Марина та Сергій Дяченки

Цифровий, або Brevis est

Розділ перший

Історія Міністра

— Асамблея в п’ятницю. Буде голосування. Вони проведуть Темного Блазня, це вже точно. Все проплачено.

— Ким?

— Нема інфи. Проти тебе хтось серйозно грає вже кілька місяців. Ти помітив?

— Так, атож.

— Конкретно проти тебе. Блазень не протримається довго, його виводять тільки для того, щоб він тебе скинув.

— Думаєш, вигорить?

Пальці бігали по розбитій клавіатурі, іноді промахуючись, однак щоразу встигаючи виправитися перш, ніж натиснути «Enter».

— Це буде так. Голосують за Блазня, він приводить свою команду й вибиває для них право голосу. Потім пропонує новий закон про Кабінет міністрів. Проводить його. Реалізує. І ти злітаєш.

— Легко думкою ширяти…

— Я попередив.

— Побачимось. Бай-бай.

— Бай, Міністре.

Він кілька секунд сидів, відкинувшись на спинку старого офісного крісла. Потім висунув шухляду, вийняв білу замшеву серветку й обережно, наче розбитий рот, протер вікно монітора. Кепські справи. Наближається буря. У такі хвилини він розумів, заради чого живе.

Знову взявся за мишку: настала пора змінити багату червону мантію на непомітну сіру. Секунда — і сивуватий, горбоносий, прямий мов дошка чоловік у мантії кольору попелу вийшов на криту галерею, де ледь чутно жебоніли фонтани. Повагом, слухаючи лопотіння води та свої кроки, пройшов у західне крило палацу. Влаштувався в холодку під різьбленим навісом, вибрав у списку ім’я нового співрозмовника.

— Привіт, Чебурашко. Є новини?

— Квіні зустрінеться з тобою.

— Приємно чути. Що вона хоче?

— Місце радника для свого нового.

— Усе?

— І Міністерство транспорту для себе.

— Вона здуріла?!

— Це її умова.

Пальці застукотіли по столу коло нижнього краю клавіатури.

— Скажи, що я згодний.

— П’ятниця, двадцять друга нуль-нуль. Таверна «Золотий гусак».

— Дякую. Я віддячу. До зв’язку.

— До зв’язку, Міністре.

Його співрозмовник розтав у повітрі — чи то вийшов з гри, чи скористався порталом. Чебурашка, вічний посередник; дорого бере за свої послуги, проте досі нікого ще не «кинув». Репутація — єдине, що він має… та ще, може, віяло зв’язків і кілька жирних банківських рахунків.

Він посміхнувся. П’ятниця, двадцять друга нуль-нуль. Перед самою Асамблеєю. Маленька Квіні вступить у гру на боці фаворита, отже, до п’ятниці треба завагітніти перемогою. Тоді вона мене підтримає.

Він мигцем глянув на годинник. Знову перемкнув вікна. Щоденне підписання указів; полова, марнота, буденщина, а це…

Він протер очі. Ні, не привиділося. Серед купи щоденного сміття сховано бомбу — оцей указ про податки з великих землевласників… На що сподівався Канцлер — що Міністр підмахне, не дивлячись? Ні, це теж елемент чиєїсь інтриги, фрагмент захованого смертоносного механізму; у жодному разі не можна підписувати це до Асамблеї. Але як пояснити затримку, як вишукано, хай йому чорт, пояснити затримку?!

Крізь ґрати готичного вікна пробивалося сонячне проміння. Надворі, в королівському парку, співали птахи. Він відхилився на спинку крісла: щось починало укладатися, потихеньку збігатися, потроху прояснюватися. Не можна спішити, не можна втрачати думку: голосування у п’ятницю… Зустріч з Квіні… Податки з великих землевласників… Якщо спробувати… Може вийти цікава комбінація…

* * *

— Арсене! Зніми, нарешті, навушники!

Він кліпнув. Схема, вже майже склавшись, вислизнула піском крізь пальці.

— Арсене, я до тебе двадцятий раз звертаюся! Ти що, оглух?!

— Ні.

Перед очима плавали кольорові плями. Він з силою потер лице; мати стояла в дверях, зчепивши на грудях пальці, — жест, що означав роздратування і водночас непевність.

— Кличу тебе, кличу! А ти, наче зомбі, втупився в монітор і не реагуєш!

— Пробач, я не чув.

— Викину коли-небудь цей проклятий комп’ютер… Іди вечеряти!

— Я вже їв.

— Уроки зробив?

— Так.

— Перестань зазирати в монітор! Іди хоч чаю з нами випий, батько тебе тиждень не бачив.

— Ма… У мене дуже мало часу.

— З батьками за столом п’ять хвилин посидіти — немає часу?

Він завагався.

— П’ять хвилин.

— Дякую, — сухо сказала мати.

* * *

Проти нього справді грали, грали серйозно. Його агентів виціджували, вистежували, розколювали й перекупляли. Будь-яка комбінація, навіть найтаємніша, в останню мить опинялася під загрозою. А тепер ще Блазень — особа й насправді темна, як його нік. Блазень з’явився нізвідки з колосальною грошвою. Сам Блазень — фігура нікчемна, але хто стоїть за ним? Чиє замовлення? Занадто багато тих, хто хоче усунути Міністра. Швидка кар’єра привертає увагу… Його попереджали.

На кухні затишно світилася лампа, й кружляв медовий вир у коричневій чашці чаю. Батько добирав слова, це було помітно по крихітних зморшках на переніссі. Він почувався винним: часу на сина в нього як не було, так і немає, а відчуження росте. А ще ж не забулися чудові дні, коли Арсен був маленький, коли вони щосуботи ходили в зоопарк, а щонеділі — в гості, або запрошували гостей до себе…

— Синку, ти чого такий млявий? — батько вирішив почати розмову, однак не знайшов правильних слів.

— Утомився.

— Хочеш, у неділю в кіно сходимо?

— Ні, дякую. Я вдома відпочину.

— Навіть не питаєш, який фільм?

Він знизав плечима:

— Я не люблю кіно.

— А що ти любиш, крім свого комп’ютера? — тихо й гірко втрутилася мати. — Книжки? Коли ти востаннє розгортав…

— Ма, ну чого ти знову. Я дуже перевантажений.

— Чим це?

— Усім.

Мати сумно похитала головою. Сама вона в Арсеновому віці читала запоєм, і батьки силоміць відривали її від книг… Так, авжеж.

— Я у твоєму віці читала запоєм, мене батьки силоміць…

Її передбачуваність його засмутила. Тому він дозволив собі невеличку нетактовність:

— Часи змінилися, мамо. Подивись: ти ж тепер сама нічого не читаєш, крім блоґів.

Вона спалахнула.

Арсен знав — щойно всі підуть з кухні, вона одразу витягне з сумки ноутбук, під’єднається до Інтернету й порине у свій Живий журнал. А батько, щойно побачить, що Арсен і мати зайняті, — піде до себе й увімкне телевізор. Вони обоє відчувають, що роблять щось не те; обоє виросли в нормальних родинах, де були й сімейні вечори, й книжки, й гості, й походи в ліс чи на пікнік. Проте мамі значно цікавіше, що сталося з її френдами за день, а батько, мов на голці, сидить на потоці новин з телевізора, від глобальних до містечкових. Чи світова криза, чи п’яний збив машиною дитину — це інформація, це треба знати, це розбурхує.

У нашій родині, подумав зі смутком Арсен, тільки я роблю корисну справу. Тільки я роблю те, що люблю, і за це одержую гроші.

Він допив чай і встав.

— Дякую.

— На здоров’я.

— Я піду. На добраніч.

* * *

— Привіт, Канцлере.

— Не спиш, Міністре? Чи у вас уже ранок?

— Хочеш підловити?

— На фіга ти мені здався?

— Хто його зна… На тебе виходила Квіні?

Розмова на секунду зупинилася. Завмерли рядки на екрані. Співрозмовник міркував трохи довше, ніж це звичайно буває при невимушеній розмові.

— Про що ти, Міністре?

— Землевласники з’їдять тебе з тельбухами, Канцлере. Про такий дріб’язок, як я, і мови нема.

— Що ти хочеш?

— Є схема…

Удома давно всі спали. Годинник показував третю. Потираючи червоні очі, він сидів за монітором, поки прямо під носом не виявились раптом клавіші «J» та «К».

Тоді він вийшов з мережі й ліг. Йому снилися темні заплутані коридори й чужі очі в прорізі червоного каптура.

Потім він вирубався зовсім, щоб о сьомій ранку підскочити від вереску будильника.

* * *

Вони вийшли з дому одночасно — батько, мати й Арсен. Батько сів у чорний «Фольксваґен», мати в сіру «Тойоту». Арсен спустився в метро; дуже зручно: школа всього за одну станцію. Ніяких пробок. Ніяких пересадок. Десять хвилин шаленої штовханини — і ти на місці.

Як завжди вранці, він майже нічого не тямив. Зупинився коло автомата з гарячими напоями, взяв собі подвійну каву. П’ятниця — післязавтра, часу немає, але шестерні вже склалися, як треба. Ще трошечки, змазати зубчики, підштовхнути мізинцем — і механізм запрацює, запрацює…

— Сніжицький!

Він обернувся. Мар’яна Чабан, у смарагдовій хутряній курточці, зі смарагдовими, завжди широко розплющеними очима. Однокласниця.

— Привіт.

— Чого тебе в школі немає? Я думала, ти хворієш…

— Хворію, — погодився він і сьорбнув кави.

— У тебе очі червоні, — сказала Мар’яна чи то з осудом, чи то зі співчуттям. — П’єш? Колешся?

— П’ю, — він зробив ще ковток. — Колюся.

Вона засміялася. Приємно було дивитися, як вона сміється, — легко, без прихованого сенсу. Щиро веселиться.

— А якщо чесно?

— Я працюю, — зізнався він несподівано для себе.

— Де?

— У Міністерстві.

— Кур’єром?

— Міністром!

— От молодець, — вона кокетливо поправила шапочку-навушники. — Слухай, я на перший урок усе одно вже не піду. Давай по тістечку? Пригощаю!

Пів на дев’яту. Поза мережею він завжди відчував час, не дивлячись на годинник. Звичайно до дев’ятої він уже знову був удома — не виходячи на поверхню, пересідав з одного поїзда на інший, повертався в порожню квартиру й сідав за комп’ютер. Така ситуація не могла тривати довго, однак поки що тривала, і Арсен мав намір вичавити з неї все можливе. З користю використати кожну хвилину.

Мар’яна дивилась усміхаючись.

— Ну, ходімо, — погодився він, повагавшись. — Тільки кожен платить за себе.

У нього були кишенькові гроші — не так і мало, якщо врахувати, що він майже ні на що їх не витрачав. Він узяв собі шоколадне тістечко і знову — каву. Мар’яна замовила полуниці з вершками.

Повз високе вікно йшли перехожі. Там, надворі, почався дощ зі снігом. Тут, у кав’ярні, було порожньо на цю пору й — по цінниках — дорого.

— От мій братик працює, — задумливо сказала Мар’яна. — Уже «Ніссан» собі купив. Правда, старий.

— Молодець, — Арсен кивнув.

Одна парадна мантія коштувала більше, ніж його батько заробляв за місяць. А до мантії належало мати перуку, туфлі, шпагу; якщо Міністр з’явиться на Асамблеї без гідного прикиду — його ніхто не слухатиме. Статус — це гроші, гроші — це статус, проте реальна влада значно крутіша й за те, й за те.

Якби ж без грошей можна було дотягтися до влади…

— Скажи чесно — де ти працюєш? — запитала Мар’яна, примруживши смарагдові очиська. Її курточка була розстебнута; Арсен затримав погляд на округлих персах під тонким светром.

— Розводжу породистих собак.

— Так?! А якої породи?

— Усяких.

— Що, у квартирі? А батьки?!

— Батьки не знають, — він поблажливо осміхнувся. — Я в мережі розводжу собак, намальованих. Бувають дорожчі за живих, якщо породисті. Якщо їх правильно виховувати, добирати партнерів, лікувати, дресирувати…

— У мережі?!

— Ніколи не чула? Люди заводять у мережі собак, тримають у віртуальних будинках… Водять у гості до сусідів… Возять на виставки… Пишаються медалями… Деякі влаштовують собачі бої, але я бійцівських не вирощую. У мене декоративні й мисливські, — Арсен відчув натхнення. Він нікому не розповідав — отак, за столиком, у реалі, — про свою роботу.

Мар’яна недовірливо гмикнула.

— Ти що, ні в які ігри не граєшся? — запитав він недовірливо.

— Я блоґер, — сказала вона з гідністю. — Маю три сотні френдів.

— Знаю! У мене мама теж блоґер, — Арсен із задоволенням порушив красу й цілісність шоколадного тістечка — і побачив відбиток своїх зубів у коричневій масі.

Його мама ніколи не дивилася серіалів по телевізору, і в дитинстві він цим трохи пишався. Зате його мама жила всередині серіалу, він почав це розуміти тільки в минулі півроку-рік. Вона день у день переказувала батькові за ранковою кавою або в неділю, за розігрітим у мікрохвильовці сніданком, — переказувала чужі розмови, коментувала події та репліки, і на її одухотвореному молодому лиці ясно палали очі. Вона стежила за життям не менше як сотні людей, деякі з них були її близькі друзі, деяких вона щиро ненавиділа: «Після цього його посту, в суботу… Господи, от же ж паскуда, повна паскуда, мерзота, негідник, ще цим і пишається! Я його забанила, не розумію, як вони можуть ходити до нього й коментувати, це все одно, що купатися в купі гною…»

Мар’яна підхоплювала ложечкою полуничку з вази, злизувала білий молочний шар і милувалася ягідкою, тримаючи її за зелені чашолистики.

— Ти чого її розглядаєш?

— Уявляю, ніби зараз літо, — пояснила Мар’яна. — Дуже люблю червень. У червні така полуниця, — вона повернула ягідку, наче ялинкову іграшку. Потім одщипнула зелену чашечку й кинула полуничку в рот.

— А на фіга тобі блоґ, Мар’яно? — запитав Арсен. — Вести щоденник напоказ — це якось…

— Дурниці! — Мар’яна трохи образилась. — Це обивательське судження людини, далекої від питання. Блоґи бувають різні, для різних цілей. Хтось справді веде щоденник напоказ. Повно таких дурнів. Їм уваги хочеться. Або скандалу. А я на журфак збираюся, для мене блоґ — іспитовий майданчик, щоб ти знав. Я пробую деякі концепти.

— Виходить?

— Питаєш! Щодня прибуває френдів, і це без спеціальної розкрутки… Знаєш, що я помітила? Пишеш звичайний, середній, непомітний пост — коментарів мало, а френдів додається. Напишеш щось гостре, скандальне — коментарів багато, а френди починають відпадати. Чи то ображаються, чи заздрять…

Арсен помітив у її очах особливі іскорки — такі бувають у людини, якій цікава тема розмови. От і мама, коли говорить про свій журнал, ніби світиться зсередини.

— Зайди якось, добре? — Мар’яна виловила з вазочки останню полуничку. — У мене у френдах наші з класу: Лада, Світлана, ще отой Кузьма з паралельного…

— Заманливо, — він витер губи, лишивши на білій серветці шоколадні сліди. — Ти на другий урок ідеш?

— Іду, — здавалось, вона розчарована, що розмова так скоро закінчилася. — А ти?

— А в мене справи, — він устав. — Вибач.

* * *

Ніхто не повинен був знати, що Міністр заробив стартовий капітал розведенням цуценят. Арсен завжди ретельно розділяв дві свої іпостасі. І, зрозуміло, ніколи й ніде не залишав реальних даних. Його знали як Доктора Ветті, п’ятдесятирічного лікаря з Чернівців. Клієнти чомусь довіряли лікареві, хоч для виховання віртуальних псів медична освіта не потрібна.

— Родовід — п’ятдесят три покоління. У роду — сотні чемпіонських титулів, є одна Міс світу за собачою версією — прапрабаба. Він розумніший за звичайного собаку. Неодмінна умова — ви повинні щодня мати на нього час. Якщо у вас робота, або щось інше заважає — краще не беріть цього пса. Візьміть щось простіше. Цей засумує, якщо ви не будете з ним розмовляти хоч один день… Потім у нього почнеться депресія і він загине.

— Він мене впізнаватиме? Чи можна попросити, наприклад, дружину зайти під моїм ніком і його погладити?

Арсен усміхнувся в монітор. Пальці його бігали так само швидко, і текст у віконці з’являвся в темпі звичайної людської мови:

— Ви знаєте, в цьому є щось містичне. Якщо ваша дружина, чи хтось з родичів, зайде під вашим ніком — пес зрадіє. Але якщо ви будете з ним займатися, якщо він стане по-справжньому вашим собакою — він вас упізнаватиме… не за ніком. Не за ай-пі адресою. Цьому немає технічного пояснення. Просто він звикне до вас і вас відчуватиме. Це перевірено.

Співрозмовник замислився. Арсен його не бачив — по екрану гасало біле щеня з чорними вухами, тягаючи в зубах мальовничо подертий черевик. У віконці чату — в кутку екрана — моргав курсор.

— Докторе, ви маєте п’ять хвилин?

— Авжеж. Скільки завгодно.

Насправді часу, як завжди, катастрофічно бракувало. Однак Арсен знав з досвіду, що вислуховувати клієнтів просто необхідно.

— Я двадцять років одружений. У мене двоє синів, студенти. І я не впевнений, що хоч один з них мене впізнає, якщо я зайду під чужим ніком… ви розумієте, про що я?

— Розумію.

— Справді?

— Мені здається, що розумію, — виправився Арсен.

— Докторе, я двадцять років живу з чужою мені жінкою. У нас прекрасна родина… Був собака, давно. Пес умер від чумки. Ми так переживали, що більше тварини не заводили.

— Розумію, — написав Арсен цілком щиро. — Віртуальні собаки не хворіють. Їх не може збити машина. Вони живуть, поки живе ваша цікавість до собаки, ваша любов.

Нова репліка довго не з’являлася.

«Хто каже, що щастя не можна купити, той ніколи не купував цуценяти», — написав Арсен обережно.

Настала нова пауза. У глибині квартири задзвонив телефон. Арсен не ворухнувся.

— Я купую цього собаку, — нарешті написав клієнт. — Можна оплатити «Візою»?

Арсен перевів дух.

— Будь ласка. Ось реквізити, щойно прийде підтвердження — ви одержите пароль. Я проінструктую вас, як стати членом клубу… Ви досі не заводили віртуальних собак?

— Ні.

— Тоді у вас величезний резерв для радості. Клуб, виставки, нові люди, нові контакти… І головне — ваш пес. Придумайте йому офіційне ім’я, воно має складатися не менше ніж з восьми символів і починатися на «III»…

Пройшов виклик по «асьці». Арсен подивився, хто викликає. Усміхнувся.

— Докторе, дуже вам дякую, — написав клієнт.

— Я радий… Даруйте, мене викликають. Якщо виникнуть питання — пишіть на мою скриньку.

— Так. До побачення.

Цуцик, утомившись, лежав тепер на спині, не випускаючи з зубів решток черевика. Арсен помилувався ним наостанок і згорнув вікно.

«Що там з податковим указом? Це пастка, ти що, не зрозумів?»

«Я знаю».

«Не зрозумів».

«Асамблея в п’ятницю. Нехай голосують за Темного Блазня. Я приготував йому вітальну листівку».

Він клацнув кнопкою миші. Набрав лоґін — CruelHamster. Відкрився темний кабінет, де на столі громадилися папери та жовті сувої, де стирчало перо з бронзової чорнильниці й на дерев’яних болванках височіли перуки — білі, чорні, фіолетові, завиті, матові, напудрені й усипані блискітками. Усього кілька людей мали доступ у цей кабінет — без згоди хазяїна.

— Не заграйся, Міністре, — сказав маленький сутулий чоловічок у темному вбранні, схожому на чернечі шати.

«Не заграйся, Міністре», — з’явилися букви в маленькому вікні чату.

— А навіщо ж тоді гра?

Він дозволив собі поставити смайлик. Потім подумав — і, клацнувши по іконці, змусив Міністра розреготатися. Про його сміх ходили анекдоти — казали, Міністр сміється тільки напередодні землетрусу… або дефолту.

У двері його кімнати постукали — різко й вимогливо. Мати ніколи раніше не стукала — вона стояла над головою й кричала: «Арсене, Арсене!»

— Арсене!

— До зустрічі, — сказав він чорному чоловічкові. Закрив вікно. Обернувся до дверей; пекло в очах. Давалося взнаки недосипляння.

— Мені можна зайти? — сухо поцікавилась мати. Щось у її голосі змусило Арсена встати з крісла.

— Що сталося?

— Дзвонили зі школи. Ваша класна керівничка. Тебе вже місяць не було… ти взагалі не з’являвся в школі!

— Так, — сказав Арсен, прокручуючи подумки варіанти. Мирна угода. Скандал. Істерика. Сльози… Щире каяття. Ігнорування. — Мамо, знаєш, що за статистикою вперше пробують наркотики в тринадцять років? А мені вже чотирнадцять.

— Що?!

Він домігся першої маленької перемоги. Матір вибито з колії. Усе, що вона заготувала, йдучи в його кімнату, розсипалося. Заготовка пропала.

— Знаєш, сучасні наркотики… Іноді досить одного уколу… А травичку покурити — це взагалі звичайна річ.

— Ти… — вона схопилася за одвірок.

— Я в житті не пробував, — сказав він з чистою совістю. — Я не наркоман. Я не п’ю. Навіть пива. У нас півкласу курить по пачці на день… А я курю?

Мати мовчала. На її бліде лице помалу верталася краска.

— Прошу тебе, тільки не нервуйся, — тихо сказав Арсен. — У мене була криза, так. Тепер усе гаразд. Я все здам. Класна дуже кричала?

— Ні. Вона тільки дивувалася, чому тебе немає.

— Мамо, я все владнаю.

Вона відступила на крок. Недовірливо примружилась:

— Та ти ж нам брехав цілий місяць. Прикидався, що йдеш до школи, а сам…

— Я був удома, мамо. Не тинявся по казино, не сидів у підвалі. Не спускав гроші на автомати.

— Обіцяй мені, що завтра підеш до школи!

— Обіцяю, — він навіть не затнувся.

* * *

Він поставив будильник на шосту й за годину встиг зробити кілька найважливіших справ. Відправив останньому клієнтові пароль до його нового собаки, зайшов у розплідник, узяв двох аліментних щенят. Яскравого, схожого на сетера, майже цегляно-червоного, назвав Крас. Другого, пухнатого й білого, хотів назвати Умка, але передумав і прописав у рядку імені: Спартак. Витратив хвилин двадцять, навчаючи обох відгукуватись на імена. Навчив; тепер вони мчали до нього по зеленій луці, висолопивши язики, у захваті підкидаючи на бігу задні лапи, варто було набрати в командному рядку: «Крас! Спартак!»

Йому жаль було їх, але справи — головне. Нехай учаться розважати себе самі; Арсен закрив «собачу» програму й цілком зосередився на справах Міністра. Створив на своєму акаунті нову особистість, підкреслено позбавлену індивідуальності, натяг чорну маску на типове лице манекена й послав з візитами. Туга калитка на поясі свідчила про платоспроможність.

Новостворена особистість обійшла одну за одною три адреси. Після третьої розмови калитка з пояса фігури зникла. Підходила восьма ранку. Арсен закрив гру, вимкнув комп’ютер і вийшов снідати.

Батько підвіз його до порога школи. Не докоряв, і взагалі здавався неуважним і замисленим. Арсен з важким серцем зайшов у шкільний вестибюль: його дивувало, що сотні людей готові марнувати безцінний час так бездарно й нерозумно.

Він висидів чотири уроки. Потім тихенько взяв у гардеробі свою куртку й, закинувши на плече напівпорожній рюкзак, вийшов надвір.

Сьогодні п’ятниця.

Його однокласники курили на лаві, ні від кого не ховаючись, на землі стояли порожні пляшки з-під пива. Він попрощався й, не озираючись, поспішив до метро.

Дуже зручно — всього одна зупинка від дому. І жодних пробок.

Повернувся ключ. Клацнув замок. Арсен одразу зрозумів, що вдома хтось є — хоч і мати, й батько в цей час повинні працювати. У передній пахло чужим одеколоном і трохи — встояним тютюновим духом. Арсен одступив до дверей, однак уже через секунду побачив на полиці для взуття батькові черевики й мамині чоботи. А кімнатних туфель не було. З кухні чулися приглушені голоси…

— Хто там?

Через секунду мама була вже в передній.

— Арсен?! Чого так рано?

— У нас скасували останні три уроки, — сказав він, не замислюючись.

— Правда? Чи подзвонити класній керівничці?

— Ну, подзвони, — він починав нервуватися. Усе йшло не так, як було задумано. Час спливав. А ще ж так багато треба зробити — до вечора. До Асамблеї.

У дверях кухні з’явився похмурий батько. Теж не поїхав на роботу. Цікаво, чому.

— Я перепрошую, мені треба дещо…

Він зайшов у свою кімнату й завмер на порозі. Там, де вранці стояв монітор, тепер блищала чисто витерта стільниця.

Арсен нахилився. Системного блока теж не було. Під столом ще не встигли прибрати — там сірими клубочками лежав пил.

— Нам треба серйозно поговорити, — почав батько в нього за спиною. — Це, звісно, надзвичайний захід… Але в нас не було іншого виходу.

— Де мій комп’ютер?!

— Ми його продали, — сказала мама, і відразу чомусь стало ясно, що вона не бреше.

У Арсена потемніло в очах. Його диск. Його жорсткий диск. Він ніколи не зберігав паролів… Наче відчував. Але його файли… Його програми…

— Ви відформатували диск? — запитав він пошепки.

— Покупець сказав, що відформатує сам. Що там у тебе? Іграшки?

Без паніки, сказав собі Арсен. Дані по собаках у мене на флешці. Особистість Міністра зберігається на сервері гри. Імовірність, що той, хто принагідно купив старий комп, зрозуміє, що саме попало йому в руки… украй мала. Проте існує.

— Слухайте, — Арсен облизнув губи. — Ще не пізно. Поверніть його. Якщо треба, я доплачу, — він аж зрадів з правильної ідеї. — Мені потрібний мій комп’ютер. Ви не розумієте, що ви зробили.

— Ні, ми розуміємо, — батько дивився повз нього. — Ти божеволієш. Є тільки один спосіб зіскочити з цієї голки — кинути зразу!

Батько раптом ступнув уперед і взяв Арсена за плечі:

— Послухай, синку. Так багато гарного в житті. Кіно, книжки, дівчата… Ковзанка… Хочеш, на ці канікули поїдемо в Париж? Я забронював готель на нас трьох. Ти ж хотів у Париж?

Арсен вивільнився:

— Мені потрібний мій комп. Терміново.

— Ти його не одержиш, — батько жестом зупинив маму, котра хотіла щось сказати. — Це наше останнє слово.

— Телефон клієнта?

— Що?

— Телефон того, хто купив мою машину?!

— Арсене…

— Що ви зробили! — він зрозумів, що втрачає владу над ситуацією цілком і остаточно. — Що ви…

Він кинувся до дверей. Батько спробував його втримати, Арсен вирвався з несподіваною силою. Мати відсахнулася.

— Ти бачиш?! — закричав батько. — Ти бачиш, що з ним діється! Він несамовитий!

Арсен схопив з вішалки свою куртку.

— Арсенію, стій! Ти нікуди не підеш!

— Я піду! — тепер він верещав, мов дитина. — Я піду! І ви одержите, що хотіли!

— Стій!

Батько був сильніший, проте він не уявляв собі Арсенової рішучості. Чотирнадцятилітній підліток, доведений до розпачу, може стати сильним, як загнаний у кут пацюк. Арсен вирвався, обірвавши застібку на куртці, і вилетів на сходовий майданчик.

Батько не став його доганяти.

* * *

Надворі йшов сніг. Од вітру зразу ж навернулися сльози. Арсен біг, на ходу марно застібаючи куртку, намагаючись себе переконати, що не плаче, просто вітер і сніжинки б’ють в очі. За кого вони його мають — за дебіла? За шмаркате маля?

Блискавка на куртці зламалася. Були ще кнопки, якими Арсен давно не користувався — металеві блямби, тугі й незручні. Зрештою, зійде й так. Не вмирати ж од запалення легенів батькам на зло?

Незабаром він засапався й перейшов на крок. Він давно не бігав, не грав у футбол і не катався на велосипеді — тут батьки мали рацію. Фізична сила витрачалася швидко, однак душевна рівновага, здається, помалу відновлювалася.

Він заклацнув на куртці всі кнопки — від зусиль подушечки пальців аж почервоніли. Треба знайти Інтернет-кафе. Якнайдалі від дому. Щоб батьки не могли його знайти.

Отямившись, він витяг з кишені мобільник і вимкнув. При думці, як батьки його шукатимуть, дзвонитимуть і чутимуть «абонент недоступний», йому на секунду стало їх шкода. Та тільки на секунду.

Вони ж такі самі, подумав Арсен з люттю. Мама зі своїми френдами, тато зі своїм телевізором. Жодне не грає за правилами, описаними в журналі «Сім’я та школа» за тисяча дев’ятсот шкопирнадцятий рік. Арсен для них — персонаж казковий, «син» узагалі. «Син повинен», «син мусить». Жодному з них і на думку не спаде поставити себе на Арсенове місце, хоч у такий простий спосіб побачити в ньому особистість!

У метро о цій порі було досить вільно. Пахло вогкістю й пилом, мокрим хутром і злежалим одягом. Арсен пробрався в куток вагона й тут примудрився сісти. Поруч громадилася, мов вежа, повна дама в шкіряному пальті — навіть сидячи, вона була вища за Арсена на голову. Від неї відгонило гарними парфумами та мокрою псятиною.

Навпроти дівчина у фіолетовій куртці читала книжку під назвою «Vita Nostra».

На жовтих стінах вагона, тут і там укритих плексигласовими щитами, рясно відображалося чуже придумане життя. Рекламні листівки обіцяли кредити, знижки, путівки в теплі краї; окремою ніжною плямою виділявся аркуш з рекламою виставки орхідей. У проході йшов продавець гелевих ручок. Ручки, на відміну від усього іншого, були реальні — тут і зараз.

Сьогодні о десятій годині в Міністра призначено зустріч з Маленькою Квіні. Або Рудою Квіні. Або Змією. Або Сукою, як кому подобається. На вигляд тендітна дівчина, майже дівчисько, зі шкірою кольору какао, з мідним волоссям до підлоги, вона веде грубу, чоловічу гру. Майже всі впевнені, що Квіні насправді чоловік. У Арсена був знайомий, котрий завжди грав за дівчат, а на питання «чому?» відповідав просто: мені приємно бачити на екрані перед собою жінку, а не дядька…

Арсен, виявляється, дуже любив своїх батьків. Він сприймав їх такими, як вони є. Що далі?

Він згорбився, насунувши на очі кепку. До повноліття ще чотири роки. Віртуальні гроші непросто обміняти на реальні. Потрібен рахунок у банку. Сам він, не звіряючись на дорослих, не зможе відкрити рахунок. Батьки… не хочеться зараз про них думати.

Допустімо, він проведе ігрову комбінацію й переможе. Допустімо, цього разу він скине Темного Блазня й, можливо, навіть довідається, хто за ним стоїть. А далі? Завтра? Післязавтра? Де він житиме — на вулиці? В Інтернет-кафе?!

Не панікуй, сказав Міністр. Ти навчився давати раду з мальованими людьми — а зі справжніми все так само. Треба тільки з’ясувати: за яких обставин вони діятимуть так, як потрібно тобі? І створити для них ці обставини. Це набагато простіше, ніж мати справу з Канцлером або вести небезпечні переговори з Квіні. Вони ж не інтригани, твої батьки, вони прості емоційні люди, а головне — ти їм дуже дорогий. Так дуже, що керувати ними буде завиграшки…

Зайшла молоденька жінка з дитиною, Арсен поступився місцем. Прямо перед очима виявився рекламний плакат нового супермаркету. У куточку хтось підсунув під скло листівку, роздруковану на тонкому папері. «Інтернет-кафе, цілодобово»…

Двома пальцями він вивудив папірець. Знадобиться.

* * *

Він брів один по центру міста, й ніхто не звертав на нього уваги. Він гуляв у юрбі, як у березовому гайку; сигнали машин, голоси, уривки музики, човгання підошов заміняли йому тишу й пташиний спів. Хлопчик з мегаполіса, він був свій у цьому світі.

У першому кафе, куди привела його рекламка, Арсенові не сподобалось: забагато понтів. Інтер’єр під «Матрицю», якісь скляні кабінки, жетони, засолодка усмішка тітки-адміна; він пішов.

У другому кафе було занадто людно, незважаючи на білий день. Школярі, прибігши зразу після уроків, лупилися мечами й гасали на космічних крейсерах. У тиші чітко чулося бурмотіння «Здохни, здохни!», лайки, сопіння. Якісь хлопці ходили в проході за спинами гравців, цмулили пиво з пляшок, стояли, спершись на спинки крісел, спостерігаючи за грою. Було душно, з вогкого тамбура несло тютюновим димом.

Арсен подумав з жахом: як працювати при чужих?! Вони ходитимуть у нього за спиною, зазиратимуть у монітор…

Він ніколи не заходив у мережу з чужих компів. Іти на Асамблею отак, із задушливого людного клубу, було все одно, що йти до вітру у всіх на очах.

Він замружився й уявив свою кімнату: все як і раніше, екран і дві колонки, поруч лежать навушники, під столом тихо гуде машина. На одну секунду захотілося ввімкнути телефон і подзвонити мамі. Нехай вона скаже, що все повернулося на місце, що вони пожартували, що просять пробачення, комп’ютер його чекає…

Чи позичити мамин ноут? Ні, дурість, нереально. Вони ще не охололи. Якщо подзвонити зараз — почнуться крик, погрози, вони знову виб’ють його з колії, а тут же треба зосередитись. Треба бути сьогодні дуже сильним і точним.

Сніг перестав іти, зате вітер став ще сильніший. Арсен зрозумів, що голодний, і купив піцу й чай з першого-ліпшого лотка. Піца була на смак пластилінова, чай обпікав на вітрі губи. Так, це вам не прийом у королівському палаці й не вечеря на терасі, де танцюють танцівниці, тішачи гостей на бенкеті.

Викинувши в урну пластиковий стаканчик, він перерахував гроші: хтозна, скільки часу доведеться провести в Інтернет-кафе й скільки заплатити. Спішіть побачити: всесильний Міністр дзенькає останніми мідяками!

Після липкої піци їсти захотілося ще більше. Арсен запхнув руки глибоко в кишені куртки й пішов, поглядаючи по боках у пошуках газетного кіоска. Йому потрібна була рекламна газетка з адресами Інтернет-клубів.

Ідея обкласти великих землевласників додатковим податком не була ні нова, ні несподівана. Вона вже кілька разів спливала й тонула, наче поплавець. Перший її виклав у мить свого нетривалого піднесення якийсь тип з ніком Дід Піхто. Дід Піхто тоді замірявся в канцлери, одначе й торгівлі своєї не кидав. Його зжерли: неспішно, ліниво, просто задавили масою; Дід Піхто хряснув дверима й остаточно пішов у бізнес. Залишається помітною фігурою в грі: недавно купив аеропорт і два вокзали…

Арсен міцно стис жменьку дріб’язку на дні кишені. Аеропорт і два вокзали… Дирижаблі, підсвічені сонцем, їздові дракони, що потребують довгої злітної смуги. Дуже красиво й дуже прибутково. Пригадується, дехто запевняв, що аеропорт не вписується в концепцію гри, має бути пізнє Середньовіччя чи хоч би щось, близьке за часом…

Дід Піхто пішов з політики три місяці тому, влітку. І майже одночасно з’явилася Руда Квіні — багато хто з неї насхміхався, мовляв, з такими даними тільки в куртизанки. Проте вона довго не розгойдувалася — зібрала свою партію й пробилася в парламент, і де тільки грошики взялися…

Арсен зупинився. Притулив долоню до лоба, наче перевіряючи температуру. Занадто простий і гарний поворот, щоб бути правдою; і як вишукано, хай йому чорт… От би перевірити, яку пробну кулю запустити…

Він гаяв час. Півдня минуло марно. Його суперники й вороги тчуть павутиння перед Асамблеєю, носять медок у свої стільники, а Міністр валандається по вулицях, плаче на вітрі, висмоктує з пальця дикі припущення… Хіба можна творити стратегію на неперевірених даних?!

Квіні розумна й обережна. І вона собі не ворог — діятиме, як вважатиме за потрібне, виходячи зі свого характеру, становища, обставин. «За яких обставин вони діятимуть так, як потрібно тобі?» За яких обставин батьки покаються, повернуть комп’ютер або куплять новий?!

Починало смеркати. Листопад. Ідучи з дому, Арсен згарячу взув осінні черевики з тонкою підошвою. Проїхатись до школи — годиться. Однак годинами швендяти по холодних вулицях — холодно.

Під козирком закритого на ремонт гастроному лежав шмат картону з пакувальної коробки, на ньому, згорнувшись, спали дві величезні дворняги, каштанової й брудно-сірої масті. Арсен підійшов і став поруч, на сухий вільний краєчок картонки. Ногам стало трохи тепліше. Собаки розплющили очі й заснули знову — безпритульні виродки, нащадки бастардів. І народила їхніх дідів якась собача невдаха від пещеного породистого пса…

Якби я міг, думав Арсен, перевести вас у цифру й узяти собі. Плювати, що ви безпородні. Я влаштував би вам двір і будку, щоб жити, і поле, щоб гуляти й бігати, улітку в траві, а взимку в снігу. Я ніколи не кидав би вас надовго. Отак би й узяв — парочкою.

Розійшлися хмари, і різко похолодало. Собаки спали, притулившись одна до одної. Арсенові схотілося сісти поруч і погрітися біля них, але в цю мить засвітилися ліхтарі, й запалала на другому боці вулиці синя неонова вивіска: «Інтернет-клуб “Магніт”».

Магніт; Арсен відчув себе залізною стружкою.

* * *

По вогких сходах він зійшов, наче в склеп, у маленьке підвальне приміщення. З натугою відчинив внутрішні двері — і раптом опинився в теплі. На повну потужність працював камін-обігрівач, приємним рожевим світлом горіли розжарені пружинки. У вузькому коридорі стояли на столах компи, всього штук п’ять, усі вільні. Останній, наприкінці коридору, виявився в глибокій ніші — збоку неможливо було зазирнути в монітор. Усе це Арсен побачив у першу хвилину — і перевів дух. Аж потім глянув за скляну перегородку на адміна, на вигляд недовченого студента.

— Ви працюєте? — Арсенів голос пролунав хрипко.

— Ага, — відгукнувся хлопець. І, подумавши, додав: — Тільки в нас на популярні порносайти заглушка стоїть.

— Я що, схожий на відвідувача порносайтів?

— Вони всі різні, — туманно відповів хлопець. — Тобі пошту перевірити?

— Мені грати. Ґеймер я.

За хвилину він уже сидів наприкінці коридору, в ніші. Відкрив заставку «Королівського балу», набрав у рядку свій лоґін та пароль — і почув з дивним хвилюванням голоси птахів у парку своєї резиденції.

Співали птахи. Співав фонтан. Тихесенько співала трава, колишучись од вітру. Арсен не вважав себе сентиментальним — але в цю мить йому навернулися сльози на очі, сльози мандрівця, що повернувся додому після важких поневірянь. Ось мій кабінет, мої мантії й перуки, то й нехай собі як знають — ось моя справа, справа життя, папери на столі й величезна мапа на стіні; ніхто не відбере в мене цього світу. Пора працювати.

Він не бачив, як хлопець-адмін, подивившись у монітор на своєму столі, раптом тихо свиснув і підняв брови, і нишком вийшов у суміжну крихітну, обладнану телефоном кімнатку.

— Слухай, у мене тут пацан залоґінився… CruelHamster, прикинь, начебто він… Та-ак? Крутизна небачена… Та точно кажу! Ага… Заплатив наперед, питав про ніч… Узагалі ж, у нас неповнолітні тільки до дев’ятої вечора, Петренко лаятиметься… Добре, я зрозумів.

* * *

Арсенові хотілося пити, але він боявся відійти від компа хоч на хвилину. Його вже питали кілька разів, чи не збирається він поступитися машиною іншому охочому. Він не збирався; хлопець-адмін підтвердив його право займати комп’ютер і люб’язно додав, що клуб працює «до останнього клієнта». Це була найкраща новина за цілий день: Арсен боявся, що в перші хвилини Асамблеї його викинуть на вулицю.

Півдня він відповідав на листи, возився зі щенятами, встиг зазирнути на дві англомовні виставки. Люб’язно поговорив з незнайомим собачником, обмінявся з ним контактами; собачник назвався шотландцем Гаррі. Арсен представився, як Доктор Ветті з Чернівців. У нього тряслися руки, пальці промахувалися повз клавіші, він писав англійською з помилками.

Надворі, за стінами клубу «Магніт», давно стемніло. Наближався час рандеву з Квіні; у віртуальному світі тяглося надвечір’я, м’яке й сонячне, з глибокими барвами неба, відлунням далеких дзвонів, відблисками на флюгерах та нескінченними пташиними співами. Міністрові захотілось прогулятися — зрозуміло, в плащі з каптуром, що приховує лице. Прогулянка допоможе зібратися з думками.

Стукали черевики, шуміли фонтани, скрипіли вози. Виходили на роботу ліхтарники, і ліхтарі уздовж вулиці загорялися тьмяним до часу світлом. Походжали стражники, зупиняли приїжджих, вимагали посвідку на проживання. Столиця розрослася, й так багато віртуального люду рвалося сюди з намальованих провінцій, що мерія — з подачі Квіні — запровадила податок на перебування в місті. Міністр носив на плащі жетон-дозвіл, і стражники до нього не чіплялися.

На розі стояв знахар у сірій хламиді. Судячи з барв головної пов’язки — початківець.

— Що чутно в місті? — написав Арсен у віконці чату.

Знахар помахав рукою:

— Сьогодні Асамблея в наших кровопивців… Слухай, купи в мене гриби для відварів. Дешево продам.

— Сам без грошей.

— Жаль… Там на майдані якийсь шухер, страчують когось чи що.

— На сьогодні не призначено страт, — сказав Міністр. Що-що, а такі речі він знав напевно.

— Тоді, може, жертву приносять. Там зібралося душ кількасот, біля храму Чорної Богині.

— А, — сказав Міністр.

Він знав ці сумнівні розваги — темні маги приносили в жертву своїм богам заново створених персонажів, здебільшого, білявих дівиць. Безневинно — все одно, що розчленувати ляльку; Арсен відчував огиду до жерців-катів. Переважно це були підлітки, тупі недорозвинені діти, не здатні ні на що, крім брудних фантазій. Утім, він визнавав за ними право грати, як заманеться.

Вхід на майдан оточили стражники і пропускали роззяв крізь вузьку прогалину між двома перекинутими возами. Тут аншлаг, подумав Арсен, простий люд розважається по-своєму, поки ми плетемо інтриги на наших Асамблеях; спочатку він хотів обійти майдан, однак тепер передумав. Йому стало цікаво.

Персонажі всіх станів юрмилися, обмінюючись жестами. У віконці чату конвеєрною стрічкою повзла балаканина. Міністрова фігурка, загорнута в плащ, неквапливо пробиралася серед безлічі інших фігурок; ось відкрився вхід у храм — парадні двері у вигляді черепа з широко роззявленим зубатим ротом. Арсен підійшов саме вчасно: з храму на поміст коло входу виповзла процесія, два маги в чорних плащах і між ними — напівгола дівчина.

Арсена вразила якість промальовування. Його Міністр, багато разів допрацьований, був менше схожий на живу людину, ніж ця одноразова лялька. Стегна її, кощаві й анітрохи не привабливі, огортав клапоть тканини — куценька спідничка до колін, ще один клапоть прикривав плоскі груди. Дівчина йшла, оглядаючись, спотикаючись, кожен її жест був натуральний, без натяку на звички запрограмованого, намальованого персонажа. Її худе лице було наче натерте блискучою пудрою.

— На славу Чорній Богині! — проголосив один маг.

Він говорив, як говорять стандартні персонажі — губи ворушилися, незграбно зображаючи артикуляцію, текст з’являвся у віконці чату, набраний великими буквами. Руки у дівчини раптом виявилися зв’язані й здійнялися до неба, наче притягнуті до невидимої балки. Вона закричала, проте у віконці чату не з’явилося ні слова. Вона роззявляла рота без звуку, і з рухів її губ Арсен несподівано прочитав: «Ні! Благаю! Не треба!»

Вона так щиро грала свою роль, що Арсена раптом пройняв холодний піт.

Другий маг змахнув довгим лезом. Кінчик його чиркнув дівчину по горлі, й вона замовкла. Як і раніше співали птахи — у віртуальному світі юрби не ревуть, вони майорять стрічками перемовин у чаті, а спецефектів для жертвопринесення не передбачено. Крові не передбачено теж — принаймні коли вбивають персонажа-людину. Аудиторія гри — широка, немає обмежень за віком…

Тіло дівчини зм’якло. Арсен нахилився до тьмяного екрана — фігура дівчини, бліда й кощава, струменіла на екрані, ніби її повільно стирали гумкою. Зникли груди, наче залиті патьоками невидимої фарби. Крізь тіло проступило тло — поміст, брук на майдані…

Через секунду дівчина вже лежала під ногами жерців — грубо намальований персонаж, нерухома картинка.

* * *

Маленька Квіні сиділа в плетеному кріслі, закинувши ногу на ногу, тримаючи в тонких пальцях теж тонку, кавового кольору сигарилью. Після закону, що забороняє пропаганду куріння в мережі, мила звичка стала ознакою статусу: одна віртуальна сигарилья в руках Рудої коштувала, як добрий монітор. На початку зустрічі вона не курила; тільки вислухавши Міністра до кінця, витягла з сумочки довгий портсигар, мундштук та елегантне кресало.

Скоріше за все, це був неусвідомлений жест. Скоріше за все, людина, що грає за Квіні, курила в реальному житті. Це була ознака замислення — і водночас сигнал: мій статус дуже високий. Не забувай про це.

Арсен вичікував. Йому вдалося її здивувати. Він сам неабияк собі дивувався: пережитий шок зробив його розкутим. Можливо, занадто. Він імпровізував, ризиковано — та поки що вдало.

— Що ж, — сказала Квіні, відкинувши розкішне волосся, випускаючи під розмальовану стелю цівку віртуального диму. — Припустімо. А якщо тебе все-таки змістять — хто мені гарантує всі ці пряники, га?

— Ніхто, — Міністр м’яко всміхнувся, — тому ми обоє не хочемо, щоб мене змістили.

Намальовані люди вирізнялися неабияким самовладанням. Квіні, як і раніше, курила, погойдуючи ніжкою в розшитій бісером туфлі. Ґеймер, що грає за Руду, чоловік небідний і дорослий, міг зараз лаятися чи позіхати, чи чхати, забризкуючи монітор, — на жаль, у грі нічого не можна визначити по очах. Судити можна тільки по діях, по вчинках…

— Хочеш закурити, Міністре? — запитала Квіні.

Настала його черга дивуватися.

— Не курю. Дякую.

— Ти киянин?

— Ні, я з Аддис-Абеби.

Смайлик.

— Хто ти такий, Міністре? Де ти взявся? Щодо всіх інших я маю припущення, а ти — наче прищ на рівному місці. Ризиковано граєш, але талановито, зараза.

— Міледі, — Міністр потягся в затишному кріслі. — Чи варто розуміти ваші грайливі питання, як згоду?

— До Асамблеї ще година… Якщо я за цей час не передумаю — що ж. Ти можеш на мене розраховувати, Міністре.

* * *

Той, хто грав за Руду, входив у мережу з дому, можливо, з власного кабінету з картинами на стінах, може, з каміном, з пузатими пляшками у великому барі. Арсен горбився за чужим компом у клубі «Магніт».

Після зустрічі з Квіні йому стало легко до дзенькоту у вухах. Схему було підготовлено й підтверджено в деталях. Нехай Блазня сьогодні оберуть Лордом Асамблеї — Арсен уже приготував йому подарунок до вступу на посаду. Ледь посівши оксамитове крісло Лорда, Блазень змушений буде прийняти вкрай непопулярне рішення. Податки із землевласників причавлять його, мов каменюка жабу.

Він облизав язиком потріскані губи.

— Хочеш чаю? — привітно запитав хлопець-адмін.

Після десятої в підвалі знову стало малолюдно. Худий прищавий молодик вертів кермо перед монітором, тис на педалі під столом: у мріях своїх він давно перевершив Шумахера. Ще один відвідувач сидів за далеким од Арсена компом: мужик у яскраво-жовтій куртці з червоними наклейками на рукавах. У його широко розкритих очах відсвічували різнобарвні сполохи. Вишкірившись, мужик натискав на кнопки миші так люто, що Арсен зі свого місця чув клацання. Той, мабуть, у навушниках чує автоматні серії чи бахкання якоїсь атомної базуки. На вигляд йому добряче за тридцять, подумав Арсен, а поводиться, мов підліток. Кого тільки не збирають Інтернет-клуби ночами…

— То як щодо чаю?

— Дуже хочу, — зізнався Арсен. — Слухай… а туалет тут є?

— Службовий. Добре, пущу тебе, а то куди ти побіжиш серед ночі… Ходімо.

Арсен дбайливо згорнув усі свої вікна. До Асамблеї лишалося п’ятнадцять хвилин; він сидів у «Магніті» одинадцяту годину. Голоду не було, тільки в роті пересохло.

Проходячи повз мужика в жовтій куртці, Арсен краєм ока помітив, що на екрані в нього ніяка не стрілялка, а партія в преферанс. Ти ба; азартний гравець, значить. Тільки чому тут, у підвалі? Хіба в нього вдома немає компа?

Мабуть, посварився з жінкою, подумав Арсен. Чи навіть з батьками. У таких, як він, може, взагалі не буває дружин. А батьки пиляють: у твоєму віці ні родини, ні нормальної роботи, ходиш небритий у жовтій куртці, граєш на компі. Він узяв та й пішов ображений. Майже як Арсен…

Він згадав про батьків. Намацав у кишені телефон. Мама напевно не ляже спати, все думатиме, де він, почне обдзвонювати однокласників…

Він переборов бажання негайно подзвонити додому. Через десять хвилин Асамблея. Зрештою, це ж мама з батьком його скривдили, це через них він опинився, наче безпритульний, у сирому холодному клубі, голодний і втомлений, за чужим компом. А крім того — заради майбутнього — абсолютно необхідно витримати характер у цю ніч.

Далі буде легше.

