.

— Разрушение — продължи Д’жмерлиа. — Разрушение в голям размер. Голяма част от това оборудване може да е самовъзстановяващо се, но при достатъчно големи повреди е необходим външен сервиз. Трябва да има сигнализационни системи и ремонтни механизми. Стойте настрана — той се премести, застана до потока течна светлина и бутна една поддържаща плоча пред него. Полетяха искри. Потокът изскърца и светлината се разплиска като разтопено злато. Дузина машини из залата започнаха да пушат и да светят яркочервено. — Много добре — Д’жмерлиа се обърна към другите. — Предлагам вие също да помагате… или най-малкото да не ми пречите.

Луис Ненда вече се беше присъединил и помагаше с хъс и компетентност, които говореха за богат опит в големи разрушения. Той намери един лост от закален метал, отиде до една стена и започна да чупи прозрачни тръби, пълни със светеща течност. На всички страни рукнаха потоци. Всичко, до което се докосваше течността, започваше да пуши и да се разпада. На противната страна Д’жмерлиа беше пъхнал още лостове в работещите машини. Калик и Атвар Х’сиал действаха заедно в центъра на подземието, събаряйки структурни подпори. Те бяха намерили една наклонена неподпряна рампа и я повдигнаха. Тя падна и задействайки ефекта на доминото, събори цяла редица греди.

Ханс Ребка стоеше настрани и следеше за неизвестни опасности. Той се възхищаваше на проявяваната от малката група енергия. Приборите във вътрешността на Дженизий сигурно бяха проектирани за нормално износване, но не и за умишлен саботаж. При тях бяха използвани прецизно балансирани големи сили. И когато този баланс беше нарушен…

— Пазете се отзад! — извика Ребка. В далечния край на залата, освободен от своя товар, един маховик се въртеше все по-бързо и по-бързо. Жуженето прерасна в свистене, премина в хиперзвук и завърши със страхотна експлозия. Всички бързо се наведоха да се предпазят от летящите парчета, после продължиха работа.

За десет минути залата се превърна в димяща руина. Единственото движение беше помръдването на останалите здрави зъбни колела и излизащата пара.

— Много добре — каза спокойно Д’жмерлиа. — Сега ще чакаме.

„И ще се надяваме, че собственикът на това място няма да побеснее от вандалщината“, помисли си Ханс Ребка, но той не каза нищо. Идеята на Д’жмерлиа беше налудничава, но нима някой имаше по-добра?

Следващият четвърт час нищо нито се виждаше, нито се чуваше, освен бавно падане на парчета от счупените машини. Първият знак, че стратегията на Д’жмерлиа може да доведе до желания резултат, дойде от неочаквана страна. Таванът на залата започна да се рони на малки сиви люспи. Неочаквано падането се засили. По средата, точно над мястото, където стоеше групата, таванът започна да се издува надолу. Те се разпръснаха на всички страни. Но вместо да паднат подпори и счупени греди, издуването нарасна. Таванът се раздели и в долната си част се превърна в кръгла сребърна сфера.

Когато формата на новото образование стана видима, Ханс Ребка почувства изненада, облекчение и разочарование. На Глистър и на Серенити беше срещал интелигентни конструкции на Строителите. Не беше очаквал да ги намери и във вътрешността на Дженизий, но сега подозираше, че от тази среща нямаше да има полза. Конструкциите вероятно не възнамеряваха да наранят хората, но в преследването на техните собствени планове често се стигаше до такъв резултат. Най-лошо от всичко беше, че те са били в стазис или са работили преди милиони години, когато Строителите са напуснали спиралния ръкав. Тяхното действие беше странно, остаряло, твърде извънземно или и трите. Комуникацията с тях беше неконтролируема и Ханс Ребка чувстваше, че повечето пъти беше безуспешна. Но колкото по-добре човек познава дявола…

— Изгубихме се и имаме нужда от помощ. Групата ни дойде тук отдалеч — щом конструкцията стана видима, Ребка започна да описва кои са и как се бяха озовали на Дженизий. Докато говореше, предметът пред тях започна познатата метаморфоза и от потреперваща живачна сфера се превърна в деформиран елипсоид. От горния край израсна сребърно клонче и се разви в обичайното петлистно цветче. Отпред на кълбото се появиха отворени петстранни дискове, отдолу израсна дълга тънка опашка. Главата на цветето гледаше право в Ребка.

Той продължи да описва събитията, макар да подозираше, че смисълът на думите му вече беше без значение. Преди да може да започне комуникацията, латентната преводаческа система на конструкцията трябваше да се задейства на основа на най-елементарен пример от човешката реч.

Ребка говори няколко минути, след това спря. Казаното от него трябваше да е повече от достатъчно. Последва обикновеното напрегнато чакане и най-после се чу тих съскащ звук, последван от вулканично оригване.

— Изкипя! — каза Луис Ненда. Ръцете и гърдите му, изпръскани с капчици корозионна течност, се покриха с малки мехурчета. Той не им обърна внимание. — Но бавно. Може би се нуждае от нещо интересно…

— Едно по едно анализира речта ни — прекъсна го Ребка. — С него може да се говори само след като той се настрои на човешка реч.

— … изгубени… и се нуждаете от помощ — гъргорещият глас прозвуча, сядаш идваше през тръба, пълна с вода. — … идвате… идвате от… отдалеч.

Треперенето на повърхността продължи на пристъпи, главата-цветче огледа пушещите отломки в залата.

— Изгубен, но сега тук. Тук с дяволски същества, които извършиха това… това голямо разрушение…

— Сега сме в беда — каза Ненда феромонно толкова тихо, че само Атвар Х’сиал можа да чуе думите му. — Време е да сменим темата — а после продължи силно към конструкцията: — Кой си ти и какво е твоето име?

Треперенето престана. Отворените листчета се обърнаха да видят Ненда.

— Име… име? Аз нямам име. Не се нуждая от име. Аз съм Надзирателя на света.

— На този свят? — попита Ненда.

— Единственият свят, който има значение. Този свят, светът на моите създатели.

— Строителите? — Ребка помисли, че гласът на конструкцията прозвуча гневно. Не, не гневно. Свадливо. Вниманието й трябваше да се отвлече от опустошената зала. — Твоите създатели са били Строителите?

— Моите създатели нямат име. Те ме направиха, както са направили и света. Моите задължения бяха да формирам този свят според техните нужди и след това да го запазя до завръщането им. След тяхното заминаване аз се справях чудесно — главата отново се обърна. — Но сега счупеното тук…

— … е малко — каза Ребка. Мисли позитивно! — То може да се поправи. Може би ние можем да ви помогнем да го поправите. Но преди да се захванем за работа, се нуждаем от храна.

— Органични материали.

— Специални органични материали. Храна.

— В този свят няма органични материали. Може би на повърхността…

— Чудесно. Можеш ли да го уредиш?

— Не зная. Последвайте ме.

Сребърното тяло се обърна и започна да се плъзга по пода на помещението.

— Какво мислите? — каза тихо Ненда на Ханс Ребка, докато бързаха да не изостават от конструкцията. — Бъдещ дом на Строителите тук? Глупости.

— Зная. Дариа Ланг казва, че Строителите живеят в открития Космос или на газови гиганти. Това място не е нито едното, нито другото. Но вярвам едно нещо — Надзирателя на света или както иска да се нарича той, е прекарал в робство милиони години да държи това място в готовност. Той следователно вярва, че Строителите ще се върнат… точно както Чакащия е сигурен, че Куейк и Глистър са местата, където Строителите отново ще се появят, а Посредника, че това ще е Серенити. Аз мисля, че всички те са откачили, както би станало с всеки на тяхно място и никой от тях не знае какво точно искат Строителите — той замълча. — Ох-хо! Очаква ли се да опитаме това?

Конструкцията беше достигнала до един от широките канали с течаща златиста светлина. Без да каже дума, Надзирателя на света пристъпи напред и седна в средата на потока. Чу се нисък, жужащ звук и конструкцията префуча със свистене и се изгуби от поглед по извития тунел.

— Побързайте! — извика Ребка. — Ще го изгубим.

Но той последен тръгна. Калик и Д’жмерлиа вече бяха скочили, следвани непосредствено от Атвар Х’сиал и Ненда.

Ханс Ребка се хвърли напред и падна върху мека златиста повърхност. За момент той си помисли, че ще се плъзне по нея и ще падне от другата страна, но после тялото му се спря и той беше издърпан напред.

Не беше движение без ускорение. Ребка почувства големи сили да го подемат все по-бързо и по-бързо, докато за един миг покрай него минаха всички зали. Километри прави коридори се появиха и профучаха, преди той да може да си помръдне пръста. После пътят се изви нагоре, центрофужните сили изцедиха кръвта от мозъка му и той се почувства замаян. Цялото му тяло беше разпънато от силна гравитация. Ако беше отхвърлен от движещата се лента или ако се спреше от някой твърд предмет…

Лентата изчезна. Ханс Ребка неочаквано се оказа в състояние на свободно падане в тъмнина. Той се стъписа и падна много метри, докато подвластно на скоростта поле като вана от топла меласа го хвана и забави.

Ребка се приземи леко на четири крака в зала, от която всичко, което бе видял досега на Дженизий, изглеждаше миниатюрно. Светещият покрив беше на километри високо, стените на час път. Блестящото сребристо грахово зърно по средата до центъра на тази пещера вероятно беше Надзирателя на света. Между Ребка и конструкцията на Строителите имаше разпръснати четири движещи се точки, не по-големи от мухи.

Той се изправи и забърза към тях, давайки си сметка, че откакто бяха влезли в Торвил Анфракт, нищо не беше протекло според плана. Джулиан Грейвс се беше променил от лидер и организатор в пасивен наблюдател. Корабното ядро беше принудено да се приземи, когато не беше планирано никакво приземяване. Д’жмерлиа, сякаш да балансира промяната на Джулиан Грейвс, от изпълнител неочаквано беше се превърнал в лидер.

На Анфракт дори природните сили бяха различни. В регион с отрязъци от пространство-време, грануларен континуум и макроскопични квантови ефекти кой беше в състояние да каже какво още може да се случи? Само дано групата там на „Иърбъс“ е достатъчно разумна да седи и да чака, вместо да се впусне през кръговите сингулярности в лошо планирана спасителна мисия.

Добре че Атвар Х’сиал и Луис Ненда бяха все още предсказуеми. Те оглеждаха тихо и хладнокръвно новата обстановка, докато Ребка се приближаваше към тях. От позите им личеше, че провеждат задълбочен феромонен разговор.

— Можем ли да се съгласим, преди да проведем друга среща с конструкцията? Освен ако вече не е много късно — Ребка посочи с глава мястото, където Д’жмерлиа и Калик вече се присъединяваха към Надзирателя на света. — Онези двамата са свикнали да бъдат ваши роби. Не можете ли да ги контролирате поне за малко, докато намерим изход оттук?

— Не искам! — изръмжа Ненда. Ако си придаваше израз на разочарование, правеше го като превъзходен актьор. — Тъкмо говорехме за това с Ат. Ние решихме, че цялата вина е ваша и на Грейвс. Вие имахте двама чудесни подчинени и напълнихте главите им с разни глупости за свобода, права, привилегии и неща от този род, с които никой от тях не искаше да има нищо общо, преди вие да им ги бяхте втълпили. И вижте какво стана! Съсипани са. Калик не е толкова зле, но Ат казва, че с Д’жмерлиа не може повече дори да говори. Той се разпорежда на това място така, сякаш е негово. Погледнете го! Искате ли да позная какво си говорят двамата?

Ло’фтианецът се беше навел до конструкцията на Строителите. Калик неочаквано се обърна и дотича да се присъедини към Ребка и другите двама.

— Господарю Ненда! — хименоптата спря пред карелианеца. — Мисля, че ще бъде добре, ако вие и Атвар Х’сиал дойдете бързо. Д’жмерлиа преговаря с Надзирателя на света. И разговорът не ми направи впечатление на напълно нормален.

— Виждате ли! — каза Луис Ненда. — Да вървим. Погледът му беше изпълнен с равни части решимост, обвинение и вълнение.

— Това наистина е много просто — каза Д’жмерлиа. Той бързо се движеше напред да посрещне другите, изпреварвайки Надзирателя на света. — Зардалу имат достъп до цялата повърхност на Дженизий, по суша и по вода, както са имали още от времето, когато най-напред са се развили като земни цефалоподи и след това като интелигентни същества. Но на тях им е отказан достъп до вътрешността. Знаете ли, че Надзирателя на света не е знаел за тяхното разпространение в спиралния ръкав и последващото им почти пълно изтребление, докато не му казах? Ние можем да бъдем върнати от Надзирателя на света на повърхността на място по наш избор. Но е ясно, че рискът да умрем или бъдем заробени от зардалу, е голям. Това обаче не е единствената ни възможност. Съществува терминал на транспортната система на Строителите. Тук, във вътрешността на планетата! Със светлинен поток можем да бъдем пренесени там за един час. За по-малко от един ден, казва Надзирателя на света, можем да бъдем на всяка избрана от нас точка на територията на Съюза, на Сикропеанската федерация или на Зардалската общност — той сниши малко гласа си, макар шансът някой, на повече от няколко крачки да може да го чуе, да беше минимален. — Препоръчвам ви да се възползваме от тази възможност сега, преди Надзирателя на света да е размислил. Открих в неговите мисловни процеси силно доказателство за ирационалност, да не кажа безумие. След нашата разрушителна работа в залата, той иска да се отърве от нас. Ние сигурно ще бъде изпратени някъде, независимо дали искаме да отидем или не… на повърхността или другаде чрез транспортната система на Строителите, но далеч оттук. Така че нека да летим безопасно, докато все още можем.

Изкушението обхвана Ханс Ребка, но само за част от секундата. Едно връщане сега означаваше да оставят Дариа и другите да чакат на „Иърбъс“, без да знаят какво им се е случило — може би подтиквайки ги към самоубийствен опит за спасяване. Той, най-малкото, не можеше да избяга.

— Няма да насилвам никого да се излага на повече опасности. Ако останалите от вас искат да напуснат това място с транспортната система на Строителите, вървете. Аз не мога. Връщам се на повърхността на Дженизий. Там ще търся някакъв шанс.

Другите не казаха нищо, но дори преди Ребка да заговори, между Луис Ненда и Атвар Х’сиал започна феромонен диалог.

— Бихме могли да се върнем у дома за по-малко от един ден и да се спасим от зардалу.

— Да. Това би било чудесно. Но помислете, Луис Ненда, как бихме се чувствали, ако решим да се върнем в спиралния ръкав. Ние няма да бъдем в по-добро положение, отколкото при пристигането ни на Миранда: без пари, без роби и без кораб. Докато ако останем тук и можем по някакъв начин да придобием част от тези неща… всяко едно от тях ще ни направи богати. Надзирателя на света може да не е с всичкия си, но той прави чудесни устройства.

— Хей, зная това, Ат. Не съм сляп — Луис Ненда забеляза, че Д’жмерлиа се беше преместил по-близо и внимателно слушаше разговора. Ло’фтианецът се оправяше по-бързо с феромонната комуникация, отколкото Ненда предаваше разговора на хората с приставката си. Д’жмерлиа можеше да хваща всеки нюанс. Това не можеше да се избегне и във всеки случай не беше важно. Предаността и подчинението на Д’жмерлиа на неговата сикропеанска господарка бяха пълни, така че нищо нямаше да бъде споделено с Ребка и другите. — Тук има някакъв страхотен материал — продължи Ненда. — Това прави плячката на Глистър да изглежда като берсиански боклук. Аз съм съгласен, че може да мине много време преди да се сдобием с нещо, но още не трябва да се отказваме. Това означава, че трябва да се държим за Ребка.

— Съгласна съм — феромоните от Атвар Х’сиал носеха нюанс на подозрение. — Ала аз отново улавям в думите ви скрита емоционална тенденция. На мен ми е необходимо доказателство, че вие оставате движен от най-дълбоки и най-почтени търговски мотиви, а не поради някакъв перверзен животински интерес от жената Дариа Ланг.

— Престани, Ат! — Луис Ненда се скара на сикропеанската си партньорка. — След всичко, през което преминахме двамата заедно, ти би трябвало вече да знаеш какво представлявам.

— Аз наистина зная, и то много добре. Това е причината за моята тревога.

— Махай се оттук — Ненда се обърна към Ханс Ребка. — Двамата с Ат разменихме мисли по въпроса. Смятаме, че ще бъде погрешно да се спасяваме с бягство и да оставим Джулиан Грейвс, Тали, Далсимър и… който и да било друг — той погледна Атвар Х’сиал — да се чуди къде, по дяволите, сме отишли. Затова решихме да останем с вас и да си опитаме късмета на повърхността на Анфракт.

— Чудесно. Необходима ми е всяка помощ, която мога да получа. В такъв случай, остават само Калик и Д’жмерлиа — Ребка погледна хименоптата и ло’фтианеца. — Вие двамата на какво мнение сте?

Те го гледаха, сякаш е луд.

— Естествено ние ще отидем с Атвар Х’сиал и господаря Ненда — каза Калик с тон на човек, който се обръща към малко и доста изостанало в умственото си развитие дете. — Имало ли е въобще някога съмнение в това?

— Тогава всички, ние — каза Д’жмерлиа — тръгваме напред… и нагоре. В дадения случай, в буквалния смисъл на думата. Аз ще попитам Надзирателя на света как и кога можем да се върнем на повърхността на Дженизий.

— И колкото се може по-близо до корабното ядро — даде Ребка.

— И колкото е възможно по-далеч от зардалу — добави Луис Ненда. — И не забравяй това, Д’жмерлиа. Ние с Ребка много огладняхме. Но искаме ние да ядем, а не да бъдем изядени.

Глава 17

Д’жмерлиа беше убеден, че е мъртъв. Отново.

Той искаше да е мъртъв. По-мъртъв от предишния път.

Тогава беше просто достатъчно глупав да се гмурне в средата на аморфна сингулярност, в която може би никое разбиращо същество, органично или неорганично, не би могло да оцелее.

Това предизвика физическо разчленяване: тялото на човек се разтяга по дължина и в същото време изпитва натиск от всички страни, докато се изтегли в нишка от субядрени частици и накрая във взрив от неутрони и радиационен лъч. Много преди това, естествено, човек е мъртъв и нищо не усеща. Това е неприятен край, разбира се, но добре изучен и добре разбран.

Онова, което ставаше сега, беше много по-лошо: умствено разчленяване. Мозъкът му беше измъкнат, фино разчленен парче по парче, докато в същото време той беше в съзнание и страдаше. И тогава, в този раздробен мозък, всякаква мисловна способност беше изчезнала от него, насочена към някакви непонятни, далечни задачи. Остана само безполезна обвивка, лишена от цел — нелогична и несигурна.

И сега тази бедна, разбита останка от неговия мозък беше подложен на разпит.

— Разкажи ми за човека, когото наричате Джулиан Грейвс… за хименоптата, известна като Калик… за сикропеанката Атвар Х’сиал — въпросите задаваше конструкцията на Строителите, Пазителя на света. Д’жмерлиа познаваше своя инквизитор, но това не му помогна. Умът му беше лишен от собствена свободна роля, трябваше да отговаря.

— Разкажи ми всичко — продължи разпитващият — за всички членове на твоята група. Аз мога да видя сегашните им действия, но преди да взема решение, трябва да зная миналото. Разказвай.

И Д’жмерлиа заразказва. Разказа всичко. Такъв, какъвто беше станал, той не можеше да се съпротивлява нито да лъже.

Но това не беше едностранен процес, защото, както той каза, във вакуума на несигурността, който беше сега неговият ум, постъпваха отражения от информацията от самия Пазител на света. Д’жмерлиа не можеше да анализира или разбере полученото. Можеше само да го запомни.

Колко сме ние? Това аз не мога да кажа, макар че мисля над въпроса от времето на първото ми самосъзнание. Мислих един милион години. А после, преди повече от три милиона години изпратих мои сонди да търсят — далеч, из целия спирален ръкав и отвъд него. Голямото търсене. Първо търсих да установя контакт, след това да науча за моите братя и сестри.

Не успях. Научих, че сигурно сме стотици и може би хиляди. Но различното местоположение правеше пълното проучване трудно и малцина от нас можеха лесно да бъдат намерени. Някои лежаха в недрата на звезди, защитени от силово поле. Други, заровени в планети, очакваха някакъв неизвестен сигнал, преди да се покажат. Неколцина са се преместили толкова далеч от спиралния ръкав и от самата галактика, че е изгубен всякакъв контакт. Мнозинството недостъпни живеят като мен в дислокации на самото пространство-време. Може би има други, на места на които дори не ми е дошло наум да търся.

Не зная защо не завърших Голямото търсене. Изоставих го. Не защото всички местоположения на конструкциите не можеха в края на краищата да бъдат намерени с мащабно търсене, а по-скоро защото самото търсене беше безсмислено. Разбрах, че самовъзложената ми задача никога няма да се увенчае с успех.

Мислех, че ще намеря подобни умове, общност от създания, обединени около единна задача, братя и сестри, отдадени на преследване на една и съща цел — обслужване на нашите създатели. Но онова, което намерих, беше по-лошо от липса на единна цел — беше умопомрачение.

Това са същества, които имат същия произход и вътрешна структура и дори външна форма като мен. Комуникацията между нас би трябвало да бъде лесна. Вместо това аз намерих, че е невъзможна. Някои имаха халюцинации, бяха така затворени в собствения си свят от заблуди, че не реагираха на нищо, независимо от стимулите. Много бяха болезнено съсредоточени, обхванати от погрешен възглед за тяхната собствена роля и ролите на другите конструкции.

Накрая, с нежелание бях принуден да направя едно ужасно заключение. Разбрах, че аз, и само аз от всички конструкции, съм останал нормален. Аз единствен разбирах истинската програма на моите създатели — съществата известни като Строителите. Аз единствен носех това бреме да съхраня и опазя истинския дом за тяхното връщане и евентуално ползване.

Или по-скоро аз и един съюзник ще изпълним това задължение. Защото по най-странна ирония на съдбата аз намерих конструкция, която разбира характера на нашите истински задължения — и тази конструкция е физически най-близка до мен, скрита в същата система от сингулярности. Това същество. Надзирателя на света, охранява и подготвя вътрешността на Истинския дом точно както аз пазя външността.

Когато Голямото търсене беше изоставено, разбрах, че Надзирателя на света и аз ще бъдем задължени сами да изпълним цялата програма. Няма да имаме помощ от никой от нашите събратя.

И така, преди два милиона години — ние започнахме.

Двустранният поток продължи, неподлежащ на контрол от Д’жмерлиа, докато умът му нямаше повече информация, която може да предложи, нито сила повече да приема. В края на този процес настъпиха няколко мига на спокойствие.

И тогава дойде времето на последната мъка и смущение.

Болката по време на разчленяването на мозъка на Д’жмерлиа беше му се струвала непоносима. Но когато започна ужасния процес на умствено обединяване и отново изгуби съзнание той разбра, че предишната болка не е била нищо.

Глава 18

В малка, охранявана стая, далеч под некартографираната повърхност на Дженизий, заобиколена от врагове, всеки един от който достатъчно бърз да я хване, ако понечи да избяга, и достатъчно силен да я разкъса с най-малкия си чифт пипала, Дариа Ланг седеше с кръстосани крака на мекия, хлъзгав под и правеше инвентаризация на наличните сили.

Номер 1: Един чизъм полифем, прекалено изплашен, за да може да върши друго, освен да лежи на земята, да стене и да обещава пълно подчинение на зардалу, ако му запазят живота. Студен като камък и зелен като краставица, Далсимър беше жалка картина. В това състояние и цвят той не би могъл да направи нещо, което изисква и най-малко смелост. И ставаше по-зле. Голямото му око беше затворено, спираловидно тяло се навиваше все по-плътно и по-плътно.

Заключение: Не чакай помощ от Далсимър.

Номер 2: Един хуманоид — Е. К. Тали. Абсолютно безстрашен, но и абсолютно логичен. Тъй като най-логичното нещо в тази ситуация беше да се предадат на зардалу, ползата от Тали беше съмнителна. Единствените неща, на които можеше да разчита в негово лице, бяха способността му да говори със зардалу и фактът, че поради някаква причина няколко от тях се отнасяха към него с определено уважение. Но докато не се стигне до разговори със зардалу, от Тали не можеше да се очаква никаква помощ.

Номер 3: Един ло’фтианец. Дариа познаваше Д’жмерлиа от дълго време, достатъчно дълго, за да може да предсказва неговите реакции — само че тук, на Дженизий, поведението му съвсем се беше променило. Изоставяйки своята скромна и сервилна роля, той стана хладен и настоятелен. Не можеше да се каже как би реагирал на някое ново искане. В момента беше станал инертен — крака и очи, прибрани плътно до приличното на тръба тяло. От Д’жмерлиа също не можеше да очаква помощ.

Имаше ли някой друг? Е, трябваше да добави и себе си.

Номер 4: Дариа Ланг. Бивш (колко отдавна и колко далеч!) професор-изследовател на Сентинел Гейт. Специалист по конструкции на Строителите. Без опит в лидерството, боевете и хитростите.