* * *

Амфітеатр наповнювався. Неголосно грала музика з балкона — дві скрипки, флейта й віолончель. Віконце чату в лівому нижньому кутку рябіло репліками: дружніми, глузливими, ввічливими, провокаційними. Арсен розділив чат, залишивши в одному вікні загальну розмову, в другому — слова, звернені тільки до нього. Сховані репліки, яких ніхто, крім нього, не бачив, виділялися насичено-фіолетовим кольором.

«Як?»

«ОК».

Він рушив униз по сходах, повз вельмож, що вже повсідалися, повз лицарів з великими й малими маєтками, повз священиків, одягнених у малинові та багряні ряси. Музиканти грали Моцарта.

Він сидів у офісному кріслі, перед чужим монітором, у напівпідвалі клубу «Магніт». І він же йшов, убраний у парадну мантію, високо піднявши голову в перлистій перуці з кіскою, й підошвами відчував намальовані сходи. На нього витріщалися з далеких кутків залу, згори, з гальорки, знизу, з керівних місць. Йому здавалося, він чує гомін голосів, що повторюють його ім’я. Ніздрі лоскотав запах парфумів та розплавленого воску, і солодкий запах отрути, якою змочують рукавички, перш ніж подарувати їх ворогові.

Його система безпеки коштувала, як половина машини «Фольксваґен». Міністр носив при собі дорогезні амулети від пристріту, від отрути, від вроків; місяць тому на палацовому майдані, в усіх на очах, до нього підскочив найманий убивця з кинджалом. Кольчуга під плащем урятувала Міністра, а лиходія стратили потім привселюдно — проте вбивця був усього-на-всього ботом, разовим персонажем, і жодні тортури не могли розкрити лоґін та пароль замовника.

Багато хто хотів би, щоб Міністр зник назавжди. Бажав змести його з шахівниці, як зайву фігуру. Останнім часом проти нього грають прицільно й потужно. Подивимося, чим закінчиться сьогоднішній раунд.

У юрбі вельмож він побачив Темного Блазня, вбраного в сіро-чорні зі сріблом хутряні шати. Блазневе лице, відчужено-шляхетне, нагадувало стародавню парадну фотографію. Скоріше за все, це й був знімок якогось білогвардійця, оцифрований і оброблений. Багато рядових гравців — ремісники, трактирники, навіть пірати мали в грі свої справжні обличчя, та тільки не вельможі й чиновники, ті, що зібралися сьогодні на Асамблею. Жаль. Багато що прояснилося б. Хто з лицарів щодня миготить на телеекрані? Чиї фотографії друкують на палітурках популярних книжок? Хто з’явився на Асамблею з урядового кабінету, хто — з дорогого курорту?

«Добродії, на порядку денному обрання нового Лорда Асамблеї. У пана Темного Блазня є п’ять хвилин, щоб висловити свої міркування…»

Яскраво-фіолетовим, у додатковому вікні:

«Ти що ж, спокійно дивитимешся на цей цирк?»

Він сів на своє місце. Навпроти, на сходинку вище, сиділа Квіні з почтом. Шкіра кавового кольору, блискуче мідне волосся та смарагдово-зелена оксамитова мантія. Міністрові здалося, що вона йому підморгнула.

* * *

За Темного Блазня проголосували одразу й злагоджено. Перед голосуванням Арсен одержував здивовані питання, але вони відразу вщухли, коли стало ясно, що Блазня обрано. Здавалося, від Міністра відринуло море — він сидів на своєму місці, самотній і тихий, неначе заздалегідь списаний з рахунків. Влада — примхлива дама: сьогодні ти на вершині, а завтра, бач, покотився, тільки п’яти й потилиця миготять, наче шпиці в колесі.

Після декількох хвилин збудження, рваних поздоровлень, питань та пінг-понгу коротеньких реплік устав Блазнів підручний, непримітний і тихий, з ніком Варяг, і виніс на обговорення маленьку технічну постанову. Асамблея принишкла. Багато хто здогадався, що несподівано переконлива перемога Блазня — тільки початок партії.

Варяг діяв строго за протоколом. Асамблеї пропонувалося проголосувати за перерозподіл функцій: усі постанови, що стосуються рільництва, перед набранням чинності неодмінно мають бути затверджені Лордом Асамблеї.

«Що?!»

«Дурість яка… Хто тебе випустив, Варяг?»

«Це бот! Перевірте протокол! Варяг — бот!»

Арсен усміхнувся.

Варяг не був ботом. У будь-якій команді знайдеться слабка ланка: Арсен купив Варяга гамузом, обчислив його жадібність, відчув невпевненість у майбутньому й поманив грішми та славою. Хто з дрібноти не хоче перетворитися на важливу фігуру великої гри?!

Варяг був зараз Арсеновим знаряддям, списом, кинутим у спину переможцеві в мить його тріумфу. Блазня запідозрять або в подвійній грі, або в слабкості, невмінні контролювати власних васалів. Оце тобі, Лорд Асамблеї, завданнячко: а затвердь-но постанову про п’ятикратне підвищення податків з великих землевласників! Затвердиш — лицарі, обурені сваволею, зжеруть тебе за три дні разом з твоїми капіталами. Не затвердиш — з’явиться формальний привід для твоєї відставки, і дехто — не називаймо його імені — цим приводом неодмінно скористається!

Яскраво-фіолетовим висвітилося в додатковому вікні:

«Це твої фокуси, га, Міністре?!»

— Добродії, — проскрипів Канцлер, — з протоколу видно, що пан Варяг не бот, а повноправний член Асамблеї, а отже, ми повинні голосувати за внесену пропозицію… Лорд Блазень, прошу вас, ведіть голосування!

З Канцлером було домовлено напередодні.

Шляхетне Блазневе лице не відбивало жодних емоцій. Арсен багато віддав би, щоб подивитися на нього в реалі: що він робить? Бігає по кабінету? Курить, матюкається, стукає кулаком по столу? Чи, добре пануючи над собою, так само відчужено дивиться в монітор, як його віртуальний персонаж — у зал притихлої Асамблеї?

Почалося голосування. Люди Квіні скинули руки однаковим жестом, їх підтримали люди Канцлера, потім, дивлячись на більшість, підтягли свої голоси незалежні малоземельні лицарі. Арсен бачив, як піднімаються руки, і в душі у нього здіймалася гаряча хвиля: це перемога. Це блискуча, гарна, ох яка бажана перемога; Блазень закінчився, не встигши початися. Міністр знову святкує тріумф. Ну, лічіть голоси!

— Ухвалено, — проголосив Блазень. І уважно подивився на Варяга.

Менше половини присутніх уловили суть маневру, одначе гру відчули всі. Коли з’явився на світ указ, який першим належало затвердити новому Лордові Асамблеї, високі збори вибухнули, наче мурашник, у який кинули гранату.

«Це маячня!»

«Що за дурня!»

«Голосувати!»

«Нехай підписує!»

Із сектора, де сиділи лицарі з великими маєтками, не долинало жодної репліки. Йшла внутрікланова, закрита нарада.

«Спритно, Міністре».

Особисте повідомлення без підпису. Від кого? Сам Темний Блазень?

«…Але це тобі так не минеться».

Міністр на екрані елегантно вклонився в бік новообраного Лорда Асамблеї. Арсен за монітором розреготався, його сміх дико пролунав під низьким склепінням напівпідвалу. Була вже глибока ніч, хлопець-адмін дрімав на продавленому диванчику, розповзлися по домах підлітки, і тільки небритий мужик у жовтій куртці обернувся подивитися, чого Арсен сміється.

Арсен кивнув йому, мовляв, усе гаразд, і повернувся до гри.

* * *

Асамблея тривала четверту годину. Арсен виснажився вкрай, проте до фінішу прийшов безперечним переможцем. Хоч би хто стояв за Темним Блазнем, найближчим часом цим панам доведеться шукати собі нового ставленика.

Указ про додаткові податки було затверджено. Навмисне грабіжницький, обурливий, образливий указ. Його, звісно, незабаром скасують — великі землевласники не дозволять на собі їздити. Але за тиждень-два, що указ діятиме, скарбниця збере купу «зайвих» грошиків. Вони підуть частково Канцлерові, частково Квіні на її транспортний проект… Цікаво, все-таки, Дід Піхто — її віртуал чи просто союзник?

Пролунав фінальний гонг. Учасники Асамблеї, не дбаючи про належний вихід із залу, просто танули в повітрі. Внутрікланові наради тривали на інших територіях. Арсен відчув, що в нього злипаються очі.

Він вийшов, деінсталював гру й дуже ретельно підібрав сліди, залишені на компі. Сховав у внутрішню кишеню флешку. Годинник повернув на п’яту ранку; хлопець-адмін сонно постукував по клавіатурі — сидів, напевно, в якомусь чаті. Мужик у жовтій куртці розвалився перед монітором, закинувши ногу на ногу, погойдуючи ногою в кросівці.

Їх ніхто не чекає вдома, подумав Арсен. А мені куди тепер іти?

Додому.

Проста, затишна, така тепла думка. Ну звісно, додому. Вони там намучилися, видзвонюючи його, прислухаючись до кроків на сходах. Додому, попросити пробачення, прийняти душ, поснідати, напитися чаю… Виспатись у своєму ліжку, і, прокинувшись, побачити комп’ютер на колишньому місці…

Він устав — і похитнувся від раптового запаморочення. Підвал і мерехтливі екрани, на яких плавали, міняючись, пухирі й квадрати скрінсейверів, низька бетонна стеля, огорожка, за якою нудьгував адмін, відчинені двері в кімнату-підсобку — все це здалося йому намальованим, нереальним, схотілося додати моніторові яскравості, та замість цього він конвульсивно позіхнув і протер сльозаві очі.

— Уже йдеш? — запитав хлопець-адмін метушливо й неприродно. Правильний текст о п’ятій ранку був би: «Нарешті вимітаєшся, шмаркач…» Але Арсен занадто втомився, щоб надавати значення таким тонкощам.

— Усе, дякую, — він виклав на стіл гроші з кишені, жмут м’ятих купюр, усе, що в нього було. — Я піду.

— Одну хвилину.

Арсен і хлопець-адмін озирнулись одночасно. Мужик у жовтій куртці навіть голови не повернув — тасував карти на екрані. Проте це він щойно сказав — і дуже вагомо: «Одну хвилину».

— Тобто? — поцікавився хлопець.

Мужик розвернувся на офісному стільці — як сидів, усім тілом. Щоки його запали, великий ніс загострився, щетина стояла сторч. Очі блищали.

— Ану познищуй його паролі, — сказав дядько, звертаючись до адміна. — Ігровий акаунт. Поштові скриньки. Красти негарно.

Адмін поперхнувся. В Арсена мороз продер по спині: він ніколи, ніколи, не входив у мережу з чужих компів. Йому здавалося, що він усе-все-все після себе вичистив…

— Не зрозумів, — ображено сказав адмін. — Що за фігня?

Мужик у жовтій куртці раптом усміхнувся, широко й привітно:

— Вичисть його паролі з системи. Я все розумію, гроші потрібні, дрібний підробіток, дітки їсти просять. Чи ти сам іще дитятко, га? Студент? Без стипухи?

— Які, той, паролі? — адмін клацнув зубами. — Ви що, дядьку?!

— Роби, або я сам зроблю, — м’яко сказав мужик. — Корона не впаде.

Хлопець позадкував.

— Ти за гру заплатив? — у голосі його прорізалися верескливі нотки. — Ну то й котися звідси! Контору закрито! Котіться звідси обидва!

Мужик у жовтій куртці, як і раніше усміхаючись, обернувся до монітора й згорнув преферанс. Відкрилося вікно невідомої Арсенові програми; хлопець гикнув. Преферансист клацнув мишею по червоній кнопці «Виконати».

Екран згас. Одночасно згасли всі екрани в підвальчику: стало темно, але через секунду монітори знову освітилися пульсуючим білим світлом, з кожного глянула сіра вусата морда з сумними очима, і поповзли по екрану рядки, наче фінальні титри: «Я північний хутровий звірок… Я північний хутровий звірок…»

Хлопець метнувся до свого компа. Обернувся; лице його страшно змінилося: він не вірив очам. Йому хотілось прокинутися.

— Ти що зробив! — плаксиво вигукнув він і кинувся на преферансиста; Арсен не встиг перевести дух. Небритий гакер упіймав адміна на кулак, підсмикнув його вгору, наче ляльку-рукавичку, хлопець хрипко охнув і зразу ж обм’як.

— Красти негарно, — сказала людина в жовтій куртці. — Брехати негарно. Я просто попереджаю.

Він випустив адміна й той мовчки осів на найближчий стілець. Небритий повернувся до свого компа, витяг з кишені ножика й перерізав провід старої миші; Арсен роззявив рота.

— Ти йдеш? — небритий запхнув мишу в кишеню разом з ножиком. — Чи лишаєшся?

Арсен вийшов, задкуючи й озираючись на адміна, що не міг спинити гикавки.

* * *

Небо, обрамлене лініями дахів, було схоже на монітор. Наче завис скрінсейвер «Крізь Всесвіт», і зірки не летять назустріч, а залипли де прийшлося, де застала їх катастрофа. Було тихо й морозно; Арсен механічно спробував застебнути куртку, забувши, що блискавка зламалася.

Небритий мужик ішов, не озираючись, ступаючи по чорному асфальту сліпучо-білими зимовими кросівками. Він був або божевільний гакер, або маніяк, або мережевий «робін-гуд», що бродить по Інтернет-клубах з ножем у кишені. Зрізаючи миші з повержених компів, як зрізують скальпи. Арсен дивився в його спину, яскраво-жовту навіть у темряві.

Поміняти паролі, стукало в мозку. Негайно поміняти всі паролі. Де? Компа ж удома немає. Взяти в мами її ноутбук? Простіше в тигриці здобич відняти…

Блищала підмерзла бруківка. Мужик у розстебнутій жовтій куртці віддалявся, не озираючись, його кругла голова, не покрита шапкою, кидала виклик нічному морозові. Арсен залишився один, один-однісінький на темній вулиці, тільки де-не-де світилися жовті вікна. За спиною, в клубі «Магніт», по всіх моніторах повзли, немов фінальні титри, слова: «Я північний хутровий звірок…». Там сидів — або метався, або видзвонював підмогу — хлопець-адмін, злодій і падлюка. От чого він був такий м’якенький, грати дозволив, скільки влізе, у туалет службовий пустив…

Він усвідомив себе на чужій планеті, на холоді, в темряві, і швидко пішов геть од клубу, інстинктивно вибравши напрямок, протилежний тому, куди подався мужик у жовтій куртці. Хмаринка пари виривалася з рота. Чорна тінь бігла по асфальту, то відстаючи під ліхтарем, то знову вириваючись уперед. Змі-ни-ти па-ро-лі, повторював Арсен про себе, мов фанатську речівку. Раз-два, три-чотири… З котрої години працює метро? На таксі все одно немає грошей… Спокійно, ніч, мороз, вечір п’ятниці, ранок суботи, я нікого не зустріну…

Щойно він це подумав, як назустріч вивалила з-за повороту гоп-компанія: троє підпилих хлопців років по сімнадцять. Обійду, подумав Арсен. Що їм до мене?..

— Алло, пацан!

— Закурить є?

Великий Міністр, захищений од сталі, отрути й пристріту, вмить виявився беззахисним хлопчаком. Дитиною. Жертвою. Чужі руки схопили його за комір, в одну мить вивернули кишені, витрусили мобільний телефон і флешку. Арсен рвонувся, і його вдарили. Спалахнуло перед очима, полилась на підборіддя кров. Флешка зависла на чорній мотузочці, знущально погойдуючись зовсім поруч, у чужих руках.

— Віддай!

— Ну, борзий пацан…

Раптом спалахнуло світло. Електрично заблищав лід на асфальті, і гірляндою засяяли бурульки. Джип, сліплячи фарами, вивернув з-за рогу й без жодного зусилля виїхав на тротуар, наче вирішив задавити одразу всіх учасників бійки. Арсена відіпхнули, він мішком повалився на крижаний асфальт. Грюкнули дверцята машини.

Крик болю. Тупіт ніг. Тріск голих гілок — у садочку постраждали чиїсь кущі. Туман клубочився навпроти фар. У будинку засвітилося двоє вікон.

Джип стояв за кілька кроків — величезний, старий, на вологих чорних колесах. Візерунок протектора було видно чітко, наче лінії долоні. На таких машинах давно, ще до Арсенового народження, їздили братки на стрілки… Чи й досі ще їздять.

Ну чому той сучий син, що грає за Канцлера, їздить на машинах з блимавками, а Міністр бродить уночі по підворіттях, і місцева шпана безкарно чистить йому рило?!

Білі кросівки наблизились — і зупинилися, балансуючи на бетонній брівці. За кілька сантиметрів лежала на асфальті флешка. Чужа рука її підняла. Флешка захиталася на чорному шнурку перед Арсеновим лицем.

— Твоє?

Він учепився в білий пластиковий корпус, затис у кулаці, зморгуючи сльози. Рот і підборіддя були мокрі й липкі, у вухах дзвеніло. Він боявся поворухнути язиком — ану ж там уламки зубів?!

— Уставай.

Він устав без сторонньої допомоги. Людина в жовтій куртці зішкребла з карниза пригорщу відносно чистого снігу:

— На, приклади.

Ще ніколи досі Арсена не били — якщо не брати до уваги дитсадківських бійок. Було гірко, огидно, страшно, в голові паморочилось і ніс болів.

— На ногах устоїш? — запитав чоловік з ножиком і мишею в кишені.

— Устою.

— Далеко звідси живеш?

— Далеко.

— «Між нами десять тисяч кілометрів», — промуркотів власник жовтої куртки. — Сьогодні не твій день, хлопче. Сідай, а то знов кудись влипнеш.

* * *

При здоровому глузді й твердій пам’яті він ніколи б не сів у машину до незнайомої людини. Але ця ніч, Асамблея, північний хутровий звірок і все, що сталося, позбавили його розуму.

У машині преферансист-гакер зняв свою жовту куртку й кинув на заднє сидіння, мабуть, разом з ножиком та трофейною мишею в кишені. З утратою куртки змінилися пропорції — преферансист перестав здаватися громіздким, і стало ясно, що в нього велика голова, чималий ніс і круглі вуха, щільно притиснуті до голови. Запалені від неспання очі сиділи глибоко, колір їх мінявся залежно від освітлення, а погляд був пильний — і водночас стримано-доброзичливий.

Фари наскрізь пронизували світлом чиюсь квартиру на першому поверсі. За фіранками кухні позначилися фігури хазяїв. Преферансист витяг з бардачка пачку паперових серветок, кинув Арсенові на коліна:

— Посварився з батьками?

Не треба бути Шерлоком Голмсом, щоб вичислити мотиви пристойного хлопчика, котрий на ніч застряг у клубі за грою. Арсен скупо всміхнувся:

— Так.

— Кращого місця не міг вибрати? Це ж дупа.

— Я не знав.

— Тепер знатимеш. Життя — це джунглі, скільки не квакай. Крок управо — інтелектуальний грабунок, стибрять паролі. Крок уліво — биття пики, витрусять телефон. А ти, як я бачу, юнак домашній, тобі краще ночами не тинятися, — він вищирився.

А ти сам що там робив? — подумав Арсен.

— Він… цей, північний хутровий звірок… украв мої паролі?

— Ще й як. Не ти перший, не ти останній.

Машина рушила з місця.

— А як ви здогадалися? — Арсен почав заїкатися.

— Кажи мені «ти». І пристебнися. Виб’єш головою скло, а воно грошей коштує.

Арсен поперхнувся. Машина вилетіла з провулка, вискнула шинами й рвонула по вулиці вгору.

— Ніяких пробок, — утішено зауважив преферансист. — Чисте, спокійне місто. Де ти живеш? Адреса?

Арсен назвав свою адресу, заклацнув пас і обхопив себе за плечі. Грубка працювала на повну силу. Арсена трясло.

Світили ліхтарі. Джип летів по крижаній кірці, наче по рівному сухому шосе. Арсен помалу усвідомлював, що вони їдуть усе-таки до нього додому, а не в темний ліс під роздачу, — і від цього усвідомлення йому легшало. Він навіть трохи зігрівся.

— Сьогодні за ніч виграв п’ятдесят євро, — діловито повідомив преферансист. — Тобто двісті виграв, сто п’ятдесят просвистів.

— Класно.

— Було таке, що один знайомий сто тисяч виграв.

— Пощастило.

— Небезпечне таке щастя… А ти не картяр?

— Hi.

— Мене звати Максим, — сказав круглоголовий. — А тебе?

— Арсен…

Він нарешті розслабився. Ніс підсох. Ще попручаємось, сказав він собі. Мобільник одібрали — дурниці. Паролі могли стирити, але ж не стирили. І флешка, цінна флешка — ось вона, в бічній кишені.

— Як же ви все-таки здогадалися? Про адміна, про паролі…

— «Ти».

— Як… ти здогадався?

— Вони всі так роблять. Багатьом це минається безкарно. А цей попався.

— Як це ви… тобто ти… — Арсен запнувся, — ти його гакнув?

— По-моєму, він сам нарвався. Ні?

— Ага… — Арсен завагався. — А… мишу ти навіщо відрізав?

— На згадку, — Максим усміхався. — У мене вдома знаєш скільки цих мишей?

Арсен зіщулився.

— Паролі міняй частіше, — повчально сказав Максим. — До речі, у що граємо?

— Ну, — він зам’явся, але вирішив, що брехати не можна. — «Королівський бал — 4».

— Гарна гра. Я теж там бігав, десь півроку тому, лицарем, тільки безземельним. Найманцем, скоріше. А ти?

— Та по-різному.

— Що, вдома гратися не дають?

Арсен непевно мугикнув.

— А я з жінкою полаявся, — раптом довірливо повідомив Максим.

Арсен прикусив язика, щоб не сказати: «Я так і думав».

— Думаю, вона мене зраджує, — Максим говорив стурбовано, проте Арсенові чомусь здалося, що вухатий потішається. — І це вже друга. Щось не так. Зі мною — чи з ними?

— Не знаю, — пробурмотів Арсен. І подумав про себе: якби я був дружиною божевільного гакера з мишею в кишені, то втік би на другий день.

— Суботній ранок, — у Максимовому голосі вчувалася гіркота. — Виграв п’ятдесят євро, не щастить у коханні… І ніхто мене не жде.

Машина різко повернула у двір; Арсен одразу ж побачив, що вікна в його квартирі світяться всі до єдиного. Максим подивився на будинок, на Арсена й розсміявся:

— Доведеться пояснювати?

Арсен остаточно втратив мужність. Побитий, пограбований, довівши батьків хтозна до якого стану, — як він зважиться подзвонити у двері?

— Удачі, — Максим перестав усміхатися. — Серйозно.

— Дякую, — пробелькотів Арсен.

Торкнувся носа, поморщився від болю. Який довгий був день: школа, комп’ютер, клуб «Магніт», Квіні, Асамблея, Темний Блазень, північний хутровий звірок…

— Дякую, — сказав він щиро, дивлячись у глибоко посаджені, незрозумілого кольору Максимові очі. — Ви мені дуже… Тобто ти мене виручив.

Максим кивнув:

— Нема за що.

— Заведи собі віртуального пса, — порадив Арсен у приступі вдячності. — Він ніколи не зрадить.

Максим кивнув ще раз.

Джип поїхав перш, ніж Арсен зайшов у під’їзд.

* * *

— Міністре? Міністре?! Чому немає зв’язку, де тебе носить?!

Позаду були тридцять годин образ, вибачань, сліз, умовлянь, обіцянок і клятв. На колишньому місці стояв новий комп’ютер, з великим плоским монітором. У ньому, в Міністровому кабінеті, спочивав на підлозі сонячний промінь, і мозаїка палала на світлі червоним, синім, бірюзовим.

— Я відпочивав, Чебурашко.

— Відпочивав?! Послухай, вони взяли Варяга. Він зізнався під тортурами… здав тебе з бебехами.

— Що за дурниці, під якими тортурами?!

— Ти не зрозумів, Міністре? Вони його взяли в реалі. Якийсь менеджер з Херсона. Коли він зрозумів, що вечір буде не такий приємний, як хотілося, виклав усе… У них є протоколи ваших переговорів, банківські звіти про переміщення коштів, реальні докази. Проти тебе висунуто обвинувачення, шахрайство в особливо великих розмірах, рахунки Міністра заарештовано, трибунал призначено на середу…

— Трибунал??

— А ти думав! Блазня вони так просто не простять, а тут саме трапилася зачіпка — занадто ти нахабно, Міністре, перекупив того недоумка Варяга. Залучай свою службу безпеки, бо тебе шукають у реалі. Ти, звісно, не менеджер з Херсона, якось одбрешешся… Але я тобі раджу — на трибунал не приходь, узагалі не з’являйся, ляж на дно. Я на зв’язок більше не вийду. Я — дрібна рибка, у ваші великі розбірки не пхаюся… Буду потрібен — кидай мені листи на запасну скриньку.

Маленький сутулий чоловічок на екрані низько вклонився Міністрові. Арсен побарабанив пальцями по краю клавіатури; «Залучай свою службу безпеки». Чебурашка думає, що Міністр, як і всі ці, людина шановна, заможна, скоріше за все, на високій посаді, інакше звідки гроші, манери, звичка маніпулювати людьми…

«Ніхто не повірить, що це я Міністр».

За вікном віртуального кабінету співали птахи — як завжди. Високий чоловік з орлиним носом, у темній мантії, оздобленій сріблом, сперся ліктями на підвіконня; звідси відкривався чудовий краєвид на все місто з його шпилями, банями, ґорґуліями на карнизах, флюгерами, вежами… Міністрові рахунки містили половину його заощаджень. Другу половину він зберігав у гаманці Доктора Ветті. Позбутися отак, ні за що ні про що, цілої гори чесно зароблених грошей… От же ж зараза. Трибунал у середу — є час підготуватися. Річ не в тім, хто правий, хто винуватий, — головне схилити на свій бік провідних гравців. Квіні одержала з його рук Міністерство транспорту, — вона ж не захоче відразу його втратити? Бо він усе викладе, потягне за собою й Руду, і Канцлера, на всіх знайдеться компромат. А є ще інші люди, може, не такі впливові, але вони завдячують Міністрові хто місцем, хто вигідною угодою, а хтось збирається використати його в майбутньому…

Він накинув каптур і вийшов. Палацові коридори петляли так, що, лишаючись невпізнаним, бродити по них можна годинами. А набридне — чом би не вийти в місто через підземний хід чи дверцята в стіні, або через таверну «Золотий гусак»…

Стіни й підлога публічних приміщень палацу були облицьовані жовтувато-бежевим мармуром. Міністр ковзав, іноді ловлячи краєм ока своє віддзеркалення в гранях мармурових колон, слухаючи поперемінно далекий спів, шум води, бамкання дзвонів. Десяток персонажів одночасно намагалися вийти з ним на зв’язок, проте Міністр мовчав, удаючи, що занурений у роздуми.

«Ти чув про Варяга?»

«Міністре, алльо? На тебе приймають ставки, але якось млявенько…»

«Ти читав сьогодні “Наш бал”?»

Він зупинився біля крамнички газетяра. «Наш бал» був офіційним органом гри й сервера, і на першій же шпальті сьогоднішнього випуску виявилася фотографія Темного Блазня, стилізована під олійний портрет: «Темний Блазень: Міністра-шахрая четвертують на майдані».

Зовсім близько шумів фонтан. Міністр сів на дерев’яну лаву, нефарбовану, відполіровану дотиками багатьох рук, сідниць, убрань… Ну, неначе відполіровану. У намальованому світі немає сили тертя, проте всі прикидаються, ніби вона є.

Розгорнув газету на весь монітор. «Темний Блазень: Слідство практично довело, що Міністр, давно відомий брудними іграми, цього разу перевершив самого себе: його інтригу за її підлістю й дурістю можна порівняти…» Ні, тут нічого читати, ніякої нової інформації, тільки лайка. Треба б зв’язатися з інформаторами поштою. Та страшнувато: кого з них уже перекупили?

У фонтані переливалися цівки — туго, свіжо, наче справжні. На краю, на мокрому камені, сидів мальовничий голодранець, калатав у воді босими ногами.

Арсен відкинувся на спинку крісла, відсторонено дивлячись на Міністра, фонтан та голодранця. Потеребив кінчик носа. Вони хочуть скандалу? Вони його матимуть. Що нижче наші шанси, то вище мотивація. Ух, яка вимальовується колотнеча, аж у животі холоне від жаху. У такі хвилини розумієш, навіщо живеш; подивимось, подивимось…

Голодранець, що теліпав ногами у воді, раптом обернувся. Це був рибалка в мальовничо подертій сорочці та коротких штанях, з сіткою на плечах, з мідною сережкою у вусі.

У першу мить Арсен навіть не зрозумів, що не так, чому його раптом кинуло в жар…

Віртуальний рибалка був неголений, його близько посаджені очі поблискували знайомо й гостро. Вуха щільно прилягали до голови. Не вистачало тільки жовтої куртки; «Я північний хутровий звірок», — чітко промовив голос в Арсеновій голові.

Міністр стояв, не ворушачись. Рибалка не міг упізнати в ньому Арсена — Міністрове лице було суворе, покраяне зморшками, лице солідної людини при владі. Зрештою, бувають же випадковості? Максим сам зізнався, що заходить часом у «Королівський бал»… Ну, зліпив собі віртуального двійника на базі паспортної фотки, багато хто так робить…

Рибалка зняв крислатого капелюха й уклонився.

«Вітаю тебе, Міністре».

«І тобі привіт, добра людино».

«Є розмова».

Арсен спітнів. Пальці бігали по клавішах:

«Про що нам говорити? Ти — рибалка, а я — державний діяч».

«Про віртуальних собак, які ніколи не зраджують. Про Інтернет-клуб «Магніт»… Та хіба нема про що?»

Арсен поклав пітну долоню на мишку. Один клац — і картинка згорнулася. Не стало Міністра біля фонтана, не стало рибалки зі знайомим лицем. Там, між колон з жовтуватого мармуру, Міністр розтав у повітрі… Легкодухо.

Арсен обрубав зв’язок. Що сталося? Кілька секунд на оцінку ситуації. Чим це нам загрожує?

Усім.

Гарячий піт на його спині скрижанів. Ну чому тепер? Саме тепер, коли Міністр такий уразливий?! Але ж Максим не просто знає, хто грає Міністром, він знає, де цей гравець живе. Справжнє ім’я. Адресу. «Залучай свою службу безпеки…»

Полудень, неділя. Спокійно, спокійно. Запанікував — отже, пропав. Він, можливо, мене шантажуватиме. Доведеться відкуплятися. Гроші є. Інша річ, що йому не вистачить цих грошей — він захоче шантажувати мене вічно. Хто він такий? Спокійно, чимось доведеться жертвувати, щоб не втратити все. Ех, якби в мене справді була служба безпеки…

Стукнули у двері. Арсен здригнувся. Зазирнула мама з телефоном у руці:

— Тебе.

У мами припухли повіки, запали щоки, але вигляд вона мала на диво молодий — наче літня земля після грози. Син був удома, під крильцем. Тепер вона його нікуди не відпустить.

Онімілими пальцями він узявся за слухавку:

— Алло.

— Не панікуй, Арсене, — тихо сказав знайомий голос. — Я не з цих. Навпаки, можу прикрити, якщо буде треба. Давай у реалі зустрінемось — є розмова.

* * *

— Хто ви?

— Кажи імені «ти». Коли мені кажуть «ви», я почуваюся старим чиновником. З лупою на комірі.

Арсен поперхнувся.

— Е-е-е… Хто ти?

— Мене звуть Максим. Я працюю на одну серйозну контору. Щиро кажучи, я її очолюю.

Максим сидів, розвалившись, за столиком у кав’ярні — ще небритіший, із запаленими очима, в розстебнутій жовтій куртці з червоними нашивками на рукавах. Під курткою виднівся потертий зелений светр. Люди, що очолюють серйозні контори, так не вдягаються, не сидять ночами в Інтернет-клубах і не велять підліткам звертатися до себе на «ти».

У маленькій кав’ярні «Агат», звідки видно було вікна Арсенової квартири, крутилися під стелею два ледачі вентилятори. Картина над столиком зображала білу чашку, намальовану в абстракціоністській манері й тому схожу на затонулий пароплав. Під раму давним-давно заповзла зелена мошка — та так і лишилася там, муміфікувалася, тільки крильця стирчали.

— Я, серед іншого, виловлюю в мережі цікавих людей, складаю психологічні портрети віртуалів. Недавно мене зацікавив такий собі Міністр з «Королівського балу — 4», — Максим поклацав запальничкою, милуючись вогником.

— Тут можна курити, — сказав Арсен.

— Я не курю. Курці вмирають молодими. Занадто успішні гравці — теж. Ти підставився, коли заліз у мережу з клубу. Ура: ця помилка врятувала тобі життя.

— В якому сенсі?

Арсенові було важко говорити: язик задерев’янів і переповнював рот, наче юрба маршрутку в годину пік. Він узяв зі стола чашку з охололим чаєм і наказав руці не тремтіти.

— У тому сенсі, що я тебе знайшов перший, — м’яко сказав Максим. — А не вони.

— Як я знаю, що ти — це не вони? І… хто вони такі?

Клац — над запальничкою здійнявся довгий язик полум’я.

— Вони б не стали з тобою розмовляти. Промацали б, довідалися, хто такий, потім вивезли б у ліс і замочили. А перед тим перехопили б персонажа, щоб використати.

Арсенова рука з чашкою все-таки здригнулась. Максим задоволено примружився:

— Це не дитяча гра, от. У «Королівському балу» останнім часом крутиться така грошва, що ой-ой-ой… За Квіні грає четверо, і курирує їх відома в бізнес-колах особа. А ти — ти прогулюєш школу, тиняєшся по Інтернет-клубах і торгуєш цуценятами?

Арсен мовчав.

— Я правду кажу? Доктор Ветті — це теж ти?

— Що тобі треба? — Арсен відчув себе загнаним у кут. — Від мене?

— Ти сам.

— У якому сенсі?!

Голосніше зазвучала попсова пісенька з білого динаміка над головою. Голосно сміялися дві тітки за столиком навпроти. За барною стойкою впала й розбилася склянка.

— На жаль, я не людожер, — оголосив Максим, — і, на щастя, не педофіл. Ти мені цікавий як гравець.

— Я?

— У свої чотирнадцять сопливих літ ти професійно маніпулюєш людьми. Он як талановито відпрацював з Темним Блазнем: вирахував, купив і підставив Варяга. Якби з тобою грали за правилами — ти переміг би без питань. Але в них інші правила й інша гра. У цій грі прибити школяра — однаково, що стерти програму з диска.

— Ти грамотно мене залякуєш, — сказав Арсен. — За твоїм планом, я маю розм’якнути й кинутися до тебе по допомогу.

Максим знову клацнув запальничкою. Вогник підсвітив його гостре, у дводенній щетині лице:

— Арсене, ти тільки не нервуй ся. Розслабся, прошу тебе. Я, як гравець, за тебе сильніший, це природно, я досвіду маю більше. Ти вибач.

— Усе правильно, — Арсен раптом охрип. — Я зрозумів… я вже розм’як і кинувся по допомогу. Ти мене виручив… заступився… і я дозволив одвезти мене додому, прямо попід вікна… Вікна світилися… Батьки ледь не збожеволіли… Який же я ідіот.

Максим кивнув:

— Це не ганебно. У реалі ти шмаркач, що цілком природно. Але в грі дуже вправний, CruelHamster. Навіть я спершу за тобою побігав, і тільки потім, не без зусиль, вичепив.

— П’ятдесят євро виграв, — пробурмотів Арсен.

Ситуація вийшла з-під контролю. Блазня вони так просто не простять, тебе шукають у реалі… На краю білої тарілочки лежала зім’ята серветка — він не пам’ятав, як устиг її взяти, як склав «кораблика», м’якого й непридатного для плавання, як спресував потім у кулаці.

— Що ж, — сказав Арсен, дивлячись на кораблик. — Я віддав би всі паролі… майже добровільно.

Максим примружився:

— Мені не потрібні твої паролі. Нащо мені Міністр? Я не граюся в «Королівський бал», у мене абсолютно інша гра. І дарма ти мені не віриш.

Він дивився через стіл — не те щоб зі співчуттям. Він дивився заклопотано, і в його погляді було розуміння. Арсен уже забув, коли на нього хтось востаннє так дивився. Батьки? Він давно виріс. А друзів у нього немає й не було — принаймні в реалі.

— Зізнаюсь, я хотів за тобою поспостерігати, — Максим почухав кінчик великого носа. — Чесно кажучи, я хотів пасти тебе довго й обережно. Якби не ситуація навколо «Балу». Там гостро пахне смаленим, Арсене.

— Це гра, — сказав Арсен непевно.

— Усе гра. Політика, бізнес. Ти виграв партію в шахи — а виявилося, що все відбувається на ринзі. Чи на бойні. Залежить од калібру гравця.

— І… що тепер?

Питання вирвалось раніше, ніж Арсен устиг придержати язика. Вийшло якось жалюгідно, ніяково вийшло, наче він просить допомоги.

Максим усміхнувся.

— Тепер я тебе прикрию. Я своїх людей не кидаю, навіть якщо вони банк пограбують.

— Своїх людей? А я твій?

— Будеш, якщо захочеш. Але, в принципі, я все одно тебе прикрию, погодишся ти зі мною працювати чи ні… Занадто далеко все зайшло. Варягові, кажуть, усі пальці на правій руці переламали. Добували на тебе компромат.

Арсен закашлявся. Максим схилив голову до плеча:

— А ти думав, усе жартома?

— Думав, — придушено зізнався Арсен. — Це гра. Варяг — персонаж. Ніякий не менеджер з Херсона, а просто столичний крамар, розбагатів, купив собі місце серед друзів Темного Блазня…

— Як ти знаєш, що він менеджер з Херсона?

— Мишка на хвості принесла, — Арсен перевів дух.

— Що вона ще тобі принесла? Арештоване майно? Трибунал? Знаєш?

Максим усміхнувся самими очима — близько посадженими очима кольору диму. Арсен раптом злякався так, що аж живіт заболів. Ні вчора, на темній вулиці, ні сьогодні, зустрівши коло фонтана рибалку, він не відчував такого жаху.

— Не треба. Нервуватися, — роздільно промовив Максим. — Я ж сказав: прикрию.

— А ти можеш?

— Я можу.

— А що зажадаєш взамін?

Максим вишкірив зуби:

— Що за постановка питання: взамін… Роботу тобі хочу запропонувати. Дуже цікаву. За гроші. Щось вийде — буду радий. Не вийде — розійдемось друзями.

Жах відпустив, як, буває, відпускає судома. Максим говорив легко, погойдував ногою в кросівці, і Арсен раптом відчув до нього довіру, таку довіру, що хоч яблуко клади на тім’я і вручай Максимові пістолет.

— Наша контора, — Максим потягся, наче кіт, — працює над дуже цікавими, дуже перспективними розробками. Пов’язаними з психологією, соціологією, інформатикою, а також… Ой, ні-і-і!

Арсен підстрибнув од цього крику.

Трохи не перекинувши стільця, Максим метнувся до дверей. Арсен теж підхопився і тільки тоді побачив білявку років двадцяти, котра заплуталася, схоже, у своїх височенних каблуках і зараз падала, мов газель — або дуже струнка корова — зі зв’язаними ногами. Максим підлетів саме вчасно: дещо приголомшена падінням, вона легко дозволила себе підняти.

— Ой-ой, — воркотав Максим, обнімаючи білявку за плечі. — Обережніше… Тут сходинка, бачите? Обурливо, не можуть зробити рівну підлогу… Ви не забилися? Ноги, руки?

Блондинка вражено дивилася на небритого галантного залицяльника й не квапилася вивільнятись. З-за дальнього столика вже спішив студент в окулярах, на вигляд типовий відмінник, — навіть дивно, що білявка з’явилась на побачення до такого «ботана». Максим випустив жертву, наостанок ніжно стиснувши її в обіймах, і повернувся за столик, дуже задоволений:

— Ти бачив? Ох, яка киця дісталася дурникові… Слухай, я скажу тобі неприємну й важливу штуку. Міністрові кінець.

Арсен кліпнув. Він завжди пишався швидкістю реакції, однак тепер події вирвалися з-під контролю, він відчував, як зісковзує з крижаного схилу — і не має за що зачепитися. Жах, довіра, падіння дівулі, «ботан», Міністрові кінець…

— Ти ж сказав, що мене прикриєш!

— Тебе, але не Міністра. Його вже з’їли. Твій Міністр зараз — оголений провід, не займай його. Не займай свій акаунт. Не заходь на «Королівський бал» ні під яким приводом.

Арсен знову вп’явся очима в зім’ятий паперовий кораблик.

У кабінеті Міністра сонячно, і мозаїка грає під промінням, палає червоним, синім і бірюзовим. Ніде більше не знайдеш таких чистих фарб, таких сутінків, таких ночей, палаців та шинків, майданів та вулиць… таких можливостей. Такої влади.

— Ти мене чуєш? Не ходи в мережу. Це моя умова — якщо ти хочеш, щоб я тобі допоміг.

Арсен схилився над захололим чаєм:

— А як ти мене знайшов? Як довідався, що я саме в цей день прийду в «Магніт»? У цей єдиний падлючий «Магніт», а ти ж сам сказав, що то дупа? Що ти там робив?

За дальнім столиком істерично розреготалася білявка. Ліниво, як у фільмі жаху, оберталися два вентилятори над головами, і труп зеленої мошки в щілині між стіною та рамою ледь ворушив крильцями. Життя після життя.

— Я серйозна людина, — м’яко сказав Максим. — Ось Міністр — він у грі серйозна людина, а я… в іншій сфері. Дурний адмін дзенькнув своєму шефові, похвалився здобиччю, а дехто відразу попередив мене. Це як павутина: муха торкнеться ниточки, і дзвіночок задзвенить.

Арсен подивився на нього через стіл. Отак стоїш, з яблуком на голові, довірливий, відкритий, навіть веселий. А людина піднімає пістолет… цілком незнайома людина, цілком чужа, якщо чесно.

— Чому я повинен тобі вірити? — пробурмотів Арсен. — Ти… просто хочеш видавити мене з гри!

— Твоє вбивство має здаватися прозорим, побутовим, не пов’язаним з грою, — м’яко сказав Максим. — Інсценують напад маніяка, наприклад, — це значить, що твоє тіло знайдуть у лісі у відповідній кондиції… Розумієш, так?

— Ти мене залякуєш, — сказав Арсен, і голос його неприємно здригнувся.

— Так, — Максим кивнув. — Я тобою зараз маніпулюю. І водночас — я кажу правду.

Надворі, за вікнами, визирнуло крізь хмари сонце, і Максимові очі стали медово-жовті, наче в кота. Арсен похнюпився.

Кинути все. Грошей він іще заробить. Якщо працювати тільки з собаками — року вистачить, щоб покрити збитки. Поміняти лоґін, усі паролі, деінсталювати гру на диску. Якщо він зараз зникне — трибунал пройде, як по нотах, його засудять, але не знайдуть. Це ж тільки гра, гра та й годі, хай навіть на гроші. Схоже, мама свого домоглася — він ходитиме до школи, він учитиметься, як бджілка…

Максим ворухнувся. Арсен швидко підняв очі й побачив, як той лізе в кишеню куртки. Арсен очікував побачити мишу на обрізаному проводі — однак Максим дістав усього-навсього м’яту сигарету. Нерівно, уривчасто закурив. Арсен недоречно згадав Квіні: якщо Руда, закурюючи, демонструвала статус, то Максим просто забув у цю мить, що покинув курити. Щось турбувало його в цю мить, щось важливе. Він ворушив губами, наче подумки рахував.

Білявка на височенних каблуках процокала до виходу, червона, з надутими губами. Нещасний «ботан» залишився, похнюпившись, сидіти за столиком.

— Hi, — сказав Максим. — Не вистачить.

— Чого?

— Потужностей, щоб відмити твого Міністра й залишити в грі. Зрозумій, моя контора з цим не працює. Нас цей «Бал» зачіпає бортиком, тільки тому, що в ньому знайшовся ти. По ідеї, якщо всі ресурси перекинути на «Бал»… Усе одно буде пізно. Крім того… Ну, пограєш ще місяців два. І заради цього — довічний страх, що тебе от-от уб’ють? Ходити з охоронцем, озиратися й здригатися від кожного стукоту, нікому не вірити? Га?

Він говорив, затягуючись, затишно попихкуючи, насупивши брови. Потім раптом усвідомив, що в нього в руках сигарета, поморщився й погасив недопалок. Ця деталь сказала Арсенові більше, ніж слова.

— Я тобі не ворог, — Максим помахав рукою, розвіюючи дим перед очима. — Тобі не можна в мережу.

— У мене захист…

— Не сміши мої капці. Я можу зламати твій захист прямо зараз, звідси, з ноута.

— У мене собаки…

— От-от, собаки. Якщо я вирахував Доктора Ветті, то й вони знайдуть.

— Я не можу їх кинути просто так, — Арсен ковтнув слину.

— Кого?

— Собак. У мене зараз двоє щенят на вихованні, вони вмруть, якщо я не прийду!

Максим подивився уважно:

— Дурнику, немає ніяких щенят. Ніхто не вмре, бо ніколи не народжувався. Вони намальовані!

Арсен похитав головою:

— Я їх повинен… хоч передати комусь.

— Втратиш гроші? Багато втратиш?

— Це ж малесенькі щенята. Вони сьогодні сидять цілий день… самі… в темряві. Чекають, поки я прийду.

Максим перестав усміхатися.

— У темряві, — повторив він замислено. — Чому — в темряві?

* * *

На дев’ятій хвилині після того, як Арсен залоґінився, в приймальні Доктора Ветті з’явився незнайомий відвідувач.

Максим, що скоса поглядав через Арсенову руку на екран ноутбука, ледь чутно гмикнув.

— Це пастка? — запитав Арсен.

На екрані перед ним була його приймальня, знайома до останньої складки на портьєрах. Щенята вовтузилися, відбираючи одне в одного гутаперчеву кістку. Відвідувач сидів, закинувши ногу на ногу, і лице його було незворушне.

— Безперечно, — Максим говорив пошепки, хоч відвідувач не міг його чути. — Він хоче, щоб ти дав йому реквізити рахунку, адреси для листування, щоб засвітив свої контакти в собачих клубах…

— Та це ж складно, — сказав Арсен. — Таких контактів повно, адреси весь час змінюються, що він може довідатися?

— Варяга знайшли менше ніж за добу, — Максим вставив у автомобільний програвач новий диск.

Він сидів на водійському сидінні джипа, розвалившись, пожовуючи ментолову жуйку. Я знову сів до нього в машину, подумав Арсен. Гакер? Вербувальник? Хто він такий? Гадки не маю. Проте сів до нього в машину. Мов теля.

Десять хвилин тому джип зупинився під боком великого готелю. Максим за дві секунди настроїв зв’язок через готельну бездротову мережу й передав ноутбук Арсенові:

— Нехай пошукають тебе серед мешканців. Давай, що скоріше впораєшся — то краще.

І от — вони сиділи мовчки, в колонках грала «Карміна Бурана», Арсен зв’язався з клубом і оформив передачу, і тепер гарячково прощався зі своїми собаками. Гладив яскраво-рудого Краса, пухнастого білого Спартака, а ті стрибали, намагаючись лизнути в лице його намальовану фігурку.

— Вам буде добре, — бурмотів Арсен, — я віддам вас гарним людям, ви не бійтеся, усе буде добре…

Отоді й з’явився незнайомець і захотів купити «оцього, біленького».

— А хто вам рекомендував звернутися саме до мене? — запитав Доктор Ветті, п’ятдесятилітній лікар з Чернівців.

Покупець назвав голову одного з відомих клубів. Дуже правдоподібно.

— Ану ж це справжній клієнт? — запитав Арсен уголос.

Максим гмикнув.

— На жаль, — сказав Доктор Ветті, — цього, біленького, вже продано. Усіх продано. Спробуйте завітати до мене на тому тижні — я візьму в розпліднику нову партію й можу врахувати ваші індивідуальні побажання… Якої статі щеня? Якої масті? Буде легше, якщо ви розповісте мені про вашого улюбленого собаку або надішлете фото — ви ж тримали собак у реалі, чи не так?

Покупець відповідав короткими репліками, з великими перервами між фразами, раз у раз скаржачись на поганий зв’язок. Арсен написав: «Даруйте, справді зв’язок поганий, чекаю вас наступного тижня» — і акуратно видворив відвідувача з віртуального кабінету.

— Професіонал, — з повагою сказав Максим. — Пам’ятаєш, я в тебе цуценят купував?

— Коли?!

— Галина Дмитрівна Корзун з Києва. Купив у тебе таксу з сумними очима. Відпрацював контакт.

— І кинув?!

Максим кліпнув:

— Що?

— Ти покинув цю таксу без догляду? Просто викинув, стер з диска?!

— Ні. Подарував дівчині, з якою тоді зустрічався.

— А вона…

— Вона правильна людина, не турбуйся. Вона не з тих, хто викидає на смітник цуценят.

Через кілька хвилин на дверях кабінету Доктора Ветті з’явилася табличка: «Тимчасово не працюю, прошу вибачити за незручності». Арсен закрив вікна й мовчки передав комп’ютер Максимові.

В один день втратити й статус, і бізнес, і всі статки. Саме так, напевно, відбувалося з людьми під час революцій — та й не тільки; такий собі Жофрей де Пейрак, вельможа з Тулузи й літературний персонаж, був позбавлений усього майна й спалений на багатті просто тому, що король йому позаздрив. Потім виявилося, що й від багаття Пейрак урятувався, і кар’єру зміг зробити заново. Арсен сподівався у своїй тузі, що й у нього життя ще не закінчилось.

Він перебирав подумки всі справи, які не встиг доробити. Він тужив за Міністром, за світом, який утратив, за життям, яке так і не прожив. У машині дуже тихо звучала «Карміна Бурана», так тихо, що часом ставала бурмотінням. Ззовні йшли пішоходи у своїх справах, обличчя їхні ставали то червоними, то зеленими залежно від настрою найближчої неонової вивіски.

— Як ти думаєш, — сказав Максим, дивлячись на екран свого ноута, — всі ці люди, що платять реальні гроші за віртуальних собак, — вони божевільні?

— Чому?

— На ці ж гроші вони могли б купити щось справжнє.

— Наприклад, що? Любов? Дружбу? Може, радість життя?

Максим всміхнувся:

— Все, у що ми віримо, існує. Так?

Арсен здивувався, бо Максим майже слово в слово повторив його власні думки. Все, у що ми віримо, — існує.

Його прорвало.

— На результат трибуналу якось можна вплинути?

— Думаю, ні. Вважай, що Міністра засуджено.

— Якщо він не з’явиться…

— Ще простіше. Обвинувачам буде легко.

— Він існує. Міністр. Це частина мене. Розумієш?

— Чудово розумію. Всі вмирають. Міністри теж.

Якщо пароль не буде активізовано за три місяці — акаунт анулюють і Міністр умре своєю смертю, подумав Арсен. У ліжку, один, далеко ще не старий… Державні турботи рано звели його в могилу…

Ох, якби ж не ховатися! Якби з’явитися на трибунал, прийти потім на страту, подивитися на юрбу з ешафота! Сказати на прощання кілька слів… Нехай анулюють акаунт в урочистій обстановці, нехай Міністр умре на очах у юрби, так, як жив…

Максим тримав на колінах комп’ютер, синюватий відблиск лягав йому на лице.

— Ого, — він дивився на екран, неясні тіні відбивалися в блискучих очах. — Все, як я й боявся.

— Що?

— Твого Міністра зламали.

— Що?!

— Перехопили акаунт. От зараз, якби ти ввійшов зі своїм лоґіном і паролем, — тебе б і вирахували, й одразу в гості… Ти не бійся. Я на твоєму боці. А це вже дуже багато.

Він розвернув екран. Арсен побачив знайому рамку «Королівського балу», вогку катівню, голу людину, підвішену за ноги. Голова була побрита наголо, але закривавлене лице ще можна впізнати: орлиний ніс, шрам на вилиці, роззявлений криком рот… Рядки у віконці чату стрибали, мов скажені — ішли зізнання, зізнання, зізнання, Міністр зізнавався в злочинах, у вчинених і у вигаданих, у кутку сиділи писар та кореспондент «Нашого балу». Писар строчив, а кореспондент збирався, очевидно, просто скопіювати лоґ, умістивши на першу сторінку скріншот з камери допитів — оцю ось картинку з підвішеним за ноги голим Міністром…

Хтось чужий, перехопивши керування Міністром, тепер брав участь у шоу. Напевно, страта буде так само барвиста.

— Дякую, — сказав Арсен. — З мене досить.

Його нудило. Думка про те, що його віртуальну оболонку голісіньку підвішено в камері тортур, була нестерпна.

— Гра, — Максим провів долонею по клавіатурі, наче погладив. — Видовище, шоу. Як би в них сайт не впав од напливу відвідувачів у суботу, в день страти.

— Ще трибуналу не було, а вже призначено страту?!

— Ти що ж, сумніваєшся, що трибунал пройде, як їм треба?

Арсен замружився:

— У мене… тобто в Міністра є прихильники.

— Після цих зізнань?

— Багато хто мені завдячує! У Міністра є агенти, друзі…

— Були, — вкрадливо зазначив Максим. — Цю гру для тебе закінчено. Змирися.

* * *

Весь наступний тиждень Арсена мучили фантомні болі. Він бачив сни, які мали снитися Міністрові. Він ходив до школи, мов на каторгу. У метро йому ввижалися чужі уважні погляди; на щастя, до четверга він занедужав — або вдало прикинувся хворим, він і сам не розумів. Батьки намагалися без потреби його не пресингувати — і Арсен окопався вдома, у своїй кімнаті, з термосом теплого чаю на підвіконні й відімкненим модемом.

Він намагався читати. Слухав музику. Намагався скласти старий пазл з п’ятисот фрагментів. Нічого не виходило; в суботу, забувши всі обіцянки, Арсен вийшов у мережу, щоб заново створити непримітного персонажа й з’явитися на страту Міністра — щоб хоч у юрбі постояти.

Зв’язку не було. Дзвінки в службу підтримки виявили, що пошкоджено кабель. Полагодити його раніше понеділка ніхто чомусь не брався.

Арсен ліг у ліжко серед білого дня. У нього була занадто багата уява: він бачив міський майдан, розкішний ешафот, споруджений зі свіжого дерева — аж краплі живиці виступали на струганих боках. Він бачив, як піднімається по сходах Міністр, одягнений у лахміття, як починають рухатися численні пристосування для довгої страти, які розробники гри частково вигадали, частково вичитали в кепських історичних романах. Коли Міністр умер, в Арсена зсудомило ліву ногу. Він довго з нею вовтузився, розтираючи, витягаючи пальці на себе, як навчав його колись тренер з плавання. Скільки років тому? Сім, вісім?

Потім настало полегшення. Наче Міністр, пройшовши чистилище, заспокоївся нарешті, скинув тлінну оболонку й полетів у свій віртуальний рай. Життя закінчилось; тепер почнеться нове життя…

І він заснув.

* * *

Новий рік вони зустріли в Парижі — як батько й обіцяв. Снігу не було, сонця теж. Ейфелева вежа стояла, впершись у землю чотирма впевненими ножиськами, й під кожною зміїлася черга. На понтоні коло берега знайшлася непафосна кав’ярня для втомлених туристів, чайки й голуби гидили на дерев’яні нефарбовані столи, а мимо пропливали прогулянкові катери — «батомуші», і моргали лампочки на мосту, і горів яскравий вогонь на верхівці вежі.

Батьки були щасливі, особливо перші кілька днів. Туристська гарячка підхопила й Арсена, на якийсь час дозволила забути про свої втрати. Сьогодні екскурсія по місту, завтра по Сені, післязавтра — Монмартр; він не звик так багато ходити пішки й незабаром відтоптав собі ноги.

У Луврі він тупо дивився на Джоконду, маленьку й темну, відгороджену від загальної жадібної уваги непробивним склом. В електронному путівнику не було навіть російської, не те, що української, версії. Цілісіньку годину намагалися збагнути навігацію, а потім виявилося, що паперовий каталог кращий. Згори, на площі, не працювали фонтани. Мама захотіла покататися на оглядовому колесі, але на вершині був такий вітер, що в Арсена закрижаніли вуха, й батьки трохи посварилися.

Він давно не бував так багато часу поруч з мамою й татом. Вони й самі відвикли одне від одного в суєті нескінченної роботи, днів і тижнів, покраяних на фрагменти дзвінками будильника. І ще — Арсен уперше це помітив — обоє страждали без звичних розваг майже так само, як він без своєї гри.

Ноутбук був тільки один. Мама під'єднувалась до готельної мережі і з головою поринала в блоґи друзів та знайомих. Вона в такі хвилини жвавішала, вкривалася веселим рум’янцем і взагалі вигляд мала щасливіший, ніж на Єлисейських полях. Батько нервувався й мало не ревнував:

— Навіщо ти читаєш усі ті дурниці! Це ж сміття, сміттєва інформація!

— Аж ніяк, — мама ображалася. — Це життя. Це значно цікавіше й потрібніше, ніж твій телевізор, машинка для промивання мозку!

Обоє звикли командувати, і, за інерцією, намагалися керувати одне одним; вони сварилися, потім мирились, і Арсен почувався на диво зайвим.

Після чергового примирення батьки замикалися в номері, а він ішов у Інтернет-кафе, розташоване в готелі, на поверх нижче, за разовим гостьовим паролем заходив на «Королівський бал». Бродив по місту безіменним персонажем, вступав у розмови, десятою дорогою обминав давніх знайомих; од цих відвідин йому не легшало — навпаки, здавалося, що він намагається вгамувати спрагу морською водою. Арсен пробував одну за одною нові мережеві ігри, проте жодна не могла зрівнятися з його прекрасним покинутим світом.

— Його ніщо не цікавить, — говорив батько при Арсенові, наче той був маленька дитина. — Він, по-моєму, навіть «Трьох мушкетерів» не читав.

— Читав, — мляво заперечував Арсен.

— Мільйони хлопців мріють про такі канікули! А ти, здається, на ходу засинаєш…

— Відчепися від нього, — втомлено казала мама.

Канікули закінчилися.

На початку березня, злегка заляпавши Арсена водою з калюжі, поруч зупинився знайомий джип. Максим опустив шибку; був він, як і раніше, у жовтій куртці, так само небритий, вухатий і носатий; Арсенові знадобилася вся сила волі, щоб не заверещати від радості.

* * *

Машина заїхала на територію величезної промзони й довго блукала серед бетонних споруд, обплутаних антенами та залізними сходами. Двері ангарів, стіни майже без вікон, прожектори на дахах, цегляні будочки сторожів; був вечір п’ятниці, промзона стояла порожня, і ці величезні безлюдні простори вселяли Арсенові незрозумілу тривогу.

Батьки пішли в театр, і це було добре, бо брехати їм не хотілося. Це було погано: батьки гадки не мають, куди поїхав син і з ким він поїхав. Вони нічого не знають про Максима. Ніхто не знає. Арсен знову повівся, мов малолітній ідіот; людина в жовтій куртці якось незбагненно вимикала його охоронні системи. На внутрішньому уявному табло світилося «свій», і здоровий глузд нічого не міг з цим удіяти.

На підземній стоянці горіли лампи в залізних сітках, схожих на величезні намордники. Висів туман, як у душовій басейну. Поряд, здається, над головою, повільно й ритмічно прогуркотіли залізні колеса.

— Нервуєшся? — мимохідь запитав Максим.

— Ні. Чого це?

— Ну, ти ж ніяк не почнеш мені довіряти.

— Я?!

— Знаю, знаю, ти чесно намагаєшся. Але ти від природи хлопець недовірливий. І це правильно.

Зачинилися двері ліфта, кабіна сіпнулася, й Арсен упіймав себе на тім, що не розуміє, вгору вони рухаються чи вниз. Через кілька довгих секунд двері відчинилися з іншого боку, відкрився широкий коридор без вікон, тож, як і раніше, неможливо було визначити, під землею вони перебувають чи під небом.

За поворотом виявився пропускний пункт. Арсен сповільнив ходу. Коротко стрижений чоловік у синій сорочці повернув до них голову. Максим зупинився, запхнувши руки в кишені жовтої, бувалої в бувальцях куртки, широко розставивши ноги в білих кросівках, дивлячись люто, наче гопник-виконавець. На місці охоронця Арсен ніколи б не пустив такого суб’єкта на охоронну територію — проте чоловік у синій сорочці підхопився з місця й привітався з явною повагою, навіть улесливо. Мигцем глянув на Арсена, знову всівся широким задом у потерте крісло перед монітором. Поклацав, почекав секунду, витяг з принтера, вклав у пластикову обгортку й видав Арсенові нагрудний знак: смужечка штрих-коду, більше нічого.

Арсен мовчки прикріпив бейджик на грудях, ближче до плеча.

В офісах, де працювали його батьки, завжди було тісно, метушилися секретарки на височезних підборах, нудьгували відвідувачі, тинялися ледарі, походжало начальство. Тут же, крім сторожа в синій сорочці, не було нікого — порожнє приміщення, начинене сенсорами, замками, рачачими очима камер під стелею, системами спостереження, які не тільки не ховалися — навпаки, наче пишалися, радуючи відвідувача. За ким вони тут стежать? Утім, сьогодні п’ятниця, вечір, робочий день закінчився…

Сенсори ледь чутно пищали, приймаючи пластикову картку зі штрих-кодом. Ґрати, що перекривали прохід, роз’їжджалися. Максим ішов спереду, насвистуючи, крутячи на ланцюжку зв’язку ключів. Він мав дивний вигляд у цьому коридорі: наче бомж в офісі чи клоун у реанімації. Втім, може, тут усі такі?

Невідома «контора» серйозно дбала про безпеку. Арсен почав лічити ґрати й сенсори — і збився з ліку. Навіщо розробникам комп’ютерних ігор такі круті запобіжні заходи?

Нарешті, Максим одімкнув залізні двері й завів Арсена у великий кабінет, заставлений і обвішаний екранами, дисплеями, моніторами. Пахло ізоляцією й старим тютюновим димом. Тихо гули помпи. Під вентиляційними трубами шелестіла «локшина» з цигаркового паперу.

— Кави хочеш? — уривчасто спитав Максим. — Візьми в автоматі, задарма. І падай осюди, в крісло. Подивимось кінце.

* * *

Один за одним загорялися екрани — монохромні, з дуже чітким зображенням, як у стародавньому кіно. На одному Арсен побачив супермаркет — з-під стелі, застиглим поглядом камери спостереження. На іншому був вихід з метро, суцільним потоком ішли люди, камеру було встановлено на рівні їхніх облич. На третьому, четвертому, п’ятому теж щось відбувалося чи, навпаки, не відбувалося нічого: застиглі обриси коридорів і складських приміщень, повзучі ескалатори, поверхня великої калюжі, вкрита дрібними хвильками.

— Подобається якість картинки?

— Супер, — обережно похвалив Арсен. — А… навіщо?

— Зараз розкажу.

На другому праворуч екрані молочним світлом горіли ліхтарі. Мерехтіла вивіска — Арсен раптом упізнав Інтернет-клуб, куди й сам колись заходив, проте одразу ж пішов, розчарований. Проходили зрідка перехожі, іноді проїжджала машина; неподалік входу в клуб стояв автомобіль, здається, старий «Опель». У тіні будинку мерехтіли вогники — можливо, там хтось курив. На монохромному екрані не розбереш.

Максим упустив на скляний офісний стіл свій крутий мобільник:

— Новини «Балу» знаєш?

— Квіні з’їла Канцлера.

— Ага. Молодець дівчинка. Вони вже шкодують, що стратили Міністра, замість того, щоб використати. Добряче ти їх розлютив…

— Вони не могли використати Міністра, — сказав Арсен, і голос його пролунав зверхньо. — Все одно, що використати мене.

Максим відкрив «Королівський бал» на своєму ноутбуці; в Арсена защеміло серце від вигляду знайомої заставки. У кімнаті очікування нудьгував єдиний персонаж на цьому акаунті — неголений рибалка, що колись заговорив з Міністром коло фонтана. Того разу Максим хотів, щоб його впізнали, і лице рибалки було сконструйовано на основі фотографії. Зараз Максимові не хотілося світити фізіономією; редагувати персонажа він не став, а просто вибрав у спорядженні крислатий капелюх і надів на рибалку, цілком закривши обличчя.

Відкрилися вулиці міста. Кімнату наповнили дзенькіт підків та гуркіт дерев’яних черевиків, далекий стук, іржання, дихання, скрип. В Арсена сіпнулися ніздрі: в його уяві запахло свіжим сіном, деревом і димом.

— А тебе, вважаєш, використати неможливо? — неуважно запитав Максим.

— Використати персонажа — значить просто водити його, клацати мишкою, — Арсен дивився, як рибалка в крислатому капелюсі йде по вулиці намальованого міста. — Щоб використати людину, треба знати, чого вона хоче. Чого боїться. Людина настільки складніша за свого комп’ютерного персонажа…

Максим кивнув:

— Усі так думають.

— І не мають рації? — обережно запитав Арсен.

— Авжеж. Водити людину легше, ніж люди собі гадають.

— Не всяку.

— Усяку, — Максим повернув круглу голову, блиснув запаленими очима. — Якщо ти вважаєш, що не піддаєшся маніпуляції, що в будь-яку мить життя мислиш критично, що ти розумніший за багатьох — ти на гачку. Тобою вже маніпулюють.

— Я знаю.

— Що?

— Що мною маніпулюють. Це ти. Ти використовуєш мене або намагаєшся використати.

— Молодець, — Максим усміхнувся великим тонкогубим ротом. — Якщо ти пливеш і знаєш, що тебе несе течія, то можна боротися з нею, або пливти вбік, або просто розслабиться — ану ж винесе на мілке? Але якщо ти впевнений, що не піддаєшся течії, а вона зі страшною силою несе тебе, всіх навколо, зносить береги, будівлі, машини…

— Моторошна картина.

— Друже, насамперед розслабся. Ти в будь-яку мить маєш право на мене наплювати, і то вже мій клопіт — зробити так, щоб ти захотів лишитися. Я ж розумію, який стрес ти пережив.

— Я?

— Ти впав з неба на землю, — продовжував Максим, і очі його у півтемряві стали темні, шоколадні. — Ти спершу набув, а потім утратив справжню владу. Справжню, хоч і у віртуальному світі. Був всесильний Міністр, став хлопець-школяр, ніхто, людина без імені…

— А тобі що до того? — відгукнувся Арсен грубіше, ніж би хотів.

— Які твої плани на майбутнє? — запитав Максим тоном шкільного завуча.

— Ну…

Арсен ніколи не знав, що відповідати на це питання. На щастя, йому не дуже часто його ставили. У дитинстві простіше: ким ти хочеш бути? Пожежником! І всі зворушуються.

— Ні, серйозно, Арсене. Ти хлопець не останній. Судячи з досвіду Міністра… Політика? Бізнес? Що?

— Я не знаю, — пробелькотів Арсен. — Не вирішив.

(Він знав наперед, як це буде. Його спільно «вступлять» у якийсь крутий виш, і доведеться кілька років там киснути, вивчати якісь дурниці, постійно ризикуючи, що тебе причавить чиясь роздута зарозумілість. А потім сидіти в просунутій конторі, вічно нервуватися, вичавлювати усмішку, дотримуватись дрес-коду, дбати про статус, і все це роки, роки, перш ніж удасться досягти рівня якого-небудь Чебурашки. З якою радістю він став би хоч сторожем, аби не працювати, а день і ніч присвячувати грі…)

Він не втримався й зітхнув.

— Розумію, — вкрадливо сказав Максим. — Тепер послухай мене. Я пропоную тобі роботу. Дуже, дуже цікаву й прибуткову. І з колосальною перспективою.

— Так буває? — недовірливо запитав Арсен.

— Забув? Я тобі розповідав про нашу контору: ми працюємо, серед іншого, над психологією та соціологією мережевих ігор. Співпрацюємо з розробниками. Йдеться про серії ігор нового покоління: таких, що поруч з нею «Королівський бал» здасться будиночком Барбі.

І він глянув несподівано гостро, з-під лоба. Арсен подумав, що замолоду Максим, напевно, займався боксом — не дарма такі великі круглі вуха так щільно прилягають до голови.

— Так, і все-таки, — непевно почав Арсен, — у чому ця робота… полягає?

— Багато аспектів. Тестувати ігри, випробовувати за завданням окремі фрагменти та властивості. Робити, по суті, майже те саме, що ти робив своїм Міністром: жити в грі. У багатьох іграх.

— Bay, — тихо промовив Арсен, ще не готовий вірити своєму щастю.

— Отож-бо й воно, що «вау». Є нюанс: я не гарантую, що ти одержиш це місце. У нас дуже конкурентний бізнес. На одне місце наразі претендує кілька десятків душ народу.

— Мені їх наперед жаль, — подумавши, сказав Арсен.

Максим розсміявся:

— Не варто занадто серйозно до всього цього ставитися, це гра: ти надієшся на виграш, але маєш бути готовий до програшу. А якщо ти переможеш… Ти здобудеш владу, таку саму, а то й більшу, ніж влада Міністра. У реалі. Тут і зараз.

Він обвів кімнату широким жестом, ніби запрошуючи Арсена царювати серед запилюжених стелажів, моніторів та офісних столів.

— Так буває? — повторив Арсен ще недовірливіше.

— Запевняю тебе.

Максим перевів погляд на екран свого ноутбука. Рибалка вже підходив до ринкового майдану й саме пробирався в юрбі.

— Як тільки сервер не висне? — пробурмотів Максим.

— Чого так багато людей?

— Сьогодні п’ятниця, пора приносити жертву Чорній Богині.

— Вони й досі…

— Так, і щоразу глядачів дедалі більше.

— Гидота.

— Авжеж. Хочеш подивитися?

Арсен завагався.

— Я вже бачив. Коли Міністр востаннє йшов на Асамблею…

— І як тобі?

— Дуже натуралістично, — зізнався Арсен. — Не знаю, як вони це роблять.

— Передові технології, — рибалка, корячись ледь помітним рухам мишки, просувався по вулиці, брукованій кругляком. — Уяви, що буде, коли почнеться повальне переоснащення: не просто ґеймерські окуляри та рукавички, а стенди-тренажери з цілковитим ефектом присутності.

— Кому це треба? — Арсен присунувся ближче до екрана. — Запаришся бігати з мечем. Спробуй, примусь маминого синка відірвати зад од м’якого крісла й реально помахати бойовим молотом…

Рибалка на екрані комп’ютера наближався до майдану, оминаючи перешкоди. Юрба з кожним кроком густішала.

— А постав себе на місце маминого синка, — запропонував Максим. — І уяви бойову лють. Екстаз. Трапляються в нього в реальному житті такі переживання? Зрозуміло, потім у нього болітиме кожен м’яз, зопалу, може, ще й вивихне собі що-небудь. Але він пам’ятатиме, який був сильний. Який сміливий. Навіть якщо його поб’ють, він почуватиметься тимчасово переможеним героєм, а не жалюгідним невдахою, як у житті.

— Це наркотик.

— Це вітамін. Мамин синок відчує свого персонажа — всередині. Піде в інститут на пари, несподівано сильний. Внутрішньо вільний. Цікавий жінкам.

— Щось я не бачив у пацанів, любителів стрілялок, особливої внутрішньої волі.

— Я кажу про те, чого нема, але що неодмінно буде… Дивись, починається.

На поміст перед храмом вийшли два намальовані жерці й між ними вибрів, спотикаючись, хлопець років вісімнадцяти, гладкий і незграбний. Арсена знову вразила якість промальовування; цей пухкий парубок здавався чужорідним елементом у грі. Неначе в глянсовому журналі знайшлося місце аматорському знімкові провінційної дівчини з невиразним круглим лицем.

— Мені гидко дивитися, — сказав Арсен. — Є в цьому якесь… збочення.

Максим кивнув:

— Згодний… І зв’язок гальмує. Сервер перевантажений.

«Ви справді хочете вийти з гри»? Максим клацнув підтвердження. З’явилася заставка «Королівського балу»; Арсен відкинувся на спинку крісла, і підняв очі на великі чорно-білі монітори.

На екрані, що транслював картинку з супермаркету, з’явився чоловік з візком, зняв з полиці банку, почав читати етикетку. На екрані, що показував вулицю коло входу в Інтернет-клуб, беззвучно відчинилися двері. Вийшов довговолосий хлопець років п’ятнадцяти, в потертих джинсах і дешевій куртці, накинув каптур, побрів, утягши голову в плечі, до порожньої автобусної зупинки.

— Навіщо це тобі потрібно? — запитав Арсен, спостерігаючи, як іде хлопець. — Навряд чи ти стежиш, щоб у супермаркеті хтось не вкрав пачки масла. Чи щоб в офісі не гралися в іграшки в робочий час. Або…

На другому екрані миттю все змінилося. Тінь метнулася з темного закутка, де Арсенові раніше ввижався вогник сигарети. Наздогнала пацана прямо коло чорної машини; розкрились дверцята. Секунда — і підлітка, що пручався й виривався, затягли в машину, й дверцята захряснулись. Розійшлась у вогкому повітрі хмаринка диму з вихлопної труби.

— Ну от, — меланхолійно повідомив Максим.

— Це… як?!

Максим кивнув на сусідній екран. Там ожила темрява; веб-камеру було встановлено в машині над вітровим склом, де звичайно чіпляють іграшки, іконки чи талісманчики на ниточках. Максим підняв пульт, і Арсен почув важке дихання, звуки боротьби, голоси.

— …Оглух, шмаркач? У що грався?

— «Лицарі й маги»…

— Давай лоґін-пароль, справжній, я перевірю. Швидко, а то сідало порву!

— Я забув…

— Нагадати?

Тіні сіпнулися. Тонкий голос плаксиво заскиглив:

— Н-ні…

— Згадуй, стерво мале, а то гірше буде. Не бреши! Перевірю!

Арсен швидко глянув на Максима. Той неквапливо розкрив на моніторі простеньку мережеву гру, популярну в аматорів «прокачувати рівні» й лупити один одного мечем по голові. Тим часом жертва, замкнена в машині, белькотіла букви й цифри.

— Хе? Me? Хе — як наше «не»?

Мобільник на столі коротко нявкнув, приймаючи CMC. Максим узяв телефон, кивнув і, одним оком читаючи повідомлення, почав набивати лоґін і пароль на своєму комп’ютері.

«Пароль не підходить до лоґіна. Перевірте й спробуйте ще».

Максим підняв брови. Відіслав CMC. Минула секунда.

— Ах ти падло! — вибухнув напасник у машині. — Брешеш!

Почувся глухий звук удару й тонке, майже собаче скиглення.

— Може, ти неправильно набирав? — припустив другий голос, добродушний і басовитий.

— Правильно! Так, стерво, кажи, або я тобі твою флешку в дупу запхну!

Арсен ковтнув слину.

— Зараз, — бурмотів той, у машині. — Я… Я переплутав.

— Я тобі кишки переплутаю!

На Максимів телефон прийшло нове повідомлення. Він набрав комбінації у відповідних рядках — і на екрані з’явився персонаж нещасного слабака, затиснутого зараз у машині: здоровенний лицар в обладунках, з левом на нагруднику, з драконом на шоломі.

Допомогли тобі твої леви й дракони, сумно подумав Арсен. Захистив тебе твій панцир? Там, у грі, ти виходиш один проти ворожого війська, а тут ти шмат сопливого м’яса, і добре, якщо тебе просто так відпустять…

Максим, підкреслено незворушний, знову відіслав CMC. Через кілька секунд її прийняли там, на екрані.

— Тільки дзявкни комусь, — просипів напасник, — тільки засвітися. Знайду й поріжу, як свиню. Вали звідси!

Дверцята машини відчинили. Напасник — Арсен побачив його мигцем — витяг за комір жертву, відкинув на тротуар, заскочив назад, і машина рвонула з місця. Арсен побачив, як тікає назад вулиця. Зображення сіпнулося — це захиталась камера, вмонтована в талісманчик над вітровим склом. Світло ліхтарів упало на лице водія, ковзнуло по фігурі напасника, що сидів на задньому сидінні. Максим, не дивлячись, вимкнув монітор.

— Не міг би ти взяти мені кави в автоматі? Без цукру. Подвійної.

Він говорив — і міняв пароль персонажеві на екрані. Парубійко, побитий і кинутий зараз десь на безлюдній вулиці, назавжди втрачав свого лицаря в обладунках — разом з панциром та амулетами, зброєю, сумкою, гаманцем…

Арсен мовчки взяв з автомата чашку кави. Поставив на офісний стіл з матовою й холодною, мов лід, стільницею.

— Ти ба, — Максим зацікавився. — Панцир у пацанчика заліковий. Меч аматорський, а панцир добрий. Усе разом потягне тисячі на півтори місцевих талерів, майже сто євро…

— От, виходить, над чим «працює» твоя славна контора? — тихо запитав Арсен.

Максим обернувся до нього. Круглоголовий, хрящовухий, з близько посадженими запаленими очима, — з іскорками на дні цих очей. Він сміявся, не розтискаючи губ, не видаючи ні звуку. Потім знову обернувся до монітора — закінчив міняти паролі.

— Я грабую малоліток, — проворкував з неповторною іронією. — Отаман, Хрещений батько. Заробляю по сто євро на безбідну старість.

— А серйозно?

— Серйозно? Це як?

— Серйозно — це значить, що я тобі довіряв… — почав Арсен.

Максим здійняв руки, обороняючись:

— Ти не дружина мені? Ні? Мені здалося, ти мене дорікаєш обманутою довірою? Ні, цього не може бути, мені привиділося, тому що ти мені точно не дружина.

Арсен мовчав, спантеличений його блазнівським тоном. Максим уважно глянув на нього й раптом перемінився цілковито.

— Ну добре, — сказав суворо, майже різко. — Що відібрали в цього Шмаркача? Слова без сенсу, набір символів?

— Панцир, меч, сумка, два персні, чоботи, шолом…

— Намальовані.

— Ага, намальовані! А сто євро? А сам персонаж — він же його прокачував місяцями! Рівень нарощував!

— А хлопчик не повинен місяцями сидіти біля компа, — вкрадливо підхопив Максим, — він повинен учитися, дихати повітрям і займатися спортом, щоб вступити в інститут або піти в армію, зайняти потім своє місце в офісі чи біля верстата!

— Знаєш, — Арсен ковтнув густу слину. — Я, мабуть, на тебе не працюватиму. А то ти рано чи пізно почнеш за мене вирішувати, що я повинен робити і яке місце чекає мене в житті.

— Дурник ти, — Максим усміхнувся.

Увімкнені екрани транслювали картинку. Затяглася хвильками поверхня калюжі. Потік пасажирів з метро рідшав. У супермаркеті біля полиці стояла дівуля-гот з чорними нігтями, крутила в руках упаковку сосисок.

— Навіщо ти мені це показав? — запитав Арсен. — Це ж не випадково? Ти нічого випадково не робиш?

Максим усміхнувся й знову став колишнім. Очі потеплішали:

— Я не дарма в тебе вірив. Ти вмієш думати.

— Добре, — сказав Арсен. — Я запитаю по-іншому. Якщо ти не керівник банди… Робиш це не заради здобичі, не заради якоїсь там сотні євро… Тоді навіщо ти це робиш?

Розділ другий

Відчуй себе оселедцем

— Отже, дорогі здобувані, як чудово, що всі ми тут сьогодні зібралися, — Максим, чисто побритий, одягнений у червону сорочку навипуск та м’яті сині джинси, стояв коло зеленої шкільної дошки, погойдуючись з п’яти на носок і назад. Він був наче яскрава пляма на картині імпресіоніста й поводився відповідно: широко жестикулював, приваблював погляди й заповнював собою аудиторію. Його задоволена усмішка контрастувала з чіпким поглядом запалених, червоних, мов його сорочка, очей. Він майже не спить, подумав Арсен. Мабуть, таблетки ковтає.

— Ви зараз новачки, — Максим йому підморгнув. — Кожний з вас привернув увагу нашої компанії й домігся реальних успіхів на віртуальному полі. Проте зараз ви — «нуби», щойно створені персонажі першого чи навіть нульового рівня. Мене звати Максим, якщо хто не знає. Я тут найголовніший, хоч у це важко повірити.

Важко, мовчки погодився Арсен.

Вони сиділи в маленькій кімнаті без вікон, з лампами денного світла під стелею. Два круглі столи: за одним Арсен та дівчина років вісімнадцяти, тонка, стрижена під хлопчика, в обтислій майці. Дівчину звали Аня. За другим столом сиділо троє: підліток, Арсенів ровесник, Ігор. Двоє дорослих, що називали себе зменшувальними іменами: Толік і Вадик. Те, що відбувалося, нагадувало заняття на банальних мовних курсах: кабінет, столи й стільці, зелена шкільна дошка.

Толік, широковидий і низьколобий, мав звичку гойдатися на стільці. У Вадика на лиці була написана здивована бридливість: він наче питав себе, яким вітром його занесло в таку дивну компанію — його, людину серйозну, небідну й розважливу. Дівчина Аня сиділа, напружившись і скорчившись, наче стиснутий у кулаці кистьовий еспандер. Низько схилившись над столом, малювала візерунки на аркуші паперу: квіти, здається, орхідеї. На її шиї ззаду, у вирізі майки, виднілося татуювання — такі самісінькі квіти. Арсен не міг відвести від них погляду.

— Наша компанія відкриває робоче місце для ґеймера-випробувача, — інтимно понизивши голос, повідомив Максим. — Ви — претенденти, дібрані з кількох тисяч душ.

Арсен дивився на дівчину й думав, що орхідеї, мабуть, витатуювані в неї не тільки на шиї. Дуже тонке, ажурне татуювання. Хто вона така, ця Аня, чому сидить згорбившись, її що, ніхто в дитинстві не ляскав по круглій спині?

Він схаменувся, що занадто відверто розглядає сусідку, відвів очі й наткнувся на Толіків погляд. Потупився; Толікові очі були схожі на олов’яні калюжі. Побачивши його перед початком тренінгу, Арсен у першу секунду подумав, що помилився. Ніяк не міг опинитися в цій кімнаті гопник, вибивайло лоґінів та паролів, напасник, і просто бандит, якого Арсен бачив один раз на екрані чорно-білого монітора. Толік ще й кивнув йому, наче знайомому. А в наступну хвилину Арсен побачив Ігоря, того самого довговолосого хлопчика, якого кілька місяців тому затягли в чужу машину, пом’яли, залякали й одібрали персонажа. Ігор зайшов у кімнату останній, роззирнувся, побачив Толіка й упізнав його, і виявився до цього не готовий. Арсен бачив, як відлила кров од запалих щік, од блідого лоба з мережками переможених прищів. Ігор позадкував, ніби збирався непомітно вислизнути з кімнати, але Максим змахнув червоним рукавом, широким жестом указав пацанові його місце, і Ігор сів, втягши голову в плечі, зі своїм мучителем за один стіл. «Гавайська» сорочка з речового ринку сиділа на Ігореві з вишуканістю лікарняної піжами. Її, здається, давно не прали.

— Ви пройдете тренінг, набудете нового досвіду й нового вміння, а ми, спостерігаючи за вами, визначимо, хто з вас більше за інших підходить для цієї роботи, — Максим доброзичливо кивнув. — Річ у тому, що серія наших ігор досі не має аналогів. Іспитові роботи, які вас очікують, теж… нестандартні. Нічого, що я такий пишномовний?

Вадик поморщився. Толік гмикнув. Аня не підняла голови від малювання. Ігор нервово ковтнув слину.

Позавчора Арсен підписав контракт на сорока сторінках — як належить, у присутності батька і з його згоди. Компанія називалася «Нові іграшки», і представляв її Максим; батько неабияк напружився, вперше побачивши його, такого яскравого й розкутого, проте вже через кілька хвилин вони базікали, мов давні знайомі. Максим умів схиляти до себе людей, угадувати очікування і їм відповідати. Якщо контакт з якоїсь причини не складався — Максим вишукано вибивав співрозмовника з колії, приголомшував, потім налагоджував зв’язок уже на новому рівні. Арсен не здивувався — він сам це вмів. Ніколи не вчився. Але використовував, у житті й у грі, максимально.

Батьки три дні пересіювали договір крізь сито, радилися з юристами й не знайшли підступу: неповнолітньому було запропоновано взяти участь у конкурсі на місце випробувача нової комп’ютерної гри. Не потрібно було платити ніяких грошей — навпаки, за участь Арсена щедро винагороджували. В разі успіху його чекала «цікава робота у вільний від навчання час» (про себе Арсен вирішив, що обов’язково наплює на школу й піде в екстернат). У разі невдачі він, крім грошей, здобував досвід, який потім можна буде використати деінде. Договір можна було розірвати в односторонньому порядку, у будь-який момент. Батьки здивувалися, потім зраділи, цілий тиждень то захоплювалися, то тривожились, і все допитувалися: невже тепер усім школярам таке пропонують? А якщо не всім — то чим він, Арсен, вирізнився?

Цікаво, думав Арсен, вивчаючи візерунки на стільниці. Чим вирізнився грабіжник Толік? Яких успіхів досяг на віртуальному поприщі? І яких успіхів досягли Ігор, Аня, Вадик? Чому Аня явно нервується й не хоче ні на кого дивитися? Ну, з Ігорем усе зрозуміло — сидить, наче кролик в одній клітці з вовком…

— Сьогодні — перша сесія. Кожного з вас проведуть в окрему кімнату. Там є все необхідне: їжа, питво, вигоди, душ. І, зрозуміло, термінал для входу в локальну мережеву гру. Ігровий світ простий надзвичайно. Це тропічний острів зі звичайними ресурсами: деревина, кремінь, укриття, вода, ягоди, риба. Ви повинні створити персонажа й за ігровий день захопити якнайбільше ресурсів. Бо як настане ігрова ніч, тропічний острів перетвориться на крижану пустелю, і персонажі, що не впоралися із завданням, умруть, — Максим помовчав, наче на секунду засмутившись, потім підбадьорливо всміхнувся. — Можна створювати альянси. Можна укладати союзи. Можна брехати. Зрозуміло, можна маніпулювати. Це гра.

— Ми будемо в костюмах? — Ігор раптом пожвавішав.

— Тобто?

— Я маю на увазі, нам дадуть костюми й шоломи для віртуальної реальності? — Ігор облизнув губи. Сутулий і блідий, він був з тих запійних гравців, що перетворюються на приставку до машини й можуть умерти від виснаження, якщо мама не підсуне до монітора тарілку з бутербродами. Схожий на мене, сумно подумав Арсен.

— Ні, — Максим усмішкою присмачив неприємну новину. — Сьогодні все як звичайно: ви будете сидіти за моніторами. Але не переживай, Ігоре, це ж тільки перше випробування!

— Що за зброя? — поцікавився Толік.

— Тільки язик, — Максим, начебто прохаючи вибачення, розвів руками й зачепив рукавом порожню вазу, що стояла на підвіконні. Ваза гуркнула об підлогу й розкололася на сто друзок, Аня здригнулася, проте не підняла голови.

— Трясця йому нехай, навіщо стільки шуму… — Максим переступив кросівками, під ногами хруснуло. — Язик — ваша зброя. Ресурси можна відбирати силоміць, якщо двоє нападуть на одного або троє на двох. Чисельна перевага дає більше шансів — автоматично. Ніхто не бачив тут віника? Або мітли?

— Скільки граємо — день, два? — запитав Толік. — Тиждень?

— Сьогоднішня сесія — з десятої до п’ятої, без перерви, результати вам повідомлять завтра. Ще є питання?

— Премії за перемогу передбачено? — скрипучим голосом поцікавився Вадик.

— Передбачено штрафи за поразку… Жартую, жартую. Це гра, дорогі здобувані, вами має рухати азарт. І, зрозуміло, прагнення до перемоги. Бо, як ми всі знаємо, призом буде робота вашої мрії. Варто постаратися.

* * *

Кімната нагадувала готельний номер — шкіряний диван, холодильник, двері у санвузол. Штори були щільно запнуті, одначе вікна під ними не виявилось — обманка. На стелі горіли лампи денного світла; насамперед Арсен пошукав камеру спостереження і не знайшов. Втім, це не означало, що камери немає.

Увімкнувся динамік над дверима.

— Арсене, — сказав Максим. — Ти готовий?

— Дві хвилини.

— Освоюйся, та й починаймо. Уже сім хвилин на одинадцяту!

Арсен угніздився перед монітором. Трошки підкрутив спинку офісного крісла: ґвинт був розхитаний. На екрані відкрилася заставка гри: зелена галявина, пальми й рядок — «Створити персонажа». З динаміків почулася веселенька, в попсовому дусі, мелодія.

— Я готовий.

— Анатолію, ти готовий? — Максимів голос зазвучав приглушено. — Аню, ти готова? — динамік клацнув, замовк, знову ввімкнувся. — Пуск, народ, удачі. Час пішов!

Арсен клацнув мишкою по рядку «Створити персонажа».

З динаміків долинув спів птахів, скрекіт, тріск, плюскіт близького водоспаду. Гола людина стояла посеред галявини й витріщалася на Арсена сірими безжурними очима. Пов’язка цнотливо прикривала стегна.

Стать? Жіноча.

Раса? Європеоїд.

Вік? Вісімнадцять років.

Картинка мінялася з кожним клацом. Арсен працював з шаленою швидкістю, перебирав характеристики, промальовуючи лице. Зорова пам’ять у нього була чудова; через хвилину з екрана на нього дивилася майже точна копія дівчини Ані. Ну нехай, не точна, але цілком пізнавана.

Татуювання?

Не було часу промальовувати докладно, проте Арсен постарався. Одну гілочку орхідей на шию ззаду, ще одну — на живіт. Шкіра хай буде біла, дивно біла для тубілки в пальмовій спідничці. Аня не ходить у солярій. Груди? Залишаться оголені — гарні, тугі дівочі перса, і крихітна квітка орхідеї над лівим соском. Отак.

Ім’я? «Аня».

«Навіщо я це зробив?»

Він на секунду відхилився від екрана. Чи не занадто… сміливо? Все одно створювати іншого персонажа вже немає часу. Зараз у гру ввійде його нахабне, навіть хамське послання. Кому?

Усім, подумав Арсен. Проте головним чином — їй. Вона не одразу вирахує, хто стоїть за «Анею». А я за реакцією вирахую її. І пограюся.

Він відчув азарт.

На вулиці, в кав’ярні, в метро, де завгодно — Арсен не наважився б підійти до дівчини, схожої на Аню. Вона була з іншої планети. Підліток, на вигляд надміру добропорядний і благополучний, — вона б навіть не глянула в його бік. А якби глянула — то хоч крізь землю провались. Ці дівчиська вміють так припечатувати поглядами…

І орхідея на шиї ззаду, у вирізі майки. У кав’ярні Арсен навіть пива не зможе їй купити, бо Арсенові, скоріше за все, ніякого пива не продадуть.

Зате у грі він усесильний.

«Увійти в гру».

Картинка змінилася: намальована дівчина отямилась на березі невеликого озерця. Дуже натурально звелася на лікті, озирнулася. Поголоснішало сюрчання цикад та спів води; лівою кнопкою миші Арсен розвернув віртуальну камеру. Повний огляд; над водоспадом висіли веселки, наче схрещені промені прожекторів, на воді плавали латаття та білі лілії, у глибині води промайнула рибина. Арсен замилувався. Намальована дівчина тим часом устала, струснулася й застрибала на місці, наче від надлишку енергії.

На «іконці», що ілюструє ігровий час, сонце щойно піднімалося над обрієм. Чорний прямокутник чату в лівому куту був порожній: Арсенові супротивники ще не ввійшли в гру, всі трудилися над створенням персонажів, Арсен, як завжди, встиг перший. «Як я все-таки швидко міркую. Я — молодець».

Корячись команді, намальована «Аня» побігла крізь джунглі на північний схід. Там, згідно з картою, можна було знайти ресурси й притулок. І справді: через кілька кроків коло самої води знайшовся предмет, упізнаний програмою як корисний: «загострений камінь, годиться для виготовлення знарядь».

«У гру ввійшов Шрек», — з’явився службовий напис у віконці чату. Це не Толік, подумав Арсен, ведучи свою дівчину крізь джунглі. Нехарактерно. У того фантазія бідніша… Хоча — чому? Що, зрештою, про Толіка відомо? Що, як він такий самий грабіжник, як Максим — скупник краденого?

Я маніпулюю намальованою «Анею», думав Арсен. «W» — бігти вперед, «А» — ліворуч, «D» — праворуч. А хтось у цей час маніпулює мною. Це не боляче і загалом нестрашно: просто не можна забувати, що мною постійно маніпулюють. Не пливти проти течії, втрачаючи силу. Спробувати використати її у своїх інтересах.

«У гру ввійшов Джонні».

«У гру ввійшла Пухнастик».

Що це за Пухнастик?!

Тим часом «Аня» підібрала кілька дровиняк, моток мотузки, гачок для вудки; усе це перемістилося в намальовану сумку. Дівчина на екрані бігла, не відчуваючи ваги й не втомлюючись. У просунутій грі вона б уже на крок перейшла, зажадала б відпочинку, їжі, коротко кажучи, повелася б, як більш-менш жива. Є такі напої-енергетики для персонажів…

Він відчув, що в роті пересохло. На секунду лишив дівчину на самоті, підійшов до холодильника. Той був забитий під зав’язку, наче Арсен мав тут просидіти тиждень: самої мінеральної води п’ять дволітрових пляшок. Судок з пиріжками, бутерброди з сиром, з рибою, з ковбасою, кефір, йогурти, булки, ще якась їжа. Арсен узяв пляшку води, знайшов пластиковий стаканчик і повернувся до екрана. «Аня» знову бігла вперед, крізь джунглі, під ногами в неї дуже природно шелестіла трава, десь у глибині лісу закричала мавпа…

«У гру ввійшов Мазай».

Ну от, тепер усі в зборі. Чого Мазай так забарився? Мало досвіду в роботі з редактором персонажів? Такі, як Толік, воліють шутери, тупі стрілялки… Чи означає це, що Мазай — Толік?

З-за каменюки, напереріз «Ані», вискочив бронзовошкірий велетень з рельєфною мускулатурою, з густим волоссям на грудях і животі, з небритими щоками. Над коротко стриженою головою плавав напис: «Шрек».

Зупинився. Настала пауза — гравець, що водив Шрека, побачив напівголу «Аню» й тепер уважно її розглядав.

«Ти хто» — з’явився вимогливий напис у віконці чату. Без знака питання. Співрозмовник нехтує розділові знаки: або бувалий ґеймер, або умовно-грамотна людина. Арсен сприймав ці особливості, як інтонацію. Данина досвіду: звичайно він «чув» текст у віконці, як живу мову.

«Привіт, — відповів він миролюбно. — Гуляєш?»

Велетень ревнув і підняв до неба кулак. Переконлива пластика. В «Ані» теж має бути панель соціальних жестів… Де?! Той, хто водив Шрека, встиг розібратися в грі скоріше й глибше за Арсена?!

Ага, от. «Аня», забарившись усього на секунду, зобразила реверанс. Голенька, в пальмовій спідничці — неабияке видовище.

— Гарно, — визнав Шрек. — У тебе справді таке тату на циці?

Він сказав «у тебе». Він подумав, що перед ним персонаж Ані?

Хлопчисько. Хлопчисько Ігор.

— А в тебе справді таке волосся на пісі? — відгукнувся Арсен без паузи.

Затримка. Якби намальований велетень був людиною — обов’язково б подивився зараз униз, перевіряючи, як сидить на стегнах пальмова пов’язка.

— Дурна!

Арсен змусив свою «Аню» проробити танцювальне па.

— Хочеш вступити зі мною в союз, Шрек? Кого першого зустрінемо — налупимо й усі ресурси відберемо.

— Котись. Я краще з кимось іншим.

Він розвернувся й зник у джунглях. Арсен кивнув: страва з назвою «Ігор» готова до столу, вже на тарілочці. Хлопчисько, шутери, «Лицарі й маги». Навряд чи в грі, де треба працювати язиком і головою, союз зі Шреком виявиться бажаним.

* * *

Хвилин через сорок реального часу — у грі пройшло кілька годин — Арсен зрозумів, що вмирає з голоду. Довелося на якийсь час покинути «Аню» на березі каламутної тропічної річечки.

Він одкрив холодильник. Накидав на тарілку бутербродів. Налив у чашку какао з величезного термоса; ті, хто споряджав ґеймерів на сьогоднішню ігрову сесію, передбачили, здавалося, всі випадки життя: у туалеті була аптечка з зеленкою, валідолом та упаковкою ліків од усіх хвороб.

З тацею в руках Арсен повернувся до екрана, відкусив од бутерброда раз, два — і зрозумів, що сир сухий, мов картон, а ковбаса огидна. Вони що, вирішили заощадити на хавці?! Теж мені, багата фірма; тим часом їсти хотілось дедалі дужче.

Гра розгорталася зовсім не так, як би йому хотілося. Крім хлопчиська-Ігоря, що керував Шреком, не вдалося впізнати жодного гравця. Персонаж Мазай виявився присадкуватим дідуганом з довгою бородою. Пухнастик — гладкою дамою. Джонні — чорним, мов сажа, худим і довгим базікалом. Він теревенив не перестаючи, друкував з безліччю помилок. Він забивав віконце чату безглуздими «Бу-бу», «Ги-ги» й «Лол!», і, здавалось би, природно було впізнати його, як персонаж Толіка — проте Арсен не поспішав.

Найгірше було те, що він і досі не вирахував справжньої Ані, а спочатку ж здавалося, що це так просто. Дівиця залізно трималася в рамках ігрової поведінки: хоч би хто був її персонажем, він одігравав намальовану «Аню» цілком відповідно до ролі.

Джонні зустрів «Аню» криком «Вау!» і вибухнув серією вульгарних компліментів. Мазай пожалівся на вік: жаль, мовляв, що сивий, а то б позалицявся. Дама Пухнастик (на бігу в неї мальовничо тряслися круті боки) раз у раз розкривала приватне віконце, бажаючи поговорити «про наше, жіноче». Її балаканина весь час скочувалася до прямолінійних неігрових запитань: «А в тебе в кімнаті є кондиціонер?», «А тобі поклали в холодильник пиво чи тільки воду?»

Сходило намальоване сонце. Ніхто не спішив укладати союзи. Йшло нагромадження ресурсів, іноді торгівля, іноді обмін. Шрек насідав на Джонні, бажаючи вдвох грабувати інших; Джонні три чи чотири рази запропонували заткнутися й не засмічувати чат, проте африканець усе базікав і базікав. Мазай одмовчувався. Зрештою, Арсен засумнівався навіть у, здавалось би, очевидному: що, як Шрек — це не Ігор? Що, як це теж роль? Хтось, невидимий за екраном, грає хлопця, що грається в комп’ютерну гру…

Він відсунув тарілку з надкушеними бутербродами. У холодильнику, пригадує, було щось апетитніше. Здається, йогурт; точно, яскраві баночки приємної форми, крапельки поту на сріблястих кришках. У животі смокче, от лихо, він сьогодні погано поснідав — спішив, та й не було апетиту…

Ігрове сонце стояло в зеніті. «Аня» бігала по джунглях, ловила рибу саморобною вудкою, брала участь у загальній балаканині, проте всі репліки, звернені до неї, в основному стосувалися тем «нижче пояса». Арсен відзначав на карті нові відкриті місця.

Наростало неясне роздратування. Страждала його гордість: гра якось не складалася, все, що здавалося елементарним, не піддавалося розв’язанню. Йому починало здаватися, що інші персонажі давно між собою домовилися, давно знюхалися в приватних чатах, глузують з нього, а він не чує. Усі давно знають, що «Аня» — це Арсен. І говорять приблизно так: «Якби цей шмаркач підійшов до тебе, Аню, в реалі — ти б вирішила, що малюк заблукав і просить провести його додому. Не іржіть — є стаття за педофілію… Не іржіть! Пацан, може, намалював собі цю дівку, щоб дрочити за грою…»

Арсен заскреготів зубами. Захотілося кинути все й вийти з гри. Він зусиллям волі змусив себе думати про інше. Ось, ти ба, в джунглях гребля впоперек струмка, і водоспад. Височенний… Краса.

Він привів свою «Аню» під падаючі струмені. Глибоко зітхнув. Затремтіли ніздрі: Арсен відчув запах води, теплої вогкої землі, побачив веселки під опущеними повіками…

А вода дедалі холодніша. І намальоване сонце почало заходити.

— Поговорімо?

Арсен навіть здригнувся. Відкрилося приватне віконце: звертався чорний Джонні, сам на сам.

— Я знаю, що ти Арсен, — цього разу людина, що грає за Джонні, писала без єдиної помилки, з усіма розділовими знаками. — Навіщо ти намалював собі дівку? Чи ти трансвестит, у душі почуваєшся дівчинкою?

Ось воно, почалося. Вони справді змовилися. Джонні транслює їхній діалог у приватні чати іншим.

Моргав курсор, запрошуючи відповісти. Арсен, витримуючи паузу, відійшов до холодильника, взяв собі ще йогурту.

— Дуже сексуальне татуювання, — продовжував у приватному віконці Джонні. — Як ти знаєш, що в цієї дівки на животі? Чи ти бачив її голу?