Нещо друго да добави за себе си?

Да. Трябваше да го признае. Беше изплашена. Не искаше да е тук. Искаше да бъде спасена, но вероятността Ханс Ребка или някой друг да се втурне с всички сили от запад, за да й върне свободата, беше много малка, за да може да се изчисли. Ако нещо трябваше да се направи, Дариа и нейните трима другари трябваше сами да го свършат.

И то бързо, защото не след много, зардалските главатари щяха да се върнат да чуят отговора на тяхното предложение.

Тя се изправи на крака и се разходи из стаята. Стените бяха гладки като стъкло, непроницаеми. Такъв беше и куполообразният таван. Единственият изход се пазеше от две зардалута — не най-големите и най-старшите, но повече от достатъчни да се справят с нея и цялата й група. Всяко от тях можеше да държи четирите пленника и да му останат достатъчно свободни пипала. Те бяха будни и с огромните си сини очи следяха всяко нейно движение.

Какво право имаха да я държат пленница и да се отнасят така с нея? Дариа почувства първите признаци на гняв. И го насърчи. Остави го да нарасне, подхрани го с чувството си за безсилие и съзнанието, че не знае къде се намира или колко й остава, преди да й бъде наложено робство или смърт. Ханс Ребка проповядваше: „Ядосай се. Гневът прогонва страха. Ако човек е достатъчно ядосан, той не може да се страхува. И когато всички правила на играта казват, че вече си загубил, направи нещо — каквото и да е, което може да промени правилата.“

Тя отиде до мястото, където Е. К. Тали седеше, подпрян на стената.

— Вие можете да говорите със зардалу, нали?

— Мога. Но може би не така добре както Д’жмерлиа.

— Предпочитам да разговарям чрез вас. Искам сега да дойдете с мен и да обясните нещо на онези две страшилища. Трябва да им кажем, че Далсимър умира.

— Умира ли? — Тали погледна плътно навитото на колело притихнало тяло на чизъм полифема. — Аз мислех, че просто се е изплашил.

— Така сте помислили, защото във вашите бази данни няма нищо за чизъм полифеми — не беше време да учи Е. К. Тали на измама и лъжа. — Погледнете цвета му, толкова тъмен и еднообразен. Ако в най-скоро време не получи твърда радиация, ще умре. А ако умре, това ще обърка всякакви делови отношения, които имаме със зардалу. Можете ли да им го обясните?

— Разбира се.

— И докато правите това, постарайте се да разберете къде сме, колко дълбоко под повърхността, откъде можем да излезем, такъв вид неща.

— Професор Ланг, ще направя както искате. Но не вярвам да ми дадат такива данни.

— Все пак го направете.

Хуманоидът отиде до двете пазещи ги зардалу. Дариа го последва. Тали им поговори две минути, сочейки към Далсимър, а след това към Дариа. После едно от зардалутата се изправи на пипалата си и бързо излезе от стаята.

Тали се обърна към Дариа.

— По-надолу във вътрешността има достатъчно мощни източници на радиация, които да могат да осигурят на Далсимър степен на облъчване, от каквато има нужда. Те не искат Далсимър да умре, тъй като той вече е обещал, че е съгласен да стане роб и помощник на зардалу. Но е необходимо одобрение от по-горе, преди да бъде облъчен.

По-дълбоко. За тях тази посока беше погрешна.

— Попита ли ги къде се намираме?

— Опитах се. Безуспешно. С тези зардалу трудно се говори, защото се страхуват.

— От нас? — Дариа почувства за момент надежда.

— Съвсем не. Те знаят, че ни превъзхождат по бързина и сила. Стражите тук се страхуват от гнева на старейшината. Ако допуснат грешка и не изпълнят правилно задълженията си, ще бъдат наказани…

— Няма нужда да ми казвате. Със смърт.

— Точно така — Тали гледаше озадачен Дариа. — Професор Ланг, мога ли да говоря? Защо искахте да попитам зардалу за начините за излизане оттук, когато такива въпроси сигурно ще събудят подозрения за вашите намерения?

Дариа въздъхна. Там, на Миранда, хуманоидът може да бъде смятан за голямо постижение на науката, но Миранда не беше свят, където царят боеве и кръвопролития.

— Е. К. Тали, ако не намерим начин да излезем оттук, пред нас има само две възможности: да направим сделка със зардалу, с която всички хора и всяка друга раса в спиралния ръкав ще бъдат обречени на гнет, или да не направим сделка и да бъдем разкъсани на парчета и да послужим за храна на малките зардалу. Сега ясно ли е?

— Разбира се. Обаче… — Тали изглежда беше готов да каже още нещо, но беше прекъснат от завръщането на зардалуто — пратеник. Другото отиде да вдигне Далсимър, събуди Д’жмерлиа с върха на едно пипало и посочи с жест на Дариа и Тали да излязат от помещението. Те се спуснаха по широка стълба и тръгнаха надолу по друга рампа, обградени през цялото време от зардалу. След няколко минути ходене през объркващи завои и минаване през други четири тъмни тунела те влязоха в дълго ниско помещение, пълно с оборудване.

Без да изпускат Далсимър, зардалу се обърнаха и затракаха и засвириха с Тали.

— То желае да знае дозата — каза хуманоидът. — Предполага, че искате Далсимър да влезе в това — той посочи масивен блок, близо до една стена.

Дариа отиде до него и го разгледа. Беше някакъв реактор, трябваше да е. Дебелината на екранировката подсказваше, че за хора или за повечето нормални организми неговата радиация би била смъртоносна. Но Далсимър съвсем не беше нормален. Какво ниво можеше да издържи или дори желае? Тя знаеше какво иска той — доза, достатъчно голяма да го изпълни с енергия и увереност, и същото безстрашно бабаитство, което беше показал, когато летеше с „Иърбъс“ по средата на Торвил Анфракт. Тогава с неговата активна помощ четиримата може би щяха да се справят с едно зардалу — не с две, с едно, и то при грижлива подготовка. Първата стъпка беше намиране на точната доза, но Дариа трябваше да я налучка.

Отстрани на реактора имаше врата, достатъчно голяма човек или чизъм полифем да се промуши през нея. Дариа я открехна. Тъй като зардалу не реагира, тя я отвори широко.

Беше някаква буферна зона с втора затворена врата в далечния край. Място, предназначено за извършване на дезактивация, след като техникът по поддържане, вероятно с подходящо защитно облекло, завършил работата си, излезе от вътрешността.

Тя кимна към зардалу.

— Пуснете го вътре.

Мястото беше толкова малко, че плътно навит като корабно въже Далсимър едва можа да се вмести. Дариа затвори вратата подир инертния чизъм полифем и изпита вина. Ако правилно разбираше механизъма за аварийна защита, той ще позволи външната врата да бъде отворена само когато вътрешната врата е затворена. Но вътрешната врата може да бъде държана отворена отвън. Това означаваше, че докато Дариа не затвори вътрешната врата, Далсимър дори и да иска, няма да може да излезе.

Тя мислено стисна палци и отиде до контролното табло за вътрешната врата. Сега Далсимър беше изложен на радиационния поток, който идва от вътрешността на реактора. И тъй като Дариа не знаеше нищо за конструкцията на реактора, тя нямаше представа колко голям може да е той.

Колко дълго можеше да го остави вътре? Няколко минути може би са достатъчни да го убият. Твърде много ще бъде по-лошо, отколкото прекалено малко. Зардалу стояха и наблюдаваха. Те сигурно смятаха, че тя знае какво върши. Дариа се измъчваше от тревога и чувство за вина.

— Мога ли да говоря? — Е. К. Тали я прекъсна във възможно най-лошия момент. Д’жмерлиа стоеше до него, отново напълно разсънен.

— Не. Замълчи, Е. К. Заета съм.

— Моите уважения, професор Ланг — каза Д’жмерлиа, — но според мен ще ви бъде от полза да чуете какво мисли.

— Аз все още се чудя — продължи Тали, без да изчака реакцията на Дариа. Тя изгледа и двамата. — Защо поискахте да попитам зардалу за пътищата за излизане оттук.

Дариа се обърна към него.

— Според вас защо? На вас двамата толкова ли ви харесва тук, та искате да останете вечно? И ще останете, да го знаете, ако не направите друго, освен да стоите и да бездействате.

Дариа знаеше, че Тали не заслужаваше такова отношение, но тя беше в състояние да се ядоса на всекиго. Той кимна спокойно.

— Разбирам желанието ви бързо да излезете. Но това не се отнася до моя въпрос. Вашето искане все още ме озадачава, тъй като ние знаем откъде бяхме взети, когато дойдохме тук. Аз имам цялата тази информация записана в моята памет. И с това ние вече знаем как да отидем на повърхността, без да питаме някого.

Дариа изживя няколко мига на изключителна надежда, преди логиката да вземе превес.

— Това няма да помогне, Е. К. Аз вярвам, че вие сте запомнили точно пътя, по който дойдохме, и вероятно можете да ни преведете обратно по него. Но първата част от пътуването беше под водата… Видях ви да влизате преди мен. И морето в цялата онази област гъмжи от зардалу. Дори да изминем пътя дотам, ще бъдем хванати във водата, преди да достигнем сушата.

— Вярно. Но мога ли да говоря? Аз зная, че бягството по вода е неосъществимо и не предлагам такова нещо.

— Тогава какво, по дяволите, предлагате? — пропадането дори на най-малката надежда раздразни Дариа повече от всякога. — Да пробием тунел през твърдата скала? Да прокопаем път навън със зъби и нокти?

— Бих предложил да продължим надолу, докато стигнем до първата система от въздухоподаващи помпи. И тогава да тръгнем по въздушния поток, директно до повърхността.

Въздухоподаващи помпи. Дариа беше по-ядосана откогато и да било на себе си. Още в първата зала, в която я въведе зардалу, беше усетила лекия полъх свеж въздух, беше чула пухтящия ритъм на помпите. Сигурно имаше стотици въздухопроводи, разпръснати из целия лабиринт от зали. Логиката подсказваше, че те трябва да излизат на повърхността на Дженизий.

— Тали, никога няма да кажа отново нещо лошо за хуманоидите. Вие можете да мислите по-добре от мен. Доведете онова зардалу там, моля ви… По-голямото. Колкото се може по-бързо.

Той забърза нататък, а Дариа погледна затворената врата на реактора, докато Тали свиреше на техния похитител. Заета с Тали и Д’жмерлиа, тя беше забравила за Далсимър. Той можеше вече да е изпечен и мъртъв. Успокои я неочаквано силно думкане отвътре. Дум! Дум! Дум! Тя задържа външната затворена, докато по-голямото зардалу се приближи.

— Кажете му, Е. К. — рече тя. — Кажете му да отиде веднага и да доведе старейшината, онова зардалу, с което говорих по-рано. Кажете му, че съм готова напълно да сътруднича при предложените ни условия, но няма да преговарям с никой друг. А вие двамата… пригответе се бързо да се махнем от тук.

Блъскането по вратата на редактора ставаше все по-силно и по-силно заедно с приглушено скимтене. Дариа протакаше заключителната част и нетърпеливо чакаше, докато зардалу се колебаеше, сякаш не можеше да се съгласи с това, което Тали му обясняваше. Най-после то се насочи към изхода, спря се на прага за една последна размяна на свирения с пазача, който щеше да остане. Зардалуто се премести по-близо и провеси застрашително три кафяви пипала над Дариа, Д’жмерлиа и Е. К. Тали.

Дариа изчака още трийсет безкрайни секунди, докато другото зардалу се отдалечи достатъчно. После си пое дълбоко дъх и отключи външната врата. Беше готова да я отвори, надявайки се, че щастието е на нейна страна и чизъм полифемът е получил точната доза радиация…

— Излизай, Далсимър!

Не успя обаче да отвори вратата. Дръжката беше изтръгната от ръцете й, вратата избита и блъсната в стената на реактора.

Далсимър изскочи отвътре. По-точно изскочи нещо.

Беше влязла краставично зелена, мълчалива намусена маса, сега се появи почти триметрова тулумба с цвят на зелена ябълка, крещяща с всичка сила с единствения си бял дроб.

Останалото при тях зардалу беше точно на пътя му. Далсимър го събори на пода, без дори да промени посоката си.

— Далсимър! — извика Дариа. — Насам. Следвай ни… Трябва да достигнем до въздухоподаващите помпи. Далсимър, чуваш ли ме?

— Уууу-ооо-еее! — изрева Далсимър. Той се мяташе енергично из залата, удряше се от стена в стена, движен може би от гърчовете на спиралната си опашка.

— Тичайте нататък! — Дариа посочи на Е. К. Тали и Д’жмерлиа изхода на стаята и хукна след тях, без да сваля очи от Далсимър. Зашеметено, но не и обезсилено, зардалуто се беше изправило на задните си крака и размахваше застрашително пипала. Когато полифемът мина покрай него, то се пресегна, но не можа да го хване. Той отскочи до реактора, спря до вратата за секунда, сякаш изкушен да влезе отново вътре, после скочи към тавана. Във въздуха се обърна надолу с главата и продължи да се носи под различен ъгъл.

— Далсимър! — извика отново Дариа. Тя се бавеше и зардалуто беше тръгнало към нея. Дариа не можеше повече да чака. — Отивай към въздухоподаващите помпи.

— Към засмукващия отвор — извика неочаквано Д’жмерлиа до Дариа. — Бързо. Малко по-нататък по този канал.

Докато Д’жмерлиа говореше, Далсимър изсвистя покрай тях като стрела надолу по коридора. Дариа въздъхна облекчено и хукна в същата посока. Тя стигна до големите дюзи на помпите — и тогава разбра, че Далсимър беше прелетял покрай тях. Той беше изчезнал в друг по-широк въздушен канал, далеч в коридора. Дариа чу кикотът му да затихва в далечината. А след това изобщо нищо не се чу.

— Влизайте вътре! — извика Тали. Той вече беше далеч навътре във въздушния канал. — Ако се изкачите няколко метра по-нататък пипалата няма да могат да ви достигнат. Този канал е твърде тесен, за да може да влезе зардалу.

— Почакайте една секунда. Д’жмерлиа е все още назад — Дариа влизаше с краката напред в правата част на тръбата, извиваше глава и се пъхаше все по-дълбоко. Бавно напредваше, а зардалу бързо приближаваха — твърде бързо. Нямаше да успее да се пъхне навреме.

Но Д’жмерлиа беше между Дариа и зардалу и не правеше никакъв опит да достигне въздушния канал. Вместо това тичаше настрани, привличайки зардалу след себе си. Той изчезна от полезрението на Дариа, избягвайки неочаквано силен удар от едно дебело пипало.

Но после се върна. Докато се пъхаше все по-навътре към безопасността, Дариа видя как Д’жмерлиа скочи и спря право пред зардалу.

Пипалата оградиха ло’фтианеца от всички страни като клетка. Червените засмукващи краища се извиха около тънкото като тръба тяло. Цепнатината, която служеше за уста свиреше триумфиращо и гневно.

Пипалата тежко се стовариха. И в този момент Д’жмерлиа изчезна.

Зардалу изрева от изненада. Дариа ахна. Д’жмерлиа не беше избягал — той просто беше изчезнал, разтворил се бе в нищото. Но нямаше време за чудене. Зардалу се придвижваха напред, а Дариа все още можеше да бъде достигната.

Тя пълзеше по тесния тунел, правейки всичко възможно да спаси живота си. Дългите хватателни краища на пипалата се пресягаха след нея, докосваха косата й, мъчеха се да хванат главата и врата й. Дариа се заклещи и спря да се придвижва.

Тогава една ръка я хвана за глезена и я задърпа. Тя се напъна и подпомогната от Е. К. Тали, се плъзна по тръбата, извършвайки последното жизненоважно преместване. Зардалу се напрягаше да я хване. Не му достигаше педя.

Дариа остана да лежи на пода на въздушния канал, изтощена и задъхана. Далсимър беше изчезнал — тя не знаеше къде. Но за момента беше спасена. Той се беше промушил чевръсто през въздушните канали и във всеки случай трябваше някое много бързо зардалу, за да може дори да се доближи до него при сегашното му състояние. Д’жмерлиа беше изчезнал още по-загадъчно във въздуха, противно на всякакви физически закони. Те бяха още дълбоко под земята на една планета, върху цялата повърхност на която господстваха зардалу.

И все пак Дариа се чувстваше странно ентусиазирана. Независимо какво щеше да им се случи след това, те бяха направили най-малкото една крачка напред към свободата. И я бяха направили без чужда помощ.

Пътят към повърхността беше едновременно смешно лесен и ужасно труден.

Лесен, защото не можеха да го сбъркат, ако следваха въздушния поток. Каналът, в който бяха влезли, представляваше отдушник на помещение. Той трябваше да се слее с други отдушници или да ги изведе директно на повърхността на Дженизий. Единственото условие беше да продължат да се придвижват.

И труден, защото схемата на мрежата от канали им беше неизвестна. Каналите не са били проектирани в тях да се катерят хора. На някои места те бяха толкова тесни, че не можеше да се продължи. Тогава Дариа и Тали се връщаха назад до мястото, където тръбите се разделят и тръгваха по друго разклонение. На други пресечки каналът се разширяваше до размерите на стая, достатъчна за зардалу. Там не беше безопасно да се влиза и те отново бяха принудени да променят пътя.

Дариа беше сигурна, че без Е. К. Тали не би успяла. Той точно запомняше всеки завой и наклон, следеше триизмерното положение спрямо изходната им точка и проверяваше избраните от тях пътища да не ги отведат много надалече встрани. Той беше този, който увери Дариа, че въпреки всички погрешни лутания, се придвижват нагоре. Неговият вътрешен часовник можеше да я увери, че макар да й се струваше, че са вървели, пълзели са и са се катерили през слабо осветените коридори цяла вечност, са минали само шест часа, откакто се бяха измъкнали от зардалу.

Редуваха се кой да води. Дариа се катереше внимателно на ръце и колене по толкова стръмен и хлъзгав наклон, че съществуваше постоянна опасност да се хлъзне назад, когато видя слаба светлина напред. Тя спря и се обърна назад към Е. К. Тали.

— Наближаваме друга стая — прошепна тя. — Не мога да кажа колко е голяма. Зная само, че тунелът се разширява и светлината изглежда различна. Вероятно достатъчно голяма за зардалу. Да продължим ли напред или да се върнем при последното разклонение?

— Ако не се чуват или виждат зардалу, аз бих предпочел да продължим. Това мое тяло е близо до точката на изтощение. Ако спрем, ще бъде трудно да тръгне без продължителна почивка.

Думите на Тали накараха Дариа да признае, че и тя полага неимоверни усилия да преодолее умората си. Беше готова да се хвърли по лице и да не мръдне. Ръцете й бяха издрани до кръв, коленете и пищялите — разкъсана маса.

Беше толкова жадна и устните й толкова изсъхнали, че с усилие говореше.

— Останете тук. Аз ще отида да погледна — със сетни сили, тя измина последните десет метра от наклонения тунел и достигна до гладкия твърд под на стаята. Ослуша се. Нищо. Нищо не се виждаше, освен светещия полусферичен купол на тавана на стаята.

— Изглежда безопасно — прошепна тя — и изведнъж замръзна. На не повече от десет крачки от нея прозвуча лек стържещ звук. Последва го тих шепот на движещ се покрай нея въздух, сякаш някаква огромна въздушна помпа започва бавно да работи.

Дариа остана неподвижна, на ръце и колене. Накрая повдигна глава и погледна към блестящия купол на тавана. И започна тихо почти беззвучно, да се смее.

— Какво не е наред? — прошепна Е. К. Тали, разтревожен зад нея във въздушния канал.

— Нищо. Съвсем нищо — Дариа се изправи. — Излезте, Тали, можете наистина да си починете. Успяхме! На повърхността на Дженизий сме. Усещате ли вятъра? Нощ е и онези светлини там са сферични сингулярности.

Никога през живота си Дариа не беше очаквала с такова нетърпение зората. Четирийсет и два часовият период на въртене на Дженизий направи нощта да изглежда като вечност. Първата светлина на източния хоризонт се показваше със скоростта на ледник. Минаха още два часа след началото на розовеещото утро, преди да се развидели съвсем и Дария да може да огледа околността.

Тя и Е. К. Тали бяха на километър или по-малко от морето — неговата възсолена вода подразни изсъхналите й устни — върху плоска скала, висока петнайсет метра. Нищо не стоеше между тях и водата, освен ниски храсти и скални отломки. Лесно можеха да достигнат до брега. Но нощният вятър беше стихнал и в тишината на зората Дариа видя върху водната повърхност водовъртежи. Тя си представи движението на зардалу, които излизат от дълбините. Всичко изглеждаше спокойно, но не биваше да се заблуждават.

Тя и Тали изчакаха един час, облизвайки капчиците роса от чашовидните листа на храстите и от малките вдлъбнатинки върху плоската повърхност на скалата. Когато стана съвсем светло, Дариа се изкачи на върха на най-високата скала и огледа хоризонта. И там, покрай бреговата линия, толкова далеч, че се виждаше само като светло петно, тя съзря блясък на отразена светлина.

Беше „Индълджънс“. Трябваше да е „Индълджънс“. Нищо друго на повърхността на Дженизий не можеше да даде такова огледално отражение. Но как да отидат там?

Най-бързият и най-лесен начин беше да тръгнат направо към бреговата линия и да вървят по нея до самия кораб. Бърз, лесен — и опасен. Дариа не беше забравила големите морски същества, които се бяха втурнали към нея, когато вървеше по морския бряг. Може би не бяха зардалу, а други същества на Дженизий, също толкова опасни.

— Ще вървим по скалите — каза тя на Е. К. Тали. — Пригответе се за още катерене.

Тя поведе през бодливи хвощове и палми със зъби като триони, стърчащи върхове на скали и ронещ се изветрял камък. Вървяха успоредно на брега на приблизително петстотин метра от него. Когато слънцето се издигна по-високо, се появиха рояци малки черни насекоми. Те се лепяха по изпотените им лица, по всеки квадратен сантиметър открита кожа.

Тали не се оплакваше. Дариа си спомни със завист, че той можеше да контролира схемите си за дискомфорт. Ако нещата станеха много неприятни, беше в състояние напълно да ги изключи. Защо нямаше и тя такива! Тя продължи да се бори още четвърт час. Най-после спря, отклони се от пътеката по сипея, която следваше, и с мъка се изкатери по-високо. Погледна над края на една скала към кораба и си помисли, че никога не беше виждала по-красива гледка. Той стоеше там, мълчалив, приветлив.

— Още пет минути — обърна се назад тя и прошепна на Тали: — На не повече от сто метра сме от „Индълджънс“. Когато стигнем до края на онази равна, покрита с мъх площ, ще си починем в храстите. Щом се възстановим, ще изтичаме с всичка сила до „Индълджънс“. Аз ще затворя люковете; вие отивате до пулта за управление и ни извеждате в Космоса.

Те се прокраднаха до място, където свършваха храстите и откъдето щяха да изтичат направо през сиво-зеления мъх до кораба. Дариа се наведе ниско и избърса от лицето си полепналите черни мухи. При всяко вдишване те се кълбяха около носа и устата й. Тя постави ръце на лицето си и задиша като през филтър.

Още една минута и това бавно изтезание щеше да бъде история. Дариа се изправи и се обърна да кимне на Е. К. Тали.

— Тридесет секунди.

Представи си всичко — тичането по мъха, бързото извършване на стартовата процедура, рева на двигателите и след това чудесния звук на мощното издигане до място, където кръвожадните зардалу щяха да са само лош спомен. Дариа вече чуваше всичко.

Тя можеше да го чуе как става още сега.

Боже мой! Тя наистина го чуваше как става сега.

Обърна се. Пое си дълбоко дъх да извика, погълна няколко дузини мънички насекоми, задави се и изхриптя. На сто метра от нея „Индълджънс“ — единствената й надежда, единственият начин да избяга от този ужасен свят — се издигна с рева на контролирана мощ и изчезна в червеникавооранжевото утринно небе на Дженизий.

Глава 19

Ханс Ребка седеше върху закръглената пирамида, непроектирана за контакт с човешки задни части, и разсъждаваше за късмета.

Имаше добър късмет, който най-често се случва на другите. Но имаше и лош късмет, който обикновено се случва на теб. Понякога чрез наблюдения, хитрост и упорита работа човек може да избегне лошия късмет — или дори да го направи да изглежда като добър, за другите. Но човек усеща разликата, макар никой друг да не я вижда.

Е, да предположим, че за разнообразие добрият късмет те споходи. Как ще посрещнеш този странник у дома си? Можеш да кажеш, че неговото пристигане е било неизбежно, че законите на вероятността изискват при достатъчно дълъг период от време и достатъчно голям брой случаи доброто и лошото да се изравнят. Тогава можеш да приветстваш добрия късмет и да се чувстваш доволен, че най-после и твоят ред е дошъл.

Или би могъл да чуеш онова, което чуваше Ханс Ребка — тихо гласче му нашепваше в ухото, че късметът е шмекер, комуто не бива да се вярва.

Корабното ядро беше завлечено на повърхността на Дженизий и повредено. Лош късмет, ако ти харесва да мислиш за него по този начин. Липса на предпазни мерки, ако мислиш като Ханс Ребка. После попаднаха в капана на зардалу и бяха принудени да се оттеглят във вътрешността на планетата. Отново лош късмет? Може би.

А след това, въпреки липсата на всякакъв шанс, успяха да избягат от зардалу, като навлязоха дълбоко в недрата на планетата. Те се срещнаха с Надзирателя на света. И конструкцията на Строителите се съгласи чрез Д’жмерлиа, без всякакъв спор, да ги върне на безопасно място върху повърхността на Дженизий, място, от което можеха лесно да се върнат на чакащото ги корабно ядро. Ако предпочетяха, можеха дори да бъдат пренесени до гостоприемната и позната територия на Съюза.

Добър късмет. Прекалено добър късмет. Откакто бяха избягали от зардалу, тихият гласец в ухото на Ребка повтаряше все това. Сега той беше по-силен, подклаждайки собствените му тревоги.

Ребка огледа квадратната зала, осветена от колона от плазма с трепкащ син, ярък, неравен пламък. Надзирателя на света ги беше посъветвал да не се приближават до широкия цял метър стълб, но предупреждението беше излишно. Дори от двайсет метра Ребка чувстваше ужасна топлина.

Беше им казано да чакат тук, но колко дълго? Те все още бяха без храна и без вода. Конструкциите на Строителите бяха чакали милиони години. Те нямаха човешкото чувство за време. Вече беше минал един час. Още колко трябваше да чакат?

Д’жмерлиа, Калик и Атвар Х’сиал се бяха свили в три отделни ъгли на помещението. Сега, като си помисли за това, Ребка го намери за странно, тъй като, когато Д’жмерлиа не седеше под любимата му черупка на Атвар Х’сиал, той обикновено беше ангажиран с дружески разговор с хименоптата. Активен беше единствено Луис Ненда. Той внимателно надзърташе през върха на прозрачен затворен октаедър, пълен с виещи се черни нишки. Когато Ненда погледна в него той плуваше, без да бъде поддържан няколко стъпки над пода.

Ребка отиде до него.

— Зает ли сте?

— Донякъде. Да минава времето. Мисля, че тези вътре са живи — Ненда се изправи и погледна въпросително Ребка. — Е!

Ребка не се възмути от студения тон. Никой от двамата не беше привърженик на лекомислени разговори.

— Нужна ми е вашата помощ.

— Значи сега имате нужда от нея. Е, това ще бъде за първи път — Ненда се почеса по ръката, където капчиците корозионна течност бяха предизвикали появата на безброй мехурчета. — Не разбирам как мога да ви помогна. Вие знаете за това място толкова, колкото и аз.

— Не говоря за това. Имам нужда от нещо различно — Ребка направи знак на Луис Ненда да го следва и не каза нищо повече, преди да излязат от стаята и да отидат далеч навътре в коридора. Накрая той спря и се обърна. — Искам да ми бъдете преводач.

— Дойдохме чак тук да ми кажете това? Съжалявам. Аз не мога да говоря на сребърните лъжици по-добре от вас.

— Нямам предвид Надзирателя на света. Искам да бъдете преводач на Атвар Х’сиал.

— Тогава използвайте Д’жмерлиа, не мен. Дори с моята приставка той говори сикропеански по-добре от мен.

— Зная. Но не искам Д’жмерлиа да ми бъде преводач. Не искам да го използвам за нищо. Вие го видяхте. Той беше главната ни връзка с конструкцията, но не ви ли се струва, че се държеше странно?

— „Странно“ не е точната дума за това. Чухте ли Калик, когато се появи за първи път и се присъедини към нас? Тя каза, че според нея зардалу са промили мозъка на Д’жмерлиа. Това ли имате предвид?

— Нещо подобно — Ребка не го виждаше като промиване на мозъка от зардалу, но му беше трудно да даде обяснение. Единственото, което знаеше, беше чувството му, че има нещо погрешно, но му беше невъзможно да обясни на някого, който лично не го е почувствал. — Искам да зная какво мисли Атвар Х’сиал за Д’жмерлиа. Той е бил неин роб и преводач дълги години. Не зная дали някой може да лъже като използва феромонна реч, но бих желал да зная дали Д’жмерлиа е казал нещо на Атвар Х’сиал, което да й е прозвучало странно, по-различно от друг път.

— Със сикропеанска феромонна реч може да се лъже, но само ако се владее наистина перфектно. Знаете ли какво казва Декантил Мурмесонс за сикропеанците?

„Единственото, което има значение за сикропеанците, е честност, искреност и почтеност. След като един сикропеанец се научи да ги симулира, той е готов да заеме мястото си в обществото на Федерацията.“

Положително може да се лъже на сикропеански. Бих искал да владея достатъчно добре говоримия език, за да го направя.

— Сигурен съм, че ако някой може да разтълкува промяната у Д’жмерлиа, това е Атвар Х’сиал. Ето, за това искам да я помоля.

— Почакайте. Ще я доведа — Ненда тръгна към другата зала, но добави през рамо: — Мисля обаче, че зная какво ще ви каже тя. Ще ви каже, че не може да говори повече разумно с Д’жмерлиа. Но трябва да го чуете лично. Чакайте тук.

Когато масивната сикропеанка пристигна, Ненда зададе въпроса на Ребка. Тя кимна към него.

— Вярно е, капитане — преведе Ненда, — но е нещо по-деликатно. Аз мога да говоря на Д’жмерлиа и в отговор той говори с мен и за мен. Той казва истината… най-малкото аз не мога да установя, че лъже. И все пак имам чувство за непълнота, сякаш пред мен стои не Д’жмерлиа, а някакво непознато изображение, което се е научило да подражава всяко действие на истинския Д’жмерлиа. Но аз зная също, че това сигурно е невярно. Моята ехолокация може да бъде излъгана, но моето обоняние никога. Това наистина е автентичният Д’жмерлиа.

— Попитайте Атвар Х’сиал защо тя не е споделила мислите си преди това с вас или с мен — каза Ребка.

Бялата сляпа глава кимна отново. Когато въпросът беше предаден, защитните външни крила се повдигнаха и отново се спуснаха.

— Кажете какви мисли? — преведе Ненда. — Атвар Х’сиал казва, че тя не обича да подхранва тревоги в други на база на такива неясни и субективни съмнения.

Това чувство беше познато на Ребка.

— Кажете й, че разбирам нейното затруднение. И й кажете също, че искам да помоля Атвар Х’сиал за по-нататъшно сътрудничество.

— Слушам — отворените жълти рогца се фокусираха върху устата на Ребка. Той имаше впечатление, не за първи път, че сикропеанката разбира повече от човешка реч, отколкото признава. Фактът, че вижда посредством ехолокация, не изключваше възможността също да интерпретира някои едноизмерни звукови структури, използвани от човешките гласни струни.

— Когато се върне Надзирателя на света не искам комуникацията да се извършва посредством Д’жмерлиа, както беше последния път. Попитайте Атвар Х’сиал дали тя може да му заповяда или да го убеди да не участва.

Ненда вдигна ръка.

— Казах й, но ще добавя това от мен. Вие очаквате Ат да ви вярва повече, отколкото вярва на Д’жмерлиа? Защо трябва да е така?

— Не трябва. Вие също ще бъдете там. Тя вярва на вас, нали?

С това Ребка си спечели един поглед накриво от зачервените очи на Ненда.

— Да. Сигурно ми вярва. За повечето неща. Почакайте малко, Ат отново говори — той замълча за момент, кимайки към сикропеанката. — Ат казва, че ще го направи. Но тя има също и друго предложение. Да се върнем обратно вътре. Можете да зададете на Д’жмерлиа всякакви въпроси, каквито искате. Ат ще контролира неговите отговори и ще следи да разкрие нещо. Мисля, че надушва промяна. Наистина е трудно да проследиш собствените си феромони, когато говориш човешки език. За Д’жмерлиа няма да е по-лесно, отколкото на мен.

— Да вървим — Ребка тръгна назад към ярко осветената зала. Може би щяха да минат дни преди Надзирателя на света да се върне, но можеше и да са само минути и те трябваше да разберат каквото могат за новото, странно поведение на Д’жмерлиа, преди да се случи нещо друго.

Откакто бяха напуснали залата, беше настъпила една съществена промяна. Д’жмерлиа се беше преместил от неговия ъгъл и беше клекнал до Калик. Той й говореше бързо на нейния собствен език, който Ребка не разбираше и жестикулираше с четири от крайниците си. Когато Ребка отиде при двамата Атвар Х’сиал беше близо зад него. Д’жмерлиа извъртя очи първо към човека, после към сикропеанската си господарка.

— Д’жмерлиа — Ханс Ребка се чудеше с какъв въпрос може да изтръгне най-бързата информация. Реши да действа направо. — Д’жмерлиа, излъгал ли си ни относно нещо?

Ако някакъв въпрос можеше да предизвика непланиран изблик на емоционална реакция, то можеше да е само този. Ло’фтианците не лъжеха, особено в присъствието на господарите си. Всяка реакция, освен изненада и незабавно отричане, щяха да са шокиращи.

— Не съм! — Думите бяха адресирани към Ребка, но бледо лимоновите очи останаха фиксирани върху Атвар Х’сиал. — Не съм изричал лъжи.

Думите бяха достатъчно категорични. Но защо тонът беше колеблив?

— А да си скрил нещо от нас, нещо, което може би трябва да знаем?

Изправил осемте си източени крака, Д’жмерлиа стоеше неподвижно. Луис Ненда инстинктивно се премести и застана между ло’фтианеца и изхода от залата. Но Д’жмерлиа не тръгна в тази посока. Вместо това, той протегна една лапа към Атвар Х’сиал и изпъшка високо с тънкото си гърло.

После скочи и се хвърли право към горящата клада в средата на стаята.

Хората и сикропеанката бяха твърде бавни. Преди да успеят да сторят нещо, Д’жмерлиа беше преминал половината разстояние до широката, горяща в синьо-бяло колона. Само Калик беше достатъчно бърза да го последва. Тя се спусна подир Д’жмерлиа и го настигна точно когато наближи колоната. Когато влезе в ярко пламтящия център, тя протегна една жилава ръка и го сграбчи за крака. Той продължи да се движи навътре. Ръката на Калик беше повлечена от него. Лумна виолетово-син огън. И тогава хименоптата отскочи петнайсет метра назад. Тя съскаше от болка и ужас. Половината от един преден крайник беше изсушен в този моментен пламък с цвят на индиго.

Ребка също беше шокиран. Не от загриженост за Калик — той познаваше хименоптската физическа издръжливост и регенеративна способност. Но когато Д’жмерлиа скочи към ярката колона за секунда Ребка си помисли, че колоната може да е част от транспортна система на Строителите. Ала Калик, грижещ се за пострадалия си крайник, стана причина да изостави тази мисъл. Луис Ненда вече беше клекнал до нея и помагаше да превърже обгореното място с парче, откъснато от собствената му риза. Докато работеше, той цъкаше и свиреше на Калик.

— Трябваше да зная — Ненда се изправи. — Трябваше да разбера, когато се върнахме и видях Д’жмерлиа да говори на онази синилка. Калик твърди, че той й казал подробности за завои и коридори, за път през тунелите, но не съобщил откъде ги е научил. Тя смята, че трябва да ги е узнал, когато беше с Надзирателя на света или дори по-рано. Тя казва, че е добре, че след няколко дни ще бъде като нова… но сега какво? Преди да се убие, Д’жмерлиа казал, че Надзирателя на света няма да дойде тук. Ако това е вярно, сега сме самички. Така че, какво ще правим?

Мисълта беше изказана като въпрос, но Ханс Ребка познаваше твърде добре Ненда, за да го схване като въпрос. Карелианецът можеше да е мошеник, но когато дойдоха, той беше твърд и умен. Той знаеше, че нямаха никакъв шанс. Долу нямаше нищо, което хората могат да ядат. Ако Надзирателя на света не се върне, те трябваше да опитат да излязат на повърхността.

— Помниш ли всичко, което Д’жмерлиа ти каза? — попита Ребка. Когато Калик кимна, Ребка не се двоуми. — Добре. Щом почувстваш, че можеш да ходиш, води. Отиваме… горе.

Калик веднага се изправи на останалите си седем крака.

— На повърхността — каза Ненда и се засмя. — При зардалу и всичко останало, а? Време е да вървим.

Ханс Ребка кимна. Той застана зад хименоптата. Тя се изправи и тръгна към изхода на голямата квадратна зала с нейната пламтяща клада за изгаряне на мъртви. Луис Ненда беше зад него. Последна беше Атвар Х’сиал. Със затворени предпазни горни крила и хоботче, прибрано в гънката на бузата. Тя не говореше на Ханс Ребка — не можеше, — но той беше убеден, че му говори по неин собствен странен начин, оплаквайки измяната на Д’жмерлиа, нейния предан последовател и доскорошен роб.

Отиваха нагоре, може би, но това не беше очевидно. Калик ги водеше надолу през помещения, свързани с масивни врати, които се плъзгаха и затваряха зад тях с глух метален удар. Ребка се обърна и се опита да отвори една, след като Атвар Х’сиал беше отишъл напред. Не можа да я помръдне. Накъдето и да ги водеше този път, връщане назад нямаше. Той забърза подир другите. След десет минути достигнаха до друга колона от синя плазма, поток от светлина, течащ вертикално в тъмнината. Калик я посочи.

— Трябва да отидем там. Нагоре. До нейния край.

До кой край? Ребка, спомнил си съдбата на Д’жмерлиа, се колебаеше. Но той не чувстваше от пламтящата колона да се излъчва топлина, а Луис Ненда вече се движеше напред.

— Отстъпи, Калик — промърмори Ненда. — Ред е на някой друг.

Той измъкна един молив от джоба си, пресегна се и внимателно докосна повърхността на колоната. Моливът веднага беше измъкнат от ръката му. Изхвърча нагоре толкова бързо, че окото не беше сигурно какво е видяло.

— Голяма тяга — каза Ненда. — Не е горещо обаче — този път той докосна синята колона с пръст и цялата му ръка подскочи нагоре. Ненда отдръпна ръката си назад и пъхна върха на пръста в устата си. — Не е гореща… само тягата е голяма. Ще ви кажа нещо, макар че то може да означава всичко или нищо. Няма начин човек да оцелее в него. Ще бъде засмукан и разкъсан на две.

Той се обърна, но преди да може да пристъпи, Калик мина покрай него и изчезна. Атвар Х’сиал я последва, горните защитни крила плътно прилепнали към тялото й, за да бъде на широчината на светещата колона.

Луис Ненда пристъпи напред и спря пред колоната.

— С каква гравитация мислите, че засмуква това нещо? Ускорението убива толкова добре, колкото и огънят.

— Нямам представа — Ребка пристъпи напред и застана зад него. — Предполагам, че скоро ще разберем. Или ще останем тук, докато умрем — той посочи с ръка към колоната. — След вас.

— Да. Благодаря.

Ненда изчезна, засмукан нагоре в ярката синя светлина.

Ребка хвърли поглед наоколо — беше ли това последната му гледка дълбоко от вътрешността на Дженизий? Последното нещо изобщо, което вижда? Той скочи напред. Настъпи момент на объркване, твърде кратък и неизпитван досега, за да бъде наречен болка и после се видя застанал на плоска повърхност. Той се олюля и се помъчи да запази равновесие. Настана пълна тъмнина.

Ребка се пресегна, заопипва около себе си и не почувства нищо.

— Има ли някой?

— Всички сме тук — отвърна Луис Ненда.

— Къде тук? Можете ли да виждате?

— Нищичко. Черно като в сърце на политик. Но ехолокацията на Ат работи чудесно. Тя казва, че сме навън. На повърхността.

Докато говореха, Ханс Ребка коригираше първото си впечатление. Блясъкът на светлата колона, когато беше влязъл в нея, претовари ретините на очите му, но сега те бавно възстановяваха чувствителността си. Той погледна нагоре и видя първата светлина — слаба, трепкаща, розова и призрачно-електрически синя.

— Една минутка — каза той на Ненда и погледна нагоре. — Виждам блещукане от там. Ако сме на повърхността, трябва да е нощ. Всичко, което виждаме, е аура от сферични сингулярности.

— Много добре. И аз я виждам. Ат не може да я детектира, защото е далеч извън атмосферата. Но тя може да вижда околностите. Тя казва да не се движим или ако го направим, да стъпваме много внимателно. Има скали и отломъци и други препятствия, достатъчни някой да си счупи крака.

Очите на Ребка още се адаптираха, но той виждаше наоколо толкова, колкото можеше да се види. А това не беше достатъчно. Слабото светене на сингулярностите разкриваше малко от земята под краката му, но достатъчно, за да бъде сигурен, че няма никаква следа от синята колона, която ги беше пренесла тук. Тя се беше затворила зад тях като врата. Връщане назад нямаше. Ребка се чувстваше странно изолиран. Атвар Х’сиал можеше да вижда достатъчно добре както денем, така и нощем, очите на Калик бяха по-чувствителни от човешките. И двете извънземни можеха да почувстват заобикалящата ги среда и да говорят на техните езици с Луис Ненда. Калик разбираше и сикропеанската, и хименоптската реч. Ако решеха, можеха напълно да изолират Ребка от разговорите.

Беше смешно. Първия път, когато Ханс Ребка видя сикропеанската приставка на Ненда, той се беше отвратил от грозните сипаничави следи и черните, прилични на брадавици пъпки върху гърдите му. Сега не би имал нищо против и той да ги има.

— Някакви следи от зардалу? — попита Ребка.

— Ат казва, че не вижда. Но може да ги помирише. Те са някъде наоколо, на не повече от няколко километра оттук.

— Ако знаехме къде се намираме.

— Ат казва да останем на мястото си. Тя се изкачва по една голяма скала да огледа наоколо. Калик е зад нея.

Ребка напрегна очи в тъмнината. Никаква следа от Атвар Х’сиал или Калик, макар да чуваше шум от приглушените стъпки на лапите без възглавнички върху твърдата скала. Той се прибавяше към тихото шумолене на вятъра през сухата растителност и нещо като далечен, нисък, странно познат шепот, който идваше отдясно на Ребка. Двата звука бяха заглушени от неочакваното сумтене на Луис Ненда.

— Успяхме. Ат казва, че сме точно на мястото, където кацнахме… Тя вижда зеления мъх и бреговата линия чак до водата.

— Корабът? — това беше единственият законен въпрос. Без кораба те щяха да послужат за храна на зардалу и тяхното излизане от дълбините на Дженизий беше безсмислено. Според първоначалния отчет на Д’жмерлиа той беше ремонтирал корабното ядро и беше го докарал близо до сградите на зардалу. Но после Д’жмерлиа беше станал съвсем странен и всичко, което беше казал след това, до момента на неговото жертвоприношение, беше под въпрос.

— Корабното ядро — повтори Ребка. — Може ли Атвар Х’сиал да го види?

— Никаква следа от него. Ребка се обезкуражи.

— Но странното е — продължи Ненда, — че почти на същото място тя вижда да седи друг кораб, по-голям от корабното ядро — той добави поредица тракания и свирения на хименоптски език.

— Зардалски съд? — попита Ребка.

— Не зная. Ние не знаем как изглеждат техните съдове.

— С уважение — беше Калик. Говореше за първи път, откакто излязоха на повърхността. Гласът й дойде някъде над главата на Ханс Ребка. — Аз също гледах и слушах внимателно описанието на Атвар Х’сиал, когато то ми бе предадено от господаря Ненда. Корабът ми напомня на такъв, с който никога не съм летяла, но който имах възможността да разгледам отблизо при нашето пътуване на Анфракт.

— Какво? — беше Луис Ненда. Беше хубаво да знае, че не го е разбрал по-добре от Ребка.

— Конфигурацията е на „Индълджънс“ — корабът на Далсимър. А той е с необичайна конструкция. Бих желала да предложа една теория, която съответства на всички факти. Онази част от нашата група, останала на „Иърбъс“, трябва да е получила изпратеното от нас с безпилотния летателен апарат съобщение, в което се описва траекторията през сингулярностите и е решила да ни последва тук. Те са локализирали корабното ядро чрез дистанционно сканиране на повърхността на планетата и са изпратили „Индълджънс“ да кацне близо до него. Но от нас не е имало никаква следа и никакви указания къде сме отишли или кога ще се върнем. Следователно, те са оставили един или двама на кораба на Далсимър с неговите тежки оръдия да чакат евентуалното ни завръщане и са отлетели в Космоса с невъоръженото корабно ядро, далеч от зардалу. Ако това предположение е правилно един или двама души от нашата група ни чакат на „Индълджънс“. А самият „Иърбъс“ чака на орбита около Дженизий.

Обяснението на Калик беше лаконично, логично и изчерпателно. Подобно на повечето такива обяснения, то беше, според Ханс Ребка, почти със сигурност погрешно. В реалния свят нещата не ставаха така.

Но в този момент на теорията се отреждаше малка роля. Фактите бяха важни, а някои факти бяха неоспорими. Наближаваше денят — първата следа от светлина вече беше на небето. Те не смееха да останат на повърхността на Дженизий, след като слънцето изгрее и зардалу се активизират, най-малкото не близо до бреговата линия. И най-важният факт от всички — само на няколкостотин метра от тях имаше кораб. Как е пристигнал там и кой беше в него, имаше много по-малко значение от самото му присъствие.

— Можем да сравним всички теории… след като сме в безопасност в Космоса — Ребка се огледа. Най-после той можеше да различи оголените скали на фона на просветляващото небе. След още няколко минути той и Луис Ненда ще могат да ходят или да тичат без опасност да се претрепят. Но сега тон искаше да бъде близо до кораба. — Зная, че ще бъде трудно да се мине през ерозиралите скали, но трябва да опитаме, докато е още сумрачно. Искам Атвар Х’сиал и Калик да водят Ненда и мен. Казвайте ни къде да стъпваме… Ако трябва местете краката ни вместо нас. Помнете, че трябва да пазим тишина, така че не ни водете през места, покрити с отломъци или където можем да бутнем някой камък. Но преди съвсем да се съмне, трябва да отидем до мястото, където започва мъхът и калта.

Утринният вятър стихна и шумът от вълните на брега изчезна. Ханс Ребка се движеше в абсолютна тишина. Всяко изтракване на камъче щеше да прогърми като гръмотевица, откъртената шепа пръст да забучи като лавина. Той трябваше да си напомня, че поне човешките уши не могат да го открият на повече от няколко крачки.

Накрая те се добраха до мястото, където шумът не беше от значение. Сиво-зеленият мъх лежеше в равнината пред тях, мек и пухкав под светлеещото небе. Единственото, което им оставаше, беше един спринт по него до кораба на двеста-триста метра.

Ребка се обърна към хименоптата, която, дори с ранен крак, беше четири пъти по-бърза от който и да е човек.

— Калик, когато достигнеш до люка, влизай направо, остави го отворен и приготви кораба за отлитане. Не влизай в спор или разправия с никого на борда… За това ще имаме време по-късно. Когато дойда искам да си готова за излитане. Разбра ли ме? — хименоптата кимна. — Тогава, да тръгваме!

Калик се превърна в тъмна, движеща се точка на фона на равната, покрита с мъх повърхност, краката й — в неразличимо облаче. Атвар Х’сиал, изненадващо за нейната маса, не остана много по-назад. Сикропеанката преминаваше разстоянието със серии от дълги, плъзгащи се скокове, които я пренесоха плавно чак вътре в люка. Луис Ненда беше трети. Неговото набито тяло беше в състояние да постигне висока скорост на къси разстояния. Ребка го настигна на последните четирийсет метра, но Ненда мина през люка няколко метра преди него.

Ребка скочи подир него, обърна се на прага и затвори люка.

— Всички са вътре — извика той. — Калик, излитай!

Той се обърна да види какво става. В последните секунди на спринта през мъха му беше минала през ума една реална възможност, която бе отказал да обмисли, защото би имала окончателни и фатални последици — какво би станало, ако „Индълджънс“ по някакъв начин е завладян от зардалу и те ги чакаха вътре?

Въздъхна с облекчение. Вътре нямаше никакви следи от зардалу, в кабината нямаше никой, с изключение на четиримата новопристигнали.

— Калик, издигни ни на триста метра и остани да кръжиш там. Искам да погледна за зардалу.

Малката хименопта посочи контролния дисплей, където проблясваха множество светлини.

— Авариен сигнал, капитан Ребка. Не за този кораб.

Ребка отиде до пулта на няколко крачки от него и го огледа.

— Това е „Иърбъс“! На синхронна орбита. Откарай ни право там, Калик. Грейвс трябваше да стои извън сингулярностите. В каква ли беда е сега?

Командата за кръжене беше отменена. Започна бързо издигане. Всички впериха очи върху тъмната маса на „Иърбъс“ на дисплея, който летеше в орбита над тях. Никой не погледна към екрана с картина под тях. Никой не видя смаления образ на Дариа Ланг, подскачаща и викаща върху осветената от слънцето повърхност, далеч долу.