Арсен, не дивлячись, запустив ложку в білу пластикову баночку. Ні, не так. Джонні не знущатися прийшов, не повтішатися, він чогось хоче від співрозмовника. Чого?

Він зачерпував ложкою рожеву масу з м’якими шматочками фруктів. У роті було дуже солодко. Коли глумляться — намагаються роздратувати прицільно; у цього приціл збитий. У кількох репліках — і «трансвестит», і тут же — ледь чи не статевий гігант, хлопчисько-спокусник. І початок розмови дивний: «Поговорімо?» Якось занадто літературненько. Хто б це міг бути?

«Аня» й далі стояла коло водоспаду, коли гілля навпроти раптом заворушилося. З джунглів виліз Джонні власною віртуальною персоною — чорний, лискучий, з великими вивернутими губами, з налитими кров’ю очима під низьким лобом. Арсенові здалося, що Джонні дивиться на нього з глибини рідкокристалічного монітора, дивиться не на «Аню» — на самого гравця:

— Ти що, образився? — запитав Джонні. — Чи образилася?

— Я граю тим, на кого мені приємно дивитися, — невиразно відгукнувся Арсен.

— Авжеж, дивитися на ці цицьки приємніше, ніж на маскулінного Шрека, — Джонні підстрибнув.

— Ти Аня, — квапливо написав Арсен.

Коротенька пауза.

— Чому?

— Ти написала «маскулінний». Я на це слово натрапляв тільки у феміністок.

— Фігня! Ти маленький шмаркач. Я не феміністка!

І Джонні затанцював на місці. Арсен плюнув, влучив на клавіатуру, терміново почав витирати; він знову впоров дурницю. Може, це справді Аня, а може, Толік. А може, Вадик. Визначити не можу. Максим, мабуть, читає зараз наш приват, точно знає, хто за кого грає, й хихикає в кулачок…

Або не хихикає, а робить виміри й будує графіки?

— Агов, — Джонні стурбовано застрибав на місці, — вони змовилися! Дивись!

У лівому верхньому кутку екрана з’явилася нова «іконка» — імена персонажів, сковані ланцюгом, Пухнастик і Мазай. Поки Арсен міркував, що відповісти Джонні, до новоствореного клану приєднався третій учасник — Шрек.

Формально це означало перемогу трьох, які перші зуміли домовитися. Тепер вони з’являться, щоб за правом сильного забрати дрова, кресала та все інше, встановити новий світовий порядок. Вони переможці… Якщо, звісно, вважати метою гри саме ту, про яку повідомив гравцям Максим.

— Ну й що нам тепер, з тобою, фіфочко, альянс укладати? — запитав Джонні. — Може, я краще здохну, ніж сяду з трансвеститом на одному полі!

З верхівок пальм починало падати жовтіюче листя. Насправді укладення альянсу з Джонні тепер би привело до програшу обох. Шанс лишався тільки в кожного поодинці: втертися в довіру, влізти в провідний клан, виживши відтіля, приміром, Шрека. Або Мазая. Або дочекатися, поки вони самі перелаються.

Я програю по всіх статтях, подумав Арсен. І формально. І фактично. Я нікого не вирахував, навіть Ані. А Джонні вирахував мене. А може, не він один. Може, всі. Я думав, що я в цій компанії найкрутіший — а виявилося, що я лузер. Ні радості від гри, ні задоволення, та ще й жерти весь час хочеться…

До речі, а чого так хочеться жерти?

* * *

Арсен вийняв з холодильника все, що там було. Окремо склав лотки з неторканими бутербродами, пиріжками, млинцями. Окремо — запечатані баночки йогуртів.

Витяг зі сміттєвого кошика порожні, розкриті упаковки. Склав гіркою. Облизав губи.

Захоплений грою, він їв тільки йогурт. Проте в холодильнику залишилося ще шість баночок: білі, без картинок і написів. Зате на всіх порожніх, витягнутих зі сміттєвого кошика, був логотип «Йорг» і зображення полуниці. Арсен кілька секунд сидів, тупо вивчаючи вміст білків і вуглеводів.

Потім розкрив баночку без етикетки. Усередині виявився самий такий йогурт, густий, рожевий, із приємним запахом. Проте їсти його не хотілося. Хоч од голоду смоктало в животі.

Він повернувся до екрана. Віконце чату було заповнене безграмотними матюками — Арсен здивувався, побачивши, що це вправляється Мазай. Секунда — і Мазаєве ім’я відокремилося від клану. Тепер ланцюг сковував тільки імена «Пухнастик» та «Шрек».

— Пухнастик, — написав Арсен у приватному вікні, — що з дідком?

— Набухався, — була лаконічна відповідь.

— Тобто?!

— Хіба я знаю? Таке враження, що він у дупель п’яний… Є місце в клані, підеш?

— А чому не ти до мене? Зараз ми з’єднаємося з Джонні, і буде два на два…

— Зараз ми заберемо Джонні до себе, і буде один проти трьох…

— Пухнастик, у тебе є пиво в холодильнику?

— Тобі що, робити нічого?

— Ну, подивися в холодильник. Перевір, що з’їдено, що лишилося.

Запала пауза. Намальована «Аня» була одна-однісінька в джунглях, чужі персонажі шастали десь, але для розмови в чаті — і для укладення союзів — відстань не мала значення.

— Фігня якась, — написала Пухнастик у приваті.

— Йогурт?

— У мене плавлені сирки. Що це доводить?

— Не знаю. Двадцять п’ятий кадр, або щось у цьому роді.

— Який на фіг двадцять п’ятий кадр у компі!

— Не знаю.

— Пухнастик, кинь мені свій телефон. Мобільний.

— У нас же телефони відібрали!

— Але ввечері ж оддадуть? Кинь домашній.

— А якщо обдурю?

З’явився «смайлик».

— То буду обдурена, — написав Арсен від імені «Ані».

Відкрилося віконце розмови з Джонні.

— Агов, слухай, вони тут у мене витрусили все — рибу, жир, кресало… Шо тепера робить?

Він одімкнув динаміки. Потім розпотрошив аптечку й позатикав вуха ватою — на той випадок, якщо в кімнаті запущено нечутну звичайним слухом рекламу, що діє на підсвідомість. Як і слід було думати, результату це не дало — як і раніше мучив голод, од свіжих млинців вернуло, хотілося саме йогурту, і тільки йогурту «Йорг».

Виявилось, що каміння з греблі можна виймати. «Аня» з Джонні так і робили — виймали й складали; вирішили спочатку, що з прямокутних каменюк побудують будинок. Проте намальована вода дуже натурально рвонула, зносячи благеньку греблю, і озерце в скельному розламі ринуло вниз, оголюючи порослі водоростями стінки.

Відкрилася печера — маленька, з вузьким входом, тільки для трьох. Найкращий притулок на всій ігровій території.

Наближалася холодна віртуальна ніч. Листя пальм жовкло й облітало, ліани сохли й скручувалися дротом. На шкалі життя персонажа «Аня» неухильно коротшала червона лінія — намальована дівчина страждала від холоду й незабаром мусила померти.

Протистояння загострилося: тепер грали два на два, Шрек і Пухнастик проти «Ані» та Джонні. Персонаж Мазай став непрогнозований — він то випадав з гри, не відповідав у чаті, і намальований старий застигав на одному місці. То проявлявся знову, набивав нескладний текст, приєднувався то до одного, то до другого клану і псував усім гру.

Арсен легко запам’ятав телефон, який йому написала в приваті Пухнастик. Тепер він був майже впевнений, що товстулю обрала собі в персонажі справжня дівчина Аня. Раціональне обґрунтування цієї впевненості було тільки одне: Пухнастик єдина ні разу не пожартувала з приводу татуювання на «Аніному» животі. Єдиний побічний доказ — проте Арсен звик довіряти своїй інтуїції. Пухнастик — Аня, Мазай, отже, Вадик. А Джонні — це Толік; Арсен нарешті відчув кураж.

Він увійшов в альянс з Джонні. І дуже елегантно підставив його за кілька хвилин до настання ночі. У печері, відкритій Арсеном за допомогою Джонні, знайшли притулок Пухнастик, Шрек та «Аня». Розпалили величезне багаття; невдахи — очманілий Мазай та обдурений Джонні — залишилися надворі й картинно ґиґнули на білому снігу: чорний-пречорний тубілець у спідничці та дід з довгою сивою бородою. На їхніх тілах красиво танцювали відблиски вогню.

* * *

— Ти казав, що я буду випробувачем. А зробив піддослідним.

— У нас конкурс, ти забув? У нас змагання.

— І хто переміг?

— Результати завтра, — видно було, що Максим дуже задоволений. Утім, він завжди мав задоволений вигляд: його активно-червона сорочка яскравою плямою плавала у напівтемряві цього вечора. Арсенові було приємно, що Максим приділяє йому, персонально йому, ці вечірні хвилини: проводить до машини. Розпитує про враження. Здавалося, що це добрий знак.

— Хвилюєшся? — недбало запитав Максим.

— Я? Ну… А як це діє — технічно?

— Хочеш, щоб тобі пояснили на пальцях?

— Хочу знати, що зі мною буде. Може, я звихнуся й більше нічого в житті, крім цього паскудного «Йоргу», не їстиму…

— Ну, що ти. Це гра, і «Йорг» — його частина. Спокійніше стався. Завтра забудеш.

Вони зійшли в підземний гараж. Максим ішов попереду, повз ряд різних машин, дорогих і дешевих, чистих і заляпаних болотом по самі шибки.

— Слухай, — Арсен дріботів поруч, намагаючись пристосуватися до його широкої ходи, — у таку гру ніхто не захоче грати. Постійно неприємне враження, ніби ти щось забув, не врахував, зробив не так. Почуття провини, щось таке. Обиватель зжере кілька банок цього клятого йогурту, а потім знесе з компа таку гру й ніколи в житті не купить нічого такого, на чому написано «Йорг». Якщо не розкусить раніше, чого йому так хріново, не здійме скандал, не притягне вашу фірму до кримінальної відповідальності…

— Програму не розраховано на масове застосування, — Максим трохи не лускав із задоволення. Здавалося, Арсенів монолог став для нього неабиякою втіхою.

— Навіщо ж вона тоді?

— Для вивчення деяких аспектів маніпулювання людьми, — Максим клацнув пальцями.

— Мною, наприклад?

— Та ти сам такий маніпулятор, що рятуйся, хто може. Як ти це зробив, га!

— Що я зробив? Я проморгав усю сесію…

— Так? Сама поява такого персонажа, як твоя дівчинка, — це ж бомба! Атомна бомба! Уся гра пішла по-іншому, ти всім, буквально всім поламав «домашні заготовки»! Я вже мовчу про деталі — про те, як ти підставив Джонні, наприклад. До речі, той номер, що написала тобі Пухнастик: гра — це гра. Життя — це життя, — Максим відчинив перед ним дверці машини.

— Глибокодумно… Я запам’ятаю.

* * *

Він упав у ліжко, ледве встигши роздягтися. На ранок довго удавав сплячого, чекав, коли заінтриговані батьки розбіжаться по офісах.

Делікатно клацнули, замикаючись, вхідні двері. Арсен сів на ліжку. Їсти не хотілося зовсім. Арсен зварив собі кави й тим обмежився.

О десятій подзвонив Максим.

— Як ти себе почуваєш? — запитав веселим голосом лікаря Айболитя.

— Паршиво.

— Поздоровляю, ти пройшов у другий тур.

— Так швидко?!

— Це ж гра.

— Це шкідливе виробництво. Мене цілий ранок нудить од вашого йогурту!

— Незабаром має перестати… До речі, де тебе сильніше захитує — в машині чи на кораблі?

— У машині мене взагалі не захитує.

— Особливості вестибулярного апарата. Через півгодини по тебе приїдуть, збирайся.

— Хто ще пройшов? — запитав Арсен. — Чи… всі?

— Не всі, — чути було, як Максим усміхається. — Сам побачиш.

Арсен поклав слухавку. Запитав себе: що він почуває? Радий?

І зрозумів з подивом: страшенно радий. Неймовірно. Він звик бути першим, бути особливим, і якби провалився на першому ж завданні, то здох би з розчарування, як чорний Джонні на білому снігу. Річ навіть не в тім, що йому хочеться мати цю роботу… Хоч роботу теж. Йому хочеться грати, грати, грати, сидіти коло монітора все життя, не зважати ні на що, грати!

Йому захотілося з кимось поділитися радістю. Він задумався; ні батько, ні мати не схвалювали дзвінків на роботу. До того ж, їм доведеться все пояснювати, розжовувати, відповідати на дурні питання…

Він трохи повагався й набрав номер, який йому дала Пухнастик. Відповів чоловічий голос:

— Алло.

— Добрий день, — сказав Арсен, неприємно здивований. — Можна Аню?

— Яку Аню? З татуйовкою на пузі?

Арсен прикусив язика.

— Її нема дома, — зловтішно сказав чоловік, і Арсен упізнав його голос. — Що, пацан, помилився?

Арсен швидко натис «відбій» і хвилини три стояв з тонким дзвоном у палаючих од сорому вухах.

Це він — маніпулятор?! Він, блискучий Арсен, а в минулому Міністр? Толік обвів його круг пальця. Тупий громило Толік. Хоч би він лишився в першому турі, заблагав Арсен невідомо кого, — хоч би ніколи його більше не бачити! Ганьбище…

* * *

— Фактично перед вами стояло три завдання. З першим, ігровим, упоралося троє: Арсен, що грав за «Аню», Толік, що грав за Пухнастика, та Ігор, що грав за Шрека. З другим, неявним завданням — упізнати всіх учасників гри — впоралися повністю тільки Толік та Аня. Третє, приховане завдання, виявилося непосильним для чотирьох з п’яти учасників: тільки Арсен розпізнав додатковий прихований вплив і свідомо став йому чинити опір… От якби не опирався, тебе б зараз не нудило.

Арсен промовчав. «Тільки Арсен написав цю контрольну на п’ять». «Тільки Арсен упорався з додатковим завданням». Він багато разів це чув і сприймав, як належне.

З п’яти учасників тренінгу залишилося троє. Арсен сидів за круглим столом сам. Аня й Толік — за сусіднім столом, разом. Аня здавалася ще прозорішою, білою, замість обтислої майки на ній була блузка зі стоячим коміром, з рукавами до ліктів. Замість джинсів — широкі світлі штани. Арсен прийшов у м’ятій шкільній сорочці й сидів тепер, високо піднявши комір, щоб заховати палаючі вуха.

Перед тим як з’явився Максим, Толік щось розповідав Ані на вухо, і Аня сміялася, поглядаючи на Арсена. «Тільки Арсен виявився таким дурнем…»

— Таким чином, далі в тренінгу берете участь ви троє, — Максим потер долоні, наче велика хитра муха.

— А Ігореві й Вадику сказали, що вони лузери? — запитала Аня.

Вона водила кульковою ручкою по аркушу з зошита — як і вчора. Малювала орхідеї, бджіл та мух.

— Ігореві й Вадику сказали, що вони переможці, — Максим по-дружньому їй кивнув. — Що вони пройшли в наступний тур. І, власне, ми будемо їх залучати до випробувань як статистів, підсобну силу. У вас з ними прямих контактів не буде.

— Цинічненько, — пробурмотіла дівчина. — А як нам знати, кого ви обманюєте — нас чи їх?

Толік гойдався на стільці. Він сидів дуже близько від Ані, майже торкаючись її плеча. Він її теж учора підставив, подумав Арсен люто. Його персонаж, гладка дама-Пухнастик, сидів у сховку, поки Анін Джонні вмирав на снігу! А тепер, наче нічого й не сталося, сопе їй у вухо!

Арсен рідко замислювався, що можна в грі й чого не можна. Якщо я гратиму за негідника, якщо мій персонаж буде проклятим убивцею, шахраєм, людожером, — як це позначиться на мені?

На мені, людині, не позначиться ніяк, це гра. Намальованих людей не шкода, проте є один закон: віртуальні собаки страждати не повинні. Мої собаки тепер, мабуть, у нових хазяїв. Чи не забувають з ними гратися? Чи не забувають погодувати? Як це намальованому щеняті — вмирати в темряві з голоду?

— Поясни, чого мені так хотілося жерти! — зажадав Арсен, і питання його пролунало несподівано грубо.

— Пояснюю, — Максим не образився. — Твою систему було заражено відповідним вірусом. Докладніше на цьому етапі пояснити не можу, але ти маєш рацію: маніпуляція таки була. Для довідки: вірус одержали всі, хто брав участь в експерименті, кожний — свою модифікацію. Сприйняли його всі по-різному. Найбільше постраждав Вадик: він автоматично випив п’ять літрів пива й навіть не встиг зрозуміти, що відбувається. Але зіставити вміст холодильника й кошика для сміття здогадався тільки Арсен!

Арсен стримався, щоб не глянути на Толіка. Хотілося реваншу. Хотілося, щоб Аня була свідком.

— Вадик просто тупо любить пиво, — не піднімаючи голови, сказала дівчина. — Особливо шарове. Вірус — це неклітинна форма життя, автономні генетичні структури. Комп’ютерний вірус — програма, здатна самостійно розмножуватися. А те, що ви нам говорите, Максиме, — тупа розводка для домогосподарок.

— Для чарівних домогосподарок, — Максим широко всміхнувся Ані. — Звісно, людина не може заразитися від машини, це ненаукова фантастика. Але якщо у візерунку листя мільйон разів зашифрувати «Йогурт Йорг», щоб слова не сприймалися мозком, але читалися підсвідомістю, — якщо при цьому трохи знати смаки здобувана… А я Арсена кілька разів пригощав обідом і приблизно уявляю його смаки…

— Це нечесно, — сказав Арсен, червоний і гарячий, мов осіннє яблуко опівдні. — Це одне — маніпулювати свідомістю, тобто правильно брехати. І геть інше…

— Друже мій, — Максим налив собі води з пляшки з синьою пластиковою кришкою, — маніпулювати свідомістю — це не тільки брехати й не обов’язково брехати…

— Проти танка не попреш! — Арсен ніяк не міг заспокоїтися. — А якби ви зашифрували там слово «лайно»? А якби…

— Згодний, — Максим м’яко його перервав. — Це шахрайство. Але це реальність. Звісно, поки що такі програми грубі, дають багато побічних ефектів, але їхній золотий вік попереду, — Максим мрійливо заплющив очі. — Настане час, і програми, що коригують свідомість, стануть частиною громадського життя. Тоді захиститися від реклами чи від пропаганди зможе тільки сліпа, глуха й паралізована людина, цілком одрізана від джерел інформації.

— Це нечесно! — повторив Арсен. — Ти не попереджав…

— Друзяко, це гра! Якщо все знати заздалегідь, не буде цікаво! Одне я обіцяю, поклавши руку на серце, — Максим притулив долоню до печінки. — Усе, що з вами відбувається й відбуватиметься, абсолютно безпечно й нешкідливо. Хто сумнівається в моїх словах, може розірвати контракт негайно й без заперечень з мого боку — я зрозумію. То як, хтось хоче вийти з гри?

У кімнаті стало тихо.

— Чудово, — Максим піднявся навшпиньки. — Бо у нас набагато цікавіша справа, ніж упарювати обивателям йогурти та кандидатів у президенти. Ходімо, я вам щось покажу.

* * *

Годилося б наздогнати Аню, котра йшла спереду, і попросити пробачення за вчорашнє. Однак Арсен укотре виявив слабкість духу. Аня йшла, похитуючи вузькими стегнами, а поруч крокував Толік, ставлячи ноги носаками всередину, і Арсен мимоволі слухав їхню розмову.

— По-моєму, на нас тупо випробовують дурну рекламу, — сказав Толік.

Аня знизала плечима:

— Мені за це гроші платять. Поки платять — я граю.

— От ти кажеш, що Вадик любить шарове пиво… Ви знайомі?

— Мій колишній, — проказала Аня підкреслено байдуже. — А що?

Арсен закусив губу.

«Бомба». Ну авжеж. Максим заздалегідь знав ці розклади. Що повинна була подумати Аня, зустрівши «Аню» серед персонажів? Знаючи, що в грі бере участь «колишній»? Татуювання у вирізі майки. Татуювання на животі й на грудях. Що повинен був подумати Вадик?! Арсена вразив професіоналізм гравців: ніхто не скотився до базарних розбірок у приваті. Вадик нічого не сказав, навіть реактивно напившись: виверг потік матюків, ні до кого конкретно не звернений, і згинув.

Бідолашний Вадик.

Бачу закономірність, подумав Арсен. Усі персонажі гри, всі члени групи, як виявилось, емоційно пов’язані: Аня з Вадиком — «колишні». Ігор з Толіком — агресор і жертва. І тільки Арсен осторонь… Хоча, як же осторонь? Он як зачепила його Аня. Навіть снилася, здається. Хоча над ранок він не міг той сон згадати.

Максим приклав картку до електронного замка. Відчинилися броньовані двері. Четверо зайшли у великий напівтемний зал; розважальний центр, подумав Арсен. Гарно.

— Наш парк експериментальної техніки, — Максим розвів руками, наче пропонував розділити його радість. — Деякі з цих штучок знадобляться нам у роботі, інші годяться для розваги. Ось, наприклад, подарунок тим, кому ліньки ходити в тренажерний зал. Звичайний велотренажер під’єднуєш до рідного комп’ютера, крутиш педалі й здійснюєш віртуальну подорож, не виходячи з дому. У комплекті — шолом з окулярами, навушниками, кондиціонером та генератором запахів. Повний ефект присутності. Велосипедна прогулянка лісом, полем, берегом моря, пустелею — на вибір. Мережевий варіант — для тих, хто хоче змагатися чи просто спілкуватися під час тренувань. Аналогічні пристрої — лижний тренажер, бігова доріжка…

— А це що? — Толік стояв перед пристроєм, схожим на високотехнологічну шибеницю.

— Це, — Максим підняв долоні, наче жрець коло вівтаря, — миша й клавіатура для божевільних. Ми називаємо цю штуку «шуба», вона дозволяє водити персонажа всім тілом, влазити в його віртуальну шкуру. Стендовий варіант — не дивіться, що він такий громіздкий, просто він підтримує функції, які рядовому користувачу не потрібні. Цей пристрій, наприклад, дозволяє взаємодіяти традиційним намальованим персонажам — і персонажам-проекціям, людям, які злилися зі своїм віртуальним героєм. Саме цей пристрій вам сьогодні пропонуємо випробувати.

— Завдання? — одразу ж запитала Аня.

— Елементарне, набагато простіше за вчорашнє. Будемо битися, гра називається «Цар гори». Переможцем вважається той, хто протримається на вершині гори шістдесят секунд. Хтось із вас — за жеребком — керуватиме персонажем за допомогою «шуби», а отже, стрибатиме й махатиме кулаками. Хтось — мишкою, сидячи за столом. Хто нудьгує за екраном, хто скаче в «шубі» — не буде відомо до кінця ігрової сесії. Ясно?

— Чому така назва? — запитав Арсен. — Оселедець у шубі…

Максим знизав плечима:

— Прижилося. Як кажуть, відчуй себе оселедцем.

* * *

У картонну коробку кинули три скручені папірці. Перший брав Толік, за ним Аня, третій папірець дістався Арсенові. «Низький статус у групі, — подумав він меланхолійно. — Омега, або, іншими словами, тютя чи муля». Ні на Толіка, ні на Аню він намагався не дивитися.

Жінка середнього віку провела Арсена в якусь подобу роздягальні при спортивному залі. Він розгорнув зім’ятий папірець; на ньому було надруковано одне слово: «Шуба».

Він зрадів набагато більше, ніж од себе очікував: «Подивимося, хто тут омега».

— Поздоровляю, — серйозно сказала жінка. — Тут у шафі підберіть собі костюм. І через оті двері пройдіть до стенда. Маєте п’ятнадцять хвилин на підготовку.

«Чого ж так мало?»

Дочекавшись, коли жінка піде, Арсен замкнув на засувку обоє дверей. Роззирнувся: вздовж однієї стіни тяглася довга шафа-купе, на другій висіли дзеркала. Арсен відсунув двері шафи; на полицях стосами лежали трикотажні куртки та штани різних розмірів, темно-сині, з приємним сріблястим полиском. В окремих шухлядах горою валялися рукавички та шкарпетки.

Арсен майже зразу підібрав собі куртку й хвилин десять згаяв на штани: ті, що підходили йому за зростом, висіли мішком. Ті, що сиділи більш-менш пристойно, були заледве по кісточки. Арсен вийшов зі становища, натягши вище чорні шкарпетки: зрештою, не на бал же йому йти в такому вигляді.

Увімкнувся динамік під стелею.

— Арсене, ти готовий? Тебе чекають на стенді!

— Іду…

Ступаючи по гладенькій підлозі в самих шкарпетках, він вийшов крізь двері, що вели до стенда. Опинився в майже цілковитій темряві. Срібним полотнищем мерехтів великий екран. Рухаючись навпомацки, Арсен пройшов до стола, за яким щось робив незнайомий чоловік у білому халаті, а поруч з ним височів Максим.

— Ти коли-небудь носив контактні лінзи?

— Ні…

— Тоді просто дивися вгору.

Арсен заморгав. Чоловік у білому халаті, ні слова не кажучи, тицьнув йому в око чимось мокрим.

— Обережно! — Арсен гарячково закліпав віями.

— Не дриґайся…

Друга лінза присмокталася до очного яблука. Темний світ навколо Арсена смикнувся й поплив. «Це буде крутіше за йогурт…»

На поясі в нього затягли пасок.

— Увага, зараз ти ввійдеш у гру. Створювати персонажа не треба — він уже існує, і це ти. Освойся з ігровою пластикою. Зверни увагу: твої параметри можуть змінюватися. Можна «прокачати» силу удару, тренуючись на опудалах під горою. Але якщо дуже довго будеш розгойдуватися, то хтось із суперників встигне просидіти на вершині свою хвилину й виграє…

Арсен дивився на Максима — і бачив одночасно його, чоловіка в білому халаті, який настроював монітори, стіни залу, що йшли високо вгору — і три шкали ліворуч унизу: «Витривалість», «Сила удару», «Захист».

Арсен подивився вгору, на стелю. Шкали попливли вслід за його поглядом і залишилися на колишньому місці — праворуч унизу, на краю поля зору.

— Упродовж завдання зчитуй корисну інформацію, — сказав Максим. — Як лінзи, нормально сидять, не подразнюють?

— Чого їм подразнювати, це добрі лінзи, — буркнув чоловік у білому халаті. — Так, готовність є?

— Секунду. Арсене, стань у центрі майданчика, там, де хрестик намальований. У тебе буде круговий огляд, не обмежуй собі рухів.

До Арсенового паска ззаду пристебнули гнучке залізне вудлище, схоже на телескопічну антену.

— Це кулачний бій, сам розумієш, панькатися нічого, — продовжував інструктувати Максим. — Не затримуй дихання. Агов, увімкніть там кондиціонер інтенсивніше!

— Аня й Толік за компами? — запитав Арсен. — З клавіатурою й мишкою?

— Так, вони вже готові, чекають тільки тебе… Ану, заплющ очі й секунду не дихай.

Арсен міцно заплющив очі. Й одразу здригнувся: в лице йому вдарив струмінь з балончика. Таке враження, що Максим облив його лаком для волосся.

— Що за гидота?!

— Твою міміку ми теж будемо транслювати в мережу, — задоволено промуркотів Максим, — твоє рідне обличчя, твої природні реакції. Це нешкідливо, потім умиєшся. Дайте йому хтось дзеркало…

Піднесли дзеркало. Арсен, щойно розліпив вії, побачив себе — шкіра блищала, лице здавалося темним і хитким, ніби відлитим зі ртуті.

— Готовність? — повторив чоловік у білому халаті.

— Є… Арсене, персонажі твоїх супротивників будуть портретно схожі. Ти їх упізнаєш. Тепер знов заплющ очі, щоб голова не запаморочилась. Як дам команду — розплющиш.

Арсен знову заплющив очі. Нічого не відбувалося. Він розрізняв чиєсь дихання, шарудіння одягу, ледь чутний шум кондиціонерів…

— Раз, два, три! — почувся відлік, нагадавши Арсенові дитячий майданчик. — Ти в грі!

* * *

Він стояв під горою. Дзюрчала вода: поряд крутилося мірошницьке колесо. Саме колесо, без млина. Гора на вигляд була дуже крута, схил її знизу оживляв газон, ближче до вершини починався пісок, а ще вище — каміння. Вершина гори блищала круглою шапочкою льоду.

— Ні фіга собі, — сказав Арсен і не почув власного голосу.

Унизу, на краю поля зору, як і раніше мерехтіли три шкали. Кожна була заповнена тільки на одну поділку: «Витривалість 1». «Сила удару 1». «Захист 0».

Арсен подивився вниз, на своє тіло. Побачив чужі руки з непропорційно величезними кулацюрами. Спробував розслабити пальці — кулаки розтислися, Арсен бачив тепер долоні, вузлуваті й мозолясті. На його подив, долоні були пописані, наче в школяра на іспиті: «Сила є — навіщо розум?», «Морда просить каменюку», «Ну, чого витріщився?»

Він опустив руки. Переступив з ноги на ногу. Тіло слухалося. Він рушив нагору, спершу відчуваючи під ногами траву, потім пісок. Потім у нього збилося дихання: схил був дуже крутий…

З-за протилежного схилу гори з’явився хтось із його супротивників. Тепер Арсен зміг краще оцінити, який вигляд має збоку: у чужого персонажа був величезний м’язистий корпус і руки зі здоровецькими кулаками, а з одягу він мав тільки боксерські атласні труси. Голова на могутній шиї здавалася дуже маленькою, і це була голова Толіка, його об’ємний портрет.

Арсен зупинився. Толік, беззвучно ворушачи губами, посунув на нього своїм неосяжним тілом — і раптом садонув кулаком у вухо, і Арсен не встиг ухилитися.

Перед очима засвітились намальовані зірки, наче в коміксі. Арсен перекинувся, застрибав м’ячем, у наступну секунду виявив, що лежить на траві. Гула голова, бухало в грудях серце, проте болю не було. Перед очима, наче на екрані, висвітилася службова інформація: «Сила прийнятого удару один. Цар гори — Анатолій. Час до перемоги: п’ятдесят дві… п’ятдесят одна… п’ятдесят… сорок дев’ять…»

Арсен устав. Гора, здавалось, була недосяжна, її крижана шапка сяяла. Крига, мабуть, слизька; ті двоє сидять за моніторами, не відчувають ні ударів, ні падінь, а тільки дивляться, як перекидаються на екрані чоловічки. Відстороненість у бойовій грі — перевага, треба було б сказати про це розробникам…

Він побачив, як Толік переможно розмахує кулаками. І в наступну секунду — як він же котиться по схилу вниз. «Цар гори — Ганна. Час до перемоги — п’ятдесят шість, п’ятдесят п’ять…»

Ну й примітивна штука. Такі ігри були популярні в часи Арсенового дитинства: на каламутних екранах стрибали каратисти, у кожного було по три-чотири рухи. Ні сеттингу пристойного, ні історії, ні стратегії… Що там казав Максим про можливість «прокачувати» параметри персонажа?

Він озирнувся. Зовсім недалеко, коло підніжжя, стояло опудало на тичці, зі шкіряним м’ячем замість голови. «Цар гори — Ганна. Час до перемоги — сорок п’ять, сорок чотири…»

Толік піднімався по найкрутішій частині схилу. Його ноги важко бухали об каміння, проте більше нічого чути не було. Цікаво, а Толік та Аня знають, що я — в «шубі»? Навряд. Вони можуть тільки гадати. Кожен відкривав свій жеребок в окремій кімнаті…

Знову хтось скотився по схилу. «Цар гори — Анатолій. Час до перемоги: п’ятдесят сім, п’ятдесят шість…»

Арсен підійшов до опудала. Дві перехрещені палиці, крива посмішка на круглій шкіряній мармизі, боксерські рукавички. Як з цим тренуватися? Арсен розмахнувся й ударив «у диню». Одним кулаком, другим; опудало розгойдувалося, не перестаючи посміхатися, ліворуч унизу з’явилася нова шкала: «Прогрес»…

«Сила удару плюс один. Захист плюс один. Сила удару плюс два. Захист плюс два. Сила удару плюс три…»

«Цар гори — Анатолій. Час до перемоги: двадцять три, двадцять дві, двадцять…»

Арсен любив стратегічні ігри. Не шутери-стрілялки, не квести: тільки стратегічки, та й Міністр був насамперед стратегом, а вже потім персонажем рольової гри. Набратися досвіду, здобути нові можливості; навчитися гончарної справи, зліпити глечик. Продати, одержати гроші, купити інструменти; зробити амфору. Продати, одержати гроші, купити майстерню, найняти працівників… Життя було б ідеальною стратегічною грою, якби не тяглося так довго, і якби не були такі неявні зв’язки між затраченим зусиллям — та результатом.

А тут цей зв’язок був кришталево чистий. Зусилля — результат. Удар — перемога.

Він рвонув по схилу вгору. Під ногами зашурхотів пісок — дуже реальне відчуття, коли провалюються ноги й важко бігти. Каміння; крижана кірка. Толік стояв до Арсена лицем, у боксерській стійці, зігнувши коліна, переступаючи босими ногами на льоду. Арсен прийняв його удар кулаком лівої руки, Толік похитнувся, заточившись, і тоді Арсен ударив його правою — у щелепу знизу.

Реальні фізичні параметри Арсена й Толіка не мали значення: обидва перебували в грі. Однак Арсенова шкала «Сила удару» показувала чотири одиниці, тоді як Толікова сила залишалася на рівні «Один».

Хрясь! Толік упав на спину, перекинувся через плече й покотився вниз по камінню. Забувши, що треба захопити гору, Арсен кинувся за ним і підскочив у той момент, коли Толік уже майже встав.

Хрясь! Толік намагався відбиватися, проте його ігровий захист залишався на нулі. Арсен ударив ще раз — Толік захитався; втретє — Толік упав. Арсен, переповнений бойовою люттю, хотів було топтати його ногами, але зрозумів, що таку функцію в грі не передбачено. Він бачить картинку на екрані, сказав собі Арсен. Це я відчуваю все на своїй шкурі — а він мишкою клацає!

«Цар гори — Ганна. Час до перемоги — двадцять п’ять, двадцять чотири…» Двадцять секунд до Аніної перемоги. Дівиця, мабуть, уже святкує, стрибає з нетерпіння в себе за офісним столом…

Арсен покинув намальованого Толіка валятися на траві під горою. Побіг на гору, відчуваючи, як калатає серце. Він битиме Аню?! Дурниці, це її намальований персонаж — це тільки гра, картинка на моніторі…

Вона стояла на п’ятачку криги: вона була Цар гори, і на це варто було подивитися. Горбкувате від м’язів, обвите жилами тіло могло належати лютій, бувалій амазонці. На могутній шиї сиділа голова справжньої Ані: губи розтулені, наче дівчина хапала повітря і носом, і ротом. Арсенові привиділась у цьому безсоромність, показна чуттєвість, провокація, знущання над «шмаркачем»…

Анін кулак ударив його в груди. Він одлетів назад, але не впав, утримався, й сам ударив у відповідь.

Аня не покотилась, як Толік — напевне, в останню мить Арсен усе-таки стримав руку. Але вона послизнулася й вилетіла з крижаного п’ятачка. Арсен вискочив на нього, відчув холод криги — гладеньку ненадійну поверхню під ногами.

«Цар гори — Арсен. Час до перемоги: п’ятдесят дев’ять, п’ятдесят вісім…»

Це час до моєї перемоги, подумав він, важко дихаючи. Менше хвилини. Ану, спробуйте…

Його сильно смикнули за ногу. Він заточився; Аня встигла вдарити його двічі, поки він падав. Арсен розкарячився, намагаючись утриматися на крутому схилі. Аня стала бити його ногами — проте, як хвилину тому Арсен, переконалася, що в грі такі прийоми марні.

Ах ти, паскудниця…

Арсен схопився. Спробував ударити — проте дівчина ухилилась. Знову перевага гри за комп’ютером: клацаючи мишкою, можна проявити куди більшу спритність, ніж борсаючись у віртуальному тілі. Якийсь час вони тупцювали одне напроти одного, нарешті, Аня дотяглася кулаком до його вуха — і втратила пильність. Арсен вловив секунду й ударив, як перед тим бив Толіка — знизу в щелепу. Аня перекинулася в повітрі й покотилася вниз, руки запліталися навколо тіла, мигтіло лице. Яка безглузда, проте азартна гра…

Дівчина скотилася під ноги Толікові. Той переступив через неї; він ішов нагору, навмисне не кваплячись, у кожному його русі приховано було загрозу. Прокачався, подумав Арсен, зціплюючи зуби. Поки ми з Анею тут тупцювали… Питання: до якого рівня він устиг підняти «Силу удару»? До чотирьох — чи вище?

Щоб заволодіти цією інформацією, варто було хоч раз одержати по пиці. Арсен лишився на місці, по кісточки в піску; Толік видерся до нього й, не гаючи часу на лякання, ударив прямо в ніс.

Арсен часто заморгав. Цього разу було боляче, дуже боляче; дивлячись «мультик» зі спалахуванням зірочок, він цілу вічність котився вниз, до підніжжя, як за секунду до цього — Аня. Нарешті побачив перед очима зелену траву; з’явилася службова інформація на краю поля зору: «Сила прийнятого удару шість. Цар гори — Анатолій. Час до перемоги: сорок дві… сорок одна… сорок… тридцять дев’ять…»

Шість! Коли він устиг?!

Арсен насилу встав. Біля опудала трудилася Аня — гатила по шкіряній голові, розсікали повітря боксерські рукавички. Тепер доведеться її відганяти, щоб потренуватися самому, або шукати — де? — інше опудало. Дзюрчала вода; чого в цих іграх так люблять звук води?! Крутилося млинове колесо, пролетіли, кружляючи, два метелики…

Я нічого не тямлю, подумав Арсен. Я тупо б’юся. Хоч яка тут можлива стратегія? Двоє проти одного?

Аня обернулася йому назустріч, підняла кулаки. Арсен відступив на крок, показав на себе, на Аню, потім за спину, на вершину гори.

«Цар гори — Анатолій. Час до перемоги: двадцять дві… двадцять одна… двадцять…»

Арсен жестом покликав Аню з собою. Вона, похитнувшись, послухалася; вони добігли до вершини, коли до Толікової перемоги лишалося чотири секунди. Напали з двох сторін: Аню Толік відкинув, але Арсен на мить вибив його з крижаного майданчика, і відлік часу пішов спочатку: «До перемоги п’ятдесят дев’ять… п’ятдесят вісім…»

Вони діяли в мовчазній змові. Арсен, користуючись своєю прокачаною до чотирьох силою удару, кожні сорок секунд вибивав Толіка «з трону» — і, заощаджуючи сили, не перешкоджав його новому «воцарінню». Аня втекла вниз — коли через кілька хвилин вона повернулася, сила її удару зросла до десяти. Вона легко знесла з гори Толіка, а потім, не замислюючись, і Арсена; суперники піднялися на ноги вже під горою, на траві, майже одночасно. Толік, виразно глянувши, покрокував нагору: «Цар гори — Ганна. До перемоги тридцять вісім… тридцять сім…»

Толік ішов, не дуже кваплячись — знав, що встигне знести Аню з трону за кілька секунд до її перемоги. І відлік почнеться спочатку. Навіть у мордобої є стратегія: двоє скинутих повинні спільно діяти проти «царя» — інакше кожне з них програє.

«Що, пацан, проколовся?»

Арсен відчув смак крові на губах.

Він наздогнав Толіка, і, коли той обернувся, від щирого серця тицьнув йому під ніс долоню з відстовбурченим середнім пальцем.

* * *

Його хитало.

Він прийняв душ, стягнувши з себе наскрізь пропотілі ганчірки, змив з обличчя темну липку рідину. Йому здавалося, що все обличчя в синцях — але дзеркало відобразило бліду, чисту фізіономію з божевільними очима; якби йому не нагадали про лінзи й не допомогли їх зняти, він так би й пішов — з картиною світу, доповненою трьома кольоровими шкалами на краю поля зору.

Ніколи в житті він так не бився.

Толікова сила удару перевищувала його силу удару — власне, як і в житті. Але в реалі після такої бійки Арсена відвезла б швидка. А так — він ішов на своїх ногах, і навіть струсу мозку нема — його не били, це намальований персонаж сукав рученятами на екрані, зате з якою люттю сукав!

Він усе правильно розрахував. Толік був набагато розумніший, ніж здавався, проте деякі душевні порухи самця неможливо амортизувати ніяким інтелектом. Зазнавши приниження від Арсена, Толік ринувся його бити й бив, поки не було проголошено Аніну перемогу.

Арсен перший прийшов у кімнату для обговорень. Прийшов — і зупинився на порозі; на трьох величезних екранах крутились оперативні зйомки. Синхронно, як це, ймовірно, відбувалося в реальному часі. Аня й Толік, одягнені в чорні костюми з металевим відблиском, металися, мов божевільні, а на третьому моніторі метався Арсен. Дивитись на це було моторошно, огидно й дуже смішно: всі троє били кулаками в порожнечу й смикалися, мов гумові ляльки. Усі троє голосно кричали, захлинаючись люттю, бризкаючи слиною. Їхні чорні обличчя справляли моторошне враження. Виходить, ми всі троє були «під шубою», подумав Арсен. Виходить, жеребкування — черговий обман. «Відчуй себе оселедцем».

Рвучко відчинилися двері кімнати для обговорень. Зайшов Толік, байдуже ковзнув поглядом по екранах. Попрямував до Арсена й, не розмахуючись, угатив його кулаком в обличчя.

Не було лінійок, що висвічують силу удару, не було додаткової інформації. Арсен одлетів, повалився спиною на стіл, Толік устиг ударити його ще раз, перш ніж Арсен, викрутившись, дотягся носаком черевика до його коліна.

Толік засичав і заматюкався. Арсен буцнув його, але невдало; від болю скаламутилося перед очима; ще через частку секунди Толіка відтягли двоє охоронців у блакитних сорочках з бейджами. Аня, що стояла у дверях, кілька разів стулила долоні, зображаючи оплески.

— Анатолію, все? — здалеку спитав Максим.

— Все, — прохрипів Толік.

— Відпустіть його. Арсене, йди вмийся.

Його провели по коридору, він знов опинився в душовій. Цього разу лице було розбите, наливалася й важчала повіка, неспинно текла кров з розсіченої губи. Він почувався напрочуд спокійно — начебто все, що з ним відбувалося, стосувалося намальованого персонажа.

Оце так. Оце сила впливу. Один маленький жест, який не має ніякого сенсу, — крім того, що надає йому збуджена свідомість. Як багато значить знак у нашому житті. Знак, символ, одинички, нулі… Арсен не тільки змусив Толіка програти, але й виставив ідіотом перед Максимом та Анею. Здоровенний дядько, що кидається з кулаками на підлітка під час тренінгу в серйозній конторі — о, це жалюгідне видовище.

— Жалюгідне, — із задоволенням повторив Арсен уголос.

Губи надулися, мов перекачані автомобільні шини.

* * *

— Нікого з вас не збентежила необхідність насильства — цілком зрозуміло, ви ґеймери. Проте кримінальний кодекс ніхто не скасовував — завдавання тілесних ушкоджень, незалежно від ступеня важкості, спричиняє відповідальність, — Максим говорив підкреслено ліниво, вигляд похмурого, незадоволеного собою Толіка його веселив. — З одного боку, маємо доказ успішності нашого експерименту. З другого боку — хто все пояснить Арсеновим батькам?

— Адвокат, — Арсен краєм ока спостерігав за Анею. — Усі питання — до адвоката.

— Ти серйозно? Ні, ти жартуєш, я ж бачу… — Максим сів на стіл. — Якщо хочеш вийти з гри, Арсене, — будь ласка, до адвоката, до прокурора, до президента, куди завгодно. Але ми тут перебуваємо в рамках заданих стосунків, і наслідки конфліктів мусимо ліквідувати самотужки. Анатолій попросить у тебе пробачення…

— Хріна, — пробурмотів Толік.

— А ти попросиш пробачення в Анатолія, бо ти, Арсене, виступив агресором і… маніпулятором.

Останнє слово Максим вимовив без звуку, одними губами, але дуже виразно.

— Я прошу пробачення, — Арсен ясно подивився Толікові у вічі своїм єдиним оком (друге майже все запливло). — Я свідомо спровокував Анатолія, це було ницо й підло з мого боку. Я змусив його вчинити дію, потрібну мені, все одно, що клацнув мишкою. Це, безумовно, недобре.

Толік налився кров’ю. Арсен на секунду злякався, що перейшов заборонену лінію: а йому, все-таки, в цьому місті ще жити…

Максим розреготався.

— Толіку, віддаймо належне цьому шмаркачеві… тобто юнакові, я хотів сказати. Ти подивись на нього: пика розбита, а свою гру грає…

Арсен подивився на Аню.

Вона водила кульковою ручкою на аркуші блокнота, не піднімаючи очей, наче нічого не чуючи. Здавалося, вона тут стороння.

Толік повільно всміхнувся: наче від’їхали важкі автоматичні двері гаража:

— Твоя правда, Максе. Офіційно прошу пробачення в учасника тренінгу Арсена Сніжицького. Іншим разом пики не чіпатиму: в разі чого відшмагаю паском.

— Чудово, — Максим сів за свій стіл з таким виглядом, ніби інцидент було вичерпано. — Підіб’ємо підсумки. Чиста перемога — у Ганни, хоч ви, чоловіки, цілком могли стримувати і її, і один одного, по черзі прокачуючи параметри, і в результаті перемога не дісталася б нікому. Арсен, розуміючи це, вирішив за краще драматургічно вибудувати свою поразку: це, по суті, теж перемога, бо ціною стала Толікова поразка. Ось результат: Арсен одержав виробничу травму, а ми стали свідками неконтрольованого виливу агресії.

— Хто пройшов у наступний тур? — підкреслено спокійно запитав Толік.

Арсен перевернув торбинку з льодом, яку тримав коло ока.

Максим усміхнувся:

— Ганна перемогла формально, Арсен переміг у рамках поставленого собі завдання. Анатолій, на жаль, програв двічі… Та ще й у такому простому й природному жанрі, як мордобій…

Зависла пауза. Арсен боявся дивитися на Толіка.

— Проте, — тихо почав Максим, — я щасливий повідомити вам, що всі троє учасників переходять у наступний тур. Усі троє винятково цікаві для проекту — кожен по-своєму. Марафон триває, і попереду чекають нові цікаві випробування. На сьогодні всі вільні, крім Арсена: я попрошу нашу медчастину якось тобі допомогти.

* * *

Його синці замазали жирним кремом без кольору й запаху. Шкіра під кремом легенько пощипувала. На очі поклали подушечки, наповнені холодним гелем.

— Персонаж обов’язково має бути кращий за прототип, тобто за ґеймера, — Максим сів у крісло навпроти. — Розумніший. Сильніший. Красивіший. Пам’ятаєш нашу розмову тримісячної давнини?

— Про що?

— Про маминого синка, що влізе в шкуру персонажа й піде розмахувати бойовим молотом. Як думаєш, купиться мамин синок?

— Купиться, — подумавши, сказав Арсен. — І, сповнений відваги, піде потім по життю з високо піднятою головою. І в найближчому підворітті його покалічать або вб’ють — бо він поводитиметься зухвало, такий супермен, Карлсон без мотора…

Він лежав на кушетці. Було ще рано, приблизно четверта година дня. За вікном, на охоронній території, працював мотор.

— У наших інтересах, — вкрадливо проказав Максим, — щоб любі користувачі жили довго й щасливо. Вони потрібні нам цілі й неушкоджені. Ігровий принцип, який ви сьогодні випробовували, основного проекту стосується лише побічно.

— Максиме, — сказав Арсен, прислухаючись до своїх відчуттів (набряки начебто спадали). — Минулого разу ви підклали в гру, навіть не знаю як, тупу рекламу продуктів. Цього разу — стимулятор агресії, так?

— Ні. Всього-на-всього розмітку вартостей. Шкалу.

— Не зрозумів.

— Система сигналів, досить проста. Вона переводить сприйняття у двійковий код «лузер-віннер». Зрозуміло, розмітка діє, якщо свідомість готова її сприйняти. А ваша свідомість готова: ти лідер, Толік лідер, Аня за своєю природою сірий кардинал… Проте в Толіка сприйняття обтяжене ще й тюремним, або армійським, стереотипом зграї приматів. Ти дуже точно підібрав вплив.

— Інтуїтивно.

— У нашій справі інтуїція незамінна. Пишайся: тебе побили за те, що ти виграв.

— Як це… це технічно можливо?

— Побити тебе?

— Ні! Що за система сигналів?

— Мені важко перелічити всі її, гм, складові.

— Проміння, що проникає крізь стіни, інопланетяни, гіпноз по телевізору…

— Я не можу наспівати тобі «Наталку Полтавку» від початку до кінця, та це не означає, що такої опери не існує.

— Нехай, — Арсен провів язиком по шерхлих губах. — Чого ж я тоді не захотів бути Царем гори? Обійшов усі підступи, так?

— Ні. Ти підмінив собі завдання. Ти взагалі спритно підмінюєш завдання — замість нав’язаних правилами гри, ти ставиш нові, свої. І перемогою вважаєш розв’язання внутрішніх завдань, а не зовнішніх. Ти захотів поставити Толіка на місце — ти це зробив.

Крем застигав на щоках, стягуючи шкіру.

— І ще в тебе прекрасне вживання, — сказав Максим іншим голосом. — Ти прямо-таки вливаєшся в персонаж, без швів, без лакун.

— Це добре?

— Для нашої справи — чудесно. У тебе є непоганий шанс одержати роботу. Щоправда, в тих двох шанс теж пристойний: у Толіка чудова ігрова техніка. А дівчина — взагалі маленьке чудо. Вона, зрозуміло, меланхолік, людина дуже замкнута й недобра, але як аналітик гри — майже геній.

— Вона мені програла, — не стримався Арсен. — Коли вела Джонні.

— Ти вдарив її нижче пояса. З самого початку, намалювавши собі голу татуйовану «Аню». А дівчина, між іншим, і так була на нервах через Вадика. Вони півроку жили разом, потім розійшлися зі скандалом, і вона не знала, що зустріне його на тренінгу. Знову точний, розрахований вплив: ти свого домігся?

— Десь так, — неохоче зізнався Арсен. — Тепер і вона мене ненавидить.

— Та вже ж, не любить, — констатував Максим із задоволенням. — Для того, щоб маніпулювати людиною, потрібно її емоційно зачепити. Або піймати момент, коли вона емоційно нестабільна. Циганки-ворожки, лікарі-шарлатани, політики… особливо політики.

— Максиме, — сказав Арсен. — А що, власне, відбувається? Це ж не тренінг, не кастинг, це шаманство якесь.

— Гра.

— А ми фішки?

— Ви гравці, а я тренер.