Глава 20

Дариа трупаше знание по трудния път. Нямаше начин да знае колко неудобства и умора може да издържи един човек, докато сама не го изпита.

Дразнещите малки черни насекоми, които пълзяха в очите, носа и ушите бяха без значение. Крайниците, които бяха отмалели от умора, бяха без значение. Гладът и жаждата също бяха без значение. От значение беше само изчезването на „Индълджънс“, единственото средство за бягство от повърхността на Дженизий.

Когато слънцето се вдигна по-високо, тя седна на един плосък камък, обзета от отчаяние, което малко по-малко премина в раздразнение и накрая в гняв. Някой — някой от собствената й група, не зардалу — беше откраднал кораба минути преди тя и Тали да се качат на борда. Сега за тях нямаше никаква надежда. Бяха изоставени.

Кой може да го е направил? При тази мисъл съзнанието й се изясни. Отговорът беше очевиден — оцелелите от първата група, слязла на повърхността на Дженизий. Те бяха пристигнали с корабното ядро, но когато са искали да заминат, не са го намерили. Тогава сигурно са видели в „Индълджънс“ единствена възможност да напуснат планетата. Но ако е така, след като разберат, че на Дженизий са останали хора, сигурно ще се върнат. Ханс Ребка ще дойде за нея. Също и Луис Ненда. Дариа беше абсолютно сигурна.

Проблемът — а той беше голям — бе да остане жива и свободна, докато се върнат. А единственият начин, който със сигурност нямаше да й помогне да оцелее, беше да остане на повърхността. Тя надникна над растителността и видя водата да ври от активност. От време на време над повърхността се подаваше голяма синя глава. Зардалу може би не обичаха скалистия, неравен терен, където се криеха те с Тали, но вече вероятно са разбрали, че пленниците са избягали през отворите на въздухопроводите. Сигурно след не повече от час или два ще започнат систематично да проверяват вентилационните отвори на повърхността.

Дариа избърса мухите от крайчетата на очите си и пропълзя до Е. К. Тали. Той седеше пред малък храст и береше сочни жълти листа.

— Е. К., трябва да се върнем обратно в каналите.

— Наистина ли? Едвам излязохме от тях.

— Корабът ще се върне да ни вземе… — тя си каза, че го вярва, трябваше да го вярва — но ако чакаме на повърхността, няма да оцелеем.

— Склонен съм да не се съглася с вас. Мога ли да говоря? — Тали повдигна сноп жълти листа, всяко издута набръчкана сфера. — На вкус не са добри, но поддържат живота. Имат високо водно съдържание и известно количество хранителни вещества.

— Може да са отровни.

— Но не са… Вече ядох от тях — сега, когато вниманието й беше насочено към това, Дариа видя, че Тали е изял доста. Докато тя беше седяла и мислила, два или три храста в малката долчинка бяха лишени от листа и плодове.

— И макар аз да съм хуманоид — продължи Тали, — а не истински човек, имунната система и токсични реакции на това тяло не се различават от вашите. Не почувствах никакви неблагоприятни последствия и съм сигурен, че и вие няма да почувствате.

Логиката подсказваше на Дариа, че Тали може да греши. Той имаше непосредствен контрол върху елементите на имунната си система, докато тя нямаше, а използваното за вграждане на компютър тяло беше грижливо избрано с колкото се може по-малко алергични реакции. Но докато си казваше това, ръцете й се пресегнаха към едно клонче и започнаха да берат плодове.

Тали беше прав. Недозрели и твърде тръпчиви, за да са приятни, но с високо съдържание на вода. Тя стисна един плод със зъби и сокът потечеше по сухото й гърло като нектар. Дариа направи същото с още десетина други, преди да може да се насили да спре и да заговори отново.

— Нямах предвид храна, когато казах, че не може да останем тук. Говорех за зардалу.

Хуманоидът не отговори, но бавно се надигна да погледне към брега.

— Не виждам нищо. Ако има някои наблизо, те са все още във водата.

— Можете ли да се обзаложите, че ще останат там? Въздухопроводът, по който дойдохме, е на повече от километър и половина оттук и ние не знаем друг по-близо. Ако зардалу излязат на брега между нас и отвора, ще ни блокират пътя. Трябва да се върнем там.

Тали вече кършеше цели клони от храстите. Дариа започна да прави същото, като в същото време продължи да яде листа и плодове. Идеята на Тали беше правилна. На повърхността или под нея, двамата щяха да имат нужда от храна. Може би близо до отвора на канала също имаше храсти, но не биваше да рискуват. Сега трябваше да наберат, макар това да беше допълнителен товар. Тя накърши клони колкото можеше да носи с една ръка. Другата трябваше да остане свободна, за да си помага на трудните места от пътя. Дариа кимна към Тали.

— Да тръгваме.

Отиването до въздухопровода беше изненадващо лесно и бързо — на светло ходенето по неравната повърхност беше съвсем различно. А светлината беше повече от добра — беше направо ослепителна. Дариа се спира няколко пъти да бърше потта от лицето и врата си. Това беше друга причина, поради която повърхността беше неприемлива. По пладне Дженизий обещаваше да бъде невероятно гореща. Тя се обърна и се изкачи достатъчно далеч нагоре по хълма, за да могат над стената от растения да гледат към брега. Водата беше спокойна. Никакви извисяващи се форми в среднощно синьо не се виждаха. Това й спести ужаса. Дали зардалу спазваха определени часове за живот във вода и на суша? Тя знаеше толкова малко за тях и за самата планета.

Когато дойдоха по-близо до отвора, Дариа забеляза онова, което не беше видяла в полумрака на зората: целият район беше покрит с ниски храсти, подобни на онези, чийто клони те носеха, но с малко по-светложълти плодове. Тя отчупи още половин дузина клони и ги прибави към товара си, пъхайки плодове в устата си, за да уталожи нарастващата жажда. Тези изглеждаха малко по-сладки, от тях по-малко дразнеха небцето й. Може би вече беше свикнала с този вкус или новите плодове бяха малко по-зрели.

На самия отвор Дариа се поколеба. Беше тъмен и непривлекателен, водещ стръмно надолу в скалата. Единственото му достойнство беше малката ширина, през която едва можеше да се промуши човек и съвсем недостатъчна за възрастно зардалу. Но той даваше сигурност, ако човек беше готов да приеме нетрадиционната дефиниция на тази дума.

— Хайде, Е. К. Няма смисъл да висим тук — тя тръгна навътре, чудейки се какво да прави след това. Не искаха да бъдат много под земята, в случай че корабът се върне. Но трябваше да достигнат известна дълбочина, за да са сигурни, че търсещите слепешката пипала на зардалу няма да ги измъкнат.

Онова, което наистина им трябваше — мисълта изведнъж й дойде, когато направи първите стъпки надолу — беше отвор по-близо до мястото, където беше стоял „Индълджънс“. Единствено сигурното нещо в цялата тази каша беше, че ако някой се върне за нея, той ще се опита да се приземи на същото място, откъдето бяха излетели.

— Е. К., спомняте ли си всички завои и извивки, през които минахме по пътя нагоре?

— Разбира се.

— Тогава искам да прегледате последните няколко разклонения, преди да излезем на повърхността и да проверите дали има алтернативни пътища, които да ни заведат до изход на въздухопровод, по-близо до мястото, където стоеше „Индълджънс“.

— Отдавна съм го направил. Ако каналите в онази точка на разклонение продължават в посоката, която видяхме, тогава един канал на пресечката преди края ще излезе на повърхността на около сто метра от мястото, където видяхме „Индълджънс“ да излита. Малко повече от километър и половина оттук.

Дариа изруга наум. Конструкторите можеха да превъзнасят колкото си щат интелигентността на хуманоидите, но на тях не им достигаше нещо много важно. Е. К. Тали сигурно имаше тази информация отпреди часове и не му дойде наум, че тя е достатъчно важна, за да я съобщи веднага на Дариа.

„Използвай ресурсите, които имаш. Не си губи времето да се дразниш за онези, които ти липсват.“

Това беше едно от главните правила на Ханс Ребка. А паметта на Е. К. Тали, доколкото Дариа можеше да прецени, беше безпогрешна.

— Водете назад към тази пресечка. Да видим къде може да ни изведе.

Тали кимна и тръгна напред, без да каже дума. Дариа го последва, прегърнала с една ръка сноп клони, а с другата — късаща плодове и пъхаща ги в устата си, докато ходеха. Спускането беше много по-леко от изкачването. По това време на деня слънчевите лъчи падаха почти директно във входа, така че гладките като стъкло стени на тунела служеха като огледала и насочваха слънчевата светлина дълбоко под земята. Виждаше се на стотина метра надолу.

И тогава дойде първото усложнение.

Тали спря и се обърна.

— Мога ли да говоря?

Не беше необходимо. Дариа веднага съзря проблема. Тунелът се разширяваше до размерите на голяма стая с един изход надолу и три нагоре. Всеки беше достатъчно широк да мине човек. Но един от онези нагоре беше широк повече от достатъчно за едно голямо зардалу. Ако тръгнеха по него и не намереха друг изход, единственият им път обратно към повърхността можеше да бъде блокиран.

— Аз мисля, че трябва да поемем риска — започна Дариа.

Тогава възникна второто усложнение. Тя почувства спазми в стомаха, сякаш някой беше хванал вътрешностите й и ги беше завързал в стегнат възел. Задъха се. Краката й не можеха да поддържат тялото й, тя се плъзна напред и неочаквано седна на твърдия под на стаята.

— Тали! — каза тя и не можа да произнесе нито дума повече. Втори спазъм, по-силен от първия, сви вътрешностите й. По челото й изби пот. Дариа отпусна глава напред и задиша тежко с отворена уста.

Е. К. Тали отиде при нея и повдигна главата й. Повдигна клепача й с пръст, после разтвори устата й да види венците й.

— Тали — изстена отново тя.

Това беше единственият звук, който можеше да издаде. Спазмите прииждаха на вълни от болка. С оттеглянето си, всяка отнемаше от силите й.

— Лошо — тихо промърмори Тали. Тя се мъчеше да фокусира зрението си и да види какво прави той. Хуманоидът вдигна едно клонче от храста, който тя беше изпуснала и внимателно го разгледа.

— Почти същия като първия, но вероятно от различен вид — той стисна един светложълт плод между пръстите си и внимателно го допря до езика си. После кимна. — Както предполагах. Подобен, но различен. Средно силно средство, което предизвиква повръщане, плюс непознат алкалоид. Не вярвам да е фатално отровен, но мисля, че е добре да повърнете. Можете ли да го направите?

Дариа реагира половин секунда преди него. Един ужасен, присвиващ спазъм на стомаха и хранопровода й изкара всички плодове, които беше погълнала. А после, макар вече празен, стомахът й не знаеше кога да спре. Той се свиваше и разпъваше от непрекъсната поредица от болезнени сухи напъни, двойно по-неприятни, защото нямаше нищо, което да излезе. Дариа се подпря с две ръце на пода на стаята и се прегърби от безкрайна болка. Беше достатъчно лошо, че е толкова зле. Но още по-лошо беше, че бе толкова глупава да го допусне.

— Мога ли да говоря?

Минаха няколко минути преди тя дори да може да кимне с глава.

— Не трябва да искате да продължите да вървите, дори ако се чувствате в състояние да го направите. И сигурно не е необходимо. Можете да почакате тук, а аз ще отида да проуча тунелната система. Като се върна, ще решим кой е най-добрият курс на действие. Съгласна ли сте?

Стомахът на Дариа продължи да се опитва да изхвърли онова, което вече не беше в него. Тя издаде още една серия от ужасни звуци, после едва поклати глава.

— Много добре. И в случай, че ожаднеете, преди да съм се върнал, ще ви оставя тези неща.

Тали постави на пода до Дариа листата и плодовете, които беше довлякъл по тунела. Тя ги погледна с омраза. Нямаше да хапне нито хапка от тях, дори от това да зависеше животът й. А той беше застрашен. Тали излезе от широката стая, а тя започна да се бори срещу ново мъчително повдигане.

Дариа легна по очи на студения, гладък като стъкло под на стаята, затвори очи и зачака. Ако зардалу бяха побързали и преди малко я бяха хванали, това щеше да е много лошо. Но както се чувстваше сега, ако я убиеха, щеше да е приятно избавление.

И вината за това беше само нейна, последица от живота й на сигурната планета-градина Сентинел Гейт. Никой от цялата експедиция не би бил толкова глупав да яде — не, да се тъпче — с непроверена храна.

И никой друг от експедицията не би се предал толкова лесно. Да дойде до тук и да престане да се бори? Това нямаше да стане! Ако по някакъв начин преживее всичко това, никога вече нямаше да може да погледне отново Ханс Ребка в очите. Дариа въздъхна, вдигна глава от пода и протегна ръце да се подпре. С върховно усилие излезе на колене от стаята и пропълзя десет метра в най-тесния канал. После трябваше да спре. Болките в стомаха й затихваха, но краката й бяха студени, ръцете и челото — влажни и лепкави.

Тя легна отново, този път по гръб, разтри ръцете си и ги сви в дългите ръкави. Преди да разбере изпадна в странно състояние на полусъзнание — разбираше какво става, но не можеше нищо да направи, за да го предотврати. Алкалоидът в плодовете сигурно имаше умерено наркотично действие. Е, това е добре. Може би имаше нужда от една добра доза антидепресант.

Освободен от физическите болки, умът й се съсредоточи върху един факт от последните четирийсет и осем часа, който я бе смутил най-силно.

Не хващането от зардалу. Не несигурната съдба на Далсимър. Не дори излитането на „Индълджънс“, когато тя и Тали изглежда бяха толкова близо до спасение.

Голямото безпокойство идваше от изчезването на Д’жмерлиа. Всичко друго можеше да е лош шанс, но за човек с научната подготовка и възгледите на Дариа, изчезването на Д’жмерлиа във въздуха беше нещастие и абсолютно невъзможно. То разстрои целия й светоглед. Беше необяснимо по никакъв рационален начин, несъвместимо с модела на физическата действителност, с която тя винаги се беше сблъсквала. Торвил Анфракт беше странно място, тя го знаеше. Но колко странно? Дори ако целият Анфракт беше артефакт на Строителите, в което сега беше убедена, единствените разлики трябваше да са в локалните аномалии на пространство-време. Сигурно физическите закони тук не трябва да са различни от тези във Вселената?

Дариа се унесе в неспокоен полусън. Нейните тревоги по някакъв начин достигнаха отвъд логиката. Е. К. Тали, напълно логично, също беше видял изчезването на Д’жмерлиа, но хуманоидът изглежда не беше впечатлен от това така, както беше впечатлена Дариа. Той знаеше само онова, което имаше в неговата база данни. Той приемаше, че извън тях може да има почти всичко. Онова, което Тали нямаше — Дариа се мъчеше измореният й мозък да избистри мисълта си — онова, което той нямаше, бяха очаквания за поведението на Вселената. Само органичните интелекти имаха очаквания. Също както само органичните интелекти сънуваха. Ако можеше, да превърне всичко това в сън!

Но не можеше. Този под беше адски твърд. Дариа се разсъни, изправи се със стон и се огледа. В тунела беше станало много по-тъмно. Тя се зачуди колко дълго е била в безсъзнание. Погледна часовника си и установи, че са минали само трийсет минути. Дариа изпълзя обратно в стаята и откри, че там също беше по-тъмно. Слънцето се беше преместило на небето. Не много, но сега лъчите му не падаха директно в тунела, в който бяха влезли. С превалянето на деня щеше да става още по-тъмно.

Дариа беше на няколко крачки от листата и плодовете, оставени от Тали. Беше се заклела никога да не се докосва до тях, но жаждата й беше толкова голяма и вкусът в устата й толкова кисел и ужасен, че откъсна няколко плода и ги изстиска между зъбите си.

Тези бяха безвредни — имаха познатия горчив и стипчив вкус. Беше толкова жадна, че имаше чувството, сякаш сокът директно се абсорбира още в гърлото й. Стомахът й настояваше за още.

Дариа се пресегна и откъсна цяла шепа. В този момент от широкия коридор на другата страна на стаята се чу някакъв звук.

Може би беше Е. К. Тали, връщащ се по друг път. Но беше по-тих, по-разсеян от отчетливото тракане на обувки по твърдия стъклен под.

Дариа свали обувките си и тихо се оттегли до тесния тунел, който знаеше, че води на повърхността. На двадесетина метра навътре тя спря и надникна назад в мрака. Зрителното и поле включваше само малка част от стаята, но това щеше да е достатъчно най-малкото да види съществото, което влезе вътре.

Беше тих шум от размахване на покрити с мазна кожа крайници. После в стаята се плъзна тъмен торс, заобиколен с корсет от светъл колан. Последва друг, после трети. Дариа наблюдаваше и броеше — в зрителното й поле минаха най-малко дузина големи зардалута. Тя чу траканията и свиренията им. След това започнаха да обикалят в кръг из стаята и припряно да разговарят едно с друго. Може би бяха видели безпогрешните следи за присъствието на Дариа — листата и плодовете, и мястото, където толкова мъчително беше повръщала. За първи път, откакто тя и Тали бяха избягали, зардалу бяха засекли тяхното последно местонахождение.

Дариа внимателно броеше. Изглежда бяха петнайсет, а само едно от тях беше достатъчно да се справи с двама хора. Ако Е. К. Тали реши да се върне в този момент…

Не можеше да направи нищо да му помогне, нито да го предупреди. Ако извика, щеше да се издаде. Зардалу сигурно знаеха достатъчно за въздухопроводите, за да разберат откъде би могла да излезе на повърхността.

Минаха пет минути. Десет. Зардалу бяха спрели да говорят. Шансът Тали да се върне и да попадне сред тях беше нараснал.

Дариа мислеше тихо да се промъкне по-близо до стаята, така че ако го види да идва, да може поне да извика, да го предупреди, да се опита да изпревари зардалу и да се върне на повърхността, когато техните свирения и тракания започнеха отново. В движещите се форми беше настанало някакво объркване.

Тя предпазливо направи четири крачки напред. Зардалу напускаха стаята. Когато минаваха през частта от стаята, която можеше да вижда, Дариа броеше. Петнайсет. Всичките, освен ако не беше направила грешка в броенето при влизането им. За човешкото око всички зрели зардалу си приличаха. Различаваха се само по големината и изкусните шарки по корсетите и поясите си.

Бяха си отишли. Дариа изчака, докато в стаята настъпи отново пълна тишина после изпълзя назад по деветдесетсантиметровата тръба на въздухопровода. Трябваше да предупреди Тали. Единственият начин за това беше да се върне по същия път, по който беше дошла и да се настани в канала. Ако поради някаква причина той предпочете да се върне по друг път, щеше просто да бъде много лошо.

Голямата стая беше изпълнена със слаба миризма на амоняк останала от зардалу. Това й напомни за коментара на Луис Ненда: „Щом човек може да ги помирише, обзалагам се, че те също могат да го помиришат.“ При нейните последни премеждия беше изключила от ума си мислите за съдбата на другите. Сега се чудеше кои се бяха спасили с „Индълджънс“. Кой беше жив и кой мъртъв? Имаше ли други като нея още да се лутат като мишки в капан през сервизните помещения на Дженизий?

На повърхността на планетата дългият ден сигурно продължаваше. Слънцето вероятно наближаваше зенита, далеч от наклона на въздухопроводите. В стаята беше по-тъмно от времето, когато я беше напуснала. Тя едва можеше да различи отворите на каналите на другата страна. Дариа отиде на пръсти до най-широкия, надникна в него да провери дали има някакви следи от зардалу, готова да се обърне и да избяга.

Нямаше нищо. Доколкото можа да установи, коридорът беше тъмен и тих. Дариа беше сигурна, че ще се върнат — те знаеха, че е била тук.

Тя продължи, насочвайки се към третия коридор, десния, по който беше тръгнал Тали. Вторият коридор, според него, водеше встрани, в погрешна посока. Ако изобщо водеше към повърхността, щеше да бъде далеч от мястото, където беше се приземил „Индълджънс“.

Дариа почти не погледна към кръглия отвор, когато мина покрай него. Всяко възрастно зардалу щеше да установи, че е трудно да се промъкне на повече от няколко метра през стесняващия се тунел.

Направи още една крачка. Нямаше време да си обърне главата. С крайчеца на окото си видя движещо се петно. А после беше хваната отзад, вдигната и притеглена близо до тяло, чийто силни мускули изпъкваха под еластична кожа.

Дариа ахна и се опита да се измъкне. В същия момент тя изрита тялото на нападателя, съжалявайки, че беше свалила твърдите си и тежки обувки.

Чу се сумтене от болка, последвано от стържещ стон на изненада и негодувание. Неочаквано Дариа беше пусната на пода.

Тя вдигна глава. Още щом разбра, че не са я хванали пипала позна гласа.

— Далсимър!

Чизъм полифемът беше се навел до нея и махаше възбудено във въздуха с всичките си пет малки ръце.

— Професор Ланг! Спасете ме! — той трепереше и плачеше. Дариа почувства сълзи с размера на детски топчета за игра да падат върху нея от главното му око. — Аз бягах и бягах, но те продължаваха да ме преследват. Изтощен съм. Виках им и ги молех, обещавах, че ще бъда най-добрият и най-лоялен роб, който някога са имали… а те не ме слушаха.

— Напразно си губил време. Те не разбират човешка реч.

— Зная. Но си мислех, че нищо няма да ми струва, ако опитам. Професор Ланг, те искат да ме изядат, зная, че ще го направят. Моля ви, спасете ме!

Сърцераздирателна молба, но тя не можеше да спаси дори себе си. Дариа потърси пипнешком по пода обувките си, намери ги и ги обу. Тя потупа Далсимър по мускулестото тяло.

— Всичко ще бъде добре. Зная безопасен път до повърхността. Разбирам, че зардалу могат всеки момент да се върнат тук, но ние не можем да тръгнем веднага. Трябва да почакаме Е. К. Тали.

— Не, не трябва да го чакаме. Оставете го. Той ще се оправи и самичък — Далсимър я дърпаше, подканяше я да се изправи. — Той ще успее. Той няма нужда от нас. Нека да се махнем оттук, преди те да са се върнали.

— Не. Ти отивай, където желаеш. Аз оставам тук и ще чакам — и на Дариа, както и на полифем, не й харесваше да бъде в стаята, но тя нямаше да изостави Тали.

Далсимър проплака с нисък, треперещ глас. Той не направи опит да напусне стаята и накрая се сви на пода в стегната спирала. Дариа не можеше да види цвета му при слабата светлина, но беше готова да се обзаложи, че беше тъмнокраставично зелен на напълно охладен и ядосан полифем.

— Ще трябва да чакаме съвсем малко — каза тя с най-успокоителен тон и си наложи да остане спокойна. Освен ако не са го хванали.

Далсимър ставаше по-неспокоен. Той въртеше глава, взираше се в стаята.

— Чувам нещо!

Дариа спря да диша за двайсет секунди и се ослуша. Единственото, което чу, беше биенето на собственото си сърце.

— Въобразяваш си.

— Не. Идва от там.

Той посочи с две горни ръце в различни посоки, едната към канала, по който Дариа и Тали бяха стигнали до повърхността, другата към тесния отвор, през който той самият се бе появил.

— Кой от двата?

— И двата.

Сега Дариа напълно се убеди, че Далсимър си въобразява. Беше почти невъзможно тя самата да се промуши през втория отвор. Той беше се опитал да погледне в него и главата му едва влезе.

— Това е невъзможно — каза Дариа. Но тя самата чу звук — ясен, чист звук на бързащи стъпки, идващи от канала, през който беше излязъл Тали. Дариа разпозна този звук.

— Всичко е наред — каза тя. — Това е Е. К. Тали. Най-после! Сега можем — слава на небесата — да се махнем оттук.

— Зная по-добър път — каза Тали. Той се беше появил, наведен от въздухопровода точно навреме, за да чуе последните думи на Дариа и сега гледаше навитата като тирбушон опашка на чизъм полифема, подаваща се от кръглия отвор на другата тръба. — О, вие сте го намерила. Много добре, професоре. Здравейте, Далсимър.

Полифемът се измъкна от канала, но не обърна внимание на Е. К. Тали. Той стенеше и трепереше повече от всеки друг път.

— Знаех го — каза той. — Просто го знаех. Те идват. Казах ви, че идват. Много са. Стотици.

— Но те не могат да дойдат — възрази Дариа. — Погледни колко е тесен този канал. През него не може да мине голямо зардалу…

— Не големи — окото на Далсимър се въртеше нервно на главата му, тлъстата му уста се хилеше от ужас. — По-лошо. Малките, хищниците, всички — от съвсем малките до полузрелите. Достатъчно малки, да минат навсякъде, където ние можем да минем. Тези канали са пълни с тях. Видях ги по-рано, докато бягах. Те непрекъснато са гладни. Те не искат роби, не искат да правят сделки. Искат само храна. Искат месо. Искат мен.

Глава 21

Ханс Ребка гледаше образа на „Иърбъс“ на екрана на предния дисплей. Видът му говореше за изоставен негоден кораб, неизползван от хилядолетия. Огромният корпус беше олющен от удари на междузвезден прах. Прозрачните стени на илюминаторите за наблюдение, изподраскани от същия микропясък, стърчаха от страните на кораба като сълзящи старчески очи, замъглени от пердета.

И ако се съди от липсата на отговор на сигналите на Ребка, „Иърбъс“ може би беше мъртъв! Когато „Индълджънс“ се издигна в орбитата за среща, той беше предал дузина настоятелни запитвания. Защо „Иърбъс“ изпраща сигнал за помощ? Какъв е характерът на проблема? Беше ли безопасно за „Индълджънс“ да акостира и да влезе в товарния трюм? Никакъв отговор. Корабът над тях се носеше самотен в пространството като голям мъртъв звяр, ням, нереагиращ на никакви дразнители.

— Закарай ни при него — Ребка мразеше да се захваща с каквото и да било слепешката, но нямаше избор.

Калик кимна и размаха лапи над пултовете твърде бързо, за да могат да се проследят. Маневрата за среща на разузнавателния кораб с „Иърбъс“ беше извършена с рекордна скорост и много по-плавно, отколкото Ребка би могъл да я извърши. За минути те бяха на входа на спомагателния товарен трюм.

— Задръж ни там.

Когато „Индълджънс“ се издигна стационарно по отношение на другия кораб и помпите напълниха трюма с въздух, Ребка огледа екраните. Все още нищо. Никаква следа за опасност, но и никой не очакваше тяхното завръщане, за да ги приеме на док. Странно. Каквото и да се беше случило, „Иърбъс“, единственото средства за връщане, не трябваше да бъде изоставен.

Той се обърна да даде команда за отваряне на люка, но други го бяха изпреварили. Ненда и Атвар Х’сиал я бяха подали, още щом се бяха изравнили наляганията и вече плуваха към коридора, който водеше към командната зала на „Иърбъс“. Ребка ги последва, оставяйки Калик да обърне назад изследователския кораб, в случай че се наложи бързо да напуснат.

Първите коридори бяха празни, но това не означаваше нищо. Вътрешността на „Иърбъс“ беше толкова огромна, че дори при хиляда души на борда той можеше да изглежда празен. Ключовият въпрос беше състоянието на командната зала. Това беше нервният център на кораба. Там винаги трябваше да има дежурен.

И в известен смисъл имаше. Луис Ненда и Атвар Х’сиал бяха избързали пред Ребка. Когато пристигна в командната зала, той ги намери при главния пулт, наведени над приклекналата фигура на Джулиан Грейвс. Съветникът беше се прегърбил надолу, закрил очи с ръце. Дългите му костеливи пръсти достигаха до изпъкналото чело. Ребка допусна, че Грейвс беше в безсъзнание, но после разбра, че Луис Ненда тихо му говори. Когато Ребка приближи, Грейвс бавно свали ръце от лицето си и ги кръстоса на гърдите. Изразът на лицето му непрекъснато се променяше от страх до безпокойство.

— Ние ще се погрижим за вас — казваше Ненда. — Просто се отпуснете и се опитайте да ни кажете какво не е наред. Какво се е случило?

Джулиан Грейвс за миг се усмихна, после отвори уста.

— Не зная. Аз… ние… не можем да мислим. Има твърде много за мислене — устата му се затвори, зъбите му изтракаха. Главата се обърна настрана да огледа с изцъклен поглед залата.

— Твърде много какво? — Ненда се премести така, че Грейвс не можеше да не гледа в него.

Замъглените сиви очи се завъртяха.

— Твърде много… твърде много аз.

Ненда погледна Ханс Ребка.

— Това каза и по-напред: „Твърде много аз.“ Знаете ли какво означава това?

— Нямам представа. Но мога да разбера защо се излъчва сигнал за помощ. Ако той е на вахта, сигурно не може да контролира кораба. Погледнете го.

Грейвс беше клекнал отново и нещо си мърмореше.

— Слезте по-ниско, огледайте и потърсете място за приземяване. Не, трябва да останем на високо, в безопасност. Не, върнете се през сингулярностите, чакайте там. Не, трябва да напуснем Анфракт — с всяко разкъсано изречение изражението на лицето му се променяше, гърчеше се от твърдо решение на безумния му мозък до несигурност и тревога.

Ребка изведнъж разбра. Грейвс беше разкъсван от блуждаещи мисли, сякаш сливането на Джулиъс Грейвс и неговият вътрешен мнемоничен близнак Стивън за образуване на личността на Джулиан Грейвс беше се разпаднало. Беше се върнал старият конфликт на две съзнания в един мозък.

Но в мозъка на Ребка тази идея скоро беше изместена от друга, по-неотложна грижа.

— Защо е самичък на вахта? За другите трябва да е очевидно, че той не е в състояние да взема решения — Ребка се наведе, хвана с две ръце главата на Джулиан Грейвс и я завъртя така, че да може да гледа право в очите на съветника. — Съветник Грейвс, чуйте ме. Имам много важен въпрос. Къде са другите?

— Другите… — Грейвс промърмори думата. Очите му примигнаха, устните трепнаха. Той кимна. Разбрал беше, Ребка беше сигурен в това, но изглежда беше неспособен да се насили да отговори.

— Другите — повтори Ребка. — Кой друг е на борда на „Иърбъс“?

Грейвс започна да потръпва, сухожилията на врата му се издуха. Мобилизираше се за някакво върховно усилие. Устните му силно се стиснаха, после се отвориха и възкликнаха.

— Единственият друг… „Иърбъс“ е… е Д’жмерлиа.

Ребка се напрегна да чуе смущаващия отговор. Той пусна главата на Грейвс и изсумтя разочаровано. Грейвс не го знаеше, но той даде единственият отговор, който доказваше, че си е изгубил разума. Д’жмерлиа беше мъртъв. Ребка беше видял с очите си как умря. От всички, които бяха влезли в Анфракт, Д’жмерлиа беше единственият, който беше абсолютно невъзможно да е на борда на „Иърбъс“.

— Достатъчно — Ребка застана отстрани на Грейвс. — Бедният! Да го отнесем, където може да почива, и да му дадем успокоително. Той има нужда от медицинска помощ, но единствените хора, които могат да му окажат такава, са онези, които са инсталирали мнемоничния двойник. Те са на Миранда, на хиляда светлинни години оттук. Аз не зная какво лечение да му приложа. Колкото до другите на борда, когато ги намеря ще им одера кожите. При никакви обстоятелства не е трябвало да го оставят тук самичък… дори формално той да е бил командващ.

Ребка се премести по-близо до Грейвс, хвана едната му ръка и направи знак на Ненда да хване другата. Докато го вдигаха съветникът объркано местеше поглед от единия към другия. Той не се съпротивляваше, но не би могъл да ходи без тяхна помощ. Мускулите му бяха силни, но краката изглежда не знаеха в каква посока се очаква да се движат. Ребка и Ненда излязоха от залата. Атвар Х’сиал остана самичка — най-важното правило в Космоса беше никога да не се оставя мостика на кораба без дежурен.

Заведоха Грейвс в лечебницата — той вече изглежда беше в полусъзнание — и го завързаха с предпазен колан.

— Няма да му помогне много, но поне няма да ни пречи — каза Ребка. Той завърза коланите по сложен начин. Ако е в състояние да разбере тези възли, то умът му е много по-наред, отколкото си мислим.

Двамата мъже тръгнаха назад към мостика. Бяха на последното разклонение на коридора, когато чуха стъпките на Калик да тракат в другия край.

— Обърна ли „Индълджънс“ — попита Ребка, без да гледа към хименоптата. Вместо да отговори на човешки език, Калик изсвири пронизително и издаде взрив от хименоптски тракания. Луис Ненда веднага скочи до Калик. Той вдигна малката хименопта и я разтърси.

— Какво ти е? — Ребка се отдръпна назад. Такова нещо просто не се прави с хименопта! Всеки, освен Ненда, който се опиташе да направи това с Калик, щеше да бъде изложен на мигновена смърт. Късата черна козина — хименоптски кожух, толкова ценен за неразумно множество ловци — беше настръхнала, жълтото жило инстинктивно излязло пет сантиметра в долния край на ниския корем. Ненда не беше разтревожен.

— Трябва да го направя. Тя е шокирана, вижте. Трябва да я извадя от това състояние — той удари силно хименопта по гладката кръгла глава с юмрук и издаде серия тракащи изсвирвания. — Казвам й да говори човешки… Това трябва да помогне. Тя не знае как да пъшка и се оплаква на човешки език. Хайде, Калик, кажи ми нещо. Какъв е проблемът?

— Аз обърнах к-кк-кораба — изфъфли Калик.

Тя сякаш се беше върнала назад към времето, когато човешката реч беше нова за нея.

— Да. После какво?

— Напуснах товарния трюм. Тръгнах по коридора. И тогава… тогава…

— Продължавай!

— Тогава… — жилото се прибра, но сега малкото тяло трепереше в ръцете на Ненда. — Тогава видях Д’жмерлиа. С-стоеше пред мен. В коридора, който водеше към командната зала.

— Калик, ти знаеш, че това е невъзможно. Д’жмерлиа е мъртъв… Ти лично видя — но очите на Луис Ненда говореха друго. Той и Ребка се спогледаха. Невъзможно? Може би. Но от два съвсем независими източника.

— Беше Д’жмерлиа. Не може да има грешка. Беше неговият глас, както и неговата външност — Калик постепенно се успокояваше. Тя беше изключително логично същество и всяко нарушение на логиката беше особено тревожно за нея. Но обяснението на човешки език възстанови нейните естествени начини на мислене. — Беше на около двайсет метра от мен в същия коридор. Извика ме по име и после ме заговори. Каза ми, че веднага трябва да отида в командната зала, тъй като Джулиан Грейвс имал спешна нужда от помощ — Калик спря и погледна Ребка. — Това е вярно, нали? А после, докато гледах право в Д’жмерлиа…

Тя спря да говори. Всяко око в целия черен кръг очи се замъгли и, сякаш веднага се разфокусира. Ненда я удари силно в пода.

— Не ми се прави отново на малоумна! Изплюй камъчето, Калик. Веднага или ще ти разпръсна карантиите из цялата зала.

Калик поклати глава.

— Ще го кажа, господарю Ненда, щом ми заповядвате. Но това е невъзможно. Докато го гледах, Д’жмерлиа изчезна. Не побягна, защото аз съм по-бърза от него и щях да видя всяко движение, което можеше да направи. Нито за момент не бях изгубила съзнание, както си помислих най-напред, защото бях във въздуха и скачах към него, когато той изчезна. Не може да е някакъв трик с отражение, някакъв особен оптически ефект, защото по-малко от секунда след като той изчезна, аз застанах на мястото, където беше стоял и почувствах разликата в температурата на пода, където бяха били краката му — Калик се отпусна тежко на пода, широко разперила всичките си крака. — Наистина беше той. Моят приятел Д’жмерлиа.

Ребка и Ненда се спогледаха.

— Както знаете, тя не лъже — промърмори Ненда. Говореше повече на себе си, отколкото на Ханс Ребка.

— Зная. От това се страхувам. Щеше да е много по-добре, ако лъжеше — Ребка си наложи да се откъсне от обърканите си мисли и да се върне към нещата, с които знаеше как да се справи. — Вие разбирате, че точно това каза и той — Ребка посочи с пръст към лечебницата, където лежеше Джулиан Грейвс. — Според него Д’жмерлиа бил единственото същество с него на „Иърбъс“.

— Да. Но не сме длъжни да му вярваме. Можем да проверим кой е тук. Ат може да подуши централното въздушно захранване и ако има някой друг на кораба, тя веднага ще го усети. Почакайте една минута — Ненда забърза навън, обратно към командната зала.

Никой от двамата мъже не се нуждаеше от обяснение за останалото. Ако, освен Грейвс и Д’жмерлиа на кораба няма други, тогава къде бяха Дариа й останалите? Почти сигурно на Дженизий. Което означаваше, че с отлитането на „Индълджънс“ те бяха останали там.

Ханс Ребка не изчака Ненда да се върне.

— Веднага щом господарят Ненда се върне от командната зала, отведи го на „Индълджънс“ — каза той. Ребка не помоли Калик, която все още лежеше на пода на „Индълджънс“ — той й заповяда. Ребка мразеше да се отнася към нея като към роб, когато тя така силно възразява, че не е, но сега беше време, ако изобщо някога може да се говори за такова, когато целта оправдава средствата. Хименоптата само кимна покорно, а Ребка забърза назад към разузнавателния кораб.

Калик беше свършила нейната работа в товарния трюм. „Индълджънс“ чакаше зареден с енергия и зададени команди, готов да се върне в Космоса. Ребка отиде да отвори люка. Той изпитваше непреодолимо желание да излети направо от трюма обратно на повърхността на Дженизий, но най-напред трябваше да бъде сигурен за положението на борда на „Иърбъс“.

Когато Луис Ненда се върна, той не беше самичък. Атвар Х’сиал беше зад него, плъзгайки се през коридорите със скокове от по двайсет метра.

— Не се безпокойте — отговори Ненда на незададения въпрос на Ребка. — Калик наблюдава от мостика. Тя имаше някакво разтройство, но след няколко минути ще е добре.

— Какво казва Атвар Х’сиал?

— Съгласна е с Джулиан Грейвс и с Калик. На борда няма никаква миризма на друг… освен на Д’жмерлиа. И тя отслабва. Ат казва, че вероятно той е бил тук и си е отишъл. Направо мистериозно. Ако бях от онзи тип хора, които се тревожат, това нямаше да ми излезе от ума — Ненда мина покрай Ребка през отворения люк на „Индълджънс“ и заразглежда пултовете.

— Значи сте готов?

— Да.

— Да се върнем на Дженизий.

— Готов съм. Но вие няма да отидете.

— Искате ли да се обзаложим? Отивам, иначе се нагърбвате с голямо бреме.

Ребка отвори уста да протестира, после промени намерението си. Ако Ненда иска да рискува, защо да го спира? Той беше лъжец и мошеник и гледаше само собствените си интереси, но беше един допълнителен ум и чифт допълнителни ръце — а и умееше да оцелява в критични ситуации.

— Чудесно. Влизайте и побързайте. Тръгваме веднага.

Но карелианецът гледаше през рамо към извисяващата се фигура на Атвар Х’сиал, застанала зад Ханс Ребка на люка.

— Ах-ха. Готов сте за отлитане, капитане, но преди да тръгнем, аз трябва да разменя набързо няколко думи с Ат и да й обясня кое как е.

— Луис Ненда — феромонното съобщение на сикропеанката беше силно, обертоновете, изпълнени с подозрение и може би укор. — Мога ясно да прочета мислите ви. Ние сме в безопасност в Космоса, а вие искате да се върнете на планетата Дженизий. Обяснете ми вашата постъпка… или ще ме загубите като партньор.

— Обяснение. Няма нищо, което се нуждае от обяснение — Ненда отиде близо до сикропеанката и се наведе до тъмночервената й раковина. — Бъди разумна, Ат. Ребка отива, ти виждаш това, независимо дали аз ще отида или не. Ние знаем, че там има всякакви ценни неща и че той е достатъчно тъп и няма да ги вземе, дори да има възможност. Някой трябва да отиде с него и да види какво може да се вземе.

— Тогава и аз идвам.

— И ще оставиш Калик и Грейвс да се оправят с кораба без капка разум и в двамата? Някой трябва да остане тук и да се грижи всичко да върви гладко.

— Вие може да останете. Аз ще отида на ваше място.

— Не ставай глупава, Ат! Ти и Ребка не можете да кажете една дума, която другият да разбере. Аз трябва да отида.

— Причината е в жената, Дариа Ланг. На нея искате да помогнете.

— Да помогна! Няма начин. Аз не разбирам значението на тази дума. Ат, ти наистина се вманиачаваш относно тази жена.

— Един от нас сигурно се вманиачава.

— Е, във всеки случай не аз — Ненда излезе изпод черупката и тръгна към люка. — Ат, трябва да ми вярваш.

Сикропеанката бавно се премести от пътя му.

— Нямам голям избор. Имам обаче условия. Чакахме твърде дълго и се отклонихме много от първоначалните ни цели. Искам да ми обещаете, Луис Ненда, тук и сега, че ако остана, веднага щом се върнете от Дженизий, ще вземем този кораб за наше ползване. Според Далсимър от Торвил Анфракт лесно може да се излезе… само влизането е трудно и опасно. Така че ние с вас ще напуснем „Иърбъс“ с този кораб и ще се върнем на Глистър, където ще вземем вашия кораб — „Хев-ит-ол“. Достатъчно дълго протакахме.

— Хей, на мен „Хев-ит-ол“ ми липсва не по-малко, отколкото на теб… дори повече. Приемам сделката. Веднага щом се върна, тръгваме.

— Само ние двамата.

— Кой друг? Разбира се, че само ние двамата. Върви и си приготви нещата. Аз трябва да тръгвам. Ребка вече е готов и чака — Ненда преустанови феромонното предаване, за да покаже, че разговорът е свършил и забърза навътре в „Индълджънс“.

Ханс Ребка наистина чакаше… но не Луис Ненда. Той седеше пред пулта и въвеждаше стартови команди. Лицето му изразяваше пълно разочарование. Ненда седна на седалката до него.

— Какво ни задържа? Хайде да се махаме оттук.

— Бих желал. Ако онова нещо ми разреши — Ребка кимна към един от дисплеите. — Опитвам се да отворя свързващата врата към външния трюм. Но командите не се изпълняват.

— Значи външният шлюз не включва. Това означава, че той се използва.

— Зная какво означава, но когато минах през него, беше празен — Ребка включи камера, която трябваше да покаже площта на шлюза. — Тогава как може да се използва сега?

Не се наложи Луис Ненда да се опита да отговаря. Докато гледаха, цикълът на въздушните помпи свърши. Външният шлюз сега имаше балансираща атмосфера с вътрешния трюм и вратата между залите можеше най-после да се отвори. Двамата мъже гледаха показаната на дисплеите картина.

— Корабното ядро — каза Ненда. — Как е пристигнало тук? Къде е било през цялото време? — преди Ханс Ребка да може да направи нещо да го спре, Ненда изтича до шлюза, отвори го и моментално падна свободно през отворената междушлюзова врата към по-малкия съд.

Ребка го последва с по-бавна крачка. Той можеше да даде логично обяснение, нелишено от смисъл. Той и неговата група бяха отишли на Дженизий с корабното ядро, но когато се върнаха на мястото на приземяване, то не беше там и те бяха принудени да се върнат с „Индълджънс“. Групата на Дариа Ланг беше отишла на Дженизий с „Индълджънс“, но когато им беше потрябвал, корабът беше заминал. Така че те сигурно са успели да открият изчезналото корабно ядро върху повърхността на Дженизий и са се върнали с него.

Да, нелишено от смисъл. Загадъчният елемент в тази схема беше отново Д’жмерлиа. Той беше изчезнал в колона от нажежена до синьо плазма на Дженизий и отново се беше появил на „Иърбъс“. Но как беше дошъл тук, ако не е бил на корабното ядро?

Луис Ненда вече беше при корабния шлюз. Щом наполовина се отвори, той се промуши през него. Ребка го последва, смутен от лошо предчувствие.

— Дариа? — извика той. Ако тя не беше там… Луис Ненда се обърна към него и един поглед върху лицето му беше достатъчен да разбере, че той нямаше новината, която Ханс Ребка искаше да чуе.

— Дариа я няма — каза Ненда. — На борда има само една личност. Надявам се да имате обяснение, капитане, защото аз нямам. Надзърнете.

Той се отмести настрана, така че Ханс Ребка да може да види пилотската седалка. Изтегната, дишаща, но в безсъзнание там се виждаше ръбестата, тънка като тръба, фигура на Д’жмерлиа.

Глава 22

Ханс Ребка не можа да намери никакви следи от изгоряло по тялото на Д’жмерлиа. Той беше видял с очите си как ло’фтианецът се хвърли в бушуващата плазмена колона толкова гореща, че моментално изсуши следващия го крак на Калик. Изсъхналият мършав крайник беше започнал отново да израства, но по тялото на Д’жмерлиа нямаше никаква рана.

Ребка и Луис Ненда пренесоха Д’жмерлиа на мостика на „Иърбъс“. Там Атвар Х’сиал извърши ултразвуково сканиране на тялото на изпадналия в безсъзнание ло’фтианец и потвърди, че вътрешното му състояние е също толкова незасегнато, колкото и външният му вид.

— И мозъкът му изглежда също не е засегнат, както и тялото — съобщи сикропеанката на Ненда. — Причината за безсъзнанието му остава загадка. Може да се предполага, че се дължи повече на психологически, отколкото на физически причини. Нека да го проверя.

Тя се наведе до Д’жмерлиа и започна да изпраща мощни възбуждащи стимули под формата на феромонни емисии. Ребка, за когото излъчването на Атвар Х’сиал не беше нищо, освен поредица от странни и остри миризми, погледа една-две минути, преди съвсем да изгуби търпение.

— Тя може да прави това, колкото си иска — каза той на Луис Ненда, — но аз няма да остана и да търпя тази воня. Аз трябва да сляза на повърхността на Дженизий. Все ми е едно дали вие ще дойдете, или ще останете.

Ненда го погледна, но не се поколеба. Когато Ребка се отправи назад към „Индълджънс“, Ненда тръгна с него.

— Ще ви кажа нещо друго — каза той, докато се подготвяха да се отделят от „Иърбъс“ за първата фаза на излизане от орбита. — Д’жмерлиа може да не иска да се събуди, но според Ат той се чувства по-добре от последния път, когато го е видяла. Тя казва, че сега той е напълно в съзнание.

— Какво означава това? — Ребка насочваше разузнавателния кораб към същото място върху повърхността на Дженизий, от което бяха излетели и само половината му съзнание беше ангажирано с Луис Ненда. Не беше въпрос само до навигация. Той почти очакваше всеки момент от небето да се появи яркожълт лъч светлина и да ги отнесе на някое друго, случайно място върху повърхността на планетата. Досега не се случи, но имаше още до приземяването. Той се спускаше с максималната скорост, която смяташе за допустима.

— Чудя се — Ненда не можеше да скрие разочарованието си. — Опитах се да накарам Ат да ми каже какво има предвид и тя ми обясни, че нещата не могат да се обяснят по такъв начин. „Ако не чувствате разликата в Д’жмерлиа, каза тя, не можете да знаете какво имам предвид дори ако ви го кажа“ — той потри сипаничавите си пъпчиви гърди. — Тя се задоволи само с това обяснение, след като аз изтърпях всичко, за да получа тази приставка, за да мога да си дърдоря със сикропеанци!

„Индълджънс“ беше вече на две хиляда метра и продължаваше стремително да се спуска. Екраните показваха познатата кривина на бреговата линия с ивицата земя на север, врязала се в синята вода. На сушата тъмните следи върху килима от сиво-зелен мъх показваха на Ханс Ребка точно къде се бяха приземили корабното ядро и разузнавателният кораб на Далсимър. Тези следи изглеждаха съвсем малко по-различни от времето, когато той беше напуснал повърхността. Но как? Той не можеше да каже. На седемстотин метра Ребка премина на пълно ръчно управление и закръжи над предишното място на кацане.

— Виждате ли нещо? — очите му се местеха към сградите, където тяхната група най-напред беше хваната. Там нищо не се беше променило. Никаква следа от вълнение в спокойните води. Луис Ненда, който сканираше скалните късове и ниската растителност на стотина метра по-нататък във вътрешността, изсумтя и посочи.

— Там. Зардалу. Оттук не мога да видя какво правят. Бяха много, струпани в кръг около една тъмна бездна на повърхността. И непрекъснато се движеха. Ребка насочи „Индълджънс“ да кръжи директно над тях, върху екраните на насочените надолу дисплеи с голямо увеличение се виждаха обръщащи се нагоре глави от среднощно синьо и втренчени небесносини очи.

— Повечето са възрастни — Ненда отиде към пулта за командване на оръжията на „Индълджънс“. — Нека им сервирам нещо, върху което да помислят.

— Внимателно! — предупреди го Ребка. — Не знаем кой друг е долу сред тях.

— Не се безпокойте. Само малко ще ги погъделичкам — но Ненда избра такава радиационна честота и интензитет, които за десет секунди биха изгорили смъртоносно човек. Той насочи надолу лъча и го разви така, че да обхване цялата група под тях. Зардалу трепнаха и скочиха от болка, после побягнаха като вихрушка от светлосини пипала да търсят спасение във водата.

Ненда ги последва с радиационното оръжие облъчвайки изостаналите.

— Не умират лесно, нали? — коментира замислено той. Ненда увеличи интензитета на лъча и въпреки това всички успяха да достигнат водата и да плуват бързо, преди да се гмурнат надолу. — Яки нещастници, издържат и на твърда радиация. С Далсимър в слънчевия бар на Бридъл Гап ще се чувстват като у дома си. А може би не е точно така. Предполагам, че ще могат да я понесат, но изглежда няма да им хареса.