— Ти глядач. Вуаєрист.

— У твої роки я не знав таких слів. Звідки? Ти ж книжок не читаєш — не лишається часу.

— Я рано навчився читати, — сказав Арсен.

— Я не глядач, і не… цей самий. Мене аж ніяк не радують ваші розбірки. Хоч дух гострого суперництва — на користь проектові.

— Як ти думаєш, — сказав Арсен, помовчавши, — якщо хлопець лупить дівчину по морді, нехай навіть віртуально… усе добре, нічого не дряпає?

— А в шахи з дівчиною можна грати? В теніс? Чи ти чоловіча шовіністична свиня?

— Я свиня, це точно, — визнав Арсен.

— Ти ба, — Максим, схилившись, вивчав його лице, — наші лікарі сотворили чудо. Ще видно, що тебе били. Але складається враження, що били багато днів тому.

— Наступного разу буде струс мозку.

— Наступного разу Толік тебе не зачепить, навіть якщо ти вгатиш йому ногою в пах. Він добре навчається. Майже як ти.

Розділ третій

Клани

— Це що, піонерський табір?!

Напівпорожній мікроавтобус хвилину постояв перед шлагбаумом, потім заїхав на територію. Справа і зліва від шляху височіли сосни, в підліску в’юнилися стежки, траву було добряче витоптано. То там, то сям траплялися реліктові залишки альтанок, лавочок, дерев’яних скульптур; Арсен очам своїм не повірив, побачивши кований напис на арці, під яку заїжджав мікроавтобус: «Будь напоготові! — Завжди напоготові!»

Біля дороги й далі в лісі стояли гноми, облізлі й страшні, наче вискочили прямо з пекла. Лікар Айболить, через свою занедбаність схожий на патологоанатома, тяг до мікроавтобуса кукси дерев’яних рук. Арсен згадав, що, за традицією, піонерський табір — місце, де кояться різні жахіття.

— П’ятизірковий готель, — Аня всміхнулася.

Вона сиділа біля вікна, поклавши ноги в білих шкарпеточках на протилежне порожнє сидіння. Усю дорогу Арсен дивився на її маленькі ступні, на рожеве вухо, на їжачок коротко стриженого волосся, і придумував тему для розмови — хоч би якусь випадкову. Зрештою, вони знайомі вже не перший день, вона його бачила в ділі, можна хоч кількома словами обмінятися!

Проте він мовчав, а дорога була довга. Дві години, з урахуванням пробок на виїзді з міста. Толік, влаштувавшись на задньому ряду сидінь, читав книжку з КПК: може, збірку анекдотів. А може, «Війну і мир».

Автобус котився через гай. У такому самому піонерському таборі — а може, саме в цьому — відпочивали в дитинстві Арсенові батьки. Мама іноді, в доброму гуморі, розповідала історії з тих часів: манна каша, піонерська лінійка, багаття, волейбол, страшні казки на ніч…

Автобус проїхав повз майданчик, де в давні часи проводили піонерські лінійки. Це місце так і називалося — «лінійка»; крізь бетонні плити пробивалася трава. Вище за сосни стирчав у небо іржавий флагшток. Тут уранці і ввечері ровесники Арсенових батьків шикувались позагінно, дружно чи як вийде викрикували девіз, піднімали руку в салюті; цікаво, куди нас усе-таки везуть, подумав Арсен.

На узбіччі стояли з сигаретами підлітки років п’ятнадцяти, двоє хлопців і дівчина. Провели автобус очима. Погляди були, як здалося Арсенові, ревниві, ледь чи не заздрісні.

Автобус звернув. Серед дерев з’явився корпус — збережений з давніх часів дерев’яний барак з різьбленими ґаночками.

— Вони що, знущаються? — меланхолійно почала Аня, та тут автобус знову звернув, проїхав під іще одним шлагбаумом і опинився на новій території.

Тут не було стежок у лісі — тільки галявинки з акуратно підстриженими газонами. Вигравало сонце на поверхні басейну, круглого й досить великого. Мікроавтобус зупинився перед котеджем з димчастими шибками, з «тарілкою» антени на червоному черепичному даху. Назустріч автобусові метнулись хлопці в уніформі, схожій на спортивні лівреї. Від’їхали дверці, відкрилося багажне відділення, й Аніна валіза, Толікова спортивна сумка та Арсенів рюкзак опинились на готельному візку для багажу.

— Ласкаво просимо, — з ґанку спускався Максим, одягнений у лимонного кольору шорти й строкато-жовтогарячу футболку. — Сьогодні день для відпочинку й облаштування. О п’ятій вечора чекаю вас у холі — буде невеликий інструктаж перед завтрашнім раундом.

* * *

— Ну ти глянь, — сказав Толік.

Арсен уже збирався виходити з басейну. Хоч як йому подобалося купатися й плавати в тіні сосен, Толікове товариство спроможне було отруїти навіть цей райський куточок. Толік шумно хлюпався, веселим матюччям коментуючи, як хороше у воді і яке красиве червневе небо, і Арсен ніяк не міг вилучити його з власної картини світу, не міг перестати помічати, хоч басейн був великий і, за задумом, для двох місця там вистачало.

Арсен зібрався йти, навіть ухопився за металеву стійку драбинки, коли на краю басейну з’явилася Аня в мікроскопічному червоному купальнику.

Толік зацокав язиком. Арсен по ніздрі пішов у воду: навколо пупка в Ані були витатуювані квіти, орхідеї. Саме так Арсен уявляв собі це татуювання. Погляд його мимоволі скочив на Аніну ліву грудь: є там квітка чи ні? Але купальник, хоч який малий він був, беріг деякі таємниці.

— От я не розумію, — сказав Толік. — Де ти раніше бачив її голу? Чи вона для журналів знімалася?

— Не знімалася, — процідив Арсен. — Не бачив.

Він пірнув, під водою перетнув майже весь басейн і, задихаючись, випірнув біля протилежного бортика. Аня вже зайшла у воду й про щось розмовляла з усміхненим, мов місяць уповні, Толіком.

* * *

— Табір структурно належав до оборонного заводу, розрахований був на п’ятсот дітей, і я свого часу проводив тут по три зміни, — настрій Максим, здавалося, мав елегійний. — Мій батько був старший інженер. Батьки щороку робили у квартирі ремонт, а потім їздили відпочивати — тато в Юрмалу, мама в Ялту. А я сидів три зміни в таборі, і непогано тут бувало, особливо як уже звикнеш… Нічого, що я так багато про себе розповідаю?

Шкіряні крісла приємно холодили шкіру. Хол був обставлений розкішно й зі смаком; у центрі містився маленький стильний фонтан. Серед декоративної зелені виділялися орхідеї, білі й жовті.

— Розкажи ще, — сказала Аня. — Мені завжди цікаво слухати, як сучасні магнати ностальгують за макаронами по-флотськи.

— А я магнат? Ні, Ганнусю, я науковець, а що змушений брати на себе обов’язки організатора, адміністратора, добувати гроші — то це завжди так було, чистої науки на світі не існує або майже не існує. Але продовжимо: тепер тут спортивно-оздоровчий табір, і, як ви розумієте, це не Париж. Путівки дорогі, харчі паскудні, матеріальна база занепала за останні роки… Аж тут знахідка: з’являється фірма «Нові іграшки», з’являється й пропонує свою шефську допомогу. Ура! Ми їм поставили в приміщенні бібліотеки шістдесят терміналів.

— Скільки?! — Толік аж підвівся. — Та краще б мені віддали ці гроші!

— Не переживай: ремонт бібліотеки, заміна проводки й розеток, охорона, усе в сукупності обійшлося дорожче. Термінальчики особливі: з цих компів не можна заходити в Інтернет, не можна користуватися поштою, там немає дисководів і портів, а на винті інстальовано рівно одну іграшку. Вони годяться тільки на те, щоб гратися в локальній мережі табору «Сосновий бір».

Арсен перезирнувся з Анею. Вийшло це зовсім мимоволі. Арсен почервонів. Аніне вологе волосся стирчало їжачком на маківці, і вона була б схожа на хлопчика, якби не обтисла майка, під якою не було білизни.

— Хіба ж не дивно після цього, що керівництво в деяких питаннях іде нам назустріч? — Максим оглянув усіх, ніби прагнучи переконатися, що ні, не дивно. — Учора, наприклад, почалася друга зміна, тематична. Зібрали не дітлашню, а підлітків од чотирнадцяти до шістнадцяти, причому переважно таких, які ніколи не захоплювалися іграми. Чистий матеріал.

— У тетріс вони теж не гралися, — пробурчав Толік.

— У тетріс гралися, у хрестики-нулики, а в мережеві ігри — ні. З різних причин: удома нема комп’ютера, суворі батьки, інші інтереси.

— А нам тут що, бути вожатими? — запитала Аня втомлено.

— Вожатий-вожатий, по-дай пі-о-нера, — по складах протяг Толік. — Я бачив, там такі жеребці… Дітки, блін!

— Вожатими, так, — Максим потягся. — Ви будете з ними гратися. Підлітків розселили по трьох корпусах, заздалегідь розділили на три клани. На чолі кожного стане один з вас — за жеребком. Входити у гру будете з котеджу, кожний зі свого номера.

— Одну хвилину, — Аня підняла тонку руку, — за яким принципом їх ділили? Вік, темперамент, за абеткою…

— Безсистемно. І вам вони дістануться так само: от зараз, на ваших очах, я напишу на трьох папірцях… У когось є ручка?

Арсен вийняв кулькову ручку з бічної кишені рюкзака. Кинув Максимові, той зловив.

— Так, ось я пишу: «Черепахи», «Змії», «Ящери»… Час гри обмежений: з одинадцятої до першої, з четвертої до шостої. Більше ми не можемо собі дозволити, це все-таки оздоровчий табір, санітарні норми, те-се.

— Тобто особисто ми з ними не будемо зустрічатися? — запитав Толік.

— Як захочете. У вільний час можете планувати стратегію, зустрічатися з гравцями, робити, що завгодно. Єдине прохання — не залишатися на території табору після відбою. Особливо це стосується тебе, Аню.

— Я туди взагалі не піду, — дівчина знизала плечима.

— Тягніть, — Максим кинув папірці у свою бейсболку. — Дама перша.

— «Черепахи», — Аня зім’яла в долоні половинку блокнотного аркуша. — Максиме, чого, коли ми тягнемо жереб, мені завжди здається, що ти нас дуриш?

— Це прояв твоїх дівочих комплексів, — Максим усміхнувся. — Арсене, тягни.

Арсен узяв перший-ліпший папірець, і дочекався, поки свій витягне Толік.

— «Змії», — сказав Толік. — Ну ясно. Пригріли на грудях…

— «Ящірки», — прочитав Арсен.

— Не «Ящірки», а «Ящери»! Суворіше, суворіше, це ж підлітки!

Тепер перезирнулись Аня й Толік — з явним підтекстом, прикрим для Арсена, а може, й образливим.

— Дуже добре, — сказав Арсен. — Мета гри?

— Захоплення території, будинків, ресурсів. Хто перший захопить усі стратегічні об’єкти — той переможець. Мається на увазі, що ви повинні не так воювати самі, як проявити лідерські здібності: організувати, навчити, мотивувати. Зброя, — Максим подивився на Толіка, — різноманітна, від залізного прута до автомата Калашникова. Купується за ігрові гроші або виготовляється у віртуальних майстернях за наявності відповідних ігрових умінь.

— Гм, — сказала Аня. — Я чомусь думала, це казковий світ, відьми там, лісовики, гноми. Ми в лісі…

— Ми в лісі, так. Ігровий простір — це табір з корпусами, їдальнею, адміністративним будиночком, медпунктом, спортмайданчиками, лінійкою та іншим.

— Нічого собі, — вирвалося в Арсена.

— Графіка хоч пристойна? — спитав Толік.

— Побачиш.

— Нівроку, — сказав Арсен.

Максим проникливо всміхнувся:

— Твоя правда. Виконати колосальну роботу, щоб створити сеттинг для однісінької корпоративної гри — марнотратно, але ми можемо собі це дозволити. Звісно, використання некомерційне: не з дітей же гроші брати і не з табору, вони навіть дах полагодити не можуть. Зате в майбутньому наші ігри, наш основний продукт, окуплять усе.

* * *

— Ти з якого клану?

Хлопець здавався Арсеновим ровесником. У спортивних штанях і камуфляжній майці, коротко стрижений, похмурий, він був з тих, на кого Арсенова мати казала «босяки». У місті Арсен обходив таких десятою дорогою. А тепер почав розмову, не зволікаючи ні секунди.

— А тобі що до того?

— А те, що я вождь клану Ящерів, і звуть мене Арсен Сніжицький. Ти з якого клану?

Хлопчисько зміряв його очима з голови до п’ят:

— Ну, Ящери…

— У якому корпусі живете?

— Ну, в третьому…

— Ходімо, проведи мене.

— На фіга?

— Завтра гра об одинадцятій! — Арсенові здавалося, що це залізний аргумент. — А зараз уже пів на шосту!

— Вечеря о шостій.

— Плювати на вечерю! У нас для інструктажу лишилось часу, як кіт наплакав… Тебе як звуть?

— Ну, Єгор…

— Єгоре, веди мене. Не можна гаяти ні хвилини.

Під лавами мерехтіли, як запилені ялинкові іграшки, пакети з-під сухариків і чіпсів. Тут прибирали недбало й не дуже часто; трава проростала крізь тріщини в асфальті. Величезні гойдалки-човники, навіки застопорені, здавалися флотилією-привидом серед іржавих конструкцій з облупленою фарбою. Незабаром стало видно корпус — старий, абияк відремонтований, із загальним балконом уздовж вікон другого поверху й фарбованим дерев’яним ґанком. На балконі, на лавах перед корпусом і прямо на траві били байдики підлітки — трохи старші за Арсена і трохи молодші, вони тинялися й чогось чекали. Вечері?

— Клан Ящерів! Збираємось на інструктаж!

Він хотів, щоб його голос звучав упевнено й голосно, але зв’язки підвели — останнє слово він ледве вимовив, зірвавшись на писк. До нього повернулося кілька голів — деякі хлопці мали відверто бандитський вигляд. Інші, навпаки, здавалися розгубленими «ботаніками», що казна-як потрапили в хуліганську зміну. Окремою групою стояли дівчата — стильні, манірні, унизані біжутерією й прикрашені косметикою, деякі вищі за Арсена на півголови.

— Клан Ящерів! Збираємося перед корпусом!

З відкритих вікон визирнули нові обличчя. З балкона полетіла вниз погано загашена сигарета.

— Сніжицький!

Він обернувся. З-за дівчачих спин випірнула Мар’яна Чабан, однокласниця, з якою він любив колись зайти у кав’ярню.

— Арсене, ти тут чого?! — вона зраділа, видно було по очах.

— А ти тут чого? — запитав він, долаючи хвилинне ніяковіння.

— Мене батьки заслали за погану поведінку, — Мар’яна чарівно всміхнулась. — Умови тут жахливі, зате компанія зібралася чумна, — вона кивнула на дівчат. — Ти в якому загоні?

— Я веду гру, — відгукнувся він сухо. — Клан Ящерів, усі зібралися?

Ніхто не відповів. Вони дивилися на нього, вивчаючи, з подивом, а то й з відвертою зневагою. На лобі в Арсена не було написано, що він має право командувати; власне, він мав би їх підкорити манерою триматися, впевненістю, внутрішньою силою. Якби все відбувалося на моніторі — так би й було. Однак був дрімучий реал, літній вечір у підлітковому таборі, і хлопці думали тільки про те, як би випити після вечері пивця.

— Ґеймерів нема? — спитав Арсен.

— Не лайся, — сказав хлопець, що назвався Єгором, і криво посміхнувся.

— Завтра ми починаємо гру, — Арсен насилу проштовхував крізь горло кожне слово, фрази виходили короткі й рубані. — Я домовився — о пів на сьому нам відкриють бібліотеку. Я покажу найпростіші речі.

Хлопці перезирнулися.

— А ти сам що за один? — неголосно запитав чорнявий, плечистий здоровило зі шрамом на переніссі. — Тобі взагалі хто слово давав?

— Мене звати Арсен Сніжицький. Я поведу клан Ящерів у грі.

— Куди ти його поведеш? — запитав білявий, худий, у смугастій футболці з цифрою «три».

— Куди пошлють, — обізвався хтось за спинами хлопців.

— Я тебе як пошлю…

— А чого ми ящери? Ще б жабами назвали…

— Кепки видали зелені…

— Добре, хоч не голубі!

Гримнув регіт.

— У тих корпусах кепки жовті й сині…

— Жовті — це китайці?

— А сині — це…

— Дуже голубі!

Хлопці іржали, не звертаючи на Арсена уваги. Хихикали дівчата. Мар’яна щось намагалася сказати; Арсен зціпив зуби.

— Ану заткніться! Хтось із вас знає, що таке сеттинг? Які є ресурси в грі і як їх використати? Як прокачувати скіли? Як крафтити предмети?

— Іди на хрін, — порадив чорнявий зі шрамом. — Розкомандувався, вошка. Запхни собі свої скіли… і чеши звідси!

За законами кіно про суперменів годилося дати чорнявому в щелепу. А за законами здорового глузду — вдати, ніби нічого не почув. Але ж Мар’яна все чула; Арсенові плани розсипалися моментально, мов паперовий пазл.

— Що ж, — сказав він з посмішкою, від якої потріскалися губи. — На сьогодні вільні. Потім поговоримо.

Він повернувся й пішов геть. Це була легкодухість: він мав би зломити їхню недовіру, завоювати авторитет, провести інструктаж хоч з ким-небудь і завтра об одинадцятій почати війну у всеозброєнні; ці мавпи зіпсували йому дебют. Що за дурна ідея — змушувати грати гамадрилів, для яких єдина гра — «побудуй ієрархію у зграї приматів»?

Йому дивилися в спину — шкіра свербіла від цих поглядів. Добре, хоч не улюлюкали.

* * *

У котеджі на веранді було накрито вечерю, гідну хорошого ресторану. Арсен похмуро позловтішався: ті, мабуть, давляться в їдальні макаронами з соєвими котлетами. Хоч якась перевага, тепло під серцем — у шлунку.

І Аня, і Толік були настроєні так добродушно, що Арсен мимоволі запитав себе: що робили ці двоє, поки він закликав до розуму мавп? Вони суперники, обоє претендують на приз, але бойові дії почнуться тільки завтра. Толік давно накинув на дівчину оком: в Ані орхідея на животі, ще одна на спині, біля основи шиї, а волосся на потилиці коротке, мов шерсть…

Арсен поспостерігав за ними кілька хвилин і відмовився від первинного припущення. Ні, між цими двома поки що нічого не було. Ба більше: навряд чи буде. Толік уміло її клеїть, а вона не менш уміло його динамить. Ні один, ні друга не беруть до уваги Арсена.

— Обламали тебе?

Арсен різко обернувся. Толік дивився без відвертого глузування — майже співчутливо.

— Там у холі ноут лежить, — додала Аня, правильно витлумачивши Арсенову розгубленість. — Нам Максим показав, поки тебе не було. Прожуєш — поцікався!

Передчуваючи щось недобре, він швидко дожував і пішов у хол. На шкіряному дивані валявся, ніби забутий, маленький ноутбук. Екран освітився, коли Арсен підняв кришку. На моніторі відкрилася схема табору з безліччю мерехтливих зелених цяток.

Арсен пошукав мишку, потім згадав, що екран сенсорний, і тицьнув пальцем в один із зелених кружків. Панель на стіні перед ним беззвучно освітилась. Арсен побачив альтанку, зараз порожню; неподалік, на спортивному майданчику, хлопці ліниво буцали по м’ячу.

Камери спостереження! Він узявся по черзі перевіряти їх усі; на території табору було встановлено шістнадцять таємних очей, монітор на стіні холу транслював картинки по черзі або одночасно, у шістнадцятьох різних віконцях. Арсен тицьнув пальцем у камеру, встановлену перед третім корпусом, і побачив знайомий фасад, балкон із залізним поруччям, лавку, фантики навколо чавунної урни; новостворений клан Ящерів мирно відпочивав після обіду: дівчата розглядали на лаві гламурний журнал, з відчинених вікон долинало хлопчаче гоготання й тупіт…

— Оце моя киця, — сказала дівчина, показуючи пальцем на картинку в журналі, і, хоч говорила вона впівголоса, Арсен почув її цілком виразно.

Он як. Виходить, поки він там метав бісер перед гамадрилами, Толік і Аня рвали од сміху животи, розвалившись у шкіряних кріслах…

Задзвонив мобільник. Арсен побачив мамин номер і швидко скинув дзвінок. Йому потрібна була хвилина, щоб опанувати себе. Одна хвилина.

— …Мамо, ти дзвонила?

— Так, а що сталося? Дзвінок зірвався?

— Я просто не на те натис, — сказав він винувато. — Як справи, що там удома?

Розмовляючи, він швидко піднявся у свій номер, відімкнув двері й замкнув знову. Сів до вікна — на галявині під соснами блукало руде кошеня.

— У мене? Ти не повіриш, тут такий шикарний готель…

Він чесно розписав усі принади бази, красу й комфорт, басейн, сосновий бір і свій прекрасний номер. Мама відверто зраділа:

— А так, уяви собі, сидів би ти в чотирьох стінах і цілими днями грався б у свої ігри!

— Так-так, — погодився Арсен.

Кошеня втекло, переслідуючи когось невидимого в траві. Арсен обережненько поклав телефон на тумбочку біля ліжка. Чи можна вважати це маніпуляцією? Він переконав маму, що в нього все гаразд і він цілком задоволений, хоч це зовсім не так, він почувається приниженим, наперед ненавидить своїх гравців і, головне, ніяк не може зрозуміти: чому, змагаючись за право працювати ігровим тестером, він повинен брати на себе обов’язки піонервожатого?!

Він ліг у ліжко зовсім рано. Небо ще було світле. Довго лежав, дивлячись, як розгойдуються у вікні верхівки сосен. Потім, як стало зовсім нестерпно отак лежати на самоті, устав, знов одягся і вийшов у хол.

Толіка не було. Перед великим монітором сиділа Аня. На екрані стрибали, танцювали, реготали, обіймалися підлітки, моргали кольорові вогні. Йшла трансляція з камери спостереження: на стародавньому, ще піонерському танцмайданчику було встановлено просунуту апаратуру, стрибав за пультом ді-джей у навушниках, і всі, хто приїхав відпочивати в цю дивну зміну, веселилися мов божевільні.

Арсен увійшов тихо. Аня, не обертаючись, відчула його присутність. Побачила тінь, відблиск на моніторі?

— Недоумки, — сказала, дивлячись на танцюючих, і стишила звук. — Ти своїх розрізняєш у цій каші?

— Ні, — сказав він з відразою. — Які вони мені — «свої»?

Аня гмикнула. Арсен повагався і сів поруч.

— Я був схожий на дурня, правда?

— Коли намагався їх напоумити? Не такий і дурень… Задум правильний. Інша річ…

Вона обернулася до Арсена.

— Як ти думаєш, Макс поставив у холі камеру?

— Га? — Арсен роззирнувся. — Тут? Ну… Так.

— Я теж упевнена. Ти помітив — у нього манька така, любить він камери. Я думаю, він одну проковтнув і поглядає через свій ноут, що там відбувається в нього в кишках… — Аня всміхнулася.

— Я хотів пробачення попросити, — сказав Арсен. — Ну, той…

— Та добре…

Арсену здавалося, що тренінг почався давним-давно, хоч минуло трохи більше тижня. Після екстремального досвіду з «шубою» пішли тихі, навіть нудні дні, коли всі троє проходили якісь нескінченні тести на комп’ютерах, поки нарешті Максим не порадував усіх виїзною сесією: «І попрацюєте, і відпочинете в гарних умовах». Арсенові батьки сприйняли цю поїздку як подарунок долі: обоє працювали й обох гризло сумління, що син серед літа сидить у чотирьох стінах.

Голою рукою Арсен відчував тепло, що йшло від Ані. На екрані ді-джей увімкнув повільний танець. Середина майданчика очистилась: «піонерам» був потрібен час, щоб з’ясувати, хто з ким танцює і чи не рано дозволяти себе мацати хлопцеві, з яким перший день знайома.

— Ти віриш у те фуфло, що Макс вішає нам на вуха? — недбало запитала Аня.

— У якому сенсі?

— У сенсі — великі ігри майбутнього, великий тестер, відібраний з тисяч, тренінг, кастинг, бла-бла-бла…

— Я конкретний договір підписав, — обережно сказав Арсен. — Де конкретно написано про ігри, тренінг і кастинг. Поки що все… майже як на вітрині.

— Мені близький твій підхід, — серйозно сказала Аня.

— А ти що думаєш?

Вона була дуже близько. Якби він захотів — зміг би взяти її за руку.

І заробити по пиці.

— Якщо ця фірма не іграшки розробляє, — почав він знову, — над чим же вона працює, по-твоєму? Нові рекламні технології?

— Макс нам відповість, — Аня обвела поглядом дерев’яну стелю холу. — Агов, Максе? Не відповідає…

— Ти йому не віриш?

— Я нікому не вірю, — відповіла вона серйозно. — А ти?

Він спробував придумати дотепну відповідь і не зміг. Аня засміялася:

— Жартую. Я вірю одній людині. Але тобі до неї, як до неба, а я для тебе стара. Твої чікси — отам, — і вона кивнула на монітор.

Арсен повернувся до себе, ліг і насилу заснув. Йому приснилася Мар’яна Чабан, гола, з татуюванням на впалому животі.

* * *

Уранці, перед сніданком, мешканців табору зібрали на лінійку. Арсен спостерігав з холу, розсівшись у кріслі перед плазмовою панеллю. Камера, встановлена на флагштоку, транслювала картинку з плацу, вкритого старими бетонними плитами: там, під ранковим сонцем, вишикувалися дві шеренги заспаних підлітків у шортах, майках, тренувальних штанях. Стояли нерівно, не тихо, перемовлялися, гули; Максим, повернений до камери потилицею, підняв мікрофон, і його голос з величезних динаміків перекрив бурчання «піонерів»:

— Доброго ранку, друзі. Сьогодні починається віртуальна мережева гра, презентована таборові «Сосновий бір» фірмою «Нові іграшки». Кожний з вас уже знає, до якої команди належить. Хочу доповнити: наша фірма призначає нагороду учасникам команди-переможця. Кожен переможець — кожен! — одержить чудовий новий ноутбук.

Лінійка заворушилася. Збуджений гул на секунду перекрив Максимів голос у динаміках.

— Учасники команди, що посяде друге місце, одержать утішальний приз, — продовжував Максим, — МПЗ-плеєр. І тільки учасники команди, що посяде останнє, третє місце, не одержать нічого, крім образливої клички «лузер». Гра стартує сьогодні об одинадцятій у великому залі бібліотеки.

Арсен побачив Мар’яну. Вона шепотіла щось на вухо сусідці — дівчинці, красуні років п’ятнадцяти з довгим каштановим волоссям. Чорнявий нахаба зі шрамом зухвало стояв осторонь, на газоні, і курив, випускаючи дим крізь зціплені зуби.

— Знаєш, що таке епіфіт?

Він здригнувся. Аня, виявляється, вже давно не дивилася на екран — вона стояла перед декоративним корчем, на якому яскравими плямами виділялися орхідеї — бузкові, жовті, рожеві в цяточку.

— Їм не потрібно землі, вони тримаються за чужий стовбур і так ростуть, — продовжувала Аня. — Воду беруть з повітря.

Арсен про всяк випадок озирнувся. Нікого, крім нього й Ані, у холі не було — Толік вийшов дві хвилини тому.

— Орхідеї, — сказала Аня якось дивно.

— Це в тебе тотемна квітка, — зненацька для себе сказав Арсен.

— Що?

— Ну, знаєш, є тотемні звірі… а в тебе тотемна квітка.

Вона нарешті зрозуміла й засміялася:

— Так. Мені їх дарують.

— Він дарує? Той, кому ти довіряєш?

— З тобою небезпечно мати справу, — Аня примружилась. — Усе помічаєш. Усе запам’ятовуєш… Ну так. Він дарує. Заздри.

Камера спостереження досі транслювала картинку з лінійки. Хлопці юрбою віддалялися в напрямку їдальні. Двоє хлопців у комбінезонах техніків розмонтовували підсилювач. Максим стояв, спостерігаючи за білкою — блідо-рудий звір майнув раз, удруге й щез серед листя. Максим обернувся й подивився в камеру — Арсенові здалося, що прямо йому у вічі.

Аня помахала перед екраном розчепіреною п’ятірнею. Максим раптом усміхнувся й помахав у відповідь.

* * *

Арсен стояв перед знайомим третім корпусом. Лави, накидані обгортки з чіпсів та сухарів, фарбований старий ґанок — усе було таке саме, як учора ввечері. Гойдалися гілки сосен, нерухомо стояли дикі, давно не стрижені кущі. Арсен був один-однісінький; ляскала, відкриваючись і закриваючись, кватирка на другому поверсі, над балконом.

Учора, стоячи тут же, він кричав нерівним голосом: «Клан Ящерів! Збираємося перед корпусом!» Зараз двадцять підлітків, хлопців і дівчат, сидять у бібліотеці перед своїми терміналами й намагаються щось зрозуміти в редакторі персонажів. Або не намагаються — курять, сміються і лущать горіхи. Або не дійшли ще до бібліотеки — розпивають пиво, крадькома куплене в найближчому селі. Де вони? Де хоч один?! Уже п’ять на дванадцяту, стратегічний об’єкт стоїть без охорони, гра почалась, а ґеймерів і близько нема!

Він розгорнув карту. Три корпуси, три бази ворогуючих кланів, були розділені спортивними майданчиками. Тут, в альтанці, і тут, у гайку, треба виставити чати. Треба стрільця посадити на дах корпусу… Краще двох стрільців. Де ці виродки? Чи розуміють хоч краплею мозку, які вони ідіоти, які безпорадні мавпи?!

Беззвучно зіткалася з повітря фігура дівчини: висока, як модель, у зеленій кепці клану, з каштановими волоссям до плечей. З’явився нечіткий спогад: учора Мар’яна перешіптувалася з якоюсь дівчиною… Ця, намальована, була схожа на ельфа, і тільки колір волосся, яскраво-каштановий, уподібнював її до своєї авторки. Над головою ім’я — «Баффі Гнатенко». Така умова: прізвище у грі висвічується справжнє, а нікнейм кожний придумує сам. Он як; дівчина, звісно, талановита, але думає про себе дуже багато.

— Де ви там? — швидко написав Арсен у полі чату. — Де гравці?

Пауза.

«Тут, у бібліотеці».

— Нехай швидко входять у гру! Скільки можна чухатись!

«Зараз».

Війнув вітер, кинуті обгортки зашелестіли, наче справжні. Згустилися хмари. Арсен мимоволі глянув за вікно свого номера: над лісом світило сонце в блакитному небі. А тут, у грі, збиралося на дощ.

— Баффі, чекай тут. Як зберуться перші п’ятеро — веди за мною, в корпус. У кімнаті номер один має бути арсенал.

Він залишив її саму й вибіг по фарбованих сходах. Вони дуже натурально скрипіли під ногами; система керування тут була, як у багатьох іграх: «W» — уперед, «А» — ліворуч, «D» — праворуч. «Пробіл» — підстрибнути, ліва клавіша миші — стріляти або бити…

Усередині корпус був так само облізлий, як і зовні. Довгий коридор з лінолеумом на підлозі, двері в спільний туалет з буквами «Ч» та «Ж», далі — фарбовані білі двері в кімнати. На перших праворуч — бляшана цифра «1». Не замкнено. Арсен натис на літеру «Е» — відчинити.

На дерев’яній підлозі залишилися сліди від ліжкових ніжок. Ліжок не було, уздовж стін містилися стойки зі зброєю, точніше, з тим, що мало замінити зброю на першому етапі гри: десять залізних прутів. У сейфі з відчиненими дверцятами — три пістолети ПМ і три коробки з набоями.

Арсен розкрив свою віртуальну сумку. Особиста зброя — автоматичний пістолет невідомої Арсенові марки — був на місці. Він гадки не мав, як поводитися зі зброєю в реалі. Добре, що в грі можна просто натиснути «R»: «Зарядити».

Він підійшов до вікна. Його загін збирався: перед корпусом манячило вже восьмеро чи дев’ятеро персонажів у зелених кепках, у загальному чаті велося жваве, проте дуже далеке від справи спілкування.

— Ящери! — написав він у командному віконці. — У збройову, швидко!

Він збирався видати зброю тим, хто швидше добіжить. Хто впевненіше освоїться з керуванням.

* * *

За дві перші ігрові години — з одинадцятої до тринадцятої нуль-нуль тактична розстановка не змінилася. Жоден клан не захопив новий об’єкт. Жоден клан не був вибитий зі своєї бази — з рідного корпусу. Але в Арсеновому загоні несподівано знайшовся справжній ґеймер — та сама Баффі Гнатенко, яка перша сконструювала собі персонаж. Разом з персонажем Мар’яни Чабан — «Лессі Чабан» — вона дуже вдало відбила атаку Аніних Черепах. Троє хлопців у жовтих кепках обійшли волейбольний майданчик по периметру, ховаючись у кущах: ішли, видно, на розвідку. Баффі й Лессі підстерегли їх і пішли в атаку, розмахуючи залізними прутами.

Щоб перемогти в такій сутичці, не треба бути сильним: досить спритно клацати мишкою й правильно вибирати час для удару. Червоні лінійки, що відображають запас життя ворогів, почали скорочуватись. Один з хлопців упав, остаточно вбитий, під волейбольною сіткою, і тіло його повільно розчинилося в повітрі. Двоє інших відступили, сильно ушкоджені. Баффі й Лессі принесли на базу два трофейні залізні прути; обидві одержали другий рівень.

— Збираємось о четвертій. Хто останній увійде в гру — того я сам особисто пристрелю, і він чекатиме своєї черги до завтра! Походіть в обід по табору, добре огляньте місцевість, лазівки, тактично вигідні місця. О четвертій старт!

Він вийшов з гри й кілька хвилин дивився за вікно, на залиту сонцем галявину. Незвично й приємно було бачити сонце після двох напружених годин у грі: там ішов дощ, увесь час дощ. Як і слід було сподіватися, той чорнявий зі шрамом — на прізвище Іванченко — виявився поганим гравцем. Його персонаж натикався на перешкоди при ходьбі, і смішно було дивитися, як він біжить на місці, упершись лобом у цегляну стіну. «Брюс Іванченко», аякже. Коли Арсен обіцяв пристрелити останнього, хто ввійде в гру — він таємно сподівався, що цим останнім виявиться «Брюс».

Обід було накрито тут же, в готелі, на зарослій плющем веранді. Толік був якийсь незвично замислений. Аня сиділа, як звичайно, згорбившись над столом, і замислено ворушила листя петрушки у своїй тарілці.

— Ходімо в басейн? — запросив її Толік.

— Дощ, — відповідала вона меланхолійно.

— Який дощ! Ти навколо подивися!

Сонце висіло в зеніті, в безхмарному небі, на галявину падали тіні сосен, крізь живу стіну плюща пробивалося проміння.

— Так, — сказала Аня, помовчавши. — Тоді ходімо.

Вона в грі, подумав Арсен. Змодельований світ для неї реальніший, ніж справжній.

Йому страшенно закортіло відмовитися зараз від цього сонця. Повернутися в корпус-барак, де стукає дощ по бляшаних козирках над круговим балконом. Послати добувачів по ресурси. Торговець в адміністративному будинку заплатить за брухт, за траву чистотілу, за дрова, за металеві болванки; торговець — це тільки програма, він мовчки продає зброю й медикаменти, проте все це коштує скажених грошей. Весь клан Ящірок повинен трудитись у поті чола: збирати чистотіл у лісі й бляшанки на смітнику, відбивати добро у ворожих кланів. Патрульні й розвідники — ласа здобич, але ті ходять великими загонами, а на прямий штурм жовтого корпусу поки що бракує сил. Треба терміново налагодити роботу майстерні: хлопці, які в житті дриля в руках не тримали, зможуть точити віртуальні деталі на намальованому верстаті. А якщо цей верстат проапґрейдити, тобто купити в торговця відсутні деталі, то…

— Алло, Арсене! Ти заснув?

Максим опустився на стілець навпроти. Поставив перед собою тонку порцелянову чашку:

— Будеш каву? Чи чай?

— Чай, — Арсен труснув головою. — Ще не пора? Котра година?

— Третя. У тебе є час відпочити до наступної сесії. Як думаєш, ноутбук — нормальна для них мотивація?

— Добра ідея, — визнав Арсен.

Максим кивнув:

— Важко пояснити, що таке гра, людині, яка ніколи не грала. Природний процес адаптації: складно освоїти керування, складно психологічно вжитися. Потрібний був простий стимул, щоб вони не кинули цю витівку через півгодини.

— Як в’язка сіна під носом в осла.

— Осел не одержує сіна, якщо я правильно зрозумів твою аналогію. А вони одержать. Двадцять ноутів чекають на своїх нових хазяїв… Як ти оцінюєш гру?

— Чудова графіка, — визнав Арсен. — Дуже точні фактури.

— Тобі сподобалося?

— Так. Скажи… Що ти туди підсунув цього разу? Який неявний… сенс? Стимулятор?

— Та нічого особливого, — Максим подумав. — Принаймні ти — ви з Анею й Толіком — граєте саме в ту гру, що була заявлена. Ваша мета — перемога. Шлях досягнення — шлях лідерства, виграшна стратегія, гнучка тактика. Переможець буде один.

— Команди грають за ноутбук, а ми — за місце в корпорації?

Максим помішав ложечкою в дзвінкій порцеляновій чашці:

— Ми всі хочемо одержати приз, але граємо тому, що нам подобається грати. Правильно?

* * *

О четвертій годині персонажі перед корпусом стали з’являтися один за одним. Арсен їх лічив: п’ять, сім, чотирнадцять, шістнадцять; Брюс Іванченко, у грі так само чорнявий, як і в житті, з’явився дев’ятнадцятим. Остання — через кілька секунд — у гру ввійшла Мар’яна Чабан, Лессі.

— Арсене, вибач, мені мама подзвонила…

Він стис кулаки, що лежали по обидва боки клавіатури:

— Я сказав, що останній вибуває. Вибач, Лессі, але ми з тобою побачимося завтра.

За правилами гри вбитий персонаж міг повернутися в гру тільки в наступну сесію. Арсен мигцем подумав, що витрачати боєприпаси в такій ситуації нерозумно, але забивати Лессі залізним прутом було занадто навіть для гри.

— Та мені ж мама подзвонила! Я відпо…

Арсен натис ліву кнопку миші. Лессі — блондинка в зеленій кепці — дуже натурально сіпнулася від пострілу, відхитнулася, повалилася на землю перед корпусом на очах усього клану, і її тіло розтало.

Арсен сховав пістолет. У віконці чату було порожньо — напевно, гравці мали можливість обмінятися враженнями живцем. Вони там сидять і балакають, похмуро подумав Арсен. А через тонку стінку сидять і балакають суперники… Треба щось з цим робити. Треба закрити їм роти.

— Я завжди виконую свої обіцянки, — написав він у командному вікні. — Патрульні — кого я розставив уранці — по місцях. Збирачі — на смітник, по ресурси. Баффі — у розвідку. Майстри, ті, хто без зброї — прокачувати скіли, у майстерню.

— Я не гратиму, — написав хтось у загальному чаті, й Арсен не одразу зрозумів, що це Баффі.

— Я не гратиму, — написала вона знову, ніби боячись, що Арсен перший раз не прочитав. — Не хочу.

І її фігурка розтала разом із залізним прутом, що був у Баффі в інвентарі і становив колосальну цінність — зброї бракувало.

Арсен вилаявся.

— Скажіть їй, — написав він у командному вікні, — нехай повернеться й поверне зброю. І котиться під три чорти, щоб у грі я її більше не бачив!

Через кілька секунд повернулася Баффі, кинула залізний прут і знову розтала.

* * *

Чотирьох ігрових годин на добу категорично не вистачало. Арсен не звик командувати великими загонами: він був по натурі самітник, одинак-стратег. А тепер доводилося поєднувати ролі генерала, капітана й старшини, що підтирає носи й б’є морди підлеглим.

Другий і третій день гри були дуже важкі. Його бійці свавільно вплутувалися в одну авантюру за одною. Патрульні, замість давати сигнал про наближення ворожого загону, вступали в бій з переважаючими силами ворога — і гинули в цих сутичках, втрачали зброю, і ще добре, що ворог трапився так само недосвідчений і легковажний. Воїни-Черепахи загубили в гаю два прути — Арсен власноручно їх відшукав серед торішнього прілого листя. Листя було намальоване, як справжнє, і він відчував його запах.

У майстерні так-сяк налагодили виробництво сюрикенів зі сталевих заготовок. Арсен поставив перед корпусом мішень і змусив усіх тренуватися. Його бійці одним клацанням мишки відсилали в політ металеві зірочки, і ті втикалися в щити з неголосним страшнуватим звуком. Оновлення арсеналу негайно себе виправдало: Ящери легко відбили напад Змій, і Арсен вирішив, що пора встановити контроль над так званим туристським будиночком.

У давні часи тут працювали гуртки за інтересами. Вутлу, майже фанерну будівлю було розписано під хатинку Баби-Яги, проте фарба давно облупилася. У реалі тут містилися запилюжені стенди, стоси пожовклих папок з дитячими малюнками, кульгавий мольберт та модель водонапірної вежі. У грі — і це було цікавіше — в турбудиночку можна було відкрити цех з виготовлення бронежилетів, і цей об’єкт, хоч і не належав до стратегічних, різко підвищував статус клану, який ним володіє.

Захопили легко — будиночок, власне, ніхто не охороняв. Одразу ж постала проблема — як утримати; гостро не вистачало людей. Позначалася відсутність двох гравців: Лессі й Баффі.

За двадцять хвилин до закінчення ігрової сесії з’явилася жахлива новина: клан Змій знайшов схованку з двома пістолетами. Про це Арсенові бійці довідалися не з гри — прислухалися до радісних криків за стінкою. Арсен завив уголос: про схованки він знав з самого початку, але не вважав за потрібне марнувати час на пошуки. В єдиній схованці, яку Ящери в перший же день відкрили в туалетному бачку, містилося кілька гайок і бинт — ну хто міг припустити, що Зміям так пощастить!

Клан, на чолі якого стояв Толік, одним ходом здобув колосальну перевагу. Виробництво бронежилетів стало справою життя або смерті. Тим часом Лессі й Баффі образилися на Арсена й не бажали входити в гру.

Він сам — його персонаж — став за верстат і за п’ятнадцять хвилин устиг зробити дві «жилетки». Уже щось: стрільці Змій усе-таки не Робін Гуди, так зразу в голову не влучать. Сам Толік, щоправда, фахівець з шутерів. Якщо в атаку піде проводир Змій, Ящерам буде непереливки. Може, укласти тактичний союз з Черепахами? Бо ж ясно, що, задавивши один клан, Толік легко розіб’є останнього ворога…

До кінця ігрового часу лишалося тридцять секунд.

— Скажіть цим дівкам, — написав він у командному вікні, — нехай завтра приходять грати. Інакше ми всі виявимося лузерами.

Його наручний годинник пискнув, відбиваючи шосту годину. Персонажі в зелених кепках танули на екрані, останні Арсенові слова ще висіли в командному вікні. Слово «лузер» нагадувало йому про насіння — його можна лузати, заганяючи кулі в лузу…

Колись він терпіти не міг цього слова. Воно здавалося йому вульгарним, як провінційна лайка. Але ж усюди, де є переможці, конче є переможені?

Задзвонив телефон. Арсен глянув на номер — дзвонили з дому. Мигцем згадалася Мар’яна, вона ж Лессі: «Мені мама подзвонила…»

З батькового голосу Арсен одразу ж зрозумів, що вдома все гаразд, але що батьки сумують за сином більше, ніж самі від себе очікували.

— З погодою пощастило! Що, може, ми з мамою під’їдемо на вихідні?

— Не знаю, — зізнався Арсен. — У нас тут робота.

— Що, і у вихідні?

— Теж. Це тренінг…

— Зрозуміло, — батьків голос посумнішав. — А що ви конкретно там робите? Як це відбувається?

— Я потім розповім, — пообіцяв Арсен. — Довго розказувати по телефону. Але, загалом, демонструємо лідерство, соціальні навички…

— Будеш менеджером, — зі смутком констатував батько.

— Ну чому? Не обов’язково.

— А знаєш, — батько подумав, — у нас тут на роботі випадок дикий. Уяви, наш системник, Павло, взяв і переформатував усі диски. Кілька разів.

— Навіщо?

— А хто його знає. Каже, був сам не свій. Каже, побачив якусь картинку на моніторі й наче з глузду з’їхав. Вірус йому такий прийшов, — батько посміхнувся. — Матеріалів багато пропало… Шкода Павла, страшне. Хороший хлопець, фахівець…

Вони поговорили ще кілька хвилин і розпрощались. Арсен передав мамі вітання. Батько запевнив, що вона передзвонить увечері.

Літній день не думав закінчуватися. Можна було піти в басейн, чи погуляти по лісі, чи просто повалятися на ліжку, заплющивши очі. Арсен відкрив браузер, зайшов на інформаційний портал, набрав у рядку пошуку «переформатував жорсткий диск» і велів шукати в новинах.

Знайшлось одразу.

«…Хатня господиня з Мінська переформатувала жорсткий диск на синовому комп’ютері — за її словами, не усвідомлюючи своїх дій. «Я увімкнула комп’ютер на півгодини, щоб посидіти в чаті. Отямилася перед порожнім екраном. Я думала, це вірус. Туманно пам’ятаю, як я щось там перемикала — гадки не маю, як воно все влаштовано, я ніколи не відкривала цих папок…»

«…Якби я не знав цієї людини — не повірив би. Говорить, відкрилася картинка й одразу пропала, а він почав сам, своїми руками, форматувати диск. Інформацію, звісно, можна витягти, але скільки мороки!»

Арсен почухав перенісся. Під вікном співали птахи, безтурботно, радісно; пахло лісом і хвоєю.

Він спустився в хол. Аня, з мокрим голчастим волоссям, сиділа в кріслі перед темною плазмовою панеллю на стіні. На колінах у неї був ноутбук.

— Нова залипуха пішла по мережі, — сказав Арсен, звертаючись до коротко стриженої потилиці. — Вірус, що вражає не машину, а користувача. Тепер доведеться працювати, дивлячись у дзеркало. Щоб не скам’яніти від погляду василіска.

— Гарна назва для віруса — «Василіск», — не обертаючись, сказала Аня. — Хоч «Орхідея» мені подобається більше.

* * *

— …Ну чого ти йому не простиш, якщо я простила? Він мій однокласник, зрештою! Я сама вирішу наші з ним…

— Він у тебе вистрілив!

— Ти що?! Це ж гра! Він мишкою клацнув!

— Він вистрілив у тебе. Заради свого паршивого авторитету! Паскуда він, цей твій Сніжицький. Я нічого не хочу з ним…

— Це гра!

— Ну що ти вперлася?! Хочеш — іди, грай з ним. Я не буду.

Дівчинка з довгим каштановим волоссям різко піднялася з лави і, широко крокуючи, вийшла за межі кадру. Мар’яна Чабан подивилась їй услід, беззвучно сказала — «дурна». Потім опустила голову й замислилась.

— Це що, твоя однокласниця? — запитала Аня в Арсена. — Їй на вигляд років шістнадцять, якщо не більше!

— Статеве дозрівання дівчат, — сказав Арсен нудним голосом, — настає в середньому на два-три роки раніше, ніж…

У кадр увійшло троє хлопців. Мовчки сіли на лаву поруч з Мар’яною. Арсен насторожився. Чорнявого Брюса Іванченка серед них не було.

— Ми тут побазарили, — сказав коротко стрижений кремезний хлопець, з вигляду старший за інших. — Словом, хто завтра спізниться — тому навішаємо свистулів після гри. Ви з подружкою щоб у десять сорок п’ять були в бібліотеці як зайчики. Будете броню нам точить у дурбудиночку. Тобто в турбудиночку. У Змій два стволи додалося — погані діла.

Мар’яна слухала з кам’яним лицем.

* * *

На другий день усі гравці ввійшли в гру моментально й майже одночасно. Запізнень не було. Не було й Баффі. Мар’яна з’явилася перед корпусом, але з виразу обличчя її персонажа нічого не можна було збагнути.

— Командир, у нас проблема, — написав у чаті один хлопець. — Ця дурка…

— Заткнися, — велів Арсен. — Я забороняю їй з’являтись у грі тиждень. Ясно? Це мій наказ. Без його спеціального скасування вона не гратиме. Її ноутбук одержить той, хто найбільше відзначиться в бою.

Розпорядження зустріли з ентузіазмом; не було ні хвилини на балаканину — йшла гра, велика гра, і розвідники донесли, що загін клану Змій переходить футбольне поле.

Клан Черепах скористався моментом і захопив дитячий майданчик — маленький замок, оточений частоколом з цілих колод, гойдалку та гірку. Споруда була непотрібна сама по собі, однак давала кожному бійцеві клану додаткове очко захисту. Та й обороняти його було просто, вистачало одного сторожа із залізним прутом на вході. Арсен не міг не віддати належне суперникам: і Аня, й Толік грали раціонально, напористо і з фантазією.

Черговий раунд закінчився з незначною перевагою Черепах; на другому місці за впливом і силою виявилися Змії, а Ящери — з крихітним відставанням — на третьому місці.

— Максиме, — Арсен зупинився поруч зі столиком, за яким керівник програми неквапливо поїдав гуляш, — а у спальнях ви встановили камери спостереження чи чомусь ні?

Максим прожував шматок м’яса й тільки потім відповів:

— Я розумію твій сарказм. Ні в спальнях, ні в туалетах, ні в душових ніяких камер немає — тільки там, де прийнято відкрито з’ясовувати стосунки. І це не шоу, Арсене. Це серйозний експеримент.

* * *

Всі спроби фізкультурника реалізувати в таборі спортивну програму закінчувалися невдачами. На третій день зміни відбувся турнір з настільного тенісу, в якому брали участь переважно дівчата. На четвертий день відкрився футбольний чемпіонат — і відразу закрився через недобір у командах. Щовечірній волейбол «у коло» збирав щораз менше охочих. Незабаром з’ясувалося, що представники різних кланів не бажають грати одне з одним, і одне велике коло розпалося на три.

Табір поділився на три кольори. Ніхто не виходив з корпусу без кольорової кепки з емблемою клану. Вихователі — їх було мало, їхні функції зводилися до того, щоб заганяти вночі відпочивальників у корпуси, а вранці стусанами піднімати на зарядку — розслабилися: підтримувати дисципліну на цій дивній зміні виявилося несподівано легко.