Последното зардалу изчезна под водата. Ханс Ребка се поколеба. Лесната част беше минала, но сега какво? Беше ли безопасно да приземят „Индълджънс“ с неговата модерна оръжейна система? Беше научил от опит един стар урок на Фемас Съркъл: „Една цивилизация е лоша, ако не може да се научи да се защитава срещу собствените си оръжия. Истинският проблем обаче започва, когато трябва да се защитава срещу оръжията на други.“

Някога Зардалската общност се е простирала на хиляда свята. Не е възможно тя да е поддържала господството си над тях, без нещо да им е помагало.

Ребка снижи „Индълджънс“ на трийсет метра и закръжи точно над следите в мъха, оставени преди от тях. Когато нищо не се случи той предпазливо слезе още по-ниско. Ако Дариа и някои други оцелели от тяхната група се опитват да избягат от повърхността на Дженизий, логически най-вероятното място да го потърсят беше това. А ако няма оцелели…

Това беше мисъл, която Ханс Ребка не искаше да продължи.

— Внимателно. Нещо става — дрезгавият глас на Ненда прекъсна мислите му.

— Какво?

— Не зная. Не го ли чувствате? В кораба?

Ханс Ребка го почувства. Слабо разтърсване на повърхността на планетата, леко променящи се ъгли във вътрешността на кораба, причиняващи понякога слабо потрепване. Ребка инстинктивно вдигна кораба да кръжи няколко метра над покритата с мъх повърхност, но по-нататъшното действие от негова страна беше затруднено от друг сигнал.

Той наблюдаваше екраните с изглед от морето, но от време на време прехвърляше вниманието си на един, който показваше сушата. Онова, което видя там, го изпълни със силни, непознати емоции.

Трябваше му секунда да ги разпознае. Донесоха му облекчение и радост.

Тичаща, клатушкаща се по неравната повърхност, се появи Дариа Ланг. Непосредствено зад нея с походка на пиян моряк я следваше Е. К. Тали. И зад него, подскачащ заедно със стадо с цвят на кайсия млади зардалута, кълвящи приличната му на тирбушон опашка, се тътрузеше нещастен, краставично зеленият Далсимър.

При скоростта, с която се движеха, Дариа и другите щяха да бъдат при разузнавателния кораб за по-малко от трийсет секунди. Това беше чудесно, но Ребка имаше два проблема. Зардалутата бързо ги настигаха. Можеха да хванат Дариа и другите двама, преди те да са достигнали до кораба.

А тресенето на „Индълджънс“ се засилваше. Точното насочване на оръжейната система, за да спрат зардалу, беше невъзможно.

Да се издигнат на безопасна височина, когато на Дариа и другите нямаше да им достигнат само няколко секунди, или да ги изчакат и да изложат на риск кораба?

Ханс Ребка сложи пръста си на копчето за издигане. Групата долу трябваше да измине трийсетина метра. Може би им бяха необходими само десет секунди, за да влязат през отворения люк.

Корабът се наклони. Той задържа дъх.

Пронизителните, възбудени писъци на хищниците бяха нещото, което върна мисълта на Дариа от общата представа за ужас към най-лошата действителност.

Гласовете на малките и на по-големите зардалу бяха съвсем различни от траканията и свиренията на родителите. Те идваха повтаряни от ехото по тунела зад Далсимър и бързо се засилваха. С тези звуци в ушите й, вземането на решение се промени от трудно в тривиално.

— Тали, сигурен ли сте, че знаете по-добър път към повърхността?

— Определено. Изминах го целия и дори излязох на повърхността на Дженизий. Мога ли да говоря?

— Не. Можете да се движите. Тръгвайте.

За първи път хуманоидът не се спря да спори. Той тръгна с лазене по стръмния наклон на канала, използвайки като примитивна стълба разположените през няколко крачки обръчи за укрепване.

Първите четирийсет крачки Дариа успя да върви с него, но после почувства, че краката й започват да се вдървяват и да се уморяват. Дори за някой в спортна форма стръмното изкачване би било изтощително. А тя не беше почивала от дни, почти толкова дълго не беше яла истинска храна и по-голяма част от последните няколко часа беше прекарала в повръщане на малкото, което беше погълнала. Трябваше да спре. Сърцето й беше готово да изскочи от гърдите, мускулите на бедрата й се бяха свили в болезнени възли.

Само че звукът на хищниците беше станал по-силен. Младите зардалута влизаха в канала, по който се изкачваше. Непосредствено след нея вървеше Далсимър. Той молеше за секунда почивка да си поеме дъх, дишаше тежко и непрекъснато хленчеше: „Те ще ме изядат, те ще ме изядат. Ще ме изядат жив. О, какъв ужасен край! Те ще ме изядат жив.“

„Не само теб — помисли Дариа с раздразнение. — И мен искат да изядат. А след това си спомни: раздразнението трябва да се използва. Превърни го в гняв, в ярост.“

Зардалу няма да хванат жива Дариа. Никога! Ако трябва, ще върви нагоре по просветляващия канал, докато не умре от изтощение. После, ако им харесва, могат да имат безжизненото й тяло.

Тя стисна юмруци и тръгна по-бързо, придвижвайки се по тесния тунел, докато неочаквано не връхлетя върху гърба на Е. К. Тали. Той беше спрял на няколко крачки от края на канала и се взираше нагоре към ярко осветената повърхност.

— Продължавайте да вървите! — Дариа беше останала без дъх, гласът й се беше превърнал в грачене. Ако сега Тали спре и започне да спори…

— Но там може би има зардалу… над нас… мисля, че ги чух.

Подобно на нея и Тали се беше задъхал. Тя се провря покрай него. Може би тези зардалу на повърхността не са толкова свирепи като онези десетина метра зад тях.

Тя пропълзя последните няколко крачки от канала, излезе навън и се подпря на ожулените си ръце и колене. След тунелите, слънчевата светлина беше болезнено ярка.

Дариа се огледа. Не можа да види никакви зардалу. Но носът й потръпна от миризмата на амоняк. Тали беше прав, били са тук. Но къде бяха сега?

Тали беше прав и за друго нещо. Бяха много по-близо до мястото, където бяха приземили „Индълджънс“. Тя погледна нататък. И видя най-чудната гледка, която някога беше виждала.

Корабът беше точно там, сякаш никога не е напускал повърхността на Дженизий. Беше на не повече от стотина метра. Тя виждаше, че главният му люк е отворен.

Уловка?

Какво значение имаше? Никаква бъдеща опасност не можеше да е по-лоша от тази, пред която бяха изправени сега. Тали и Далсимър бяха излезли от канала и Тали събираше големи камъни и ги хвърляше във входа. Но това не помагаше. Приближаващите пронизителни писъци на малките зардалу ставаха по-силни и по-гневни.

— Хайде, Тали. С камъни няма да ги спрем — Дариа се затича към кораба през неравната камениста повърхност и ниски, заплитащи се в глезените храсти. Тя си беше мислила, че като излязат на покритата с мъх повърхност, придвижването ще бъде по-леко, но когато стигна до нея, бързият й бяг се превърна в ужасно бавно движение. Имаше чувството, че тича през плътен вискозен въздух. Беше толкова уморена, че цялата брегова линия и морето изглеждаха наклонени и завъртени. Небето потъмня. Тя знаеше, че това сигурно се дължеше на изтощение и смущения във вестибуларния апарат.

Още малко по-нататък. Само още няколко секунди, още няколко крачки. Бързо. Зардалу я настигаха. Тя не смееше да се обърне да погледне назад. Концентрира цялото си внимание върху кораба пред нея. Той сигурно има оръжия… тогава защо не стреля по младите зардалу зад нея? По дяволите пацифистките възгледи на Джулиан Грейвс! Огън, дявол да го вземе, огън! Или зардалу бяха толкова близо, че имаше опасност да засегнат и нея?

И тогава разбра, че в самия кораб нещо не е наред. Беше се издигнал на метър от повърхността, но вместо да кръжи плавно, той се люлееше и тресеше. Имаше нещо под него, нещо го повдигаше от тъмната кал.

Пипала. Бледорозови пипала на гигантски зардалу, извиващи се нагоре се опитваха да обгърнат цялата четирийсетметрова дължина на кораба.

А после, все още клатушкаща се напред, Дариа разбра грешката си. Не бяха зардалу. Не бяха пипала. Бяха малките миризливи цветя от сивия мъх на техните нежни тънки като косъм стебла, както ги беше видяла, когато за първи път стъпи на Дженизий. Но сега те се бяха уголемили до чудовищни пропорции и растяха по-бързо, отколкото можеше нещо някога да расте.

Най-после и в най-лошия възможен момент зардалу разкриваха пълната мощ на биологическата си наука. Докато направи пет стъпки, дебелите като човешко тяло стебла израснаха с още три метра. Те се извиваха около гладката изпънала повърхност на корпуса на „Индълджънс“. Корабът слезе малко по-ниско притеглян надолу от паяжината от пипала.

Луис Ненда беше при отворения люк на метър и двайсет от земята. Той извика на Дариа и се пресегна покрай едно дебело розово растение, което достигаше до самия люк. Тя протегна ръка, почувства, че той я сграбчи и я издърпа нагоре.

Прелетя през люка и падна на твърдия под. Момент по-късно Е. К. Тали дишаше тежко и сумтеше до нея. Дариа повдигна глава.

— Далсимър! — ахна тя.

Той беше твърде тежък. Луис Ненда никога не би могъл да го вдигне вътре. Тя се опита да се изправи на крака и да помогне, но това не се оказа по силите й.

Дариа чу крякащ писък отвън кораба. Едно тъмнозелено тяло прелетя край нея, обичайно навитата на тирбушон опашка напълно развита от един голям скок. Далсимър влетя право през люка във вътрешността на кораба. Тя чу звук като от ритната футболна топка от удара на еластичната кожа на полифема в металната преграда и рев от болка.

— Всички са на борда. Издигай се! — Ненда риташе едно дебело розово пипало. То продължаваше да расте.

— Люкът все още е частично отворен — чу се гласът на Ребка по интеркома в същия момент, когато Дариа почувства корабът да се издига и напряга срещу обгърналата го растителна клетка.

— Зная — Ненда беше измъкнал страхотен на вид нож и удряше пипалото. Острието отскачаше от него. — Не мога да затворя проклетия люк. Включете на максимална мощност и да се надяваме.

Дариа изведнъж разбра проблема на Ненда. „Индълджънс“ имаше система от мощни оръжия, но тя беше предназначена за използване от по-голямо разстояние. Оръжията не са предназначени за използване срещу нещо, което се е увило около самия кораб.

Разузнавателният кораб се вдигна още няколко метра. Последва дръпване и издигането престана. Целият корпус изскърца от неочаквано напрежение. След няколко секунди Дариа почувства ново килване надолу.

— Няма полза — Ненда се беше наклонил опасно навън от люка и мушкаше с ножа си нещо, което не се виждаше. — Ние сме на около десет метра, но ни теглят надолу и зардалу идват. Трябва да го пришпорите повече.

— Чувам ви — прозвуча спокойният глас на Ребка по интеркома. — Но имаме малък проблем. Вече сме на пълна мощност. И не мисля, че онова, което ни държи, все още се опитва да ни смъкне.

Целият кораб изскърца, потрепери и слезе още малко.

— Погрешна посока, капитане — каза Ненда. Съдейки по гласовете, човек не можеше да каже дали той и Ханс Ребка са обхванати от такава паника като Дариа. — И ако скоро не се измъкнем оттук — добави той със същия разговорен тон, — ще имаме посетители — той стъпи върху бледорозовото опипващо пипало и го изтика от люка.

— Махнете се оттам, хванете се за нещо и се дръжте здраво — чу се отново гласът на Ребка.

Лесно е да се каже. Но в люка нямаше нищо, за което да се хване. Дариа и Е. К. Тали отидоха до вътрешната врата на самия люк и се заклещиха в отвора.

— Дръжте се — извика Ребка, докато Дариа се чудеше какво е намислил да прави. Ако бяха на максимална тяга, как можеше Ханс да се надява да направи нещо по-добро?

— Ще се опитам да се отскубнем с разлюляване — продължи Ребка, сякаш беше чул ненаказания въпрос на Дариа. — Може да стане доста бурно.

Беше най-сдържаното изявление на столетието. „Индълджънс“ започна да се люлее от една страна на друга. Подът под краката на Дариа се издигна надясно почти вертикално, после, преди тя да може да се приспособи към това положение, се наклони в обратна посока до същото положение. Покрай нея се изсипаха потоци от незакрепени предмети — от ръчни фенерчета до дрехи и замразени храни — сигурно шкафовете в камбуза бяха се отворили.

— Не помага — Ненда беше оставил без внимание нареждането на Ребка да се отдалечи от люка. С някаква изключителна проява на сила и смелост той се беше запънал с една ръка и един крак в страните на люка, беше се навел навън и мушкаше, и риташе опитващите се да нахълтат зардалу. Ненда се отдръпна назад и заговори по интеркома. — Смъкнаха ни още половин метър. Трябва да направим нещо друго, капитане… нещо по-силно, бих казал.

— Остава само едно нещо — отвърна Ребка. — Ще опитам и него. Махнете се от външния люк, Ненда… и този път искам наистина да го направите.

Луис Ненда изруга, хвърли се към вътрешната врата и подпря набитото си тяло върху Дариа.

— Дръжте се здраво.

Ханс Ребка изключи тягата и корабът полетя надолу.

Той падна като камък и удари повърхността на Дженизий с разтърсваща сила. Отдолу се чу скърцане от изкривяване на покривката на корпуса.

Клетката от обгръщащи розови пипала беше разкъсана, смачкана на дъното от теглото на „Индълджънс“ и опразнена отгоре от неочакваното падане на кораба. Преди тя отново да се стегне, Ребка трябваше да включи кораба на максимална тяга. Източеният нос избута настрана две стебла пред него и „Индълджънс“ излетя напред над сивия мъх.

Дариа виждаше отворения люк. Розовите ръце на растителността излязоха от зрителното й поле. Но корабът се носеше към острите зъбери твърде бързо, за да може да спре.

Корпусът на кораба не беше проектиран да издържи на такава сила. Ударът в една от онези стърчащи скали сигурно щеше го разцепи наполовина.

В момента, в който се освободиха от обгръщащите ги растения, Ханс Ребка включи на максимална подемна сила. „Индълджънс“ се издигна нагоре.

Издигна се нагоре, но твърде бавно. Дариа наблюдаваше вцепенена от ужас. Едно докосване до зъберите и край. Летяха право срещу една от най-високите скали.

Чу се ужасен звук на стържещ метал и рикоширащ удар по цялото дъно на кораба. После Дариа долови странен шум. Беше Луис Ненда. Смееше се.

Той се пусна от вътрешната шлюзова врата и отиде до все още отворения външен шлюз, балансирайки с лекота върху люлеещия се под. Докато Дариа го гледаше, той се наведе спокойно навън да погледне отдалечаващата се повърхност, после с едно натискане на мускулестата си ръка затвори люка.

Ненда се върна при входа, където Дариа и Е. К. Тали още стояха заклещени и ги освободи най-после от несломимата хватка на истинския ужас. Той ги повдигна, по един във всяка ръка, и ги изправи на крака.

— Вие двамата, добре ли сте?

Дариа кимна, зад вратата се чу стенание от болка.

— Добре съм — не беше време за това, но тя трябваше да зададе въпроса. — Защо се смеехте! На какво се смеехте?

Той се усмихна.

— Да си докажа, че не съм мъртъв — после разтърси, тъмната си грива. — Не, това не е истинският отговор. Смеех се на себе си. Вижте, когато този път тръгнах за насам, казах на Атвар Х’сиал, че ми е омръзнало да отивам близо до зардалу и после да се връщам без никакво доказателство за тяхното съществуване. Така стана на Серенити. Повтори се последния път, когато бях долу на Дженизий. И, по дяволите, ако не се случи отново, макар да се заклех, че няма да го допусна. Не взех дори един край на пипало. Освен ако вие не искате да слезем долу и да потърсим Надзирателя на света?

Дариа потрепери при тази мисъл. Тя се пресегна и сложи ръка върху мръсната, пострадала предмишница на Ненда.

— Бях сигурна, че ще се върнете на Дженизий и ще ме спасите.

— Идеята не е моя — каза навъсено той. Ненда погледна настрана, към вътрешността на кораба, където Далсимър все още стенеше и хленчеше. — Макар че би трябвало — заяви той толкова тихо, че Дариа не беше сигурна дали го е чула правилно, — ако бях по-умен.

Той се отдалечи от нея и тръгна към Далсимър.

— По-добре да отида и да накарам онзи полифем да млъкне, преди да събуди всички на борда, които се опитват да спят. Човек ще помисли, че само на него му се е случило нещо.

Дариа го последва през главната каюта на „Индълджънс“. Е. К. Тали вървеше близо зад нея. Ханс Ребка седеше пред пулта за управление. Далсимър беше на няколко крачки встрани и още се търкаляше по пода от паника или болка.

— Накарайте го да млъкне, моля ви! — каза Ребка на Луис Ненда. Той намигна на Дариа и се усмихна с истинско задоволство, когато тя отиде и застана до него. — Как ви хареса излитането?

— Беше ужасно.

— Зная. Единственото по-лошо нещо от това излитане бе изобщо да не излетим. Главната ми тревога е ожулването на корпуса, но мисля, че можем да летим в Космоса — той отмести поглед от Дариа и погледна към Ненда и Тали, които бяха на пода до стенещия Далсимър. — Вие не го накарахте да млъкне, знаете… вдига повече шум от преди.

— Така е. И не разбирам защо. Изглежда ми съвсем добре — Ненда сграбчи чизъм полифема, който изглежда бе на път да се оформи като цивреща тъмнозелена сфера. — Млъкни, голямо парче зелена паника! Нищо ти няма.

— Боли — проплака Далсимър. — Ох, много боли!

— Къде казваш те боли?

Пет малки ръце махнаха като една, сочейки надолу към опашката на Далсимър. Ненда погледна посоката и опипа плътно навитата спирала.

— Тук няма нищо — промърмори той. А после неочаквано извика триумфиращо: — Задръжте го. Вие сте прав, аз греша. Джакпот! Далсимър, ти си чудесен, достатъчно умен да го хванеш с края на опашката си. Успокой се, сега ще го сваля.

— Не! То е в моята плът — Далсимър изпищя. — В моята плът. Не правете това.

— Вече го направих. Всичко свърши — Луис Ненда се беше навел ниско над опашката на полифема, сияещ от задоволство. — Приеми го по следния начин, Далсимър. Ти имаш договор с нас, който ти дава дванайсет процента от това. И не само това, аз мисля, че може би други също ще ви дадат своя дял от него.

Докато Дариа го гледаше напълно объркана. Луис Ненда бавно се изправи. Той вдигна дясната си ръка.

— Гледайте! Този път няма да могат да отрекат, този път вече ще им докажем.

Сега всичките го видяха. Стисната здраво между показалеца и палеца на Ненда, извиваща се бясно и опитваща се да отхапе от него с малката си, остра като бръснач човка, висеше бледо кайсиева форма — не можещата да бъде сбъркана с нищо форма на побесняло невръстно зардалу.

Глава 23

Ако Ханс Ребка беше запитан — без да му се даде време да мисли — колко време беше минало от напускане на „Иърбъс“ до завръщане с Дариа Ланг и останалите, може би щеше да каже петнайсет или двайсет часа. Във всеки случай сигурно повече от дванайсет. Той се стресна, когато, след като акостираха, погледна в корабния дневник на „Индълджънс“ и разбра, че са минали по-малко от три часа.

Изглежда на борда на „Иърбъс“ нищо не се беше променило. Корабът се движеше по същата висока орбита, тих и очевидно безлюден. Когато се появиха от трюма, никой не излезе да ги поздрави.

Ребка тръгна към мостика. Всички го следваха, не защото беше необходимо, а защото бяха твърде изтощени, за да помислят да вършат нещо друго. Изключение правеше единствено Далсимър. Полифемът отиде при най-близкия реактор с единственото намерение, което беше очевидно за всички.

— Ах, оставете го да го направи — промърмори Ненда, като видя озадаченото лице на Дариа. — Погледнете му цвета. Няма да е годен за нищо, докато не получи стимулираща доза лъчев нектар. И затвори онази проклета врата на реактора зад себе си! — извика той, когато Далсимър мина покрай него.

Двамата вървяха последни в групата. Дариа пиеше от всяко кранче, докато се почувства като търкаляща се бъчва с вода. И двамата бяха изтощени, вървяха и не говореха за нищо. Или по-скоро тя беше изтощена, а Ненда говореше за нещо, но Дариа беше твърде уморена да проумее какво. Той изглежда се опитваше да формулира някакво твърдение, но после се отклони от него. Накрая тя го потупа по ръката и каза:

— Не точно сега, Луис. Много съм уморена за задълбочено мислене.

Той изръмжа своето несъгласие.

— Сега трябва да говорим, Дариа. Това може би е единственият ни шанс.

— Разбира се, че не е. Ще говорим по-късно.

— Не можем да го направим по-късно. Трябва да бъде сега. Знаете ли каква поговорка имат сикропеанците? „Отлагането е най-сигурната форма на отказ.“

— Не съм я чувала — Дариа се прозя. — Защо просто не изчакате и не ми го кажете утре? Тя продължи напред, смътно разбираща, че той не е доволен от нейния отговор.

Ненда я последва притиснал под ръка невръстното зардалу. То оглеждаше наоколо със светли, любопитни очи и се опитваше да се измъкне достатъчно, за да клъвне гърдите му. Той въздъхна, тупна го по главата и ускори темпото, докато се изравни отново с Дариа. Ненда сложи ръка през раменете й и я притисна към себе си, но по пътя към командната зала на „Иърбъс“ не каза нищо повече.

Ханс Ребка беше в командната зала от две минути, загледан в една от нишите на огромното помещение. Раменете му бяха отпуснати от умора, но като видя ръката на Ненда около раменете на Дариа, той бързо се изправи.

Тя познаваше това негово изражение. За да избегне спора, Дариа се освободи и сама забърза към нишата — и получи най-големия шок. Там беше Атвар Х’сиал, наведена до опуснатото и притихнало тяло на Д’жмерлиа.

Д’жмерлиа! Дариа беше го видяла как изчезна на Дженизий. Той не можеше да е тук, да лежи на пода на командната зала.

— Д’жмерлиа… — започна тя и млъкна.

Главата й сякаш беше пълна с мъгла и мислите й се лутаха. Не знаеше откъде да започне.

— Ат казва, че Д’жмерлиа се оправя — съобщи Ненда. Той я беше последвал до нишата. — Тя е във връзка с него. Казва, че още не е съвсем в съзнание, но състоянието му се подобрява. Трябва само да бъдем търпеливи и да изчакаме една минута.

Д’жмерлиа беше започнал да стене и да мърмори. Дариа се наведе над него. Говореше на език, който тя не разбираше. Дариа огледа групата.

— Някой познава ли този език?

— Да, аз го познавам — отвърна Е. К. Тали. — Но не го разбирам. Това е родният език на Д’жмерлиа; езикът на един възрастен ло’фтианец. За съжаление в централната база данни няма речник за него. Подозирам, че никой от тази група не говори този език.

— Това няма значение — добави Ненда. — Човешката реч на Д’жмерлиа има някакви смущения, но всичко ще бъде изразено с феромони. Атвар Х’сиал може да ми каже какво се опитва да съобщи Д’жмерлиа и аз ще ви го предам. Ат казва, че може би ще минат две минути преди да разберем, но тя иска да бъдем готови за това. Калик осигури ми режим за компютърен запис.

Хименоптата кимна, лапите й се задвижиха над пулта. Тя очевидно се беше възстановила от шока след по-раншната си среща с изчезналия Д’жмерлиа. Сега беше кацнала на перилото на пулта и гледаше внимателно ло’фтианеца и Атвар Х’сиал, която стоеше във въздуха над него разтревожена.

Дариа забеляза, че Калик използва средните си лапи. Един преден крайник липсваше. Какво беше станало с него? Никой не си направи труда да спомене за това. Тя погледна Луис Ненда. Ръцете му бяха покрити с мехурчета от контакт с някаква гореща или корозионна течност. Тези двамата бяха най-зле физически, но и другите не изглеждаха много по-добре. Всяко лице и тяло беше помръкнало от умора и покрито с мръсотия.

Самата Дариа сигурно също изглеждаше толкова зле. А вътрешно беше по-зле, отколкото външно. Чувстваше се на хиляда години.

Комичният характер на цялото усилие я порази. Да очаква тази разнородна, ранена и изтощена група от осакатени роби да разбере нещо, и то не какво да е, а тайните на Дженизий и забулващия я пояс от сингулярности…

Това беше някаква шега. Само че тя не можеше да се смее на нея. Тя дори вече не можеше да се ядоса. И не беше готова да посрещне най-голямата от всички загадки — самото присъствие на Д’жмерлиа.

— Как може той да бъде тук? — Дариа се усети, че произнесе гласно въпроса и посочи към ло’фтианеца. — Той беше на Дженизий с мен и Тали. А после изчезна… във въздуха.

Те не се изсмяха на нейното твърдение, което щеше да бъде съвсем основателно.