Одна з камер спостереження стояла в їдальні. У перші кілька днів кольорові кепки розсипалися по залі казна-як. Дуже скоро запанував командний дух: Ящери обідали у своєму кутку, Змії — у своєму, Черепахи — окремо.

Арсен запровадив для своїх штраф за балаканину в бібліотеці. Те саме — навіть раніше — зробили Аня й Толік. Тепер під час гри чулися тільки вигуки й лайки. Все спілкування — як і передбачалося грою — відбувалося в чаті, і тим, хто повільно набирав текст, доводилося висловлюватися знаками.

Йому хотілося загладити провину перед Мар’яною. Незабаром він перевів її з майстерні на оперативну роботу: розвідка, патрулювання, участь у захопленні нових об’єктів. Він майже не розмовляв з нею в чаті, прагнучи, щоб ніхто не запідозрив його особливого ставлення до Лессі. Мар’янин персонаж набирав рівні швидше за інших — вона справді старалася, швидко міркувала, час поза грою проводила з користю: саме вона, наприклад, розвідала дірку в паркані біля трансформаторної станції. У грі дірка виявилася точно в тому самому місці, що й у реальності. Збройний загін Ящерів обійшов ззаду патруль Черепах і вдарив їм у тил. П’ятеро знищених ворогів, багата здобич; Арсен вирішив, що треба прилюдно оголосити Лессі подяку. Ящери вирвалися на перше місце.

Наступного дня Толік провів блискучу операцію. Клан Змій атакував одночасно два об’єкти Ящерів — турбудиночок і трансформаторну станцію. Арсен був змушений послати для оборони підкріплення, але обидві атаки виявилися обманкою. Великий загін Змій, чудово споряджений і озброєний, накинувся на корпус — базу Ящерів, і сам Толік в образі похмурого спецназівца очолив атаку.

Двома пострілами Толік — позначився досвід шутерів — зняв дозорця на даху й стрільця на балконі. Почався бій у коридорі, в душових, на дерев’яних облуплених сходах. Толік прорвався на дах і почав там встановлювати синій прапор. Якби йому вдалося закінчити, клан Ящерів припинив би існування. Однак процес установки прапора був довгий і дуже кропіткий. Поки Толік возився з прапором, з кріпленням, болтами й телескопічним держаком, на базу повернулися всі Арсенові загони. Ворога було вибито з будинку, а самого персонажа-Толіка зарізали ножем у спину — за кілька секунд до остаточної установки прапора.

Радість од загибелі ворожого проводиря стала Ящерам єдиною нагородою. У бою було втрачено три бронежилети, пістолет, п’ять сюрикенів і ніж, а після того ще й трансформаторну станцію. Провину за це важко було перекласти на бійців: Арсен припустився тактичної помилки. Ящери скотилися з першого місця на третє. Арсен не вийшов на вечерю й пішов блукати по лісі — просто для того, щоб ніхто не бачив його таким злим і розгубленим.

Задзвонив мобільник. Арсен натис кнопку відповіді, не дивлячись на номер — упевнений, що це мама. Проте з телефона пролунав голос Мар’яни Чабан.

— Вибач, будь ласка, — сказала вона без передмов, — цього кретина Іванченка пацани вже попередили… У нас є план захоплення їдальні. Там нас точно ніхто не чекає, всі думають, що ми будемо відвойовувати трансформаторну станцію! А до їдальні можна підійти з берега…

— Стоп, — сказав Арсен. — Де ти зараз?

— У себе в корпусі… В кімнаті…

Арсен подумав.

— Нічого не говори вголос, ніяких планів. Чекаю тебе біля тієї дірки в паркані, що ти розвідала.

— Там патрулі Черепах!

— Це в грі там патрулі Черепах! А ми з тобою розмовляємо в реалі!

— А-а-а, — сказала Мар’яна після паузи.

— Приходь сама, — встиг він кинути в мікрофончик, перш ніж вона обірвала зв’язок.

* * *

Він повів її в гущавину кущів, там, де не було ні місця для прихованої камери, ні сенсу її встановлювати. Можна було подумати, що вони закохані, які сховалися від чужих очей, але Мар’яна думала тільки про гру; слухаючи її, дивлячись, як блищать її очі, намагаючись не переводити погляду на губи, Арсен відчував щось схоже на розчарування.

— …Атакувати їдальню в усіх на очах. Щоб це було схоже на фальшиву атаку. Щоб вони сказали собі: ха-ха, на такі розводи не поведемось. А тим часом другий загін пройде уздовж берега, там болітце, але пробратися можна. Там стоять сміттєві баки, далі мийка, кухня. Другий загін візьме їдальню з боку госпдвору. Як тобі?

— Ти ж раніше не грала, — сказав Арсен.

— Що?

— Ти не грала. Тільки в тетріс.

— Арсене, ти слухаєш, що я тобі кажу?! Я кажу — є реальний шанс захопити їдальню! Територіальна перевага, плюс два захисту всім, плюс один енергії, можливість пекти хліб і здавати торговцеві, прикинь, який заробіток для клану!

Вона була збуджена. Облизувала губи й поправляла волосся. Ці прості жести мали б свідчити про те, що дівчина зацікавлена увагою Арсена — але він бачив, що все не так, що вона захоплена тільки грою.

Але ж вона із забезпеченої родини, подумав Арсен. І комп’ютер у неї є. Проте вона досі не була ґеймером, а стала тільки тепер. Зі шкури пнеться — за перемогу, а не заради призу. Як там казав Максим — ми граємо тому, що нам подобається грати…

— Мар’яно, це ж іграшка. Розвага.

— Ти мені не віриш? — вона помовчала, уважно дивлячись йому в очі. — Арсене… Ти мені не віриш? Не довіряєш? У плані є дірка? Де?!

— Ти схудла, — сказав він. — Вас там добре годують?

Мар’яна раптом усміхнулася. І так нетовста, вона мріяла схуднути завжди, з першого класу. Арсенові слова на хвилину повернули її з гри на землю.

— Так, на мені джинси висять, бо бігаю багато. Годують нормально. Та взагалі все добре… Найбільше дістають ці свині з другого корпусу, вони в нас поруч, через майданчик. Ну, свині! Недопалки кидають прямо під ноги. Кепочки їхні жовті вже засмальцьовані, навіть дівчата голів не миють! Футболок не перуть, шкарпеток не міняють, сморід од них на кілометр!

Мар’яна знову змінилась. Її очі стали колючі від ненависті і затуманені од щирої огиди:

— А шумлять як! Галасують і іржуть, дебіли. Як мені пощастило, що я не в другому корпусі і не в першому! У першому дівки-повії, як вийдуть на вечерю — ховайся! Колготки з люрексом в отакенну сіточку, спідниці задів не прикривають, а труси з дірками!

Арсен стримався й не відповів.

— Чого ти так дивишся? — Мар’яна раптом насторожилася. — Знову я щось не те сказала?

— Ні, все гаразд, — він зітхнув. — А що ти там казала про Іванченка? Хто його попередив, чому?

— А, ти ж не знаєш, — вона чомусь похнюпилась. — Він після гри розбухтівся, мовляв, це ти в усьому винен, ти просра… тобто пропустив атаку Змій. А наші пацани його на місце поставили. От і все.

Сонце зникло за деревами, проте в лісі було світло, наче опівдні. Зелена гусениця повзла по гілочці перед Арсеновими очима.

— Зрозуміло, — сказав він повільно. — Я зрозумів щодо твого плану, сьогодні посиджу над картою, прикину ймовірності. Ти, мабуть, іди, бо тебе ще почнуть шукати…

— Та хто там шукатиме? У нас — воля! Тільки після відбою вихователі рахують по головах, щоб усі були в корпусі. А до відбою ще години зо дві…

Зелена гусінь звалилася з гілки й пропала.

— До зустрічі, — сказав Арсен, відводячи погляд. — Не турбуйся, завтра ми їм покажемо, хто у дворі хазяїн.

* * *

Він вийшов з табору через центральний вхід. На воротах нудьгував самотній охоронець, він скоса глянув на Арсена й навіть ні про що не спитав. Арсен звернув з дороги, вкритої старим асфальтом, на бічну стежку й побрів лісом, слухаючи несміливого солов’я.

Мар’яна сказала: «Це тому, що бігаю багато». Може, справді бігає? Територія табору велика. Розвідала ж вона якось цю дірку в паркані біля трансформаторної станції? Або це вже зовсім чітке — чіткішого годі уявити — перенесення ігрового досвіду в реал?

Він побачив повалене дерево й сів. Убив на щоці комара. Треба було захопити з собою з дому якийсь репелент — бо зжеруть до кісток, кровопивці. А якщо щиро — невже йому так потрібна ця робота, за яку він змагається? Що, гроші? Та батьки непогано заробляють, у нього й у самого збереглися сякі-такі кошти в мережі — від продажу собак. Йому ще школу закінчувати, в інститут вступати…

Огорнула безнадія. «Школу закінчувати», «в інститут вступати». Знову повернення до вихідного пункту, коли вже замерехтіла було світла перспектива: я ґеймер, і цим пишаюсь, і цим живу, і від нудного квесту під назвою «здобути місце в житті» можу відмовитися.

Мені хочеться бути переможцем, подумав Арсен. Ну, це ясно. Є інше: мені не хочеться бути «лузером». Цілком можливо, що ця мотивація чимось нагадує несподівану пристрасть до йогурту, як же він називався… «Йорг». Виходить, цю мотивацію, як прищеплену ззовні, ми маємо повне право задавити. Що лишається? Я цілком можу дограти цю партію заради самої гри. Заради хлопців і дівчат, яким хочеться ноутбук чи, в гіршому разі, плеєр. Якщо я програю — клан програє — нічого жахливого не станеться. Ну, пообурюється Іванченко, ця горила недороблена. Нехай собі. Я не почую. Роз’їдуться по домах і всі забудуть, і Мар’яна забуде, та й хто вона мені? Ніхто… Виходить, я не повинен особливо переживати через майбутню поразку. А вона вже поруч, поразка, на відстані руки. Штурмуй їдальню, не штурмуй — треба визнати, що у воєнних операціях Толік сильніший за мене, а Аня — винахідливіша.

Виходить, я лузер. Отже, місця не одержу. Так буває: з приємною усмішкою тебе виставляють за двері, спробуйте, мовляв, щастя в іншому місці. І ти стоїш, переповнений, як соплями, цінним досвідом, і тільки й думаєш, щоб він горлом не поліз…

У цю мить він почув пісню. Хтось ішов лісом, по дорозі від табору, і тонким голосом співав «А Hard Days Night» пристойною англійською.

Він устав і подивився крізь гілки. Каштанове волосся, зібране у хвіст, рюкзак за плечима, блакитна курточка, джинси; по дорозі від табору крокувала Баффі Гнатенко — Арсен навіть не знав, як її звуть насправді. За кілометр було видно, що її бадьорість штучна, удавана, і співає вона не з радості, а щоб підтримати себе морально. Їй нітрохи не було весело, тому вона співала голосно, хоч голос місцями й зривався.

Арсен продерся крізь кущі. Вийшов на узбіччя, на потрісканий асфальт; Баффі побачила його й замовкла, наче їй заціпило.

— Привіт, — Арсен ковтнув слину. — До станції пішки не менше години. Маршрутки після восьмої не ходять. Електрички після сьомої. Зараз уже чверть на дев’яту.

— То й що? — запитала вона холодно.

— Якщо хочеш іти — йди завтра вранці! А краще подзвони батькам, нехай машиною під’їдуть!

— А тобі що до того? — вона відступила.

Баффі жодного разу не входила в гру з того самого дня, як Арсен застрелив Лессі. Він, якщо чесно, забув про неї — і так мороки по горло. Він допускав, що Гнатенко виїхала — таке буває, якщо в таборі не сподобалось, стосунки не склалися…

— Чому ти не можеш мені простити, якщо Мар’яна давно простила? Я ж її скривдив, а не тебе!

— Я, — вона затнулася. — Я не збираюся нікому прощати. Бо я ні на кого не ображаюся. Я просто йду своєю дорогою й дозволу в тебе не питаю.

Вона поправила сумку на плечі. Труснула рюкзаком, прилаштовуючи його зручніше. Арсен подумав, що все це має пристойно важити — дівчинка збиралася в табір на двадцять чотири дні, з урахуванням ночей, холодів, вечірок; у рюкзаку, мабуть, і кросівки, і туфлі на каблуках. Баффі тим часом обійшла його й знову покрокувала, не озираючись — правда, вже без пісні.

— Стривай, — він її наздогнав. — Твоє зникнення помітять, шукатимуть на станції. Приїдуть по тебе, знайдуть… Вони ж підписували папери, що відповідають за твоє життя й здоров’я! Притягнуть у табір з ганьбою, все одно нікуди не відпустять, дзвонитимуть батькам…

— Мої батьки в Німеччині на конференції, — сказала вона крізь зуби. — Їх немає вдома!

Видно було, що Арсенові доводи справили на неї враження. Вона ніби аж понижчала, кутики губ опустилися. Бравада, яка досі додавала їй мужності, тепер витікала, мов вода з пробитого басейну.

— Я переночую в лісі, — сказала вона не дуже впевнено. — Нехай шукають!

— І нехай дзвонять батькам у Німеччину, що ти пропала?

Вона закусила губу — спершу нижню, потім верхню.

— Давай так, — він розумів, що діяти треба швидко, поки вона не розплакалася. — Зараз ти повернешся в корпус. Завтра вранці… рано, годині о сьомій… я проведу тебе на першу електричку. О сьомій ранку. У тебе будильник є?

Вона моргнула:

— У мобілці… Я все одно не зможу там спати! З цими…

У неї опустилися плечі. Арсен узявся за верхній клапан рюкзака й допоміг Баффі звільнитися від вантажу. Вона сіла, ніби в неї підкосилися ноги — на рюкзак:

— Я не можу там більше… бути! Терпіла… Батьки повинні повернутися додому через три дні, думала, дочекаюся їх…

— А що там? — запитав Арсен, опускаючись поруч, прямо на асфальт. — Що там таке? Я сьогодні говорив з Мар’яною, то вона…

Він осікся. Баффі дивилася на нього холодно, відсторонено, ніби з-за кам’яної стіни:

— Отже, так. Мені не треба допомагати. Нікому нічого не треба говорити. Якщо скажеш — що ж, тобі видніше. Я не мовчатиму. Усе розповім батькам: про те, як ти застрелив Мар’яну. Про те…

Вона замовкла — видно, сама почула, як дико звучать збоку її слова. У лісі виспівували солов’ї — тепер двоє. Під деревами збиралася темрява; наближався час, коли сутінки виберуться з-під листя й розтечуться по лісі.

— У тебе батьки хто?

— Інженери, — відгукнулася вона неохоче. — Безпека залізничних перевезень.

— Як тебе взагалі звуть?

Вона скривила губи:

— Баффі!

— Слухай, ти вроджений ґеймер. Як так сталося, що ти раніше не грала?

— Мені книжок вистачає, — вона криво всміхнулася. — Від монітора очі болять. І взагалі… фігня це. Убивство часу.

— Але тобі сподобалося? Ти ж у перший день грала краще за всіх, перша створила персонажа…

Дівчину пересмикнуло так, що стрибнули плечі.

— Дурниці, — вона важко піднялася. — Добре, я переночую… там. Востаннє. Але завтра мене ніхто не втримає. А ти, — вона раптом різко обернулася, з очей двома фонтанами злетіли сльози, — дай мені спокій!

* * *

Уранці, о пів на сьому, він зустрів її коло воріт табору. Якийсь час ішов за нею. Потім вона втомилася й стишила крок. Потім погодилася, щоб він поніс її речі.

Рюкзак і сумка важили навіть більше, ніж він думав. У сумці, корінець до корінця, лежало кілька товстих книжок.

— Що ти читаєш?

Вона не відповіла. Йшла, запхнувши руки в кишені блакитної курточки, ніби взагалі не чула питання. Так вони крокували майже годину; машини траплялися всього двічі: вантажівка повезла продукти в табір. Продеренчав роздовбаний «Москвич».

— Я сказав їм, що забороняю тобі з’являтися в грі, щоб вони від тебе відчепилися. Щоб не змушували, якщо ти не хочеш.

Вона мовчала.

— Я думав, якщо ти захочеш грати, то скажеш. Але мені чомусь здавалося, що не такий у тебе характер. Щоб поступатися комусь. Поступатися тискові.

Вона косо посміхнулася.

Над лісом вставало сонце. Близько за деревами прокотив товарняк. Через кілька хвилин відкрилася станція — бетонна будка, вузький настил замість перону.

— Вони там усі подуріли, — сказала Баффі.

Арсен мигцем глянув на неї. Баффі сумно дивилась на дорогу:

— Батьки мене не хотіли віддавати в цей табір, казали — умови погані. А мені саме так хотілось, у дерев’яному бараку. Я ніколи так не жила. Думала, будемо ходити в походи з наметами, палити багаття. Місце дике, ліси. І хлопці як хлопці. Різні, але загалом… цікаві. Спочатку. Познайомилася в перший день з хлопцем з першого корпусу, там у них зовсім казарма, по шість-вісім душ у кімнаті. Іржав, казав, страшилки на ніч розповідаємо, свічки палимо, класно. Взагалі, екзотика. З Мар’яною подружилися ще в автобусі… А потім сталося… це. Я випала з гри, і, твоя правда… У мене принципи такі — на тиск не піддаватися. Я сказала, що не повернуся, бо так сказала. Нічого, поки вони гралися, я квіти збирала, книжки читала на траві, думала, знайду собі якусь справу. Але… у перші дні ще нічого… а потім…

— Що? — не витримав Арсен.

Вони вже підходили до станції.

— Вони тільки й говорять… Хто кого застрелив, хто кого забив палицею. Як діти. Це ще нехай… Вони почали носити ці дурні кепки, та ще й з такою гордістю, знаєш… Та найгірше… Вони ненавидять тих, з першого корпусу і з другого. Називають «черепками», «червами», які завгодно клички придумують. Руку подати чужому — жах, жах, дивляться, як на заразних. А ті так само дивляться на нас. Хоч про що мова — обов’язково вкинуть, що «черепки» брудні, в брудних штанях, а «черви» сифіліс розносять…

Дівчина затнулася. Швидко глянула на Арсена. Він слухав з кам’яним лицем.

— Ну граєтеся ви, нехай! — Баффі говорила дедалі швидше. — Ну, суперники! Хай, убили когось у грі… Це наче чиїхось солдатиків на столі повалили. Повалив він твоїх солдатиків, а ти його ляльку за це піском обсипав. Але чому так… брудно? Нерозумно? Ніякої ж різниці, тільки номер корпусу! І колір кепки дурної! Ба ні… Як зберуться після вечері — «Ми команда! Ми клан! Ми Ящери!» Тьху…

Вони зупинилися під розкладом електричок. Найближча, восьмигодинна, мала прийти через п’ять хвилин.

— Я спершу намагалась говорити… З тією ж таки Мар’яною. Вона ж нормальна дівчина! Вона твоя однокласниця?

— Так, — сказав Арсен.

Баффі подивилася на свої кросівки. На краєчку перону лежав догори лапами неживий жук-олень.

— Зараз поїзд прийде, — сказав Арсен, щоб перервати тривалу паузу. — Ну… якщо за розкладом.

— Дякую тобі, — сказала Баффі крізь зуби. — Мене, між іншим, звати Ірина.

— Мене Арсен.

Вона раптом підняла голову:

— Ти в житті міг би вистрілити людині в лоб?

— Думаю, ні. Думаю, це гра. Ну, повалив він твоїх солдатиків…

Удалині з’явилася сіра морда електрички.

— Це інше, — Баффі, тобто Іра, спохмурніла. — Це… як шибеницю ставити для плюшевих зайців. І почувати себе офігенно крутим суддею!

— Я так зробив для перемоги, а не заради амбіцій. Не пересмикуй.

Електричка підкочувалася ближче, здригався під ногами перон. Поїзд сповільнював хід.

— Я в житті не бачила гидкішої тусовки, ніж у цьому так званому таборі, — пробурмотіла Іра. — І знаєш, що найобразливіше?

— Що?

— Почувати себе дурною. Вони ж щасливі. Така дружба, така команда, що прямо хоч пісні складай. Один за всіх і всі за одного. Їм добре разом. Їх об’єднує справжня справа, розумієш, вони за неї життя готові віддати не у грі, а в реалі. А ти серед них стоїш, як пень, і думаєш: може, це я дурна? Може, влитися й затусуватися з усіма? Піти наплювати в суп «черепкам», розбити кілька вікон «червам», обійнятися зі своїми й начепити зелену кепку? Може, тоді все буде класно?!

Вона нервово засміялася.

Електричка стала біля перону, — крізь немиті вікна було видно, що вагони заповнені наполовину. Арсен поклав у тамбур Іринині речі. Вона переступила провалля, що відокремлює рухому твердь од нерухомої, обернулася й махнула рукою:

— Дякую.

Її очі тепер прояснились і виявилося, що вони яскраво-зелені. Каштанове волосся, зібране у хвіст, лежало на правому плечі.

Двері електрички закрилися.

* * *

Він повертався сам, по зовсім порожній дорозі. На узбіччях у тіні сосен росли високі квіти, схожі на пофарбовані аквареллю ромашки. Не садові, з м’якими стеблами, з важкими ніжними голівками — ні, це були сухорляві дикі квіти на міцних стеблах, вони багато чого бачили, вони ще в ранній юності проломили асфальт…

Він глянув на годинник — за чверть восьма. Батько в такий час завжди снідав. Сьогодні четвер, будній день.

— Алло, тату, — сказав Арсен у трубку. — Доброго ранку!

— Ого, як рано! — батько зрадів, від цієї щирої радості Арсенові стало легше на душі. — Рання пташка ловить черв’ячка! Що робиш?

— Іду лісом. Гуляю перед сніданком.

— Чудово! Коли у вас там закінчиться ця штука? Ми з мамою скучили, страшне!

— Та скоро, ще, може, з тиждень. Ти скажи, що там ваш системник? Котрий усі диски переформатував?

— Нічого, — сказав батько, і голос його змінився. — А чого ти питаєш?

— Просто такий випадок… запам’ятовується. Я запам’ятав.

— Це він порахунки звів, — батьків голос став важкий, в’язкий. — Такий виявився… мерзотник. Він на іншу роботу влаштувався, як тепер з’ясувалося, і вирішив наостанок звести порахунки з нашим шефом.

— Та ну?!

— Так. Що тепер робити, не ясно. Шеф шукає спосіб якось його прижучити. Але ти собі цим голови не забивай… Погода у вас там яка?

Вони поговорили кілька хвилин, потім батько схаменувся, що спізнюється на роботу. Арсен сховав телефон у нагрудну кишеню теніски. Неясна темна пляма маяла на краю свідомості й ніяк не зникала. Історія з мстивим системником огидна, але історія з домогосподаркою, яка у несвідомому стані форматує диски, взагалі ні в які ворота не лізе…

А головне — як це пов’язано з його сьогоднішньою грою? З грою, яку він уже майже програв?

«Черепки», «черви». Цікаво, як називають Ящерів? Аня весь вільний од гри час проводить коло монітора в холі. Напевно, вона знає. Напевно, вона вже знає і про Мар’янині плани — дівчата, звісно, вголос обговорювали свою хитру стратегію — під камерами. До чого тут орхідеї?

Коло табірних воріт стояла величезна поливальна машина. Людина в синій спецівці прикручувала шланг до пожежного крана. Арсен переступив через товсту брезентову кишку, що розкинулася впоперек дороги.

На головній алеї йому зустрівся вихователь у супроводі двох охоронців. Вигляд у всіх трьох був незадоволений.

— Гей, ти не бачив тут дівчини? З рюкзаком? Ірини Гнатенко.

— Бачив, — сказав Арсен. — Вона поїхала додому електричкою. А що?

* * *

Страшенно хотілося їсти. Учора він не вечеряв; Арсен узяв подвійний омлет і відерце салату, запив усе це апельсиновим соком і йому стало набагато краще.

— Не знаєш, часом, де стоять камери, яких немає на схемі? — запитав у Ані напоказ недбало.

Вона подивилась уважно:

— Я теж думаю, що вони є. Але допомогти тобі нічим не можу.

Толік сяяв благодушністю:

— Хлопче, готуйся сьогодні зливати. Винесемо ваш корпус за півгодини, і замає над дахом синій прапор!

— Мрій, — лагідно відгукнувся Арсен.

Він сито потер живіт, піднявся до себе в номер на кілька хвилин — одягнув спортивний костюм. Бігом подався в табір; його не сподівалися побачити перед корпусом о такій порі. Десята п’ятнадцять: сорок п’ять хвилин до гри, коли в бібліотеку йти ще рано, але й зосередитися на чомусь не виходить.

— Зібратися всім, — сказав він на бігу. — У корпусі. В душовій.

— Де?!

— У чоловічій душовій! Усім, дев’ятнадцять рил!

Одразу стало тісно. Душову якщо й ремонтували за минулі десять років, то дуже ощадливо: товсті білі кахлі на стінах прийшли ще з якихось неймовірно древніх часів. Стойки душів височіли вздовж стіни, іржаві, схожі на інструменти для тортур. На стінах моментально з’явилися краплі вологи — кліточка не була розрахована на два десятки людей. Арсен поставив на бетонну підлогу старий касетний магнітофон, добутий напередодні в бібліотеці, й увімкнув на повну гучність.

Гримнули «Рожеві троянди», що прийшли з тієї ж давнини, що й кахлі на стінах. Мар’яна Чабан поморщилася. Хлопці напружено перезирнулися.

— Підставляйте вуха, — сказав Арсен, прикриваючи губи долонею. — Я скажу, що робити.

* * *

Об одинадцятій годині дві хвилини, без найменшої розкачки, почалася бойова операція. Об одинадцятій нуль чотири Арсен покинув командирське місце у своїй кімнаті, вибіг з котеджу й бігом рушив до воріт табору. По порожніх алеях, задихаючись, добіг до бібліотеки, навстіж розчинив скрипучі дерев’яні двері. У маленькому холі темніли портрети письменників на стінах, неймовірно пафосні й нудні зображення. Бабуся з плетивом на колінах глянула на Арсена — повз Арсена — і знову втупилася в екран телевізора. Ґрати, що відокремлювали комп’ютерні зали від холу, були причинені, але не замкнені.

Арсен забіг у кімнату, де двома рядами сиділи, спина до спини, його Ящери. Було душно, гостро пахло потом. Під голими лампочками кружляли мухи. Іноді сідали гравцям на обличчя; від мух відмахувалися, не помічаючи. Майже всі бурмотіли собі під ніс — нерозбірливо; ніхто не чув іншого — всі були в навушниках. Одне місце було порожнє — місце Іри Гнатенко. Арсен гепнувся на стілець перед екраном, надів навушники і через кілька секунд увів у гру чужого персонажа — дівчинку, схожу на ельфа, з яскравим каштановим волоссям.

З їдальні долинали крики й стрілянина. Йшла операція, очолювана Мар’яною — Лессі — Чабан:

— Бука пішла! — летіли рядки у вікні чату. — Цельсій, поможи вогнем!

Баффі Гнатенко невловимо нагадувала свою господарку й авторку: яскраво-зелені очі. Каштанове волосся, зібране у хвіст. Тільки легковажне платтячко-матроска не узгоджувалося з характером Ірини, як його собі уявляв Арсен.

Він змусив віртуальну дівчину підійти до дзеркала. Вкотре був вражений якістю графіки: видно було кожну щербинку на старому склі, кожну тріщинку дерев’яної рами. На Арсена дивилося віддзеркалення Баффі, дівчина всміхалася, ніби відчуваючи його погляд — у цю мить у неї за спиною, в дзеркалі, промайнула тінь.

Арсен, затисши праву клавішу миші, різко розвернув зображення.

У дівочій умивальні нікого, крім Баффі, не було. У всьому корпусі не було ні душі, тільки вартові-снайпери на даху. Чувся віддалений тріск пострілів, крики — ішов бій. На краю віртуальної раковини — можна було роздивитися кожну краплю води на її поверхні — стояла гранчаста склянка з їдальні.

Це воно? — подумав, хвилюючись, Арсен. Чи випадковість? Я сиджу за терміналом рядового гравця, отже, те, що маніпулює ними, має діяти й на мене. Я повинен рватися в бій, любити своїх, зневажати Черепків і ненавидіти Червів. Чи для того, щоб програма ввімкнулася, мені треба взяти участь в операції?

Через кілька секунд намальована дівчина Баффі, якої ніхто з ворогів не брав до уваги, вийшла з корпусу і, ні від кого не ховаючись, подалась до трансформаторної станції. Там чергував — а насправді жадібно прислухався до звуків битви — єдиний вартовий. Баффі довго цілилася з кущів — і умудрилася застрелити його з першого разу, і він красиво летів з даху — кілька довгих секунд, щоб можна було помилуватися.

Баффі повернула станцію у власність клану Ящерів. Не стала затримуватися, не стала охороняти нажите в тяжкому бою — бігом помчала до турбудиночка. За тонкою стінкою, що відокремлює комп’ютери Ящерів од залу Змій, хтось раптом заматюкався ламким хлопчачим голосом. Арсен почув його крізь тріск віддаленого бою, крізь звук кроків Баффі та її важкого дихання — на секунду випав з гри, усвідомивши, що сидить перед монітором у бібліотеці, і що по краю монітора повзе муха.

Турбудиночок. Скрипучий поріг. Чому в цій грі все завжди скрипить?! Низьке підвіконня, на якому хтось видряпав ножем: «Вітя». Тупіт, тремтять кущі; Баффі пригнулася, готова відстрілюватись.

Підійшов загін Черепах, замигтіли серед зелені жовті кепки. Демаскування, подумав Арсен; Баффі прицілилась, Арсен мимоволі затримав подих, навівши мишку на чітко помітну за гілками фігуру. Це Рембо, один з найкращих Аніних гравців, добре було б покласти його з першого пострілу…

Зелене листя шугнуло у вічі. Замиготів екран, розвалився на фрагменти. У навушниках затріщало — не різко, як від електричних розрядів у мережі, а неголосно й волого, ніби з корінням рвали траву. На коротку секунду Арсен зробився мухою на краю монітора. Зірвався з місця, відчув своє легке тіло, злетів — і відразу звалився всередину, провалився в екран. Відчув миттєвий жах, захлинувся. Шугонув у цілковиту темряву, розліпив очі, побачив, як падають на підвіконня краплі крові. Його крові. Ні, Баффі. Віртуальної, намальованої крові; Баффі поранили. Вона подалася назад, притулилася до стіни, вставила в пістолет нову обойму…

У віконці чату стрибали букви. Слова з’являлися з такою кількістю помилок, що їх неможливо було розібрати, і мат, лайки, образи, потік огидних дурниць…

— Бий свиноящерів! — закричали раптом за тонкою стінкою.

— Вали червів! — вибухнуло навколо Арсена. — Вали їх!

— Ми їх зробили! Єс!

— Я тобі дупу порву, черепок!

Арсен стяг навушники. Половина віртуальних Ящерів були до цього моменту мертві: персонажі впали й розтали на майданчику перед їдальнею, коло баків з відходами, на підступах до танцмайданчика. Їхні хазяї стрибали за спинами гравців, репетували, грюкали стільцями, давали поради, яких ніхто не чув, тільки диктові стінки тряслися.

Баффі на екрані сіпнулась і впала. «Вашого персонажа вбито. Ви можете повернутися в гру на початку наступної ігрової сесії…»

— Ти бачив? — ревів йому на вухо Брюс Іванченко. — Ми взяли їдальню!

* * *

Сонце стояло в зеніті. Ажурні хмари то прикривали його, то зсковзували, і тіні на траві то виникали, то розчинялися. Арсен вийшов з табору з болем голови — його дедалі більше дратували крики, шум і лайка, обійми в пітних майках. Дратували до того, що хотілось битися.

Ситуація в грі вирівнялася — принаймні негайна поразка Ящерам більше не загрожувала. Вони міцно посіли друге місце — на першому були, як завжди, Змії, а Черепахи під Аніним керівництвом скотилися на третє. Клани розповзалися з бібліотеки, Арсен чув регіт хлопців і вереск дівчат. Вони обіймалися й цілувалися з радості; зараз юрбою завалять на обід, почнуть репетувати й перелаюватися з суперниками, поки не спаде адреналін. Тоді поспіхом жуватимуть, стукатимуть ложками, розбредуться по корпусах, щоб о четвертій годині пополудні з’явитися до своїх моніторів…

Коло табірних воріт стояла машина — цистерна, схожа на ті, що поливають вулиці. Завивала бензопилка: дядьки в спецодязі спилювали гілки, що низько звисали над алеями, працювали діловито й швидко. А може, й відбудують табір, подумав Арсен. З фірмою «Нові іграшки» з’являться гроші й на нові корпуси, і на облаштування території.

Цікаво, чого ж я домігся, думав Арсен, збиваючи на ходу білі шапки кульбаб. Та чортівня, що мені привиділася в грі, — результат прихованого впливу чи просто глюк? Духота, напруження, мухи… Я так утомився від цієї дурної гри. Скоріше б усе…

— Арсене, — Максим вимовив його ім’я задоволено, мов натураліст, що вловив цінного метелика. — Привіт!

Він стояв на краю басейну — шорти в нього цього разу були сніжно-білі, а футболка — кольору скипілої крові. В руці його виявилася комп’ютерна миша: Максим крутив її, наче дохлого пацюка за хвіст, намотавши провід на кисть.

— Привіт, — Арсен сповільнив крок.

— Молодець, я вже думав, що ти не виплутаєшся, — довірливо сказав Максим. — Класний обманний прийом: про те, що в грі є персонаж на ім’я Баффі, всі давно забули. Молодець. Їдальня, станція, турбудиночок — з такою територією можна ще поборотися, поздоровляю!

— Дякую, — Арсен усміхнувся у відповідь. — До речі, гарна погода.

Максим схилив голову до плеча:

— Чудова.

* * *

Він не збирався підслухувати. Просто бродив під вікнами з боку лісу, вишукував руде кошеня. Аніне вікно було на другому поверсі, відчинене навстіж.

— …Я сумую, Іване. Я дуже сумую. Все, це мій перший і останній дзвінок… Не лай мене. Я все розумію. Я люблю тебе. Так?

Вона говорила пошепки, але стояла, мабуть, занадто близько до вікна. Арсен завмер з піднятою ногою.

— Я не знаю, — сказала вона ледве чутно. — Незабаром… Я сумую за тобою. Так і знай.

На щастя, закінчивши розмову, вона не підійшла до вікна й не подивилася вниз. Грюкнули двері. Арсен бігцем, пригнувшись, обігнув будинок і перш, ніж Аня з’явилася на порозі котеджу, влаштувався, ніби нічого й не сталося, на сходах тераси.

Дуже скоро з’ясувалося, що він сів упоперек мурашиної стежки, і мурахи — лісові, червоні — з цього незадоволені.

* * *

Усе сталося на танцмайданчику ввечері цього ж дня. Три клани з’явились, як звичайно, при повному параді — у кепках і футболках своїх кольорів, дехто розфарбував обличчя. Спочатку Ящери, Змії й Черепахи тупцювали трьома тісними групами, намагалися танцювати зі своїми дівчатами, вороже поглядали по боках. Потім якийсь хлопець з Черепах випадково зачепив ліктем дівчину зі Змій. Через секунду почалося побоїще.

Аня, Арсен і Толік сиділи в холі з орхідеями, коло декоративного фонтана, перед плазмовою панеллю. Здавалося, що вони дивляться бойовик, знятий у документальній манері. Гриміла музика, металися червоні й сині промені, і в цій нестерпній каші Брюс Іванченко товк пику здоровому хлопцеві-черепасі, і крапельками розліталися кров та слина. Мар’яна Чабан з вереском рвала патли блондинці-змїї, не помічаючи власних втрат. Рештки дівочих зачісок летіли в повітрі, мов павутина, виблискуючи під світлом ліхтарів.

— Бий ящурів!

— Вали черепків!

— Вріж йому! Лови, сука!

Арсенові стало тухло в роті. Толік пробурмотів щось собі під носа.

— Де ж усі? — Аня сьорбнула з високої склянки, і зуби її стукнули об тонкі вінця. Арсен побачив, як зіткнулись у склянці крижинки. — Вони ж одне одного повбивають!

У цю мить ударив струмінь води й облив усіх учасників бійки, мазнув по обличчях, розводячи кров з розбитих носів. Поливальна машина з танковим гарчанням насувалася на спортмайданчик — а за нею бігцем насувалися вихователі, що якось одразу набули військової постави.

Вода била, розсікала бійку. Толік грав жовнами. Аня облизувала губи. Юрба сипонула на всі боки, майданчик оголився й спорожнів — валялися на мокрих плитах розтоптані кепки трьох кольорів, чийсь розбитий телефон, розірвана надвоє спортивна куртка…

Екран згас. У холі стало тихо. Соснове гілля тихенько дряпало шибки, співав нічний птах, здалеку — з табору — долинали крики.

— Ну, і хто переміг? — сварливо запитав Толік.

* * *

Водомет, що його Арсен бачив коло в’їзду в табір, до танцмайданчика підігнали заздалегідь. У табірному медпункті чергували лікарі, напередодні привезені з міста, і кілька машин «швидкої» ніби випадково стояли біля адміністративного будиночка.

— Лікарі в них непогані, — сказав Толік уранці, за сніданком. — Особливо спеціалісти по розбитих пиках.

І виразно подивився на Арсена.

— Веселе кіно, — сказала Аня. — Цікаво, продовження буде?

Ішов дощ, і дітись було ніде. Вони втрьох сиділи в холі. Толік курив. Аня гралась — на колінах у неї лежав увімкнений ноутбук, і вона ганяла якусь стратегічку.

— Що це? — Толік глянув на екран через її плече.

— Транспорт. Дороги будувати. Господарство розводити.

— Нам тепер тільки й лишається, що господарство розводити, — буркнув Толік. — Скандал, мабуть, роздують.

— Не буде ніякого скандалу, — Аня сіла зручніше, оптична мишка в її руці горіла яскраво-рубіновим вогником. — Звичайна справа. Підліткова бійка на дискотеці… Зараза.

Вона раптом уся зібралася, спохмурніла, дивлячись на екран ноутбука.

— Що там?

— Літак розбився, — Аня з силою провела руками по короткому волоссі. — Доведеться за цілий місяць перегравати.

— На фіга? — здивувався Толік. — Збитки?

— Я завжди переграю, коли розбивається літак, — Аня зосереджено дивилась на екран. — Я не допущу… щоб у світі, де від мене все залежить, розбивалися літаки.

Дощ постукував по бляшаних козирках. Арсен відчув, як у нього мороз пробирає по спині.

— Твоя правда, — сказав він, не подумавши. — Я, коли розводив віртуальних собак…

Він осікся. Він не збирався ділитися спогадами. Зате раптом зацікавився Толік:

— Собак?

— Віртуальних, — неохоче повторив Арсен. — Їх у мережі народжують, виховують, годують, граються з ними, розмовляють… Вони розрізняють своє ім’я, до ста слів команди, а деякі…

Він змусив себе замовкнути.

— Деякі взагалі все розуміють, тільки не говорять, — пробурмотіла Аня. — Так?

— Не смійся, — зненацька серйозно сказав Толік. — У мене був пес — у реалі — то він усе розумів. Він був розумніший за мене. Прямо академік…

Толік одвернувся.

— Був? — тихо повторила Аня.

— Був, — Толік зітхнув. — Його збила одна погань на машині. У дворі. П’яне було, падло. Я його… одно слово, він потім у лікарні від отриманих травм… той. Мене посадили надовго. Досі сидів би, але тут амністія, гарна поведінка, те, се… — Він знову затнувся. — А ви помітили, що вони стають схожі на нас?

— Собаки?

— Собаки теж. Віртуали, — Толік подивився на свої важкі долоні. — Наші віртуали… Уся твоя пацанва, Анько, робить отак, — він провів руками по волоссю, копіюючи звичний Анін жест. — У реалі, а не в грі. Ти помітила?

— Ні, — холодно відгукнулася Аня. — По-моєму, ти вигадуєш.

* * *

Опівдні дощ перестав, і визирнуло сонце, мов на замовлення. Змії, Черепахи і Ящери мовчки зібралися на лінійці. Вигляд у багатьох був добряче пом’ятий, Арсен нарахував шість загіпсованих рук, один хлопець-змія з’явився на милицях, і над ним постійно підсміювалися свої ж: чужі не відкривали рота. Взагалі, три групи підлітків у кольорових кепках поводилися так, начебто інших загонів і ворожих кольорів не існує в природі.

Посередині лінійки виднілися калюжі, у них відбивалося небо. Максим, зі скорботним обличчям, піднявся на трибуну з мікрофоном.

— Дуже шкода, — почав він похоронним голосом, — боюся, що через огидну поведінку деяких ваших товаришів гру доведеться достроково припинити. Ми так і не дізнаємося, хто переміг, і, зрозуміло, не буде ніяких призів…

— От паразит, — сказала Аня. — Вони ж, хом’ячки, ще й винні!

— Ти глянь, — Толік торкнув її за плече. — Зараз вони почнуть його уламувати.

По шеренгах на лінійці прокотилося виття. Протестуючі голоси змішалися з жалібними:

— Ми більше не будемо!

— Вони перші!

— Вигнати черв’яків, і грати далі!

— Так нечесно!

Арсен вибрався з крісла й пішов до дверей.

— Не дивитимешся? — Аня обернулася.

— На фіга? Я все наперед знаю…

Він вийшов на ґанок котеджу. Усе було мокре: асфальт і трава, сосни й берези, кожна краплинка сяяла під сонцем.

Арсен вийняв з кишені телефон. Повагався, розблокував, знов заблокував. Дзвонити перехотілося: мама почує його голос і почне випитувати, що ж сталося. А він не готовий розповідати. Краще потім.

По мармурових сходах він піднявся на другий поверх, одімкнув двері свого номера; тут було непогано. Прямо за вікном стрибала білка, соснові лапи смикалися під її крихітною вагою. Спасибі за гостину, як то кажуть.

Він порахував готівку. На електричку вистачить.

Похапцем закинув у рюкзак речі — плавки, спортивний костюм, білизну, капці. Трохи не забув зубну щітку у ванній кімнаті. А не хотілось би: не треба тут нічого після себе лишати.

Він спустився в хол з рюкзаком саме в ту мить, коли Максим, дуже веселий, гепнувся в крісло перед екраном:

— Бачили? Кілька днів будуть як шовкові. Зате в грі тепер стануть зібраніші, зліші, такий ельфійський спецзагін… Арсене? Ти чого це?

— У мене офіційне повідомлення, — Арсен був готовий до цієї розмови, але в останню секунду йому перехопило дихання. — Я розриваю контракт. Пунктом дев’ять-шість передбачено розірвання договору в односторонньому порядку, без попереднього повідомлення. Я їду додому.

Він одразу зрозумів, що Аня чекала від нього чогось такого, а Толік — ні. Що ж до Максима — той нагадував перелякану курку: ляснув долонями по стегнах, наче крильми:

— Арсене! Ти? Від тебе я такого ніяк не чекав! Хрін би взяв цю тендітну підліткову психіку, ці вікові ексцеси… Ти хоч розумієш, що це злив, ганебний злив, ти зламався й повівся на провокацію, зовсім як наші піонери?

Кривдно? — запитав себе Арсен. Та ні. Мабуть, ні. Тобто мені, звісно, образливо це чути, і не стільки зачіпають слова, скільки тон, яким він говорить. Та яка різниця? Я знаю, що він зараз зі мною робить, точніше, намагається зробити. Ні, треба рвати звідси пазурі, і що скоріше, то краще.

— Я рішень не міняю, — сказав Арсен. — Батькам я вже подзвонив (отут він збрехав і мимохідь пошкодував, що справді не подзвонив батькові на роботу). — Якщо треба підписати якісь папери — я підпишу. Або батько, як мій представник, підпише.

Толік клацнув язиком:

— А далеко піде хлопець. Твоя правда, Анько.

Арсен подивився на Аню. Чесно кажучи, він не збирався на неї дивитись і навіть боявся, це вийшло мимоволі. Вона відповіла уважним, ледь напруженим поглядом. Наче прораховувала щось про себе й ніяк не могла прорахувати.

— Ніхто не збирається тебе втримувати, — сумно сказав Максим. — Тільки що сказати твоїм бійцям? Що їхній ватажок ріденько обробився й покинув поле бою?

— Знайдете, що сказати, — Арсен почув, що голос його зовсім позбавлений емоцій, і дуже з цього зрадів.

— Добре, славно, закінчувати гру їм доведеться без командира, доведеться Мар’яні Чабан, чи що, очолити штаб…

Арсен внутрішньо напружився:

— Вона впорається. Тим більше, що ноутбук у неї дома вже є.

Максим устав. Арсен раптом помітив, який він високий. Здоровенний чоловік, більший за Толіка, з близько посадженими, запаленими од вічного недосипу очима. З правого кулака звисала миша на обрізаному проводі.

— Ще раз, — вкрадливо почав Максим. — Арсене, ти відмовляєшся від участі в тренінгу? Від усіх можливостей, які він перед тобою відкриває? Від великої цікавої роботи? Від нового досвіду? Він влади, зрештою?

— Так, — Арсен закинув на плечі рюкзак. — Якщо нічого не треба підписувати — я піду.

Максим ледь підняв брови:

— Ти впевнений?

— Так.

Щокою Арсен відчував Анін погляд. Вона помітно напружилась: ніби чекала чогось. Ніби збиралася кинутися комусь на порятунок, а от Максимові чи Арсенові — це зрозуміти було неможливо.

— Ну що ж, — Максим похнюпився й гепнувся назад у крісло. — Поважаю твій вибір… Зараз прийде машина.

— Я на електричці.

— А отак не треба: я відповідаю за твою безпеку перед твоїми батьками, а приміські електрички — штука ненадійна. Зараз прийде машина, — Максим витяг телефон, — але я тебе прошу, заради наших колишніх добрих стосунків… поясни, що сталося, га?

— Що сталося?!

Мудро було б зараз промовчати. Просто всміхнутися й чемно промовчати. Та Арсен ще не навчився бути мудрим. У нього накипіло на душі.

— Що сталося? — він обернувся до Толіка й Ані. — Нехай, на нас випробовували дурну рекламу й казна-які стимулятори, ми погодилися, начебто, на тренінг. Але ці хлопці й дівчата навіть такої згоди не давали! Їх накрили… ковпаком, як пацюків чи хом’ячків, накрили якимсь дурним впливом… Толіку, Аню, ви що, сліпі?! Тут смаленим пахне, від цієї контори треба тікати без задніх ніг!

— Боже мій, востаннє беру дитину на проект, — упівголоса, якось дуже тужливо пробурмотів Максим. — Їх накрили впливом… Та вони щодня накриті впливом стократ більшим! Вони ж телевізор дивляться, до школи ходять, лінками обмінюються, у них не мозок — у них цвинтар вірусів у голові! Кожний самотній, кожен хоче, щоб його любили, а сам любити ні фіга не вміє… І от сталося: вони щасливі! Їм цікаво жити, вони готові життя покласти за друга… У тебе, Арсене, є друг, заради якого ти вмер би? У тебе взагалі немає друзів і ніколи не буде. От хоча б твоя Мар’яна Чабан…

— Вона не моя!

— …От хоча б твоя однокласниця Мар’яна Чабан. У неї були в житті близькі люди? У неї були френди! Може, ти готовий бути їй другом? Га? Та де тобі… А тепер у дівчинки вперше в житті з’явилися друзі. Про таке пісні співають, Арсене. Балади складають. Не переживай за них, вони щасливіші за тебе!

Толік гмикнув. Аня звузила очі, мигцем глянула на Максима й знову — на Арсена.

— А щодо смаленого запаху, — Максим раптом зробився лагідний, мов черниця, — але ж кожній людині доля наллє стільки літрів удачі, скільки поміститься в бензобак її сміливості. Вибач, що так кучеряво, просто вислів сподобався. Зараз прийде машина, Арсене, і… чеши на всі чотири вітри.

* * *

Чемний водій уклав його рюкзак у багажник. Арсен сів на переднє сидіння, пристебнувся; м’яко завівся мотор, і сосни, котедж, басейн у дощовому серпанку попливли назад.

Машина виїхала на дорогу, по якій зовсім недавно (невже позавчора?) Арсен проводжав до електрички Баффі, тобто Іру. Арсен вийняв телефон і знайшов у контактах номер Мар’яни Чабан.

Гудок. Гудок. Телефон не відповідає.

— Батькам дзвониш? — раптом запитав водій.

— Подружці. Однокласниці.

— Правильно, — чомусь зрадів водій.

Арсен слухав і слухав гудки. Лісова дорога була якась занадто довга — вже давно мало з’явитися залізничне полотно й виїзд на шосе.

— Алло, — сказав у трубці незнайомий голос.

— Прошу пробачення. Можна Мар’яну?

— Ви помилилися номером, — сказав чужий голос і відразу дав відбій.

— Що за фігня, — сказав Арсен уголос через кілька хвилин. — Номер той самий, ось, у мене записано. Телефон у неї свиснули, чи що?

— Може, свиснули, — погодився водій. — А може, просто глюки в мережі. Таке теж буває.

* * *

Вони їхали довго, стояли в пробках, слухали попсу. Потік, зробивши машину частиною себе, тяг і тяг її за течією в табуні замурзаних «пиріжків» і величезних фур, критих брезентом, ніби слонячою шкірою, з колісьми такими брудними, ніби намотані на них кілометри звисали нечистою бородою. Перед очима стояла то задня жовта стінка мікроавтобуса, то запасне колесо старого «бобіка», потім вони йшли кудись убік, мінялися місцями, і знову починали чергуватися: жовтий автобус, «бобік», випадковий легковик — і знову жовтий автобус.

Одного разу Арсенові здалося, що позаду майнув Максимів джип. Але таких джипів, та ще й заліплених грязюкою, на дорозі повно.

Він несподівано для себе задрімав і розліпив очі, коли машина вже завернула у двір. Арсен вивантажився перед своїм під’їздом, водій вручив йому рюкзак, сердечно попрощався й поїхав.

Арсен озирнувся.

Був не те щоб вечір, але передвечірня пора. Робочий день, літо, калюжі у дворі, пластмасовий човник з одірваною щоглою тицьнувся носом у глинисту обмілину. Гуляли жінки з немовлятами, чийсь хлопчик ішов по воді, розводячи медового кольору воду широкими носаками гумових чобіт. Арсен стояв і дивився на нього. У цю мить його здивувала підкреслена чіткість деталей: світ навколо неначе позував. Підставлявся під камеру, відкриваючись у русі й нерухомості, відблисках, відтінках, ніби цей світ з’явився на кастинг і хотів, щоб людське око не впустило ні візерунка тріщинок на асфальті, ні форми цукеркової обгортки, що застрягла у водостоку.