— Д’жмерлиа е бил също на „Иърбъс“ с Джулиан Грейвс — каза Ребка и въздъхна. — И е изчезнал оттук. Беше и с нашата група на Дженизий. И изчезна оттам. А после, преди няколко часа, се върна на корабното ядро… в безсъзнание. Не питайте мен, Дариа. Вие сте добра по теориите. Какво е вашето обяснение?

Оптическа измама. Огледала. Магия. Мислите на Дариа излизаха от контрол.

— Нямам обяснение. Това е невъзможно.

— Тогава почакайте още една секунда и може би ще чуем Д’жмерлиа сам да обясни случилото се — Луис Ненда посочи Атвар Х’сиал. Хоботчето на сикропеанката се размахваше над тялото на Д’жмерлиа, докосвайки лимоновожълтите очи на късите рогца, а чувствителните антени галеха тясната глава. Д’жмерлиа потрепваше и мърмореше в отговор на нейното докосване. Дариа и другите не чуха нищо разбираемо, но Луис Ненда неочаквано заговори.

— Ще се опитам да го предам дословно, ако мога — той остави малкото зардалу върху едно от креслата пред командните пултове, където то се закрепи здраво с множеството си смукала и се опита да отхапе с човка от меката тапицерия. — Ат ще задава въпроси, ще ми предава точно отговорите на Д’жмерлиа и аз ще ги предавам на вас. Приготви се, Калик. Може да започне всеки момент.

Въздухът в нишата се изпълни със силна миризма на сложни феромони, чието значение оставаше скрито за повечето присъстващи.

— Аз, Д’жмерлиа, чувам и отговарям — каза Ненда с глух неестествен глас. — Това започна с корабното ядро. Бях оставен самичък да поправя кораба, а господарката Атвар Х’сиал, капитан Ребка и господарят Ненда отидоха да изследват крайбрежните сгради на зардалу. Свърших ремонта по-рано от плануваното и реших да проверя как лети корабното ядро. Летеше идеално. Отлетях обратно до сградите, където намерих голям брой зардалу да излизат от водата…

В залата цареше пълна тишина, чуваше се само острото дишане на Д’жмерлиа и дрезгавият, лишен от емоции глас на Ненда. Говореше равно, сякаш четеше от списък за резервни части за бягството в Космоса, след като зардалу бяха принудили другите да се скрият под земята, за непланираната среща на Д’жмерлиа с аморфната сингулярност, за мъките при физическото напрежение в края на онази сингулярност, за невероятното избавление и прехвърляне на Кухия свят. Описанието на събуждането на Д’жмерлиа и срещата с Пазителя предизвика неудържимо вълнение и тихи коментари.

— Звучи точно като Надзирателя на света — каза тихо Ребка. — Ненда, можете ли да помолите Атвар Х’сиал да направи опит да получи по-пълно описание на онази конструкция на Строителите?

— Мога да я помоля да се опита. Не мисля обаче, че вече има добра двустранна връзка.

Разказът продължи; обзорно послание-сонда на Пазителя на спиралния ръкав; нарастващо убеждение на Пазителя за неговата уникална роля като консерватор и охранител на Дженизий за бъдещето завръщане на Строителите. И накрая — хоботчето на Атвар Х’сиал се изви и гласът на Луис Ненда секна, докато говореше — започнали болките на Д’жмерлиа. Той започнал да се раздвоява, мозъкът му бил разчленен, тялото му било изпратено далеч да изпълнява множество задачи.

Той не бил едновременно никъде и навсякъде; с Пазителя на Кухия свят, с Джулиан Грейвс на „Иърбъс“, с двете групи на и под повърхността на Дженизий. Загинал в ревящата колона плазма и изчезнал от контрола на зардалу, той бил подложен на кръстосан разпит от Пазителя и на свой ред задавал свои програмирани въпроси на Надзирателя на света. И накрая, най-лошото — изгубил себе си и колабирал.

Ло’фтианецът лежеше като в люлка в четирите крайника на Атвар Х’сиал. Когато Ненда произнесе думата „колабирал“ той се изправи и се огледа. Светложълтите очи гледаха озадачено, но умно.

— Колабирал — повтори той на човешки език. Тонът му беше смутен. — Когато онзи колапс премина, Пазителят ми каза, че моята задача е изпълнена. Аз бях отново на кухия свят, но ми беше казано, че трябва да го напусна. И сега съм отново на „Иърбъс“. Как съм дошъл тук?

Дариа погледна другите двама. Всички изглеждаха спокойни дори безразлични. Все пак „обяснението“ на Д’жмерлиа как е бил едновременно на много места и мигновено е изчезвал от всяко от тях нищо не обясняваше.

Защо останалите не бяха така разстроени и объркани като нея? Само нея ли смущаваха противоречащите на природните закони явления? През целия си живот тя беше търсила рационалност и беше бягала от мистицизма и магията. Но сега, изправена пред онова, което смяташе за невъзможно… може би виждаше доказателство за напълно нова физика, коренно различна от всичко, което беше изучавала.

Дариа потри очи. Тя можеше да приеме много неща, но не и това. Но не беше ли самият отказ неприемлив? Не се ли гордееше тя със своята възприемчивост, със своето желание да теоретизира на базата на доказателства, вместо на предразсъдъци?

Изтощена, Дариа се оттегли в своя собствен свят на анализ и преоценка. Чувстваше се нещастна.

Когато Д’жмерлиа започна да говори за себе си Луис Ненда престана да превежда. Вниманието на групата беше съсредоточено изяло върху ло’фтианеца. Ненда мина покрай Атвар Х’сиал и й прошепна въпроса феромонно толкова тихо, че само сикропеанката можа да го приеме.

— Как е Д’жмерлиа? С разсъдъка, имам предвид? Можеш ли да кажеш?

Атвар Х’сиал се измъкна от групата и поведе Ненда със себе си.

— Необяснимо нормален — отвърна тихо тя. — Почти всичко, което каза, ми прозвуча невъзможно и все пак няма никакво доказателство, че лъже или съчинява собствена версия на събитията.

— Значи оттук нататък ще може сам да говори? И да отговаря на въпроси, когато му се задават?

— Надявам се.

— Тогава това е най-доброто време, и то веднага. „Индълджънс“ е зареден и безлюден. Ти ще направиш летателен план за напускане на Анфракт. Ще излетим, докато всички седят и слушат зяпнали Д’жмерлиа, и ще се отправим към Глистър — той спря с въпрос във феромоните си. — Ако все още искаш да го направиш, искам да кажа.

— Не съм сигурна — Атвар Х’сиал беше странно колеблива. — Може би е преждевременно — двойката жълти рогца по средата на главата й се обърна към струпаната около Д’жмерлиа група, после обратно към Ненда. — Той изглежда нормален, но това само означава, че трябва да има дълбоко психично разстройство. Лошо е да го оставим сега.

— Да не искаш да кажеш, че ще останеш тук, докато се увериш, че твоята буболечка наистина е добре? Защото ако останеш, предполагам, че аз нямам намерение да…

— Не искам да кажа това. Разбирам, че ние направихме сделка, преди да тръгнете за Дженизий. Ние сикропеанците не се отказваме от поетия ангажимент. Но аз съм господарка на Д’жмерлиа и съм такава, откакто той премина следларвеното си развитие. Така че ако вие желаете да остана по-дълго…

— Аз също се съгласих с тази сделка. Ако искаш да я променим, с радост ще го направя. Само не ми казвай какво ще оставиш след себе си, ако тръгнем. Аз оставям адски повече — Ненда наблюдаваше как приличните на тръби рогца на Атвар Х’сиал се обърнаха към Дариа Ланг. — Не ме разбирай погрешно. Онова, което искам да кажа, е, че аз съм най-малко толкова близък с Калик, колкото си ти с Д’жмерлиа и ще я оставя — той въздъхна. — Но сделката си е сделка.

Атвар Х’сиал сканира Ненда, Д’жмерлиа и Дариа Ланг дълго преди да кимне.

— Ние ще страдаме за тях, но не можем да ги вземем. А ако не тръгнем сега, кой може да каже кога ще дойде нашият шанс? Раздялата с Д’жмерлиа и Калик — или с някой друг — сигурно ще бъде толкова кратка, колкото я направим самите ние. Но дори така, ако ще тръгваме, предпочитам това да стане веднага.

Ненда кимна. Сикропеанката и карелианецът се отдалечиха тихо към изхода на командната зала. На вратата те се спряха за няколко секунди и погледнаха назад към залата. Накрая в някаква взаимна критична точка те се обърнаха и като се заблъскаха един в друг, излязоха от залата.

Тяхното излизане остана незабелязано. Дариа все още беше потънала дълбоко в размисъл, а вниманието на всички други беше насочено към Д’жмерлиа.

— Има много интелигентни конструкции на Строителите в спиралния ръкав — казваше ло’фтианецът. — Стотици или хиляди според Пазителя, разположени на места, където ние никога не сме и помисляли да проверим. Те имат инцидентен контакт една с друга, какъвто са имали в продължение на милиони години. Но Пазителя на света и Надзирателя поставят под съмнение действията и дори здравия разсъдък на повечето. Те са обединени в техния възглед, че единствено този регион ще бъде дом на Строителите, когато се върнат в спиралния ръкав.

Дариа беше очарована от Строителите и техните артефакти през целия си съзнателен живот; но в момента по-важни за нея бяха други въпроси.

— Д’жмерлиа! — тя събра последни сили. — Ти каза, че си бил тук по същото време, когато беше с нас на Дженизий. Но това не може да е вярно. Никой не може да бъде едновременно на две места. Как си обясняваш това, което се е случило с теб?

Светложълтите очи се завъртяха. Д’жмерлиа поклати глава.

— Как си го обяснявам? Не мога да си го обясня. Зная само, че е така.

— А пък аз зная, че това е невъзможно.

— Не може да е невъзможно. Защото се случи.

Това беше последният неопровержим аргумент. Д’жмерлиа беше спокоен и непоклатим. Дариа го гледаше разочаровано. Останалите от група мълчаха. Е. К. Тали се размърда и се обърна към Дариа.

— Мога ли да говоря?

— Не, освен ако не е важно — отсече Дариа.

Тя беше толкова изморена, толкова объркана — последното нещо, което можеше да издържи в момента, беше някое безсмислено отклонение от един глупав хуманоид.

— Според мен, това е най-важното. Мога ли да говоря?

— Ох, хайде, говорете.

— За една логична личност като мен поведението на органичните интелекти като вас, съдържа много аномалии. Например историята на човечеството, видът, за който моята база данни има най-много информация, е пълна със случаи, където хора вярват на невъзможни неща с нищожни или с никакви доказателства. Те приемат съществуването на разнообразни невероятни неща — на богове и демони, на феи и елфи, на бяла магия, на магически настойки, на клетви и на лоши очи.

— Тали, ако продължавате да празнодумствате…

— Но в същото време хората и другите органични интелекти изглежда често не желаят да приемат изводите и последствията от техните собствени обосновани научни теории — Тали гледаше право в Дариа. — Например вие отхвърляте ли основните концепции на квантовата теория?

— Разбира се, че не ги отхвърлям!

— Значи приемате тези идеи. Но очевидно само в някакъв абстрактен план. А отхвърляте тяхната практическа валидност.

— Не я отхвърлям — гневът на Дариа беше достатъчен да я извади временно от обхваналата я апатия.

— Значи вие приемате основната идея, че една частица или система от частици като електрони, протони или атомни ядра могат да бъдат в „смесено“ квантово състояние. По същество тя може да заема едновременно няколко различни състояния. Един електрон, например, има две разрешени ориентации на спина, но не може да се каже кое състояние заема, докато не се наблюдава. До тогава той може да бъде частично в двете възможни състояния на спин. Съгласна ли сте?

— Това е основен елемент на теорията. Установен е експериментално. Разбира се, че го приемам. Какво е всичко това, Е. К.? Говорете по същество.

— Точно стигам до съществото. Това е съществото, цялото същество. Вие бяхте онази, която ми каза, че всички изследователи на Торвил Анфракт са приели мигновената промяна на двойката лобове като доказателство за квантов ефект. „Анфракт — казахте вие — притежава макроскопични квантови състояния от безпрецедентна големина.“ Казахте ми го преди дори да бяхме влезли в Анфракт.

После ние летяхме в него и пилотираше Далсимър. Спомняте ли си времето, когато движението на кораба стана много неспокойно и нестабилно?

— Разбира се, че си спомням. Бях изплашена. За момент си помислих, че удряме малки сингулярности пространство-време, а после разбрах, че това е безсмислено.

— И попитахте капитан Ребка какво става. Тъй като хората се затрудняват да си спомнят точно събитията, позволете да повторя точните му думи: „Промяна на планковата неопределеност — каза той. — Голяма. Достигаме квантовото ниво на локалния континуум. Ако микроскопичните квантови ефекти са обичайни за Анфракт, ще имаме всякакви проблеми. Квантови явления във всекидневния живот. Не зная какво ще последва от това.“ Вие приехте неговото обяснение без въпрос. И все пак очевидно вие не желаете да видите последствията от него. Както казах органичните интелекти нямат вяра в собствените си научни теории.

Вътре в Анфракт има голямо мащабни квантови явления и интелигентните конструкции на Строителите са се научили как да ги използват — Тали посочи Д’жмерлиа. — Той, както и вие, и аз се състоим от система частици. Всеки от нас се описва от квантовата механика с вектор на състояние — много голям и много сложен, но все пак един вектор на състояние. Не е ли очевидно, че когато Д’жмерлиа, е бил едновременно тук и на Кухия свят, и на няколко други места на Дженизий, е съществувал в смесено квантово състояние? И не е ли ясно, че неговата пълна вълнова функция не е „изпаднала“ обратно в едно състояние — в състояние на един Д’жмерлиа — докато той не се е върнал тук с корабното ядро?

Дариа погледна другите и не видя никаква реакция. Тя намери думите на Тали вълнуващи. Те изглежда приемаха безрезервно казаното от него.

— Но ако това се е случило с Д’жмерлиа, защо то не се случи с всички нас?

— Мога само да предполагам. Очевидно действията на Пазителя са били от решаваща важност. Ако на Анфракт преминаването на органичните интелекти в смесени квантови състояния е гранично събитие, нещо, което се случва рядко или при специални обстоятелства, тогава може би е необходимо пусково действие. Пазителя е знаел как да извърши това пусково действие. И може би Д’жмерлиа по природата си е необикновено податлив да възприема смесено квантово състояние.

— О, Господи! — Ханс Ребка седеше отпуснат на пилотската седалка, сякаш беше полузаспал. Сега той се изправи. — Необикновено податлив на смесено състояние. Тали е прав, сигурен съм, че е така. Това се отнася и за Джулиан Грейвс, откакто сме тук. Неговите две личности бяха обединени на Миранда, но ние винаги сме знаели, че това равновесие е неустойчиво. То толкова лесно се нарушава. Той вече беше на границата, не му трябваше много да я прекрачи. Сега разбирам казаното от него, че не може да мисли! Нищо чудно, че е изпратил сигнал за помощ. Умът му е бил раздвоен — твърде много аз. Две паралелни квантови състояния в едно тяло, опитващи се да вземат решения и да контролират „Иърбъс“.

— Точно това исках да кажа и аз — тъй като Е. К. Тали нямаше емоции или интелектуална несигурност, неговият израз на задоволство от подкрепата на Ребка беше признание за симулационното моделиране. — И това означава, че не е необходимо да търсим лечение за състоянието на съветника. Той автоматично ще възстанови нормалното си състояние, щом напуснем Анфракт и се върнем в регион на пространство-време, където не могат да се поддържат макроскопични квантови състояния.

— Тогава какво чакаме? — Ханс Ребка огледа групата. — Можем веднага да напуснем Анфракт. Имаме неоспоримо доказателство за съществуването на зардалу, за което дойдохме — той кимна към мястото, където невръстният земен цефалопод систематично разрушаваше седалката пред пулта за управление. — Най-доброто доказателство, което можехме да имаме. Колкото по-скоро напуснем, толкова по-скоро Грейвс ще се върне към нормално състояние. Можете ли да се сетите за причина, поради която да не напуснем веднага?

Поради раздвоеното състояние на Джулиан Грейвс, Ребка беше поел ръководните функции. Той не се нуждаеше от одобрение от другите за решение да напуснат Анфракт, само че беше научил отдавна, че единодушните решения на групата гарантират много повече сътрудничеството.

Той неволно погледна към мястото, където се намираше Луис Ненда, най-вероятният източник на възражение. И точно когато Далсимър влизаше с подскачане в залата, забеляза неговото отсъствие и това на Атвар Х’сиал.

Този път полифемът беше получил точната доза. Кожата му беше чиста, светлозелена, главното и сканиращото око бяха нащрек. Той балансираше уверено върху навитата си като корабно въже опашка. Беше в отлична физическа форма.

Беше истинска фурия.

— Чудесно — Далсимър подскочи напред и стигна до средата на групата. — Изтърпях много при това пътуване. Едва не бях удавен. Бях преследван и гладувах, и голяма част от опашката ми беше сдъвкана… все неща, които няма в договора. Изтърпях всичко храбро и търпеливо. Само че това вече е прекалено много — тлъстата уста се намръщи, голямото му око изгледа всички по ред. Гласът му се извиси до писък. — Къде ми е корабът? Какво направихте с „Индълджънс“? Искам да зная, и то веднага.

Луис Ненда и Атвар Х’сиал си задаваха същия въпрос. Те бяха отделили кораба от „Иърбъс“ с изключен двигател, така че да не се задействат никакви сигнални устройства на пултовете за управление на по-големия кораб.

След няколко минути безмоторно плуване Ненда сканира отново дисплеите. На компютъра вече беше зададена пълната траектория за излизане от Торвил Анфракт и трябваше само да се натисне стартера, за да тръгне „Индълджънс“ по спиралата навън. Няколко километра настрани, вдясно от „Иърбъс“, подут, пъпчив, продълговат, тъмен на фона на розовото трепкане на кръговите сингулярности непрекъснато се отдалечаваше. Сто хиляди километра под тях на Дженизий беше нощ и дори на мощните телескопи не се виждаха никакви светлини. Ако там, долу, зардалу бяха още активни, те имаха отлично нощно зрение или собствени източници на биолуминесценция. Единственото осветление, което идваше отвън върху повърхността на планетата, беше далечното сияние от сингулярностите и слабата отразена светлина от кухата луна, светеща далеч над „Индълджънс“, отляво на Луис Ненда.

Той се обърна към Атвар Х’сиал, навела се до него.

— Очевидно сме достатъчно далеч. Време е да кажем довиждане на Дженизий. Там долу има много ценен материал, но ако приличаш поне малко на мен, ще си щастлива, ако никога не видим отново това място. Готова ли си да тръгваме?

Сикропеанката кимна.

— Добре. Глистър, идваме — Луис Ненда натисна ключа, който привеждаше в изпълнение въведената траектория. За няколко секунди те се понесоха плавно навън, насочвайки се към постоянното трепкане на кръговите сингулярности.

И тогава Ненда започна да ругае и се хвана за контролния пулт. Курсът на „Индълджънс“ непрекъснато се променяше. Сляпа за екраните на дисплеите, Атвар Х’сиал се закрепи за пода с шестте си крака и изпрати спешно серия от феромони.

— Луис! Това не е нормално! Не съм го програмирала.

— Адски права си, Ат, не е! И не е, което се вижда на дисплеите. Ненда отмени програмата и се опита да премине на ръчно управление. Нищо не се промени. Корабът не го приемаше и продължи да променя посоката. Вървим по погрешен път и аз не мога нищо да направя.

— Тогава изключете двигателя.

Ненда не каза нищо. Вече беше го изключил. Той гледаше към екрана на левия дисплей, където кухата луна висеше на небето. Познат яркожълт лъч светлина излизаше от нея, видим по цялата си дължина дори в космическия вакуум. „Индълджънс“ беше хванат от този лъч и беше направляван от него.

— Луис! — отново се обади Атвар Х’сиал. — Двигателят!

— Изключен е.

— Но ние продължаваме да се ускоряваме. Знаете ли къде отиваме?

Ненда отдръпна ръцете си от безполезния пулт и се облегна назад на седалката. Дженизий се виждаше на предния екран вече забележимо по-голяма. „Индълджънс“ се спускаше надолу все по-бързо и по-бързо.

— Мисля, че знам какво точно става, Ат — той въздъхна. — И съм сигурен, че няма да ти хареса, като ти го кажа.

Глава 24

Дефиницията за реалност, смисълът на съществуването, същността на Вселената.

Философските тълкувания на тези въпроси в спиралния ръкав бяха най-малкото толкова многобройни и разнообразни, колкото и интелектите, които го населяваха. Те се простираха от платонизма на Тюфел — „това, което човек вижда, е всичко, което съществува и може би малко повече“ — до радикалния прагматизъм на Мантикор от открития Космос Тристан, та чак до колективния ум Декантил Майрмеконс — „Вселената съществува като цяло, но е безсмислено да се говори за функцията на отделните компоненти.“

Дариа нямаше никакви съмнения в нейния собствен възглед: „Вселената е реалност и всеки, който мисли другояче, не е съвсем наред с ума.“ Със сигурност съществува обективна реалност.

Но можеше ли тази реалност някога да бъде разбрана от живо органично същество, чийто интелект и мисловни способности трябва да функционират сред бушуващия котел от жлези, хормони и развилнели се неврорецептори?

Въпросът беше далеч по-деликатен. Самата Дариа беше склонна да отговори с „не“. Ако човек иска добър пример за това, всичко, което трябваше да направи, беше да проучи най-новите събития.

Да вземем например вчера. При нейното завръщане на „Иърбъс“ от повърхността на Дженизий обективната Вселена беше едно старо, мръсно и неугледно място, едно досадно настояще, движещо се бавно и скучно към едно безсмислено бъдеще. Тя беше залята от произволни вълни на изтощение от объркване до гняв, до пълно отпуснато безразличие.

А сега, един ден по-късно? След дванайсет часа сън вените й бяха пълни с ихор[37]. Тя се беше старала с достатъчно голяма страст да смае гигант като Болингброук[38] и откри, че докато е спала, Вселената е била преустроена. Сега тя блестеше и сияеше като изгубено съкровище на придворен шут.

И тя светеше с него.

„Иърбъс“ се носеше бавно и тихо по своя виещ се път, навън от дълбините на Торвил Анфракт. Дариа седеше мълчаливо до Ханс Ребка, загледана в панорамата зад кораба. Той беше по-спокоен, отколкото го беше виждала някога. Гледката от купола за наблюдение се променяше на всеки две секунди. Сега тя представляваше зловещо задимено червено море, осветено от фойерверките на малки спирални галактики, въртящи се милиарди пъти по-бързо, за да са реални. Няколко мига по-късно стана непроницаема, черна тъмнина. А после докосване замести картината. Корабът се плъзна с потръпване през бездна, от което от петите до главата й преминаваха тръпки. Нещо невидимо погали кожата й — гали я отвътре с най-нежни, разбиращи чувствени пръсти.

— Още макроскопични квантови състояния — каза отпуснато Ханс Ребка. Той махна с ръка към монитора с изображение на брауново движение. — Но стават по-малки. След няколко минути ще бъдем отново в нормално състояние.

— Ах! — Дариа кимна с разбиране и се опита да изглежда сериозна. Тя тайно се усмихна и изпадна в истинско възхищение от сибаритските[39] удоволствия на света. Нищо не трябваше да й пречи да се чувства много добре. Не го ли чувстваше той по начина, по който го чувстваше тя? Имаше нещо нередно с мъжа, трябваше да има.

— Според летателния план на Далсимър — продължи Ребка — това е последната ни среща с макросъстояния. След няколко минути Грейвс ще стане отново нормален. Само като знае какво не е наред с него и вече се чувства по-добре.

— Ммм. Ако имахте туристически кораби, които да пътуват до тази част на Анфракт и летите тук няколко часа… при условие, че някой може да издържи такова чудесно чувство толкова дълго… щяхте да направите състояние. И може би лично щяхте да участвате във всяко пътуване.

— Хей! — той я гледаше втренчено. — От какво сте толкова доволна? Мислех, че днес ще се чувствате потисната, а вие сте разтегнали устни до уши в усмивка.

— Да — Дариа го погледна в очите и коригира последната си мисъл. Той не го чувстваше. Човек трябва да кара тук туристически кораб с жени.

Но най-после вълнението вътре в нея стихна и тя можеше да говори.

— Защо да не се смея? Намерихме зардалу, всички се измъкнахме от Дженизий, взехме живо зардалу като доказателство за пред Съвета и сега сме на път за дома. Нямаме ли право да се смеем?

— Имаме. Грейвс и Тали, и аз наистина имаме. Вие нямате.

— Ханс, ако отново започвате онази глупост за мен и Луис Ненда… той само се опитваше да ми обясни какво се канят да правят с „Индълджънс“, сигурна съм. И когато видя, че не го слушам, сложи ръка върху…

— Това вече не е проблем. Ние знаем какво се случи на „Индълджънс“. Докато вие си гукахте, Калик откри един летателен план във файла в резервния компютър на „Иърбъс“. Ненда и Атвар Х’сиал са на път към Глистър и стария кораб на Ненда.