Арсен струснувся. Підхопив рюкзак і пішов додому.

* * *

Двері його квартири були оббиті не чорним дерматином, як уже багато років, а темно-коричневим. Арсен сповільнив крок. Поміняли двері? Їх зламували? Грабували? Мама нічого не сказала по телефону, боялася його хвилювати?..

Він подзвонив. Дзвінок звично відгукнувся всередині квартири. Цятка вічка потемніла: зсередини заступили світло.

— Хто там? — спитала мама.

— Це я, — сказав Арсен нетерпляче.

— Хто там? — повторив голос уже із занепокоєнням. — Хто дзвонив?

— Арсен, — він переступив з ноги на ногу. — Ма, це я.

Він насилу придушив у голосі роздратування. Йому дуже хотілося додому, в рідну кухню, в рідну ванну, на прекрасне домашнє ліжко.

— Мамо, ну слухай…

Говорячи, він витягав з сумки ключа. Довго рився в бічному відділенні — ключ зачепився кільцем за мотузочку запасної флешки і не хотів вилазити.

— Ви помилилися дверима, — напружено сказала мама. — Яка квартира вам потрібна?

Арсен поперхнувся. У цей момент за спиною відкрилися двері ліфта. Тримаючи ключ на шнурку, мов кадило, Арсен обернувся.

Вийшла дівчинка років дванадцяти, коротко стрижена, з рудуватим кучерявим волоссям. Різко стала, побачивши Арсена перед дверима:

— Вам кого?

У ту ж хвилину двері квартири відчинилися. У передпокої Арсен побачив маму — вона висвітлила волосся. За її спиною стояв незнайомий чоловік, високий, повненький, у банному халаті.

Деталі, як і раніше, впадали в очі, начебто бажаючи здивувати виразністю. На верхній губі в чоловіка був ледь помітний білий шрам, комір халата загорнувся всередину — одягався похапцем. Чужий чоловік приймає ванну в їхній квартирі? У їхній з татом і мамою квартирі?!

Арсен озирнувся на дівчинку. А вона раптом рвонула вперед і прослизнула повз Арсена — до дверей. Мама обійняла її; в руках у дівчинки був пластиковий пакет з логотипом сусіднього торгового центру.

— Ти хто такий? — запитав чоловік.

— Я Арсен, — сказав Арсен, відчуваючи, як стає дибки волосся. — Я… — він безпорадно подивився на маму. Вона відповіла холодним напруженим поглядом.

— Я твій син! — він звертався тепер тільки до неї. — Де тато? Хто це такі?!

— Не смішно, — сказала мама, розглядаючи його з бридливою злістю. — Ще раз подзвониш — викличемо міліцію.

І грюкнула дверима.

Арсен постояв секунду. Подивився на ключ у своїй руці. Обидва замки на дверях були сейфові, а ключ в Арсена — від ригельного. Колупати двері цим ключем не було сенсу, треба було знайти тата, будь-що-будь до нього додзвонитися…

Арсен пішки спустився по сходах. Сусідка, яку він зустрів на другому поверсі, подивилась якось дивно.

Він пройшов по глибокій калюжі, не помітивши, що вода сягає до кісточок. У мокрісіньких туфлях сів на лаву, кинув поруч рюкзак. Набрав батьків номер. Відповіла незнайома жінка.

— Тут такого нема. Ви помилились номером.

Номер точно збігався з батьковим мобільним, давним-давно забитим в Арсенові контакти.

Знову почався дощ. Арсен сидів, сидів хвилин тридцять, перш ніж підняв, нарешті, телефон, що став мов пудовий, і викликав Максимів номер.

— Привіт, Арсене, ти де? — голос звучав дуже тепло, по-приятельськи.

— Сиджу під домом.

— Сиди, де сидиш, я буду через п’ять хвилин.

Арсен сховав телефон у нагрудну кишеню куртки. Маленький хлопчик у сірій, під колір дощового неба, курточці досі так само борознив калюжні простори, зацікавлено дивлячись, як з каламутної води зринають яєчним жовтком носи його гумових чобіт. Арсен дивився на нього, це допомагало ні про що не думати. Не можна думати, коли вперше йдеш по дроту над прірвою. Думати — значить умерти на місці.

Арсен підняв голову. На балконі його квартири стояла мама, і поруч з нею дівчинка. На мамі був бірюзовий спортивний костюм, Арсен упізнав його. Він пам’ятав, якими парфумами пахне ця тканина. Він готовий був луснути, розірватись, як кулька, — але тут під’їхала машина.

Заляпаний дорожньою грязюкою старий джип.

* * *

— Тримаєшся? Молодець.

Максим не завдав собі клопоту переодягтися. Він сидів на водійському сидінні в шортах і футболці, коротке волосся на круглій голові стовбурчилось, як голки в їжака. Темні окуляри з’їхали на кінчик носа, поверх скелець поглядали червоні очі запійного п’яниці. Або запійного гравця. Машина, зірвавшись з місця, погнала через місто, зневажаючи правила — проскакуючи на червоне й вилітаючи, де можна, на зустрічну. Максим спішив і грубо порушував під самим носом ДАІ, проте жоден міліціонер навіть голови не повернув.

Арсен мовчав. Мокрий рюкзак лежав у нього під ногами. Максим увімкнув радіо; мекнув голосок, запрошуючи в новий нічний клуб. Арсен простяг руку. Пальцями, що втратили чутливість, торкнувся коліщатка — знизив звук у динаміках.

— Що ти хочеш, щоб я робив? — сказав, намагаючись, щоб голос звучав якомога переконливіше. — Я все зроблю. Тільки поверни, як було.

Максим покосився мигцем, і в цьому швидкому погляді Арсенові привиділась повага:

— Не варто вести ділові розмови на ходу. Тобі як мінімум треба переодягтися.

— Максиме, — Арсен з останньої сили боровся з істерикою, яка грозила от-от перетворити його на дурне ревуче чудовисько. — Ти можеш усе повернути?

— Можу… Спокійно. Тобі треба випити чогось гарячого. А може, міцного. Ти щодо алкоголю — як?

* * *

Двері ліфта розсунулись. Права стулка ледь сіпнулась — як завжди. Арсен натис кнопку дзвінка; зсередини потемніло вічко. Тут же відчинились оббиті дерматином двері, мама вискочила в коридор і обняла його.

— Нарешті! Арсенчику, Арсенчику, ми так скучили! Слухай, ти щось мало засмаг… Не пощастило з погодою? Заходь, іди в душ, я поставлю грітися вечерю…

Він зайшов у передпокій, кинув рюкзак на світлу ламінатну підлогу. Стягнув мокрі туфлі, сунув ноги в розтоптані капці. На кухні муркотіло радіо, мама дзенькала посудом, потім визирнула, весела, розрум’янена:

— У нас вимикали гарячу воду, а якраз учора дали знову, прямо до твого приїзду!

— А де тато?

— Вже їде, я йому подзвонила…

Арсен зайшов у ванну. Роззирнувся. Чисті рушники на своїх місцях, зубні щітки у склянці. На скляній поличці з кремами та гелями — забутий МПЗ-плеєр. Він повернув коліща засувки, замикаючись, потім одімкнув, потім знов замкнув двері. Засувка відмикалась і замикалась, корячись правій кнопці миші.

Клац. Клац. Відчинено. Зачинено.

Я так з глузду з’їду, подумав Арсен зовсім спокійно. Від оцього коліщатка. Я його закривав і відкривав мільйони разів. Я виріс у цій квартирі. Клац мишкою — замкнуто. Клац мишкою — відімкнуто.

Він сидів у офісному кріслі, перед великим плоским екраном. Шум води в кухні, мамин голос, дзвінок з передпокою лунали з динаміків.

— Арсене! — покликала мама. — Тато прийшов!

Він тупо дивився на засувку. Зараз відкрито чи закрито? Відкрито. Двері піддалися, корячись натисканню клавіші «W». «W» — вперед. «А» — ліворуч. «D» — праворуч.

Він зразу ж побачив тата посеред передпокою. Тато йшов, сміючись і широко розкривши обійми, як у ранньому дитинстві. Арсен побачив, що майже зрівнявся з ним зростом.

— Привіт, мандрівник!

Тато обняв його, проте Арсен нічого не відчув. Тільки побачив, як на екрані одна намальована фігура обіймає іншу.

* * *

В умивальнику бігла вода. Напівпрозорий струмінь, матове циліндричне тіло, що вперлося верхнім кінцем у чорний отвір крана, а нижнім м’яко розтікається по фаянсу.

Арсен сидів на краю ванни. В його руці була зубна щітка із застиглим черв’ячком пасти на кольоровій щетині. Затиснувши праву кнопку миші, він повертав екран, розглядаючи підсохлі бризки пасти на дзеркалі, і сліди від ганчірки на кахельній підлозі, і власні намальовані босі ноги. Дивно: його ноги босі, на екрані. Його ноги в черевиках, під столом.

У двері ванної — там, на моніторі, — постукали:

— Арсенчику, ти там ще довго? Усе гаразд?

«Так, ма, усе гаразд», — набив він відповідь у віконці чату.

— Точно? — голос у навушниках звучав тепер стурбовано. — Арсенчику, ти якийсь пригнічений, що сталося?

«Я втомився… Зараз вийду».

— Не лякай їх так, — сказав Максим.

Максим був поруч, за два кроки. Ближче, ніж намальовані батьки. У цій кімнаті з моніторами на стінах Арсен бував уже не раз. Зараз монітори працювали всі: ходили тіні. Брели люди з метро, брели покупці уздовж стелажів магазину, на загальному плані якоїсь транспортної розв’язки червоним виділялися машини, які перевищують швидкість. Максим насвистував, і Арсен, щоб не чути його, щільніше притискав до вух поролонові навушники.

— Не лякай їх, — вкрадливо повторив Максим. — Виводь персонажа з ванної. Вони подумають казна-що.

«Виводь персонажа…»

Арсен клацнув мишкою по дверній засувці. Відчинилися двері, й на екрані з’явилася мама, стривожена, у важкому бірюзовому халаті:

— Арсенчику, ти здоровий?

Рухом миші він змусив намальованого хлопчика на екрані торкнутися плеча намальованої жінки:

«Усе клас. Спати хочеться…»

— Пів на десяту вечора! Ти ніколи так рано не лягав. Поміряєш температуру?

«Можу, — написав Арсен у віконці часу. — Нормальна».

Він повів персонажа у свою кімнату, вклав у ліжко і з головою вкрив ковдрою. Екран стемнів: вимкнули світло в коридорі, мама й тато про щось говорили на кухні, але слів не можна було розібрати, навіть збільшивши звук до максимуму. Арсен стяг з голови навушники й згорнув вікно. На робочому столі в Максима була лісова галявинка з височенними ірисами, ліловими та бузковими.

Максим мовчки відсунув від нього клавіатуру й поставив на стіл склянку зі звисаючою на ниточці етикеткою заварного пакетика:

— Обережно тільки. Клаву мені не залий.

— А я тобі довіряв, — тихо сказав Арсен.

— Правильно робив, — Максим дивився йому в очі. — Я не збираюся тебе залякувати чи карати. І думки такої не було. Це просто інформація — я хочу показати тобі, пояснити, з чим ти насправді… зіштовхнувся, скажімо так.

— Я не розумію.

— Я поясню. На даний момент тебе вразив вірус. Тобто насправді це значно складніший інформаційний феномен, але я називаю його вірусом для зручності користувача. Це «імовірнісний черв’як»: програма, що пробирається в минуле вздовж стовбура твоєї долі й шляхом непомітної маніпуляції підмінює ймовірності. Отже, п’ятнадцять років тому твоя мама вийшла заміж не за твого батька, а за іншу людину. Зрозуміло, в цієї пари ти народитися не міг. Тому зараз тебе нема, ти — інформаційна флуктуація, і якщо дати системі команду «видалити тимчасові файли», тебе вимете на фіг.

Максим говорив і всміхався. Арсен міркував кришталево-ясно, тільки волосся на потилиці ворушилося.

— Що я повинен робити, щоб усе повернути?

— Чудесно! — Максим потер долоні. — Ніяких сліз, соплів, ніякої рефлексії, тільки дія, браво. Випадок твій серйозний, вірус поганий, він глибоко перебудовує реальність, просто так вилікувати його не можна.

— А якщо я тебе вб’ю?!

— Не поспішай. По-перше, як ти мене вб’єш? Голими руками? Сумніваюся. По-друге, я єдина твоя надія. Є можливість видалити заражений файл і замінити його здоровою копією. Я це для тебе зроблю.

— Зроби зараз. Будь ласка.

— Врахуй, що дівчинка, дочка твоєї мами, реально існуюча людина, піде в небуття.

— Посадиш її перед монітором! Гратись у своє життя!

— Вона мені не потрібна, вона бездарна порівняно з тобою.

— Максе, — Арсен зчепив пальці. — Я здурію. Я вже близько.

— Не здурієш, — Максим усміхнувся кутиками губ. — У тебе прекрасна здатність до адаптації… Зараз я все зроблю, як було.

— Будь ласка!

— Я зроблю. Ти не бійся. На жаль, є неприємна деталь процесу.

— Яка?

— Мені доведеться тебе вбити. Ти — частина зараженого файла.

Максим винувато всміхнувся. Арсен кліпнув, розганяючи враз виниклу темряву.

— Це як ініціація, знаєш? — Максим досі тримав усмішку. — Іноді, щоб народитися заново, треба вмерти.

Контракт, подумав Арсен з найгіркішою іронією. Тато ще підписав… Тренінг… Фірма… Маніяк!

Він забарився ще мить, розслабившись, вводячи ворога в оману, а потім одним різким рухом підхопився, зірвався, кинувся до дверей. Офісне крісло від’їхало, обертаючи п’ятеро коліщат, і гахнулося об стіну. Зачувши ворога за плечем, Арсен різко рвонув убік і вгадав — Максимові пальці зісковзнули з рукава теніски, не встигши зачепитися. Арсен перескочив через стіл, комп’ютерна миша зірвалася й зависла на проводі. Арсен кинувся до дверей: там люди… Офіс… Служба безпеки… Не може бути, щоб усі вони були в змові, цього не може бути…

Його схопили ззаду за комір. Арсен вирвався з теніски, затріщала тканина й посипалися ґудзики. До дверей лишалося три кроки…

Його перехопили ліктем за горло — згином руки, як скобою, за шию. Арсен засіпався, вчепився в цю руку нігтями, потім, викрутившись, зубами; його жбурнули назад, перекинули на стіл, так що посипалися градом кулькові ручки, скріпки, запальнички, брязнула коробочка мобільного телефону, Арсен побачив над собою стелю й Максимове лице. Яке щастя, що Максим не посміхався цією своєю маніяцькою посмішкою, — Максим був злий, лютий і навіть розгублений. Крізь жах, що придавив Арсена, пробилася проміннячком думка: не все втрачено.

— Рятуйте! На до…

Холодні й дуже тверді, мов гумові, пальці зімкнулися в нього на горлі. Він закричав тепер од болю, та вирвався тільки хрип. Зірки — цього разу не намальовані — застрибали перед очима, а потім світ остаточно потемнів, Арсен провалився в темряву, у безпросвітний жах, у кошмар…

І сів на ліжку. Серце вистрибувало, піт лив з лоба, майка промокла, і хтось дихав поруч, наче в астматичному припадку. Арсен не відразу зрозумів, що це він так дихає, це його дихання схоже на свист розірваних міхів.

Він був у своїй кімнаті. Онде стіл, онде комп’ютер, книжкова полиця, підручники нерівним строєм. Ось темно-синя шеренга — повне зібрання класики. Ось «Бібліотека пригод», кольорові томи з витертим золотим тисненням. Ось незачинена шафа, светр звісив зі щілини рукав, торкаючись підлоги, ніби низько вклоняючись. Ось абажур; наполовину запнуті картаті штори… Килим зі слідами від щітки пилососа… Під столом, біля самої стіни, кулька від пінг-понгу, яку мама не помітила, прибираючи…

Звичайний порядок предметів, звичні обриси за вікном, запах власної спальні подіяли на Арсена, мов укол сильного знеболювального. Годинник на стіні, на який уранці насамперед падав його погляд, показував десяту. Десяту ранку? Вечора?!

Він устав. Тіло не слухалось, наче після довгої хвороби. Підійшов до вікна. Майже стемніло, по доріжці вздовж будинку йшов сусід з вівчаркою на повідку, коло кафе «Агат» на розі стояли дівчата в міні-спідницях. Десята вечора…

Він прислухався. На кухні упівголоса говорили тато й мама: говорили, боячись розбудити його, Арсена. Здається, тривала розмова, яку він уже чув — у навушниках біля монітора…

Він обмацав себе. Ребра здіймалися й опадали, серце змушувало здригатися майку на животі. Він був живий, не намальований, він був собою, жодних сумнівів.

Він визирнув у передпокій. Це був передпокій його дому, знайомий до дрібниць; рюкзак валявся на тому самому місці, де намальований Арсен його кинув, зате мокрі туфлі мама протерла й набила сухими газетами, щоб повернути їм форму. З кухні долинав запах свіжих котлет — мама спішила насмажити їх на завтра. В Арсена завжди слина текла від цього запаху, але зараз від думки про їжу зробилося погано. Він підтис пальці ніг на вологій підлозі — тут недавно пройшлися вогкою шваброю, кахлі ще не висохли…

Задзижчало, ніби величезний джміль. Ж-ж-ж… Ж-ж-ж… Арсен заново спітнів — і тільки через секунду збагнув, що це всього-на-всього телефон, поставлений на вібродзвінок. Телефон дзижчав і посмикувався у внутрішній кишені куртки.

Арсен його вийняв — і трохи не впустив на підлогу — така слизька виявилася рука.

— Ти що, кретин?! — гаркнув Максим у слухавці. — Що за цирк ти мені влаштував, га?

Отоді-то Арсен уперше й заплакав.

Розділ четвертий

Маніпулятор

— Не треба так з собою носитися! Бідненький, маленький, любесенький син у батьків! Ото всі ви так — інтелектуали, світочі, а щойно намітиться загроза вашій дорогоцінній шкурі — рятуйся, хто може. Світ пропадай, а мене не займайте…

Максим говорив роздратовано й не дивився на співрозмовника. Джип потонув у пробці й виринати не збирався. Арсен мовчав.

П’ять хвилин тому Максим підібрав його на розі біля кав’ярні «Агат». Арсенові простіше було б зійти на ешафот, аніж іще раз сісти в цю машину. А не сісти — теж неможливо.

Сліди ін’єкцій? Арсен обшукав себе всього, слідів уколу не знайшов, проте це нічого не доводило. Чи те все, що з ним сталося — то була галюцинація? Можливо. А може, й ні. Найбільше на світі Арсенові хотілося, щоб Максим ніколи більше, ніколи в житті йому не дзвонив. Він одімкнув мобільний телефон і не підходив до домашнього, він прикинувся хворим і не виходив з дому, і так минуло три дні, поки нарешті вдень, коли батьки були на роботі, у двері задзвонив листоноша. Арсен відмовився відчиняти й розписуватися за телеграму, та листоноша все одно залишив її у дверях: «Ну що ти, як маленький? Не бійся, ввімкни телефон!»

— …Ну, чого ти на мене сердишся? Я обіцяв, що все зроблю? Зробив… Якби ти не гарячкував, якби дослухав до кінця — то й заснув би миттю у мене в офісі, прокинувся б удома — свіжий, мов роса. Ні, треба вчиняти істерику, кусати мене, бити, ти ж уже здоровий дядько… От хрін собачий! Якось пізно мені дебютувати в ролі Отелло, я офісний працівник! Слабкий! Слабенький!

Машина прокотилася двісті метрів і знову зупинилася перед світлофором.

— Ну, серйозно, Арсене, — сказав Максим іншим голосом. — Ну, пробач мені. Я аж ніяк не хотів тебе налякати. Просто я, через специфіку, геть не боюся смерті. Тому мені весь час здається, що й інші — теж.

— Через яку специфіку? — липкими губами запитав Арсен.

Максим дивно всміхнувся:

— Відважний я. Майже як льотчик-випробувач… Ось, узяти хоч би цю аптеку.

* * *

Маленька аптека була в неділю закрита, але сторожиха, що сиділа всередині, радісно відкрила засув, щойно побачила Максима. Максим відпустив її додому — відпочивати, замкнув вхідні двері, ввімкнув світло у вузькому коридорчику й пройшов у його торець — у кабінет завідувачки. Відімкнув двері ключем на зв’язці. Впустив Арсена.

У крихітному кабінеті було прохолодно й пахло йодом. На столі валялися канцелярські дрібниці, рекламні листівки, стояв древній пластмасовий телефон на крученому шнурі. Комп’ютер здавався ровесником телефону. Зате над дверима містився екран спостереження. Максим клацнув пультом, з темряви виступив зал аптеки — порожній. Можна було розрізнити тіні перехожих, що проходять надворі, за вітринним склом.

— Отже, — Максим сів за стіл завідувачки. — Арсене, що ти хочеш найбільше?

— Зіскочити, — сказав Арсен. — Вийти з гри.

— Розумію. Ти злякався.

— Я хочу… хотів би зіскочити.

— Ти запитав мене недавно: «Що я повинен робити, щоб усе повернути?» І був готовий узагалі на все… Було?

— Максиме, — Арсен зібрався з духом. — Рабська праця неефективна.

— У якому сенсі?

— Ти можеш мене примусити. Я вірю. Ти сильніший. Ти взагалі можеш мене, — Арсен осікся, — розмазати по стіні. Але навіщо? Послухай… Якщо ти піймав мураху, і мураха просить тебе — людським голосом — просто візьми її і відпусти. Просто. Не чави між пальцями. Може, все-таки можна відпустити? Щоб потім приємно було згадати? Це ж найвищий прояв влади над живою істотою — її відпустити…

Максим поперхнувся:

— Ну, ти маніпулятор… Жаль, я диктофона не взяв. Ти так говориш — серце щемить.

Арсен відвернувся. На стіні висів календар з квітами, Арсен побачив орхідеї й згадав Аню. Де вона зараз?

— Припустімо, — подумавши, сказав Максим. — Я вклав у тебе так багато сили й ресурсів, а головне, свого дорогоцінного часу… А користі не одержав ніякої, одні витрати, розумієш? Це наче будуєш, будуєш будинок, уже дах кладеш, а будинок бере та й каже тобі: я маю інші плани, я хочу піти.

Арсен затримав подих.

— Шкода, — промимрив Максим. — З другого боку… Ну то й що, як мені чогось шкода. Домовмося: сьогодні ми з тобою працюємо… Тільки сьогодні. А потім я тебе відпускаю.

— Справді?! — Арсен спалахнув і одразу ж згас. — А мої батьки…

— З твоїми батьками, з родиною, з усім, як є, без питань. Але сьогодні ти працюєш зі мною, скажімо, десь до восьмої години… Годиться?

— Так, — швидко сказав Арсен.

— Тоді, будь ласка, піди зараз отуди, — Максим кивнув на монітор, — і принеси якийсь предмет. Запам’ятай, де лежало, щоб потім повернути.

— Будь-який?

— Абсолютно… Секунду.

Максим вирвав аркуш з блокнота завідувачки, залишеного на столі, і її ж ручкою щось на ньому написав. Згорнув трубочкою:

— Поклади в кишеню сорочки. Не читай.

Арсен сунув папірець у нагрудну кишеню, вийшов у зал аптеки й уперше в житті опинився за касою, на місці аптекаря. Касовий апарат був замкнений. Арсен постояв, оглядаючись і мимоволі уявивши собі, як це — ціле життя простояти тут, щодня бачити очі за каламутним склом і руки з м’ятими папірцями… Велика місія — продавець ліків. Відпускаючи аспірин, ти робиш людство кращим…

Яскрава коробочка на полиці привернула його увагу: якісь вітаміни. «Супрадин». Арсен узяв одну упаковку з ряду таких самих і повернувся в кабінет завідувачки.

— Вітаміни, — сказав, вивантажуючи здобич на стіл перед Максимом.

— Тепер прочитай, що я написав.

Арсен витяг папірець. «Супрадин», — було надряпано посеред аркуша.

Арсен помовчав.

— Я повинен здивуватися? — запитав нарешті.

— Повторимо для чистоти експерименту?

— Навіщо? Я вірю. Ти вмієш. У світлі того, що ти вже зі мною витворяв, ці фокуси якісь… дитячі.

— Це не фокуси. Сходи ще раз і зверни увагу на момент вибору. Запам’ятай, що ти думав і що почував. Це важливо.

Арсен не став сперечатися.

Максим написав щось на папірці. Крокуючи похмурим коридором, Арсен раптом запитав себе: я ж іще не зробив вибору. Чи можу я його обдурити? Переграти?

Він торкнувся папірця в кишені. Аркуш звичайний. Ручка звичайна. Не можемо ж ми вірити, що написане змінюється залежно від того, що я беру в руки? Хоч після того, що зі мною було, ми можемо вірити у що завгодно… Нехай. Досі Максим виконував обіцянки — так хочеться повірити, що й цього разу. Що в його обіцянці відпустити Арсена не криється підступ. Так хочеться вірити…

Він вийшов до полиць, подивився на ліки від кашлю, виставлені на вітрині, й сказав про себе тричі: «Я візьму «Лазолван».

Простяг руку. Взяв прямокутну коробку з пляшечкою всередині. Що тепер написано на коробці? «Лазолван»?

Він заплющив очі. Не дивлячись, намацав щось легке на полиці, взяв і поніс, і очі розплющив тільки потім, щоб не налетіти на одвірок. Простяг Максимові:

— На.

Як і раніше не дивлячись на принесену пачку, витяг з кишені папірець. Прочитав — «Смекта».

Подивився на свою здобич. Це була коробочка з порошками. «Смекта».

— Папірець працює дисплеєм. Ти міняєш текст.

— Та де там! Дурнику… Ходімо, нам потрібний хтось сторонній.

Максим одімкнув двері аптеки, вийшов надвір і через хвилину повернувся з дівчинкою років десяти. Арсен внутрішньо застогнав: дурне, дурне, хіба тобі батьки не казали, що не можна ходити з незнайомцями в непрацюючі аптеки? Що з незнайомцями взагалі не можна розмовляти?!

Дівчинка згоряла від цікавості. Арсен подумав, що вона не винна. Він сам, щойно познайомившись з Максимом, сідав до нього в джип, їздив з ним в офіс і нарешті попався. Чого ж дівча винуватити?

— А справа така, — воркотав Максим. — Знімаємо рекламу аптеки, ти просто йдеш у зал і береш, що захочеш. Тільки наперед не кажи, що візьмеш! А за це отримаєш приз од фірми. Готова?

Утрьох у кабінеті завідувачки було вже тісно. Максим підсунув Арсенові блокнот:

— Напиши ти. Ти пам’ятаєш, що там є?

Арсен написав: «Олівець». Він точно пам’ятав, що коло каси, у щілині прилавка, завалявся недогризок олівця, зелений, зі слідами зубів. У першому класі в Мар’яни Чабан теж була дурна звичка — гризти олівці…

— Давай, — Максим кивнув дівчинці.

Через секунду вона з’явилась на екрані. Стала за касою, як перед тим Арсен, видно було її скуйовджену потилицю. Потім вона повернулася до полиць і опинилася лицем у камері. Хоч і тьмяний був екран, та Арсен розгледів хитрі іскорки в її очах. Дівчинка була не боязка.

— Тепер дивись, — Максим вийняв з кишені стару мишу з обрізаним шнуром. — Де там той олівець?

Мишка ледь помітно ворухнулась під його долонею. Арсен примружився: на екрані не було курсора; дівчинка взяла з полиці якусь пляшечку, поставила на місце, повернулась до касового апарата.

— Ну, скажи мені, де олівець? А то вона до ранку вибиратиме…

— Біля каси зліва.

— Бачу…

Ворухнулася мишка. Дівчинка взяла олівець і зникла з екрана. Почулися її кроки в коридорі. Максим сховав мишку в кишеню.

— Ось, — дівча зайшло, тріумфуючи. — Ви сказали — що завгодно, я й принесла що завгодно…

— А ми тебе перехитрили, — Максим простяг їй папірець. Дівчинка насупилася й одразу просвітліла:

— А ви бачили, що я брала, і написали!

— Добре, тепер записку покладемо тобі в кишеню, ти з нею підеш, тільки цур-п’ять, не підглядать! Арсене, напиши…

Арсен тупо дивився на папір. Усі назви ліків вилетіли в нього з голови. Він написав «Аспірин». На останній букві ручка перестала писати.

— На, — Максим згорнув папірець і поклав дівчинці в кишеню джинсової спідниці. — Не підглядати, я побачу!

Дівча пішло в коридор. Максим одразу ж крикнув: «Не підглядати, все бачу!», — і кроки, що було притихли, відновилися. Дівчинка з’явилася на екрані. Рука її тяглася до кишені.

— Усе бачу!

Дівчинка покосилася на камеру і взяла в руки, як перед тим Арсен, упаковку «Лазолвану».

Максим ворухнув мишкою на столі.

Дівчинка відбігла до самого краю стелажів. Схопила перше, що їй трапилося, поставила на місце, схопила ще щось, поставила на місце, нарешті схопила білі таблетки в упаковці й підтюпцем повернулася в кабінет.

Лице її розцвіло, коли вона прочитала папірець, вийнятий нарешті з кишені:

— У вас написано «Аспірин»! А в мене «Ацетилсаліцилова кислота»! Я вас обдурила!

— Браво, — сказав Максим, вражено хитаючи головою. — Ти виграла приз. Тепер, будь ласка, піди туди ще раз і скажи, дивлячись прямо в камеру: «Аптека нашого району — здоров’я дітям і дорослим!» Тільки виразно, як у рекламі. Потім по телевізору себе побачиш.

Дівчинка вийшла. Максим вивудив зі своєї сумки дівчачий чохол для мобільного, нудотно-рожевий, з пухнатим хвостом.

— Здоров’я нашого району… Ой… Аптека нашого району — здоров’я дітям й… ой…

Дівча старалося, закинувши голову, дивлячись у камеру чесними очима.

— Вручиш дівчинці подарунок чи мені вручити? — запитав Максим.

— Вручи сам.

— Як скажеш…

— «Аптека нашого району — здоров’я дітям і дорослим!» — впоралося нарешті дівчисько. — Бля… Ой!

* * *

— То що ж ти хочеш, Арсене?

Максим замкнув двері аптеки й залишив ключі в поштовій скриньці коло входу. Арсен припускав, що в сторожихи можуть бути неприємності.

— Не кажи мені — «зіскочити», — Максим відчинив дверцята джипа. — Ми й так домовилися, що сьогодні після восьмої ти вільний. Що ти хочеш у житті?

— Повернутись у «Королівський бал», — сказав Арсен, незграбно вилазячи на високе сидіння.

— Запросто, — Максим зрушив машину і влився в потік на дорозі.

— Ти мені казав, що неможливо.

— Я тобі брехав, — Максим витонченим маневром обігнав «Мерседес». — В інтересах справи.

— А якщо ти й зараз мені брешеш?

— А ти вчись… учися відрізняти брехню від правди.

— Ти мене не відпустиш? — запитав Арсен раптом захриплим голосом.

— Відпущу. Ми записали в список: повернутися в гру. Далі?

— Знімати будь-яку дівчину, — сказав Арсен і відвернувся. — Чи тьолку.

— Так, це ближче до життя… Ще, може, грошей?

— Ну й грошей. Так. Ніколи не ходити в школу. І ніколи тебе більше не бачити.

— Привіт, — Максим аж захлинувся від образи. — Оце так я тебе дістав?

— Я не вмію відрізняти брехню від правди.

— То внеси це в перелік бажань! Вельми корисна штука!

Якийсь час Арсен дивився, як мимо пролітає біло-червоне дорожнє огородження.

— Як ти це робиш? — він обіцяв собі не питати, та все одно не стримався й запитав. — Мишею? На екрані?

— Миша — для зручності. Можна без неї. Але тобі спочатку обов’язково буде потрібна миша…

— Мені?!

— А ти не хочеш керувати людьми? Мені здавалося, що це твоє покликання…

Машина заїхала на територію промзони.

— Я, власне кажучи, сьогодні збирався тебе цього навчити, — сказав Максим. — До восьмої впораємося.

* * *

Вони пройшли по коридорах, минули всі пости охорони, і Арсен не переставав дивуватися: стільки людей при ділі, стільки народу у фірмі, стільки грошей, такі приміщення… Фірма «Нові іграшки»… Невже ніхто не знає, що тут відбувається насправді?

Максим привів його в кімнату з моніторами на стінах. Зараз усі екрани було вимкнено; Арсен потоптався, на хвилину втративши мужність. У цій кімнаті його вбивали…

Чи то все-таки було наркотичне марення?

— Отже, ти хочеш навчитися відрізняти брехню від правди, — Максим упав у крісло, закинув ногу на ногу. — Добре. Маленька програмка, яку я на тебе навішу, не змінюватиме реальності навколо тебе: вона просто посилатиме тобі звіт. Дай руку, краще ліву.

Арсен завагався.

— Ну, чого ти боїшся? Як дівчинка, справді…

Арсен простяг руку. Максим розвернув її долонею вниз, узяв зі стола маркер і розмашисто, як художник у кутку полотна, написав три символи. Арсен не встиг до пуття роздивитися знаки, а вони вже поблідли, розпливлися й пропали — наче чорний слід од маркера миттю всотався в шкіру.

— Є… — Максим легенько ляснув його по руці. — Як ти себе почуваєш?

Арсен покрутив кистю. Помацав тильну сторону долоні. Ані сліду маркера. Біла шкіра. Батьки правду кажуть: він цього літа геть не засмаг.

Максим засміявся:

— Я пожартував. Це маркер з магазину розіграшів.

«Неправда».

Арсен здригнувся. Облизнув губи.

— Можна води?

— Візьми там у холодильнику, а хочеш, зваримо кави… Тільки спокійно, Арсене. Ти нервовий, я знаю.

— Це завжди так буде?

— Як ти забажаєш.

«Правда».

Арсен сів, не дійшовши до холодильника.

— Треба її відрегулювати, — сказав Максим діловито. — Щоб сигнал не виникав у відповідь на будь-яку інформацію, а відзначав важливу для тебе, і тільки в разі брехні. А то заколупаєшся дуже скоро.

— Як ти це зробив?!

— Тихо, тихо. Не сподобається — зніму. Це дуже проста програмка, інформаційна утиліта. Те, чого тобі так бракувало: здатність одразу відрізняти брехню від правди.

«Правда».

— Навіщо я тобі потрібний? — швидко запитав Арсен.

— Прекрасна реакція, — Максим кивнув, — я вже було думав, що ненароком тебе зламав. Ні, живий-живісінький…

— Тобто ти не відповіси, — Арсен опустив плечі. — Це нечесно.

— А ти що думав? — Максим вийняв з кишені мишу з одрізаним штекером, підкинув, упіймав. — Утиліта відрізняє правду від неправди, але не може змусити співрозмовника відповідати! Знаєш чому? Тому, що є на світі добра воля, я її тобі зараз продемонструю.

«Правда».

— Навіщо ти мені потрібний? — Максим прищулився. — Щоб ти тестував для мене програми, виконував роботи з дистанційного маніпулювання людьми та ще деякі цікаві завдання. Це не аморальніше, ніж складати рекламні тексти. Ніякого криміналу. Ніяких поступок перед совістю.

«Правда».

— А я тобі платитиму. Не тільки грішми, хоч суму в договорі проставлено. Я тобі платитиму можливостями. Різноманітними. Дуже корисними.

«Правда».

— Додам: ти мені потрібний надзвичайно. Ти носій рідкісних якостей. Винятково талановита дитина.

«Правда».

— Якими можливостями?

— Одну з них, найпростішу, ти зараз тестуєш. Подобається? — Максим крутив мишею над головою, так, що аж свистіло. Він знову був схожий на маніяка.

— Ти маніяк? — вирвалося в Арсена.

— До певної міри… Жартую. Для тебе я цілком безпечний. Я не заподію тобі зла.

«Правда».

Арсен прислухався до себе.

— А тренінг, що ми проходили… Усі ці локальні іграшки, «шуба», війна в піонерському таборі… Це ж не тренінг був насправді?

— Що на етикетці, те й у коробці. Тренінг, так, добір, так. Просто в усі подробиці експерименту вас не втаємничували. Ця «шуба», наприклад, узагалі сміх, — хто ж захоче використати для входу у віртуальну реальність стільки барахла й заліза?!

«Правда».

— Де зараз Толік і Аня?

— У таборі.

«Правда».

Арсен зажмурився. Що я питаю всякі дурниці, до чого тут Толік і Аня… Я повинен запитати про головне, поки в мене є ця можливість…

— Хто ти такий, Максиме?

— Ого, а я сподівався, що слона ти якраз і не помітиш… Тобто забудеш про дещо запитати, а ти не забув…

— Не відповіси?

— Ну, якщо обіцяв… Я не людина.

— Я помітив. Хто ти?

— Те, що ти бачиш перед собою, — білкова істота, термінал, за допомогою якого я з тобою спілкуюся.

«Правда».

Арсен довго сидів мовчки. Крапелька холодного поту повзла по спині, мов мандрівник по кам’янистій рівнині, повільно, але неухильно.

— Арсене? Ще щось питатимеш, чи на сьогодні годі?

— Ти обіцяв мене відпустити.

— Я відпущу, — м’яко сказав Максим. — Якщо ти цього захочеш.

«Правда».

Арсен насилу вдихнув. Ребра стислися, наче їх паском стягли, і дихати було важко.

— Можна, я візьму води?

— Авжеж. Ти нервуєшся. Хочеш вбудований регулятор емоцій?

— Це як?

— Сервісна утиліта, невелика, не зачіпає вищої нервової діяльності, але чудово регулює периферію.

— Н-ні. Я не впевнений.

— Та не бійся. Це не наркотик, це не імплантат. Якщо є бажання, його легко видалити. Наче нова заставка на монітор: погрався, стер.

«Правда».

— А віруси? — Арсен дивився на холодильник, не наважуючись устати й підійти. — Ви… ти казав про віруси… Те, що зі мною сталося… «Імовірнісний черв’як»…

Максим неквапливо відкрив дверці холодильника, вийняв пляшку соку, струнку, мов вежа, із зеленими яблуками на етикетці, які чомусь нагадали Арсенові голі зади:

— Тобі сік чи воду?

— Воду, будь ласка.

Максим глянув на пляшку і, мабуть, Арсенова асоціація передалась і йому:

— Вибач за вульгарну аналогію, проте свобода сексуальних контактів загрожує епідемією. Де вільно поширюється інформація — там, зрозуміло, з’являються віруси, — він узяв з полиці мінеральну воду. — Вода — це добре, а чай питимеш?

Це був не сон і не марення, подумав Арсен. Мене не накачали наркотиками, як я спочатку надіявся. Я справді грався у своє життя, сидячи перед монітором, як перед цим грався в сотні інших ігор. А потім мене вбили тут, у цій кімнаті, і замінили мою долю збереженим файлом. Цікаво, де тепер мій труп?

Забулькав електричний чайник.

— Це так, я винний, я тобі свідомо підсадив важкий вірус, — Максим зітхнув. — З виховною метою. Перестарався, так. Але ти сам мене спровокував, маніпуляторе. Навіщо вирішив вийти з гри? Тобі ж було цікаво?

— Я в такі ігри не граю!

— Ти злякався. Боягузик. Я психонув, я винний, я попросив пробачення. І я ж усе повернув, як було, на першу вимогу? Чи ні?

«Правда».

— Ти можеш усе? — пролепетав Арсен. — Абсолютно все?

— Авжеж ні. Я не можу скасувати закон збереження енергії, а це такий шлагбаум на шляху, що рятуйся, хто може.

«Правда».

— Як мені вимкнути цю штуку?

— Візьми будь-яку мишу від непрацюючого компа. Можна таку, як у мене, — Максим підкинув свою мишу. — Можеш вирізати з дерева чи виліпити з пластиліну. Заплющ очі й уяви собі інтерфейс… Робочий стіл… Що ти хочеш зробити?

— Відімкнути підтвердження «правда». Щоб діяла тільки «неправда».

— Уяви собі панель, на ній іконки або кнопки. Наведи курсор і клацни.

Арсен оглянувся. Максим кинув йому мишу, Арсен упіймав в останню мить.

— Давай.

Арсен установив мишку на столі. Заплющив очі. Нічого не уявлялося.

— Я нічого не бачу.

— А це не галюцинація, щоб отак просто являтися! Вмикай силу уяви, вмикай зорову пам’ять. Не вдається — намалюй спершу на папері. Намалюй екран, який тобі потрібно, запам’ятай. Потренуйся. Потім заплющуй очі, бери мишу і вперед.

Арсен знову заплющив очі. Уявив собі дві цеглини, на лівій нерозбірливий штамп цегельні, на правій — довгий напис фломастером: «Вимкнути розпізнавання правди?»

Він ворухнув рукою із затиснутою в ній мишею. Спрацювали одночасно рухова й зорова пам’ять: перед заплющеними очима метнувся курсор. Ковзнув по лівій цеглині. Та освітилася й одразу ж згасла. Освітилася права. Арсен натис вказівним пальцем на кнопку миші, почувся явний клац, напис змінився. «Ввімкнути розпізнавання правди?»

Арсен розплющив очі. Максим поставив перед ним склянку з водою та чашку чаю.

— Вийшло?

Арсен випив воду до дна. Перевів дух. Максим, наспівуючи під носа щось попсове, розвалився в кріслі, закинувши ноги в кросівках на стіл. Підняв пульт, один за одним почав умикати монітори на стінах: запрацював той, що транслював картинку супермаркету, і той, що стояв коло Інтернет-клубу, і коло переходу метро, і ще якийсь — з’явився офіс, де горбилися за столами однакові сірі люди. Три камери стояли над трьома банкоматами: на одному екрані йшли віддалеки перехожі, на іншому жінка тицяла пальцями в кнопки, набираючи код, на третьому стояв, переминаючись, підозрілий хлопець у линялій футболці та кепці, насунутій майже на кінчик носа.

— Отже, маніпуляція людиною, — сказав Максим. — Маля маніпулює мамою, воно знає, що хоче на ручки й заради необхідного результату потрібно плакати якнайголосніше. Подружжя маніпулює одне одним. У хід ідуть лестощі, компліменти, ревнощі, залякування. Коханці жонглюють одне одним, як хочуть — кожне боїться бути кинутим. Лікар маніпулює пацієнтом, бажаючи прив’язати його до себе, одержати гроші за необов’язкові послуги… Сигнал «неправда» тобі вже надійшов?

— Ні.

— Отож-бо й воно. Проте маніпулювання в повсякденному житті — броунівський рух, хмарка комарів, яку звіює вітер. Кожне дбає про свою маленьку мету, вектори то додаються, то гасять один одного, і нічого не відбувається. Інша річ, якщо група людей, досить розумних і енергійних, береться за маніпуляцію всерйоз. Тоді ми бачимо явні зміни: наприклад, хтось одержує велику владу. Цьому хтосеві, скажімо, я б і «Запорожець» іржавий не довірив, ба ні, мільйони маленьких воль склались у вектор, що погасив усі інші, і поставленої мети досягнуто. Інший хтось заробляє мільйони на продажу, приміром, пасток для тарганів. За цим стоїть довга робота: треба цих тарганів вивести, розплодити, скрізь розселити, довести їхню шкідливість, улаштувати сто смертельних випадків через хворобу, яку розносять таргани, і, нарешті, запропонувати рішення: тарганячу самохідну гільйотинку. Розумієш, про що я?

— Приблизно, — в Арсена починала паморочитися голова.

— Добре. Ми бачимо неозброєним оком, що журналіст маніпулює читачем, блоґер — френдами, телеведучий — глядачем. Однак їхній арсенал обмежений: вони зачіпають емоційно, роблячи тебе вразливим, а тоді впорскують інформацію, котра сама по собі може бути правдивою, нейтральною, помилковою, якою завгодно. Вони заздалегідь передбачають твою реакцію і заражають тебе свідомо. А може, вони самі інфіковані, емоційно напружені чи заінтриговані, і передають тобі інформацію, як грипозний хворий передає тобі свій грип при кашлі або чханні. Нічого, що я говорю труїзмами?

— Нічого, — Арсен покалатав ложечкою чай у чашці. — Максиме, мені… погано. Я зараз вирубаюсь.

Максим уважно на нього подивився.

— А нехай тобі грець, — сказав тихо і якось жалібно. — Я тебе все-таки переоцінив. Ти так хоробро тримався, що я… — він махнув рукою. — A-а, що ж… Іди собі, йди й не потикайся мені на очі, Земля велика…

Він ще раз гірко хитнув круглою головою і взяв зі стола телефон.

— Викликаю тобі таксі. Водієві заплатять перерахунком. Котися під три чорти.

* * *

«Вигідна пропозиція від нашого банку». «Неправда».

«Революція у світі сантехніки». «Неправда».

Це не був голос, що лунає всередині. Це було відчуття. Тепло, холодно, кисло, солодко. Правда або неправда. Відчуття. Поза символами й словами. Врешті-решт Арсен замружився й перестав дивитися на рекламні щити та розтяжки.

Водій поїхав, не взявши ні копійки. Арсен постояв коло під’їзду. Подивився на годинник; щойно минула шоста. Вечір.

Він зайшов у під’їзд, приглядаючись до деталей. Інший відтінок дерматину на чужих дверях, інша форма дзвінка можуть означати, що ти тут більше не живеш — це чужа реальність, а ти тут бур’ян, тимчасовий файл, який видалять при найближчому перезавантаженні. Оця чорнильна пляма на стіні ліфта — вона тут раніше була чи ні?!

Замки на його дверях були ригельні. Він намацав у кишені ключа. Потім подзвонив. Почався відлік секунд: десять, дев’ять, вісім… Нічого не відбувалося. Знову: десять, дев’ять, вісім…

— Чого ти дзвониш? — голос у мами був незадоволений. — У тебе ж є ключ!

Вона відімкнула двері й одразу вислизнула у вітальню, де на журнальному столику стояв ноутбук. Вона сіла схилившись, довгі пасма звісилися їй на лоба; крізь щілину незачинених дверей Арсен бачив, як вона бігає пальцями по клавіатурі, і лице в неї натхненно-заклопотане.

— Мамо, ти в блоґах?

— Ох, не заважай, будь ласка.

— Що ти робиш?

— Треба підняти в топ «Яндексу»… Слухай, ну не стій над душею! Я закінчу — тоді розповім.

Арсен пройшов на кухню і взяв газету, першу-ліпшу, що лежала на столі. Прочитав невідривно дві великі замітки, але тільки двічі почув сигнал «неправда». Проти очікування, журналісти не брешуть? Арсен узявся перечитувати й незабаром зрозумів, що статті виткані з фраз, які окремо не є неправдою, вони взагалі не містять інформації. А загалом… Цікаво, чи можна в настройках цієї функції змінювати масштаб? Оцінювати не фразу, а текст цілком?

Він знайшов у аптечці цитрамон, проковтнув, запивши водою з пляшки, і тільки тоді побачив, що не зняв вуличних туфель. Зараз мама як побачить, ото лаятиметься…

Ні, не лаятиметься. Вона вже бачила, що він у брудних туфлях у кімнаті, проте не надала цьому значення. Дивилась — і не помітила.

Він пройшов у свою кімнату, сів на тахту, але не роззувався — просто сидів, опустивши руки. Таблетка не діяла — голова боліла, як і раніше. На книжкових полицях лежала пилюка. Комп’ютер стояв на звичному місці, одімкнений од усіх мереж, тихий і чорний.

Без дзвінка відчинилися двері. Прийшов тато — майже сьома година, але ж сьогодні п’ятниця. Втім, йому траплялося сидіти на роботі й у вихідні, і у свята, і до пізньої ночі — особливо напередодні великих звітів…

— Привіт! — почув Арсен його радісний, ясний голос. Він звертався до мами. — Я на хвилинку, тільки чаю вип’ю та сорочку перевдягну. Уявляєш, призначили нараду в шефа на сьогодні!

«Неправда».

Арсен здригнувся.

— У п’ятницю, робити їм нічого, — мама так і не встала з-за стола у вітальні.

— Шеф завтра у відрядження летить…

«Неправда».

Як одімкнути цю штуку, подумав Арсен. Як вимкнути цю гидоту, чому я цього раніше не зробив, був же час! Сидів, страждав, газети читав…

Тато пішов на кухню, через хвилину мама покинула свій комп’ютер і приєдналася до нього. Вони про щось балакали досить жваво, до Арсена долинали окремі мамині слова: «…Змовилися, спеціально знижують рейтинг, приходять і голосують, ставлять їм нуль… Я знаю цю дівку, її на трьох ресурсах забанили…»

Арсен нарешті стяг туфлі, зняв шкарпетки, поворушив білими скоцюрбленими пальцями ніг. У Піноккіо — не Буратіно — видовжується ніс щоразу, як той бреше. От що мені нагадують ці вбудовані функції — чари, звичайні чари, наче в казці…

Він знайшов у шухляді ножиці, взяв у руки рідну мишу свого компа, але в останню мить раптом стало шкода. Він відклав ножиці й залишив мишу на місці. Босоніж вийшов у коридор. Зіштовхнувся з батьком, котрий поправляв перед дзеркалом комір сліпучо-білої сорочки.

— Тату, куди йдеш?

— Привіт! Я не знав, що ти вдома… На нараду, уяви собі.

«Неправда».

Арсен не знайшов, що сказати. Потоптався, попрощався й пішов до себе.

* * *

— Здрастуйте. Мені мишу, найдешевшу.

— Для USB-порту?

— Будь-яку. Найпростішу.

Торговий центр був напханий технікою на всі випадки життя. Екрани, щоб дивитися, навушники й динаміки, щоб слухати, величезні пральні машини, крихітні плеєри, телефони, вони ж фотоапарати, планшети з екранчиком, покликані замінити собою всі книги на світі. Жодна з цих речей, навіть найдорожча й найблискучіша, не могла зрівнятися потужністю з однією маленькою дешевою мишею.

Арсен пробив на касі чек і одержав на руки коробочку з картону й целулоїду, з гарантійним чеком усередині. Пройшовся ще раз уздовж стелажів, повільно, дуже повільно. Колись він любив тут ходити — мріяти про отакий ось ноутбук, отакий плеєр, такі навушники.

Він ніколи не мріяв, щоб до нього з’явився чарівник і запропонував усемогутність. Причому не Дід Мороз, ні. Злий чаклун.

Арсен заново прокручував у голові їхню з Максимом розмову й розумів з прикрістю, що розклеївся в найвідповідальніший момент. «Те, що ти бачиш перед собою, — білкова істота, термінал, за допомогою якого я з тобою спілкуюся…» Після цієї відповіді Арсен зобов’язаний був негайно запитати: а сам ти, справжній, по своїй суті — хто такий?