Дариа замълча за малко. Тя самата възнамеряваше в близо бъдеще да се върне на Глистър, но моментът не беше подходящ да го споменава.

— Ако мислите, че се усмихвам, защото Ненда и аз бяхме…

— Не съм си мислил за това цял ден.

Той обаче беше мислил, Дариа беше сигурна — беше отговорил много бързо. Тя беше опознала Ханс Ребка много по-добре, отколкото беше познавала някой друг.

— Не се тревожа за вас и Ненда или за вас и когото и да било друг — лицето му вече не беше отпуснато и безизразно. — Тревожа се за вас и само за вас. Вие не дойдохте тук да намерите зардалу, зная това.

— Дойдох да бъда с вас.

— Глупости. Може да има малко и от това, ще ми се да вярвам. Но вие дойдохте главно да търсите Строителите.

Така беше! Сега беше трудно да си го спомни, но тя го беше изтъкнала в първоначалните си мотиви за напускане на Сентинел Гейт. Независимо дали на нея й харесва, или не, той беше започнал да я опознава по-добре, отколкото я беше познавал някой. Съпричастността течеше в двете посоки, макар и само от една година. Колко добре щяха да се опознаят за едно столетие?

— А сега — продължи той, — вие се връщате у дома без нищо.

— Глупости! Имам нов артефакт, за който да мисля. И то какъв! Торвил Анфракт е творение на Строителите, най-странното, което някога сме виждали.

— Може би. Но мога ли да цитирам какво ми каза един професор там, на Сентинел Гейт? „В живота ми не е имало нищо по-интересно от артефактите на Строителите, макар Строителите да остават скрити. Но след като човек срещне интелигентни конструкции на Строителите и мисли, че има шанс да намери самите Строители, тогава миналото е без значение. Артефактите не могат да им съперничат.“ Спомняте ли си кой го каза?

Ребка не очакваше отговор. Дариа имаше отговор, но не го каза. Вместо това тя насочи поглед към купола за наблюдение. На небето отвън тъмнината беше започнала да се разкъсва от слаба светлина. Показваше се гледка от спиралния ръкав — истинския спирален ръкав, такъв, какъвто трябваше да изглежда неизкривен от сингулярни покривки, квантови петна или химерите на Торвил. Сигурно почти бяха излезли от Анфракт.

— Но вие сега не сте по-близо до Строителите, отколкото бяхте преди една година — продължи Ханс. — В някои отношения дори сте по-далече. Когато се занимавахме с конструкциите на Строителите на Глистър и Серенити вие мислехте, че Чакащия и Посредника държат ключа за точните планове и намерения на Строителите. А сега установяваме, че Пазителя и Надзирателя на света са напълно съгласни един с друг… но с другите конструкции изобщо не са съгласни. Каша и бъркотия. Трябва да се чувствате разочарована и нещастна.

Дариа ни най-малко не се чувстваше разочарована и нещастна. Тя имаше въпроси, много въпроси, но такъв беше светът.

Тя се усмихна нежно на Ханс Ребка, или просто на топлото чувство вътре в нея? Сигурно по малко и на двете.

— Разбира се, Пазителя и Надзирателя на света са съгласни един с друг. Човек очаква да са… защото те са една и също личност. Те са една конструкция, съществуваща в смесено квантово състояние, точно както беше съществувал Д’жмерлиа. Но в техния случай това състояние е постоянно — Ханс рязко отметна назад глава и я погледна изненадан, а тя продължи: — Ханс, през последната година научих повече за Строителите и конструкциите, отколкото някога някой е знаел. И знаете ли какво? Всяка нова информация прави нещата по-загадъчни. Така че съществува генералният въпрос — ако конструкциите са сериозни и добронамерени, неспособни да лъжат, и ако са заети да изпълняват намерението на техните създатели защо тогава всичко е толкова объркващо?

Тя не очакваше отговор. Щеше да се разстрои, ако Ханс Ребка й беше отговорил. Той трябваше да е слушател и опонент за публикацията, която щеше да пусне, когато се върне на Сентинел Гейт. Тяхното излизане от изследователския институт едва ли беше триумф. Тя се засмя на себе си. Триумф? Беше поражение. Професор Мерада, кършещ ръце и молещ за каталога на артефактите; Глена Омар, излъчваща нескрити заплахи и прокоби; Кармина Голд, изпращаща гневни послания до Съвета на съюза… Следващата публикация на Дариа трябваше наистина да е добра.

— Аз ще ви кажа защо бяхме объркани, Ханс. Конструкциите на Строителите имат мощна физическа сила. Това знаем от личен опит. Ние сме изкушени да вярваме, че нещо с такава сила трябва да знае какво върши. Но аз вече не го вярвам. Преди всичко те имат различни идеи за тяхната цел. Как е станало така? Има само един приемлив отговор — те си противоречат, защото всяка конструкция е трябвало да разработи сама собствените си идеи.

Нашето допускане, че машините следват добре дефинирана програма на Строителите, е глупост. Няма такава програма… или ако има конструкциите не я знаят. Ще ви кажа какво, според мен, се е случило. Преди пет милиона години Строителите са изчезнали. Останали са машините. Подобно на всички други артефакти те са реликви, останали от Строителите. Но има една съществена разлика — конструкциите са интелигентни. Те стоят и чакат обещаното завръщане… реално или въображаемо… на техните създатели. И докато чакат, са си измислили задължения, за да оправдаят собственото си съществуване. И всяка конструкция съчинява големия замисъл на Строителите, в която тя играе централна роля. Звучи познато нали? Също като при хората?

Не Строителите са избрали Дженизий като специално място, на което един ден да се заселят. За Бога, те са се развили на гигантска газова планета… Какво ще търсят на такъв смешно малък свят като Дженизий? Пазителя е решил, че неговата планета е специална и е изградил защитна система, за да не допусне никой около нея, който не отговаря на теста за етично поведение. Очевидно ние го издържахме, а зардалу не са. Доста странно, бихте могли да кажете, но другите конструкции са също толкова зле. Чакащия мислеше, че Куейк е специална планета, а Посредника смяташе, че Серенити е единственото важно място.

Ребка поклати глава.

— Мисля, че грешите. Според мен Строителите са все още са наоколо, но те не искат да ги търсим. Аз мисля, че те са се опитали да ограничат зардалу на Дженизий, но зардалу са избягали и са излезли извън контрол. Голямото въстание се е справило със зардалу, те повече не са били проблем. Но сега Строителите са разтревожени за нас. Може би ние също ще излезем извън контрол. Аз мисля, че Строителите са изплашени от нас.

Дариа се намръщи. Той изглежда не разбираше, че не се предвиждаше да прекъсва логиката на публикацията й.

— Ханс, вие сте толкова лош, колкото и конструкциите! Опитвате се да ни изкарате важни. Вие искате Строителите да ни харесват или да се страхуват от нас, или дори да ни мразят, но не можете да приемете идеята, че на тях не им пука за нас или знаят, че нашето съществуване за техните мащаби е несъществено.

Тя спря да си поеме дъх и той се възползва да й зададе въпрос.

— Е, щом сте толкова сигурна, че знаете какво става, обяснете ми следното — къде са сега Строителите?

— Не зная. Могат да са навсякъде… в галактическия център, в открития Космос на милиарди светлинни години, на някоя напълно нова равнина на съществуването, за която не знаем нищо. Това няма никакво значение за моето възражение.

— Добре, да предположим, че са си отишли. Каква е нашата роля в техните дела?

— Вече ви казах — Дариа го хвана за ръката. Човек не прави това в една публикация, но няма значение. — Никаква. Ние изобщо нямаме никакво значение за Строителите. Те не се интересуват какво вършим. Те са създали свои конструкции и са заминали. Те не се интересуват и от артефактите… за нас те са нещо важно, но за тях са просто нещо ненужно, празни кашони, оставени в напусната къща.

Строителите не се интересуват от хора, от сикропеанците или от когото и да било в спиралния ръкав. Не се интересуват от вас. Не се интересуват от мен. Това е най-трудно да се преглътне, нещото, което някои хора никога няма да приемат. Строителите не са наши врагове. Те не са и наши приятели. Ние не сме техни чеда или техни наследници, ние не сме подготвени да се присъединим към тях. Строителите са безразлични към нас. Те не се интересуват дали ние ги търсим или не.

— Дариа, вие не го мислите. Ако ние не ги търсим, вие ще се откажете от всичко… ще изоставите работата, на която сте посветила целия си живот.

Хей, не съм казала, че не ги търся… казах само, че не ги интересува дали ги търся или не. Разбира се, че ги търся! Където и да са отишли Строителите, техните конструкции не могат да отидат никъде. Но ние може би можем. Ние не сме от онези, които чакат покана. Хора и сикропеанци, дори зардалу, ние сме напористи същества. Всяка година научаваме малко повече за някой артефакт или намираме път, който ни отвежда по-далеч във вътрешността на друг. След време ще разберем всичките. Тогава ще открием къде са отишли Строителите и ще ги последваме. Те не се интересуват какво правим ние сега или какво представляваме. Но когато разберем как да ги намерим и ги последваме, може би няма да са безразлични какво ще бъдем.

Дариа излагаше за проверка собствените си идеи. Може ли да се публикуват като провокация на мисълта? Вероятно. Нейната репутация на учен щеше да помогне за това. Щяха ли да се приемат като правдоподобни? Няма начин. За хора като професор Мерада трябваше да има неопровержимо потвърждение. Доказателство. Документация. Препратки. Без тях нейната публикация ще бъде разглеждана като свидетелство, че Дариа Ланг е обезумяла. Тя ще бъде смятана за една от ексцентричните личности на института, преминала онзи предел на лунатизма, от който няма връщане.

Освен ако тя не извърши своята подготовка. И така подготовка.

Дариа можеше да резюмира сегашния прогрес в разбирането на артефактите на Строителите. Това беше лесно — можеше също да опише Торвил Анфракт и да предложи убедително доказателство, че той е артефакт с безпрецедентни размери и сложност. Тя може и ще организира друга експедиция до него. Но за останалото…

Дариа започна да говори отново, да излага програмата си пред Ханс Ребка. Те ще се нуждаят от по-голям контакт с интелигентните конструкции на Строителите. На Глистър, разбира се, и на Серенити, също, след като намерят начин да направят скок трийсет хиляди светлинни години отвъд галактическата равнина. Естествено ще трябва да се завърнат на Анфракт и да разберат смесеното квантово състояние на Надзирателя Пазителя. Използването на макроскопични квантови състояния предлага толкова много потенциал, това също не може да се пренебрегне. И, разбира се, с помощта на Пазителя те трябва да намерят други конструкции и да си взаимодействат с тях достатъчно дълго, да уточнят в детайли техните функции. Може би хора и сикропеанци, и други органични интелекти ще трябва да станат нови лидери на конструкциите и да определят новите им задължения, които съответстват на реалността на заминаването на функции. И трябва също да се върнат на Дженизий и да научат как да осъществяват контрол над зардалу. Джулиан Грейвс ще настоява за това, независимо какво ще искат другите.

Ханс Ребка слушаше. След малко той си пое дълбоко дъх. Дариа изглежда не разбираше какво предлага. Тя си въобразяваше, че описва изследователска задача. Не беше нищо такова. Беше дългосрочна развойна програма за целия спирален ръкав. Тя щеше да изисква включване в работа на всички органични и неорганични интелекти в продължение на десетилетия — столетия, цял живот. Дори да грешеше за Строителите (Ханс вярваше, че греши), тя описваше грандиозен проект.

Това изобщо не я смущаваше. Той изучаваше съсредоточеното й изражение. Тя го очакваше с нетърпение.

Можеше ли да се изпълни? Той не знаеше. Знаеше, че няма да протече така гладко, както изглежда Дариа си представяше — нищо в реалния свят не е ставало така. Но той знаеше, че никога няма да я разубеди да не се опита. И тя щеше да се нуждае от всяка помощ, която можеше да получи.

Което го оставяше — къде?

Ханс Ребка се наведе напред и взе ръцете на Дариа в своите. Тя изглежда не забеляза. Продължаваше да говори, да оформя, да формулира.

Той въздъхна. Беше сбъркал. Когато „Иърбъс“ полетя спокойно, далеч от Торвил Анфракт, трудностите не бяха свършили. Едва започваха.

Епилог

… Бяха пристигнали.

Луис Ненда гледаше мрачно към откритата равнина — монотонен пейзаж, нарушаван само на едно място от сплетен гъсталак от гигантски избуяли папратови растения и мъхове. Почти се смрачаваше и „Индълджънс“ въпреки всичките му усилия, беше спрял в удължената сянка на онези извисяващи се кули от пясъчник, където беше избягал първия път от зардалу.

— Оръжията са готови — или Атвар Х’сиал беше напълно спокойна, или контролираше феромонното си излъчване в такава степен, каквато Ненда никога нямаше да може да достигне.

— Непълната видимост на груповата цел обаче прави пълния успех съмнителен. С ваше съгласие няма да стрелям, докато те не прибегнат до обичайната си стратегия за масова атака. Тогава по-голям брой от тях ще бъдат в нашия обхват.

— Добре… освен ако не опитат друг от техните проклети ботанически трикове. При първия признак за такова нещо, стреляй… Не чакай заповед от мен.

Страничният люк на „Индълджънс“ беше отворен, за да има Атвар Х’сиал директен поглед във всички страни на площта около разузнавателния кораб. Зрението й не беше влошено от намаляващата светлина. Тя седеше пред пулта за командване на оръжията. Луис Ненда беше до нея на пилотската седалка. Той беше модифицирал един от дисплеите да гледа директно долу. При първия признак на поява на растения под тях той ще тласне напред „Индълджънс“, буквално по повърхността. Може би няма да могат да напуснат Дженизий, но сигурно биха могли да се опитат да се плъзнат по повърхността.

Зардалу се надигаха от морето, плуваха едно подир друго, заставаха на няколко метра от брега и подаваха над водата само главите си. Луис Ненда видя как се появиха трийсет, преди да спре да брои. Бройката не беше важна. Ако успееше да достигне до кораба, едно беше повече от достатъчно.

Залязващото слънце се отразяваше от кръглите глави среднощно синьо. Ако се съди от тези същите глави, между зардалу бяха четирите най-големи екземпляра, които Ненда някога бе виждал. Те бяха два пъти по-големи от още растящите малки, които ги бяха преследвали във вътрешността на Дженизий. Сигурно бяха от първоначалните четиринайсет зардалу, които бяха държани в стазис на Серенити. Ненда ги беше надвил веднъж и знаеше колко трудно беше това.

— Бъди готова — първото вече излезе от водата и застана с разкрачени пипала на пясъка на брега. То беше достатъчно близо, за да може да види равномерната перисталтика на дишащото на сушата голямо тяло.

— Готова съм, Луис. Но предпочитам да стрелям, когато са на куп. Само едно не е достатъчно. И освен това…

Феромоните завършиха с една продължителна въпросителна. Луис Ненда не се нуждаеше от обяснение. Изправеното възрастно зардалу можеше да се плъзне през четирийсетте метра между брега и кораба за броени секунди. Но то не стоеше на едно място. Докато останалите стояха неподвижни във водата, то се беше придвижило напред като морска звезда с протегнати настрани хоризонтално пипала и обърната към кораба глава. След няколко секунди то събра гъвкавите си крайници в плътен сноп, насочен към морето и започна да се избутва напред към „Индълджънс“ Главата беше повдигната само колкото големите небесносини очи да гледат към кораба.

— Дванайсет метра — Атвар Х’сиал докосна бутона. — Мисля, че е време.

— Почакай още един момент — Луис Ненда се наведе напред да погледне през обърнатия към морето люк. — Ако е това, което мисля, че е…

Зардалуто беше престанало да се движи. Дългият вертикален процеп за уста под човката беше отворен, за да произведе серия от въздишки и тракащи изсвирвания.

— Ние искаме да говорим — езикът прозвуча като несръчен опит на хименопта. — Ние искаме вие да слушате.

— Какво казва то, Луис? — Атвар Х’сиал детектира звуковия поток, но не можа да го разбере. — Готова съм да стрелям.

— Още не. Дръж лапата си върху бутона, но не стреляй, преди да ти кажа. Може би още не сме обречени. Мисля, че иска да говори — Ненда премина на обикновен хименоптски. — Чувам те, зардалу. Какво искаш да ми кажеш? Бъди кратък и ясен.

— Говоря от името на всички зардалу, новородени и родените по-отдавна — дебелите пипала се извиха да ударят покритата с мъх почва, а торсът остана изтегнат. — Трудно е да се каже… да се каже онова, което трябва да бъде казано и ние молим за вашето търпение. Но откакто вие се върнахте тук, ние научихме, че преди нашето повторно събуждане, ние, няколкото оцелели, сме били държани заспали в продължение на много хилядолетия. През миналите времена в нашите пътувания из спиралния ръкав ние сме имали малък контакт с хора или с техните роби. — Сините очи се обърнаха към Атвар Х’сиал.

Ненда предаваше на сикропеанката симултанен феромонен превод, но запази последната фраза за себе си. Той не искаше преговарящият да се превърне в облаче пара.

Легналото по очи зардалу се придвижи няколко сантиметра по-близо.

— Но сега ние срещнахме вашия вид в четири отделни случая — един на Серенити и три на този свят. Всеки път вие изглеждахте безпомощни. Ние бяхме сигурни… ние знаехме… че няма да избегнете смърт или робство. И всеки път вие с лекота успявахте да избягате и ни оставяхте победени. Нещо повече, след нашето връщане на този свят ние не можем да го напуснем. А вие идвате и си отивате, когато пожелаете.

— Вярно — „Аз наистина искам да си отида!“, добави той на себе си. — Ние вършим всичко, което пожелаем тук и навсякъде.

— Луис, какво казва то? — още един грам натиск от лапата на Атвар Х’сиал и зардалу щеше да се превърне в облак. — То се придвижва още напред. Да стрелям ли?

— Успокой се, Ат, Мисля, че това започва да ми харесва. Така изглежда. То е готово да се подчини.

— Сигурен ли сте?

— Сигурен съм. То не говори обикновен хименоптски, разбираш ли, говори на робския език на зардалската общност. Във всеки случай аз самият на времето достатъчно много се подчинявах, за да познавам признаците на робското поведение. Погледни му езика!

От процепа на главата на зардалу се беше появил дълъг дебел език с кралско лилав цвят и се беше прострял метър и двадесет на брега. Ненда направи три крачки напред, но спря на няколко сантиметра пред езика. Той погледна в големите сини очи.

— Добре. Вашата банда най-после научи онова, което ние отдавна знаем. Вие сте глутница некомпетентни торби с тиня и ние можем да ви избием, когато поискаме. Ние знаем всичко това. Но какво е вашето предложение?

Езикът се прибра обратно в устата.

— Примирие?

— Забрави за това.

— Тогава… капитулация. При всякакви условия от ваша страна. С единствено условие от наша — да ни напътствате и да ни научите на начина, по който вие мислите и действате. И ни помогнете да напуснем тази планета, когато пожелаем да сторим това. В замяна ние сме готови да ви дадем…

— Не си измъчвай главата с това. Ние ще решим какво да ни дадете в замяна. Ние вече имаме някои идеи — лигавият език отново беше излязъл. Ненда стъпи с десния си ботуш върху него. — Ако изобщо прием вашето предложение.

— Ние? — с език, който не може да се движи, зардалуто изопачи думата.

— Да. Ние. Естествено за такова важно решение като това, аз трябва да се консултирам с моя партньор — Ненда посочи Атвар Х’сиал и видя в изпъкналите небесносини очи на зардалу израз на ужас. Голямото тяло се изви, от процепа за уста се чу гъргорещ звук на агония.

Ненда не повдигна крака си нито милиметър, но кимна замислено.

— Зная. Ако чуе, че я наричаш роб, тя може толкова да побеснее, че да стреля и да превърне всички ви в пара и край.

— Господарю…

— Но аз съм добро момче — Луис Ненда вдигна крака си от езика на зардалу, обърна се и се насочи спокойно към „Индълджънс“.

— Ти ще стоиш там, а аз ще се опитам да кажа една добра дума за теб — каза той през рамо. — Ако наистина имаш късмет, може би ще можем да измислим нещо.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3817

Издание:

Чарлз Шефилд. Превъзходство

Американска, първо издание

Превод: Георги Стоянов

Редактор: Саша Попова

ИК „Бард“, София, 2000 г.

ISBN: 954-585-118-Х

Забележки

1

Сингулярност — космически обект с неопределени размери и безкрайна плътност. — Б.пр.

2

Сатендранат Боуз (Бозе) (1394–1974) — индийски физик, един от създателите на квантовата статистика. Изследвал частици с цял спин, т.нар. бозони (статистика на Боуз (Бозе) — Айнщайн). Отнасяйки своята статистика към фотоните, въвел закона на Планк за топлинното излъчване на абсолютното черно тяло. В книгите от поредицата „Наследената вселена“ е предпочетена английската транскрипция на името му — Боуз. В руската и българската научна литература той е известен под името Бозе. — Б.пр.

3

Глистър — блясък. — Б.пр.

4

1 светлинна година е равна на 9.46053×10^12 км. — Б.пр.

5

Артроподи — членестоноги. — Б.пр.

6

Столк — колона — Б.пр.

7

Мантикор — митично животно с тяло на лъв, змийска опашка и човешка глава. — Б.пр.

8

Четириизмерно пространство — математическа абстракция, която има три измерения от Евклидовото пространство и времето като четвърто. — Б.пр.

9

1 автосекунда = 10-18 сек. — Б.пр.

10

Медуза — най-страшното и единственото смъртно от трите чудовища горгони. — Б.пр.

11

Става дума за Егейско море. — Б.пр.

12

Полифем (гр. мит.) — най-известният от циклопите. — Б.пр.

13

Според легендата холандски моряк прокълнат заради произнесена от него богохулствена клетва да плава вечно около нос Добра Надежда. — Б.пр.

14

Тантал (гр. мит.) — митичен фригийски цар, осъден на вечен глад и жажда. — Б.пр.

15

Обсидиан — стъкловиден минерал, който се образува при бързото изстиване на лавата и се употребява за дребни изделия; вулканично стъкло. — Б.пр.

16

Планкова константа — основана физична константа на математическата формулировка на квантовата механика, която описва поведението на частици и вълни на атомно ниво, включително корпускуларния ефект на светлината. — Б.пр.

17

Октаедър — осмостенник. — Б.пр.

18

Пиезоелектрически кристали — кристали като кварц, турмалин, сегнетова сол и др., в които при натиск или огъване се появява електричество. — Б.пр.

19

Роршах тест — метод за експериментално изследване на личността, основан на анализа на тълкуванията, които изследваният прави на представените му десет стандартни „мастилени петна“ с различни очертания. — Б.пр.

20

„Не давайте светинята на псетата, и не хвърляйте бисера си пред свинете, за да го не стъпчат с краката си и, като се обърнат да ви разкъсат.“ — Вж. Библия, Нов завет, Свето евангелие от Матея, 7:6. — Б.пр.

21

Във физиката концепция, която признава сливането на пространство и време, използвана от Алберт Айнщайн в теорията за относителността. — Б.пр.

22

Риманова геометрия, подпомогнала развитието на съвременната теоретична физика. — Б.пр.

23

Звезда, около която лети планета. — Б.пр.

24

Ленс (англ.) — леща. — Б.пр.

25

Важна съставна част на клетъчната протоплазма във форма на зрънце, пръчица или зърнеста нишка. — Б.пр.

26

Креда — последният период от мезозойската ера. — Б.пр.

27

Експлозия, която се извършва на някои звезди. — Б.пр.

28

Протисти — група сравнително прости организми, които имат характеристики, както на растения, така и на животни. — Б.пр.

29

Тропически дебелостъблени палми с корона от прилични на папрат листа. — Б.пр.

30

Икосаедър — твърдо, правилно тяло с двайсет страни. — Б.пр.

31

Една милионна част от секундата — Б.пр.

32

Отместване положението на небесен обект или небесна сфера, когато се гледа от две различни положения. — Б.пр.

33

1 автосекунда = 10–18 сек. — Б.пр.

34

По аналогия с едноименния филм „Познай кой ще дойде на вечеря“ със Спенсър Трейси, Сидни Поатие и Катарин Хепбърн в главните роли, 1967 г. — Б.пр.

35

Антиклимакс — низходяща градация. — Б.пр.

36

Ентропия — в теория на информацията средното информационно съдържание от всички потенциални съобщения на един източник. — Б.пр.

37

Течност заменяща кръвта в жилите на Боговете (мит.). — Б.пр.

38

Английски държавник и политически писател. — Б.пр.

39

Сибарит — човек, изнежен от разкош и разпуснат живот. — Б.пр.

Content

Чарлс Шефилд
Превъзходство

Глава 1 Сентинел гейт

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5 Сентинел Гейт

Глава 6 Бридъл Гап

Глава 7 Торвил Анфракт

Глава 8

Глава 9 Дженизий

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Епилог

Информация за текста

Забележки