Але в ту мить він дуже злякався. Уявив собі невідоме чудовисько, що сидить за компом десь у далекій галактиці, і грає Максимом, водить Максима, як персонажа, клавішами «W», «А», «D». І залишилося єдине бажання: рятуватися, тікати й більше не мати з цим жахіттям нічого спільного. І він утік, залишивши собі єдиний подарунок. Утиліту. Яку збирається к бісу відімкнути й більше ніколи не користуватися.

Арсен вийшов з гіпермаркету. Летів тополиний пух. Нескінченне літо. Завжди так скоро закінчується, а тепер тягнеться й тягнеться. Можна подзвонити Мар’яні Чабан, задати кілька відвертих питань і про все зразу довідатися.

Можна зачекати хвилину, коли батько залишиться вдома сам, і з’ясувати в нього, куди він ходить. Це ж не вперше! Таке бувало й раніше, просто Арсен нічого не помічав, не звертав уваги, ну, працює людина, ненормований робочий день, гроші для родини, багато хто так працює. Так приблизно мама й міркує. А в батька є коханка — постійна, і вже давно!

На яскравому сонці йому стало холодно. Він пройшов повз автостоянку, на розі розпакував мишу й викинув упаковку в урну. Кишеньковим ножиком одчикрижив штекер і викинув туди ж. Блондинка, що наводила макіяж за кермом яскраво-жовтої машини, подивилася на нього, мов на божевільного.

Арсен їй підморгнув. Останні дні зробили його дуже сміливим. Що там йому пропонували, регулятор емоцій? Засіб, щоб усі дівчата були мої? Гроші? Що ще?

Політ у космос? Подорож на машині часу? Усі знання світу — упакувати б їх у голову одразу, минаючи роки навчання?

Заговорити всіма мовами? Що ще міг запропонувати Максим, що?!

Навчитися грати на скрипці. І взагалі на всьому, що грає. Співати краще за Паваротті. Грати у футбол краще за Марадону. Що ще?

Уміти досконало маніпулювати людьми. Сказати батькові одне-єдине слово… Нехай навіть кілька слів, але — знати б яких і знати б коли. Так, щоб він змінився, щоб засоромився, щоб миттю забув цю свою… тітку. Так, щоб мама ніколи ні про що не довідалась. От що означає «маніпулювати людьми», і дарма вважають, що це справа негідна.

Він сів на лавку. Поклав на коліна сумку, організувавши більш-менш плоску поверхню, й узявся за мишу. Якщо нічого зараз не вийде, а це більш ніж можливо, — можна буде кинути мишу в смітник, услід за коробкою та штекером. Я впевнений, що нічого не вийде…

«Неправда».

Арсен заплющив очі. Одразу ж побачив дві цеглини: на лівій, крім штампу цегельні, був тепер напис: «Вимкнути розпізнання неправди», а на правій — «Увімкнути розпізнання правди».

Арсен ворухнув мишею. Ліва цеглина освітилася, наче перед нею розгорілася свічка. Арсен побачив курсор, звичайний стандартний курсор у вигляді стрілочки. Поворухнув мишею — курсор од’їхав убік, цеглина згасла. Повернув курсор — цеглина освітилась.

Арсен клацнув по ній, але не лівою кнопкою миші, а правою.

Зорова пам’ять працювала бездоганно. У відповідь на клацання відкрилося додаткове меню. Арсен, щосили стиснувши повіки, прочитав його пункти: «Масштаб. Елемент вірогідності. Правдоподібність. Міра небезпеки. Згорнути».

Він обережно згорнув додаткове меню й вимкнув розпізнавання неправди.

Навколо, як і раніше, було повно неправди, безпечної, звичної, як старий вивих. Арсен, знаючи про її присутність, тепер не вмів її точно розпізнати. Він сидів, очманілий, з мишею в руці, і збоку нагадував психа.

Одна з умов маніпуляції — людина не повинна розуміти, коли їй брешуть. Максим дав Арсенові це вміння — чи це означає, що Арсеном більше не можна маніпулювати? Чи це означає, що Максим і не збирався Арсеном маніпулювати?!

Чи, може, правда — не менш ефективний важіль?

Він устав і знову сів. Яскраво блищало сонце на дахах машин, на їхніх чисто помитих боках, тремтіло розігріте повітря над автостоянкою. Вітрові шиби, зсередини прикриті шторками з фольги, здавалися величезними плитками шоколаду. Арсен міцно, аж до сліз, заплющив очі — і зависло перед ним меню; розплющив очі — й меню пропало. Простяглася на асфальті його тінь, наче малюнок, і два недопалки — наче брови. Він устав і побрів до метро. Сонце, небо, літо, — життя навколо, чого ж тобі не живеться, як нормальній людині?!

Він ледь не ступнув на перехресті під машину. Забув, що тут однобічний рух. Мабуть, якби машина його збила, тато хутко забув би ту тітку!

Або ні. Особливо, якщо на смерть. Тато скаже: ну, тепер, коли нас не пов’язує нічого, крім спільних спогадів…

Які бридкі думки лізуть у голову. Поза сумнівом, можна встановити програму — блокатор дурних думок.

Він проїхав на метро кілька станцій, розглядаючи рекламні плакати на стінах і намагаючись, для переміни, думати тільки про футбол. Якщо матч іде в прямому ефірі — то Максим зможе коригувати його, як завгодно? А якщо якась політична подія — звернення президента, наприклад, — у прямому ефірі?!

Це ж цілий світ можна запхнути за пазуху. Закон збереження енергії — шлагбаум, звісно, проте загалом… у цілому…

…Можна сказати батькові: «Я знаю, що ти обманюєш маму. Якщо ти негайно не перестанеш, я…»

Що — я? Розповім їй? Та мені спочатку язик одсохне. Напишу листа твоєму шефові на роботу? Перетворю тебе на пацюка?!

Хворі думки повернулися знову. Арсен потоптався перед кав’ярнею «Агат», де вони з Максимом колись вели ділові переговори. Потім зайшов у двір і сів на ту саму лаву, де сидів одного розмитого дощового дня, викинутий з життя, з долею, роз’їденою «імовірнісним черв’яком». Так, отут він сидів, а з балкона на нього дивилися мама й незнайома дівчинка. Наполовину сестра.

Мама могла вийти за іншого.

Може, так було б краще? Цей інший її не обманював би… як зрадник? Як злодій?

З цим іншим вона не влипла б у свої блоґи, наче муха в желе? Хто тут більше винний? І взагалі, чи винний хто-небудь, чи це природно, як настання осені?

Арсен уявив собі батька, як той каже, опустивши голову: «Ти мужчина, ти зрозумій мене. У нас кохання… Те, що було з мамою, залишилося в минулому, не варто опоганювати його сварками, лайкою…» Тьху, серіал якийсь виходить.

Арсен спроможний усе змінити. Ось вона, миша. Щоправда, програма є всього одна, зате яка ефективна; якщо людину весь час ловити на неправді — може, вона перестане брехати?

Пробіг пудель, за ним дівча в жовтому спортивному костюмчику, з повідцем: «Цезар! Цезар, до мене!» Молода мамуся з третього під’їзду розвернула возика так, щоб сонце не било в очі дитині. Арсен похитав головою, сподіваючись, що дамочка не сприйме його за божевільного; батько врешті-решт розлютиться й піде, грюкнувши дверима. Нікому не буває приємно, коли ловлять на брехні, особливо в сім’ї, особливо син. Нема в Арсена жодних несхибних засобів, щоб допомогти в цій ситуації. Є, як і у всіх інших, трохи такту, трохи співчуття, трохи твердості…

І жодної гарантії, що від його втручання не стане ще гірше.

Він виявив, що якогось дідька тримає в руках телефон і гортає розділ «Контакти». Хоч потрібний номер, на «А», стоїть майже на початку. Заплющивши очі, ялозячи мишею по коліну, він квапливо увімкнув розпізнавання правди й неправди.

— Алло? Аню, це я, Арсен…

— Привіт, — судячи з голосу, вона не здивувалася. — А ми тут якраз закінчили. Ящери вийшли на почесне третє місце.

— Як прикро…

Він запнувся. Заготовлені слова розсипалися, мов цвяхи з коробочки.

— Аню, е-е-е… ти за мною скучаєш?

— Трошки.

«Правда». Арсен поперхнувся.

— Ти думаєш, я дурень?

— Зрозуміло, що дурень…

«Неправда».

— Слухай, — нарешті здивувалась Аня, — ти п’яний, чи що? Чого це ти раптом мені дзвониш?

— Можна, краще я тебе питатиму? Просто, щоб послухати твій голос?

— Арсене! — вона засміялася. — Ну добре. Мені якраз робити нічого. Ми машину чекаємо.

— І Толік?

— Це тебе напружує?

— Ні. Звідки в тебе таке гарне татуювання?

— З салону, дурнику. Стиль такий.

«Неправда».

— Ти знала Максима раніше?

— Так, іноді зустрічалися.

«Правда».

— Як ти до мене ставишся?

— Ні, ти точно напився. Як я можу до тебе ставитися? Як до сина — рано, як до брата — нерозумно, як мужчина ти мене не цікавиш — молодий дуже. Ясно?

«Правда». Арсен зціпив зуби.

— Виходить, я тобі байдужний?

— Так.

«Неправда».

— Ти справді хочеш одержати в Максима роботу? Ти добре його знаєш? Ти знаєш, хто він такий насправді?

— У якому сенсі? — Анін голос раптом утратив теплоту. Арсен розгубився.

— Ти знаєш, хто він?

Пауза.

— Аню? Ти мене чуєш?

— Прекрасно чую.

«Правда».

— Навіщо ти прийшла на тренінг до Максима? Чому ти досі від нього не пішла?

— Вибач, — сказала вона рвучко. — Машина приїхала. Мене кличуть. Бай-бай.

І вимкнула зв’язок.

Можна привести коня на водопій, але не можна змусити його пити. Можна запитувати, але як змусити відповідати? Кати вміють, шантажисти вміють, Арсена не вабила поки що ні кар’єра ката, ні шантажиста.

Він подивився на порожній балкон. Понеділок. У цей час у батька зазвичай перерва…

Онімілими пальцями він вибрав у «Контактах» номер.

— Тату?

— Арсен? Привіт, щось сталося?

— Ні, все гаразд. Просто вирішив тобі подзвонити, ти не зайнятий?

— Зараз ні… Дві хвилини. Погано, що ти знову сидиш удома, треба тобі придумати на канікули якусь справу…

— Тату, в мого однокласника проблема. Можна порадитись?

— А що? — голос у слухавці насторожився.

— Він довідався, що його батько зраджує матір. І тепер мучиться. Нікому не може сказати…

Арсен перевів дух. Мимо повільно проїхала сусідська машина — темно-синій «Шевроле».

— Як ти думаєш, чим йому можна допомогти?

— А я тут при чому? — запитав батько враз інакшим, важким, мов свинець, голосом. — Таких проблем, знаєш, сторонні люди не вирішать…

«Правда».

— Але ж він своєму батькові не сторонній!

— Скажи йому, хай не втручається. Інтимні стосунки батьків — це не для дітей… тема. Скажи, що якось само розсмокчеться, так завжди буває. А якщо почати щось робити — буде тільки гірше. Отак приблизно й скажи.

— Ти справді так вважаєш?

— Ну аякже.

«Неправда».

— Дякую, тату, я йому так і скажу…

— Як його звуть, до речі?

— Ти ж його не знаєш. Крім того, він просив нікому не казати.

— Добре… Радий, що в тебе з’явилися друзі.

«Неправда».

— Бувай, тату.

— Удачі.

Відбій.

Арсен посидів іще. Тепер або щось зміниться, або нічого не зміниться вже ніколи, і з цим доведеться якось жити…

Він покрутив мишу на провідку. Сам собі нагадав Максима. Тепер зрозуміло, що означає цей жест, — жест чаклуна, що з усмішкою грається чарівною паличкою немислимої могутності.

А я ж не витримаю, подумав Арсен. Я просто не зможу отак повернутись і відмовитися від… усього цього. Оцього, що він мені показав. Тим більше тепер, коли мені так потрібен чарівник. Мамі потрібен. Та й батькові теж.

Вовків боятися…

«Терміном на один рік, — було написано в договорі. — З можливістю продовження… за погодженням сторін… з можливістю дострокового розірвання без попереднього повідомлення…»

Так, але коли він скористався своїм правом, його долю раптом перелопатив «імовірнісний черв’як»! Так, але укладати договір з істотою, що користується людським тілом, як ігровим персонажем… Арсена вбили, він відродився. Життя, наче зіпсований файл…

Це ж божевілля — знову йому дзвонити. Напрошуватися на неприємності. Це ж на голову не налазить. Не треба. Схаменися, востаннє прошу…

— Алло… М-максим?

— Так, — відгукнувся знайомий голос, але без звичної теплоти, досить-таки прохолодно. — А це хто?

— Це я, — сказав Арсен, трохи вражений. — Арсен.

— А-а-а… І що ж ти хочеш?

Арсен запнувся.

— Я… довідався, що ви там закінчили, е-е-е, сесію, в таборі… Хотів запитати…

— Що саме?

— Ну…

— Арсене, ти просив тебе відпустити?

— Так…

— Я це зробив? Я від тебе відчепився? Я відмовився від твоїх послуг, хоч мені це дорого коштувало, правильно?

— Так…

— Тоді що ти хочеш? Побалакати? Я не маю часу на розмови, вибач. Якщо ти зі мною не працюватимеш, ти мені не цікавий.

— Я тільки хотів запитати… — пробелькотів Арсен.

Йому наче з розмаху заїхали по фізіономії. Відчуття було шокове. Навіть голос пропав, один хрип лишився.

— Я справді дуже зайнятий, — сказав Максим трохи м’якше. — Я майже не сплю, а будь-якому людському організму треба все ж таки спати. Запитуй дуже швидко.

— Чим… за це… треба платити?

— За що — «за це»?

— За ці… подарунки? Ти запитував мене, що я хочу…

— Ти хочеш усього й одразу, і бажано задурно. Звичайна річ. Я сам так хочу.

— Максиме, це… за це платять роками життя, або чимсь іще… таким?

— Ти боїшся втратити безсмертну душу? — голос у телефоні зблиснув сарказмом. — Ні. Душі — не мій фах. Розписуватися кров’ю не треба. Роки життя… це взагалі з царини літератури. Я не лихвар, не оперетковий спокусник, я не співаю арій Фауста, ти безсовісно палиш мій час. Я тільки й хотів, щоб ти тестував для мене гру! Витратив на тебе казна-скільки сили, тепер треба шукати когось на заміну, знову марнувати час… Що ще?

— Я можу погодитися працювати з тобою, але тільки тимчасово?

— А я що, пропонував тобі довічне рабство? Ти договір узагалі читав?

— М-максиме… — Арсен знову затнувся. — Я спробую, добре?

— Годі морочити мені голову, — суворо сказав Максим. — У мене двоє першокласних випробувачів, Толік та Аня, а на твоє місце я когось підберу.

Арсен затримав подих.

Виявляється, він звик бути обраним. Бути особливим. Він знав, що розумний, а для своїх чотирнадцяти років — ледь чи не геній. Він знав, що йому дозволено більше, ніж іншим, і життя його очікує якесь особливе, бо він талановитий незвичайно, і характером твердий, і міркує, і вміє крутити людьми.

Він не здивувався, коли Максим обрав його для своїх дивних пригод-авантюр. Не здивувався, ставши здобувачем престижного місця поряд з дорослими. Він сприймав це як належне і навіть не дуже радів.

Максим тримався з ним як рівня. Наче вони добрі друзі: жартував, базікав, запросто садив у свій джип. Проте Арсен злякався й утік. Тепер на його місці буде хтось інший. Талановитіший. Везучіший. І сміливіший.

…От і нехай той, інший, грається у своє життя на компі! Підставляється під віруси, нехай його душать голими руками, а в Арсена попереду життя, школа, інститут, робота…

— Ну, чого мовчиш?

Максим, виявляється, ще не вимкнув телефон. Та він же мене маринує, зрозумів Арсен. Як м’ясо, щоб я розм’як. А я вже розм’як, далі нікуди!

Міністр ніколи б не став затинатися, м’ятися, трястися. Міністр завжди чітко знав, чого хоче, чим можна пожертвувати заради мети, а чим не можна. Якби Міністр, а не заляканий підліток, тримав зараз у руці слухавку…

Арсен різко видихнув, підібрав м’язи живота. Потім глибоко вдихнув.

— Максиме, ти ж розумієш, що людині неприємно, коли її вбивають. Це було грубе порушення правил гри з твого боку, але я визнаю, що теж учинив неправильно.

Секундна тиша.

— Непогано, — визнала слухавка. — Добре. Давай ми обидва визнаємо свою неправоту, і… що? Розбіжимося?

— Я б хотів, — Арсенів голос здригнувся, — мати від тебе гарантії… безпеки.

— Та нема нічого простішого! У тебе утиліту ввімкнено?

— Так.

— Питай, що хочеш!

— Я можу бути… чи ти мене… я…

Міністре, Міністре, допоможи!

— Я можу бути впевнений у своїй безпеці, працюючи з тобою? І в безпеці своїх близьких?

— Так.

«Правда».

— Так, — монотонно повторив Максим. — Так!

«Правда. Правда».

— Я, в принципі, — Арсен затнувся. — Я готовий працювати. Я готовий.

* * *

Він був страшенно радий знову опинитися в кабінеті з моніторами. Він не забув, що його тут задушили на одному зі столів, голими руками, мов Дездемону. Та ця подія вже не здавалась йому значною. Це наче в грі персонажа вхекали: устав, обтрусився, ожив.

— Каву будеш? — за своєю звичкою запитав Максим.

— Так, дякую, — кивнув Арсен і несміливо запропонував: — Хочеш, я тобі зварю?

— Звари, а то в мене вже очі злипаються… Почнімо з моменту, де той раз довелось перерватися. Маніпулятори. Наприклад, я. Ти помічаєш, як я це роблю з тобою?

— Так.

— Але піддаєшся, хоч не одразу й не завжди. Це груба, явна людська маніпуляція, її можна навчитися, можна навчитися її розпізнавати й пручатися. А там, в аптеці, ти помітив момент маніпуляції?

— Ні.

— Бо я керував тобою прямо. Мишкою. Аналогія: я можу трясти коробочку, змушуючи кульку котитися по жолобку в потрібному напрямку. А можу взяти кульку пальцями й покласти туди, куди мені хочеться її покласти. Ясно?

— Приблизно. Не ясно одне… Це чари. Єдине слово спадає на думку: магія. Заклинання. Чарівна паличка. Це магія?

Максим усміхнувся. Арсен зрадів його усмішці — з початку розмови Максим був незвично серйозний, навіть похмурий.

— Чари, так? — Максим поставив чашку на стіл. — А голос у телефоні — не чари? Як це людина може залізти в таку маленьку пластмасову коробочку? Особливо якщо насправді вона перебуває за сотні кілометрів? Друзяко! Мільярди людей користуються пультом дистанційного керування, мов чарівною паличкою. Мільярди користувачів викликають свою операційну систему, як джина з пляшки. Обивателеві часом не зрозуміти навіть принципу роботи, але користуються всі. Тобі ясно?

— Ясно. Та бачиш, мені простіше вважати тебе чарівником, ніж…

— Розумію. Психологічно комфортніше. Нехай, вважай мене чарівником. До речі, програмка, яку я тобі дав — працює?

— Ага.

— «О, скільки відкриттів чудових», — продекламував Максим. — У неї є побічний ефект: відкриваються таємниці, яких краще не знати.

— Ага… — Арсен опустив очі.

— Що сталося?

— Батько… він… у нього коханка, — вичавив Арсен.

— Щасливі люди, — Максим вишкірився. — Гаразд, жартую. Тобі це не подобається, мабуть? Ти хочеш виправити ситуацію?

— Так.

— Подивимось… Де він?

— На роботі. Мабуть. Він завжди в такий час…

— Ще краще.

Максим розкрив свій ноутбук, заклацав пальцями по чорній клавіатурі. На екрані розсипалися фрагменти, малі екранчики; Арсен побачив коридори й кімнати, повні людей, стенди, прилавки, порожні під’їзди, машини на стоянках, — панораму мовчазних кадрів, рухливих і застиглих, чорно-білих і кольорових: він дивився очима камер, сотень, а може, тисяч. Фасетковий погляд на місто, яке гадки не має, що за ним спостерігають. Або знає — однак не надає значення.

Максимові пальці бігали, перебираючи картинки. Арсен перестав розрізняти зображення на зовсім крихітних миготливих екранчиках. Раптом освітилася велика панель на стіні: погляд на офісне приміщення зверху. Арсен упізнав батьків кабінет: комп’ютер, телефон, фотографія в рамці — маленький Арсен з букетом гладіолусів.

Батько сидів, видимий зіницею веб-камери з-під стелі. На моніторі перед ним пістрявіли якісь графіки, але батько не дивився на монітор — схиливши голову, перебирав СМС-ки на мобільнику. Арсен уперше побачив крихітну, як монетка, лисинку в нього на маківці.

Раптом спохватився. Подивився на Максима, на його ноутбук:

— Стривай, як ти знаєш… Ти можеш отак викликати будь-яку… Будь-яку камеру, яка тільки є?!

— Можу, — Максим кивнув. — Це все одно, що знайти адресу в адресній книзі.

— Він… тато не знає, що в кабінеті камера!

— Віяння часу. Боїмося терористів, стежимо за працівниками, до того ж, якщо злодії залізуть — збережеться відеодокумент… Та знає він, знає або здогадується, не переживай. Він завжди один у кабінеті сидить?

— Не знаю… У нього тут звичайно ще Борис, але сьогодні його нема…

— І нікого поблизу, — пробурмотів Максим. — Ого, складне завдання, особливо для такого нуба, як ти…

— Я можу, — поспіхом сказав Арсен. — Що треба робити?

— Впізнаю тебе колишнього, — Максим дуже тепло всміхнувся. — Ось людина на моніторі, я можу змусити її встати й пройтися по кабінету…

Максим ворухнув мишкою. Батько поклав мобільник на стіл, устав, потягся, підійшов до вікна.

— Це неважко, — підсумував Максим. — Або хай щось візьме в руки, наприклад, календар…

Батько на екрані взяв настільний календар і почав щось рахувати, дивлячись на числа.

— Не треба, — вирвалося в Арсена.

— Що — не треба?

— Не треба його отак… Наче він персонаж.

— Тебе це бентежить? Та це ж цілком безневинні дії. Те, що ти хочеш зробити, куди гірше: це втручання у внутрішній світ. Тобі треба, щоб він забув коханку й знову покохав твою маму?

— Так.

— Але ж це насильство, Арсене. Насильство над особистістю й природою. Нерідко так буває, що людина, вже подорослішавши, уже завівши родину, раптом зустрічає єдине щире кохання… — Максим говорив ледь наспівуючи, наче читав баладу, у глибині його очей сиділа іронія.

— Плювати я хотів! — Арсен стис кулаки.

— Зрозуміло. Тоді сприйми, як даність: у деяких випадках люди — це персонажі. Для їхньої ж користі. Своїх хлопців у таборі пам’ятаєш?

Арсен швидко кивнув.

— Твої програли, — Максим крекнув. — Хоча боролися гідно. Думаю, вони і з тобою програли б, бо ти занадто педантичний… був на той момент. Отже: чи згодний ти взяти участь в операції «Прощавай, коханко»?

— Так!

— Чудово. Поздоровляю, ви здобули рівень: майстер-маніпулятор…

Максим відкинувся в кріслі, задер ноги на стіл і вп’явся очима в екран. Здавалося, він дивиться захопливий фільм, хоч на моніторі нічого не відбувалося: батько знову сів, опустив голову, і так завмер. По зображенню повзли зеленуваті смуги.

— Ти йому дзвонив, чи що? — процідив Максим крізь зуби.

— Так.

— І сказав, що все знаєш?

— Не прямим текстом, але…

— Молодець. Ні, чесно, вдало вийшло. Він думає саме про те, про що нам треба, щоб він думав…

— А як ти знаєш, про що він думає?

— Я? — неуважно спитав Максим.

Арсен зустрівся з ним очима й раптом відчув, як іде мороз по спині. Він увесь час забуває… витісняє зі свідомості, з ким спілкується.

— Боїшся? — тихо спитав Максим.

— Ні.

— Я можу зробити те, що ти просив, хоч зараз. Але хочу, щоб це зробив ти.

— Я готовий.

— Приємно чути.

Максим знову обернувся до екрана:

— З цифри на м’ясо без тренування ти не перейдеш. З м’яса на м’ясо… Ой, як складно, але в цьому ж і принадність…

Він різко прийняв ноги зі стола й знову схилився над ноутбуком. Засвітилася друга панель на стіні: Арсен побачив кімнату, сусідню з батьковим кабінетом, і навіть упізнав кілька знайомих облич.

— Є! — Максим потер руки. — І мудрувати нічого не треба. Бачиш оту дівулю коло вікна?

Коло вікна сиділа бліда дівчина з гострим носом і зосереджено вдивлялася в монітор.

— Вона грається, сонечко, в робочий час грається в мережеву грульку… Яку? «Лицарі та маги». Добре, добре, у нас там є гарний перс, пам’ятаєш?

На екрані ноутбука відкрилася заставка гри «Лицарі та маги». Максим увів лоґін, пароль, і з’явився здоровенний лицар — Арсен упізнав персонажа, колись украденого в хлопчика Ігоря.

— Не дивуйся, — муркотів Максим, — нічому не дивуйся… Як звуть цього дивака? Ланселот, ти ба, які ми пафосні. Ланселот увійшов у гру… Чудово. Маніпулювати в грі набагато простіше, ніж у реалі, і тому я використаю гру як трамплін чи полігон… Ти не передумав?

— Ні, — Арсен моргнув. Другого відступництва йому не простять.

— Слухай уважно. Ти ввійдеш у гру, поєднаний з цим ось персонажем на ім’я Ланселот. Наблизишся до її персонажа. І за допомогою програми «Блоха», яку я тобі дам, перескочиш на неї. Як блоха.

— Що?!

— Слухай далі. Як тільки ти це зробиш, я обірву в офісі зв’язок. Дівулю винесе з гри. Якщо вона досить азартний гравець, сили її вживання в персонаж вистачить, щоб винести й тебе. Ти сидітимеш, як блоха, на дівулі, вона встане й зайде в кабінет до твого батька — я її виведу. Тоді ти перескочиш — з м’яса на м’ясо — у свідомість твого батька… Стежиш за ходом думки?

— Насилу.

Максим зсунув брови.

— Твоя правда. Занадто складно для непідготовленої людини.

— Ні, — Арсен ковтнув слину. — Я зроблю.

— Давай руку.

Арсен простяг руку, очікуючи, що Максим розпише її маркером — проте Максим спершу потряс йому долоню з багатозначним виглядом:

— Молодець-молодець, я тебе знову заповажав. Отже, що ми пишемо? Тип сприйняття: візуалізація. Спосіб: «Блоха». Інструмент — кольорокоректор. Це коли ти доберешся до батька й почнеш його підштовхувати до любові й правди, — він говорив і наносив на тильну сторону Арсенової долоні, в кілька рядків, складні незбагненні символи.

— А як я повернуся назад?

— Ніяк. Назад твоїх можливостей не вистачить зовсім, тому я тебе витягну. Ти ж мені довіряєш?

— Т-так.

— Берися за мишку. Створюй собі зручний інтерфейс. З кількома програмами одразу ти ще не працював.

Арсен вийняв мишку з кишені. Максим розвернув до нього ноутбук. Там, на екрані, на намальованій рівнині з мальовничими струмками, стояв лицар Ланселот, величезний, з левом на нагруднику і з драконом на шоломі.

— Заплющ очі, — підказав Максим. — Не спіши, час є. Він сидітиме в кабінеті хоч до півночі.

Арсен заплющив очі. На внутрішньому екрані, як і раніше, були тільки дві цеглини.

— Уявляй іконки, найпростіші. Візуалізація — хай буде око. Блоха… Ну, ти блохи не уявиш…

— Уявлю!

Під заплющеними повіками зарябіло. З’явилося око, кругле, заплющене, з віями. З’явилася мураха. Хоч Арсен збирався уявити блоху. Потім з’явилося стандартне зображення папки.

— Вмикай візуалізацію.

Арсен клацнув по оку. Уявне око розплющилось.

— Так, пішла програма. Розплющуй очі — повільно.

Арсен послухався.

Вчепився в підлокітник. Ледь не впустив мишу. Він опинився в каламутному потоці, верх і низ помінялися місцями, підлога нахилилась. Він побачив яскраву пляму й провалився в неї — як та муха, колись, під час гри в таборі. Він стояв, з левом на нагруднику, серед мультяшного поля, і на обрії бігали, дивно перебираючи ногами, інші намальовані фігури. Деякі билися на мечах.

«Арсене, все гаразд?» — побігли букви в лівому нижньому кутку.

Він не зміг відповісти. Не слухалося горло.

«Уявляй відповідь графічно».

«Так».

«Освойся. Бачиш стрілку?»

Маленька червона стрілочка літала, наче мошка, перед очима.

«Указує шлях до персонажа, котрий нас цікавить. Як освоїшся — йди».

І Арсен пішов.

Це було схоже на його досвід роботи з «шубою». Ба більше — досвід віртуальної гри в «Цар гори», як Арсен тепер розумів, дав йому дуже багато. Насамперед, координацію в намальованому світі, позбавленому сили тяжіння й сили тертя. «Відчуй себе оселедцем»…

Як тепер з’ясувалося, для ефекту присутності в грі зовсім не потрібні костюми, залізні стойки, пояси, рухомі стрічки під ногами, лінзи, фарба на лиці. Просто береш мишку з одрізаним штекером, клацаєш по уявленій іконці… Візуалізація. Он як.

Він багато разів мріяв, як це буде. Це ж колись станеться — людство захоче влаштувати собі таке друге життя, на екрані компа. Цікавіше. Яскравіше. Справедливіше. Різноманітніше. І всі давно вже мріють про ефект присутності. Костюми, рукавички, шоломи. «Шуба». Фантастична дип-програма. Життя нам таке нудне й нестерпне, що хочеться кудись із нього втекти…

Червона стрілка повернула праворуч і збільшилась. Арсен теж повернув. Його ноги в залізних черевиках важко гахкали об землю. Здіймалася курява. З кожною хвилиною світ навколо здавався менш і менш намальованим. Пробігла мимо дівка в шкіряному панцирі на голе тіло, з білими патлами до землі, з величезним мечем за спиною…

«Ось твоя фігурантка, Арсене».

Не встигши ні про що подумати, він прилаштувався бігти за дівкою. Ланселот не втомлювався.

«Увага. Активація Блохи».

Арсен раптом відчув у правій руці, прикритій залізною рукавичкою, мишку. Це було неприємне роздвоєння. Знову занудило. Він побачив мураху на своїй внутрішній панелі, клацнув: «ON».

І одразу став вільний. Мов веселий привид.

Вислизнув з Ланселота, котрий продовжував автоматично бігти. Робот, бот, програма.

І, наче шуліка на загривок, упав на голову дівулі з білим волоссям, пишними персами й довгим мечем.

Я хижий птах… Ні, я блоха. Який ліс: це дівулин скальп. Я блоха, я легкий, я тримаюся…

Ривок! Потьмяніло в очах. Арсен сидів за комп’ютером в офісі, коло вікна. За вікном — дахи припаркованих різнокольорових машин, дві тополі та автобусна зупинка віддалеки. Викинуло з мережі, мене викинуло з мережі. Гра перервалася… Озирнутися: ніхто не помітив, що я граюся?

Він подивився на свої руки. З тонкими пальчиками й двома срібними персниками. Дівчачі руки. Мене звати Іра Вербова, мені двадцять два роки, я невдаха… Чому? Чому все так складається в моєму житті? Я могла б закінчити університет… А не кидати з другого курсу… Я могла б…

Устати і йти в кабінет. Кличуть! Треба негайно встати і йти… З цифри на цифру. У мене вийшло перекинутися з цифри на цифру, тепер — з м’яса на м’ясо…

Дівка з гострим носом устала й, ні на кого не дивлячись, не відповідаючи на здивовані запитання, покрокувала до дверей у кабінет.

* * *

— …Води.

— Ну, молодець, молодець… Я не сумнівався, що в тебе вийде. Ну, майже не сумнівався. Браво, браво, ти нам усім утер носа…

Батько на моніторі міряв кабінет кроками. Дівка з гострим носом напівлежала в кріслі у сусідній кімнаті — всі зібралися навколо, відпоювали її валідолом, обмахували папірцями й давали цінні поради. Два монітори, дві локації.

Арсенові теж було погано. Гірше, мабуть, ніж дівці.

…Він був у голові в рідного батька!

Максим йому допоміг у вирішальну мить. Максимові нічого робити в татовій голові. Арсенові там теж нічого робити. Кольорокорекція — процес, коли одні образи в пам’яті яскравішають, а інші — штучно тьмянішають. Проста робота у фотошопі. Тільки замість картинок — людська свідомість. Татова. Яке щастя, що Арсен майже відразу майже все забув — у нього нема в голові чарунок… Немає пристроїв, щоб зберігати інформацію в такому форматі. І не треба.

— Мені, чесно кажучи, ця його фіфа не сподобалася зовсім, — заклопотано говорив Максим. — Типова хижа кицька, такий, знаєш, агресивно бабський тип… Все, ти її віднадив навіки. Каяття в нього буде, але важкого комплексу провини — ні. А навіщо нам важкі комплекси?

Він підніс чашку з водою Арсенові під носа:

— Випий.

Арсен сьорбнув. Потріскані губи всотали воду, наче ґрунт у посуху. Угамування дикої спраги — от радість для людини, і кожному ж доступна, кожному.

— Максиме, — Арсен прокашлявся. — Я що, сидів, уп’явшись… як зомбі?

— Як дуже захоплена грою людина. При візуалізації ти не знепритомнів, і непритомніти не повинен. У цьому немає нічого неприродного: коли ти читаєш цікаву книжку… я розумію, що це в минулому, але ж ти читав, як був молодший? Коли читаєш книжку, то можеш забути, що перебуваєш у метро. Можеш проїхати свою станцію. Але при цьому ти залишаєшся собою, дихаєш, перетравлюєш з’їдений перед тим бутерброд, і, коли щось станеться поряд — пожежа! — ти негайно покинеш своє захопливе заняття й повернешся з мрій у реальність. Ану подивись на мене, — Максим відтяг йому нижні повіки. — Тримайся, тримайся. Психіка твоя, нікуди не втечеш, — підліткова, з усім букетом. І вестибулярний апарат… ехе-хе. Я на тебе цілу справу завів, після тренінгу. Знаю твою психо-фізіологічну конфігурацію майже як свою… жартую. Ти як?

— Дякую, — сказав Арсен, віддихавшись. — Тепер… усе буде… добре, так?

* * *

Ту божевільну маніпуляцію він пам’ятав уривками. Лице «фіфине» не міг відновити перед внутрішнім поглядом, зате запам’яталися великі перса, впалий живіт, пуп з кільцем, і… Ні, не можна лазити синам у голови батьків; не можна навіть з добрими намірами.

Він домігся, чого хотів. Максим його хвалив, це було приємно, від похвал навіть шуміло трохи в голові. І водночас не покидало відчуття, що життя розділилося на дві половини: до того, як він уліз батькові в голову, і тепер, після маніпуляції. Тепер він не зможе дивитися на тата колишніми очима.

Пригадувалися уривками давні свята, батько йшов крізь юрбу, несучи трирічного Арсена на плечах. Арсен сидів, стискаючи ниточку кульки, і був, мов людство на плечах титана: внизу велетень з широчезними плечима, над головою синє небо й червона кулька, що тягне вгору, наче мрія про майбутнє. Арсен пам’ятав солодке почуття любові: мій тато найвищий, мій тато найкращий.

А тепер він виріс і подорослішав, але якось ривком, і якось зненацька. Ні, не можна синам лазити в голови батькам…

У п’ятницю ввечері батьки пішли в ресторан.

Арсен провів їх до дверей і потім дивився у вікно, як вони йдуть. За день батько двічі сказав мамі: «Я тебе кохаю». І вбудована в Арсена програма-розпізнавач двічі підтвердила: «Правда».

Розділ п’ятий

«Влада слова» та «Чікси»

— …Бачиш курсор? Чітко бачиш?

Ніякого курсора на великому моніторі, звісно, не було. Курсор треба було уявити. І уявити, як він соває мишею з відрізаним штекером. Це було складніше, ніж під заплющеними повіками бачити іконки та кнопки. Але й це вдавалося дедалі легше.

— Бачиш, іде дід у молочний відділ… Хай візьме сметану!

Арсен стис мокрою долонею мишку. Старий ішов, у лівій руці тримаючи ґратчастий кошик супермаркету, а права, зморшкувата права рука, була вільна. От курсор… Курсор на праву руку… Ану, діду, тобі треба взяти сметану. Необхідно. Що, не збирався? А доведеться. Ану бери, сметана свіжа…

Які гроші вкладають у рекламу, які зусилля, щоб покупець зробив чужий вибір, сприйнявши його за свій! Як багато значить сусідчина порада: обов’язково візьміть сметану «Світоч», вона як домашня й зовсім недорога… Як багато залежить од випадковості, од розташування пакета на полиці, від настрою, від звички…

Один рух миші.

Є. Він бере сметану. Він крутить її в руках, ще не знаючи, навіщо взяв. Кладе в кошик. Покірно несе на касу.

— Добре. Потренуйся вдома.

— З чим?!

— Телевізор увімкни, яку-небудь пряму трансляцію. Та хоч новини.

Увечері Арсен, сам удома, сів перед телевізором і змусив диктора в новинах затнутися тричі підряд. Він просто наводив на його губи уявний курсор і тицяв, наче пальцем, а диктор затинався дуже смішно. Арсен записав цей сюжет на флешку, щоб викласти потім у мережу.

Він навів лад на своєму уявному робочому столі. Вишикував за рангом іконки, деякі вигадливі, деякі прості. Прибрав дві недоречні цеглини, які забирали багато місця; розпізнавач неправди охрестив «Піноккіо» і зобразив у вигляді профілю з довгим носом. «Візуалізація» так і залишилася оком, зате замість мурахи на іконці «Блохи» Арсен уявляв зелену горошину.

Потім він порився в шухляді й знайшов старий брелок з масивним залізним карабіном. Прив’язав до карабіна обрізаний провід миші й начепив на поясі. Миша, легка, пластмасова, висіла там, наче мисливський трофей. Арсен пройшовся по кімнаті раз, удруге, зупинився коло вікна; якщо це сон, подумалось йому, якщо мені все це тільки сниться — то вам же гірше.

* * *

Хлопець і дівчина стояли коло стелажа в супермаркеті, не замислюючись, що стелаж — під спостереженням камери. Арсен сповільнив ходу, плавно завернув за ріг і побачив монітор. На моніторі, розглядаючи різні сорти чаю, стояли за сантиметр одне від одного хлопець і дівчина.

Арсен опустив праву руку в кишеню вітровки. Крізь тонку тканину підкладки намацав на поясі мишу. Поклав пальці на кнопки.

Хлопець і дівчина мовчали, розглядаючи кольорові коробочки з чорним, зеленим, білим, ароматизованим, ще якимось чаєм, і нічого не збиралися купувати. Дивлячись на монітор, Арсен обережно повів мишею. Курсор бачив тільки він один.

Хлопець поклав руку дівчині на талію. Та здивувалася, зробила рух, ніби хотіла вивільнитись, — проте стрималася й не заперечувала.

Хлопець кашлянув.

— Прохолодно сьогодні, — сказала зніяковіло дівчина.

«Неправда».

— Ходімо в кіно, — запропонував хлопець. — Тут класна кінуха йде навпроти…

«Неправда».

— Мені додому треба, — пробурмотіла дівчина.

«Неправда».

Долоня в кишені затерпла. Арсен дуже обережно випустив мишку. Хлопець так і стояв, обіймаючи дівчину за талію, і якась тіточка, якій був потрібен чай, ніяк не могла протиснутися до полиці.

— Агов, дружок, — запитав Арсена охоронець, — ти щось береш чи так стоїш?

Арсен йому всміхнувся. Охоронець, кволий чоловік років тридцяти, позадкував від цієї усмішки. Арсен вийшов з супермаркету; місто метушилося навколо, витріщившись само на себе тисячами камер. Відтворюючи життя в реальному режимі на сотнях екранів. Коло супермаркету світилися вітрини ігрових автоматів, у плексигласових коробках-акваріумах навалом лежали різнобарвні іграшки. Залізні лабети поринали в строкату купу, хапали м’які іграшкові тільця, намагаючись маніпулювати, — і зісковзували.

Арсен привалився плечем до такого автомата. Дівча років десяти напружено водило важільцем, підводячи залізну лапу до обраної іграшки, потім натисло червону кнопку — лапа, розчепірившись, пішла вниз. Схопила ядучо-зеленого зайця. Підняла над іншими — і впустила в контейнер для виграшів.

Дівча заверещало, нахилилося, вихопило зайця й пригорнуло до грудей. Навіщо їй цей заєць, подумав Арсен, він же страшний, як смертний гріх. Прагнучи результату, слід одімкнути замок на боці автомата, підняти прозору стінку й запустити в іграшки обидві руки.

Усе місто — купа яскравих іграшок, подумав Арсен. Та що там — цілий світ. І я ще тільки збираюся запустити туди руки. Тільки приміряюся.

Він потягся до своєї миші, — та тут у внутрішній кишені вітровки затремтів телефон, наче забилося з жаху друге серце.

— Привіт, — сказав Максим. — Як?

— Можна очманіти, — щиро зізнався Арсен.

— Завтра машина приїде по тебе о дев’ятій. Будь напоготові.

* * *

— Отже, підведімо проміжні підсумки. Ти вийшов на новий рівень, Арсене! Ти вмієш маніпулювати цифровими копіями людей на екрані й знаєш, що така маніпуляція здатна змінювати поведінку оригінальних, гм, екземплярів. Поздоровляю. Але ж ти не можеш ганятися з камерами за всіма на світі, не можеш керувати одночасно не те що десятком — навіть парою людей. Індивідуальна маніпуляція — дуже корисно й ефективно, ми бачили це на прикладі твого батька… Як він?

— Наче шовковий, — зізнався Арсен. — З руки їсть.

— Чудово, — Максим кивнув. — Але нас цікавить, насамперед, маніпуляція масами народу, масами, розумієш?

— А навіщо?

— Бо якщо ми хочемо перетворити величезне поле, то нам ніколи возитися з кожною стеблинкою. Ми повинні полити все це з літака добривами, і шкідники здохнуть, а рослини, навпаки, зміцніють і зацвітуть. Якщо вже компанія «Нові іграшки» запросила тебе на посаду тестера-оператора — будь ласкав, опановуй нові вміння, опануй усю суму знань, які… Ох, ні, це з іншої опери.

Максим одсунув ноутбук.

Арсен давно перестав навіть намагатися зрозуміти, коли він говорить серйозно, коли м’яко жартує й коли злісно знущається. Максим, як видно, насміхався завжди — однак об’єкт глузування змінювався в нього непомітно й зненацька. Здається, він часто глузував з себе, проте більшої частини жартів Арсен не розумів.

— Ти вже маніпулював людьми на екранах. Тепер трохи ускладнимо і водночас спростимо тобі завдання. Як я вже казав, мережеву гру ми використаємо, як трамплін або полігон. На щастя, тобі не треба пояснювати, що таке мережеві ігри…

У Арсена закалатало серце.

— Дай руку, — Максим підібрав зі стола маркер. — Прописуємо тобі нову програму. Вона називається — «Причепа». За дією схожа на «Блоху», однак простіша для першого досвіду. Найпростіша з аналогічних програм. Дозволяє захоплювати чужих персонажів у грі: чіплятися, перекидатися. Через секунду ініціюється екстрений розрив зв’язку в рецептора. Найскладніший момент — перехід з персонажа на ґеймера, з цифри на м’ясо. Увага, Арсене! Якщо твій ґеймер під час гри робить щось інше, якщо його лає шеф чи мама кличе обідати, якщо він не зосереджений — на цьому етапі причепа відпаде, й ти здобудеш негативний досвід. Тому: для моменту переходу обирай ігрові ситуації, які вимагають від ґеймера уваги. Коли він уважно дивиться на екран, а не колупається в носі.

Здебільшого, це бойові сутички: битви. Чи масові видовища, такі, як жертвопринесення Чорній Богині.

Маркер лоскотно ковзав по шкірі. Арсен нервово засміявся.

— Уяви собі іконку на робочому столі, — велів Максим. — Уявив?

— Яку?

— Яку хочеш.

Арсен спробував згадати, яка на вигляд риба-причепа, але потім просто уявив дві умовні людські фігури, як на вивісках у туалеті, і стрілку між ними.

— Ти маєш тиждень, щоб навчитися працювати з «Причепою» досконало. Обери собі мережеву гру, щоб практикуватися. Яку хочеш?

— «Королівський бал», — Арсен не повірив своєму щастю. — Можна?

— Добре, — Максим вимкнув кондиціонер, відчинив кватирку, впускаючи в кімнату горобиний гамір за вікном. — Тільки спершу уважно прочитай інструкцію, — і виклав на стіл перед Арсеном швидкозшивач з товстою паперовою підшивкою.

* * *

Це був найважчий і найщасливіший тиждень. Можливо, найщасливіший у його житті.

Він так і не реанімував Міністра. Не зважився тривожити мерця. Жив у славі, умер важко й ганебно, проте піднімати труп… це зайве. Арсен обмежився тим, що побудував у передмісті пам’ятник — бронзову статую, височенну, на мармуровому постаменті. На це пішли майже всі віртуальні гроші, що ще збереглися в Арсенових гаманцях, ще й довелося трохи позичити в Максима. Адміністрація ігрового сервера не здивувалася з бажання анонімного користувача поставити пам’ятник страченому чиновникові, однак загилила астрономічну суму, і Арсен заплатив.

Крім нього, в Міністра знайшлися ще шанувальники: щойно з’явився пам’ятник, щойно поширилась про нього звістка, як у передмістя потік ланцюжок цікавих. Багато хто приносив квіти, а один підприємливий співак взявся співати коло постаменту баладу про життя й загибель Міністра. Вийшло несподівано зворушливо. За три дні, проведені в грі, Арсен прослухав баладу разів десять.

Увійшовши в гру, він щоразу створював нового персонажа. Тепер створив собі ремісника, худого хлопчика в простій полотняній одежинці. Таких повно на базарному майдані: вчорашні підмайстри, вони шукають роботи у великих цехах або відкривають, на свій ризик, власні майстерні. Ім’я персонажа — Лопушок; він нічого не вміє, не володіє жодним ремеслом, він бідний, як церковна миша, і єдина його чеснота — непомітність.

Вхід; Лопушок смішно закліпав віями, опинившись на галявині перед храмом Матері Всього Сущого — в місці, де завжди «просинаються» новачки. «Ласкаво просимо, Лопушок, у світ Королівського балу! Перед тобою відкрито блискучі можливості, і тільки від тебе залежить, яких вершин ти сягнеш! Щоб побачити своє майно, клацни по іконці «Сумка» у правому кутку екрана…»

Арсен вимкнув підказки. Лопушок вибрів на стежку й бігцем подався в напрямку міста. На бігу він рухав зігнутими в ліктях руками, смішно підстрибував і здавався зворушливо-незграбним. На шлях од «родильного» храму до міста ішло всього хвилин п’ять, проте Лопушкові треба було зробити гак до пам’ятника Міністрові.

Арсен узяв з полиці чашку з остиглим чаєм. Він у ці дні забував їсти й пити. І, зрозуміло, майже не спав. Яке щастя. Добре, що батьки, поглинуті особистим життям, не помічали, що син, який відучився було від «віртуальної зарази», знову сидить у грі з головою — глибше, ніж будь-коли досі.

Він дедалі краще розумів Максима з його вічно червоними очима: коли тобі цікаво жити — щохвилини так цікаво жити — сон здається ідіотським марнуванням часу…

Чалапали босі п’яти. Кружляли метелики над квітами при узбіччі. Лопушок, щойно народжений у грі новачок, біг до пам’ятника великому Міністрові. Стояв вечір, ясний і сонячний, набагато яскравіший і кращий за той, що за вікном. Сьогодні п’ятниця, а ввечері в п’ятницю Чорній Богині приносять жертву, і віртуальний народ збирається на площі коло храму.

Ось і пам’ятник.

Міністр, величний і скорботний, стояв, піднявши голову, наче дивився в лице своїм ворогам. Губи склалися саркастично й гірко. На чорному мармурі горів золотом напис: «Я був надто сильний, і мене вдарили в спину. Але я пам’ятаю все».

Арсен сам вигадав цей напис. Він знав, що його трактували по-різному, дехто навіть вважав, що це пряма погроза тим, хто погубив Міністра півроку тому. Відтоді змінилося багато що. Місце Канцлера посіла Руда Квіні, і сиділа там міцно, спритно розправляючись з конкурентами. Багато хто пропав, багато хто з’явився, однак Міністра не забули. Поява пам’ятника викликала фурор.

Лопушок схилив голову перед великим попередником. Для Арсена це був ритуал — він завжди приводив свіжих персонажів до пам’ятника. Скільки їх створено за ці дні? Лопушок дев’ятий. Ану кланяйся, телепню. Міністр був великий чоловік, а ти — опудало у дранті. Кланяйся…

Арсен затримав подих. Узявся за мишу з одрізаним штекером. Щоразу це моторошно, проте відмовитись просто неможливо. Мороз по спині. Ну, давай…

Клац. Розплющилось око на уявній панелі.

Приступ запаморочення. Е, тепер уже нічого, а от уперше він трохи з крісла не випав… Ось воно! Я — Лопушок, злився зі своїм персонажем, це мої долоні — широкі й тверді, це мої босі ноги… А трава ж холодна!

Арсен підняв очі. Міністр дивився поверх його голови, і лице в нього було провісницьке.

* * *

До жертвопринесення лишалося хвилин п’ятнадцять, не більше.

— Хто йде? — вартовий коло південних воріт ліниво підняв списа.

— Лопушок. Нуб.

— Перший прохід безкоштовний, потім платитимеш п’ять монет за кожну годину в місті. Тож краще починай з ферм — там можна гриби збирати в лісі й здавати чарівникові…

Вартовий був добрий і задарма давав поради. Арсен знайшов у торбі на боку сірий сувій — вірчу грамоту новачка, що вперше з’явився в столиці.

— Нате.

— Ну, йди. Добу часу маєш, зрозумів? Далі — за гроші!

Лопушок пройшов попід ворітьми, височенними, прикрашеними фігурами драконів та єдинорогів. Змінилися звуки: з’явилася луна кроків од стін, голоси стали сильніші, накотив звичний вуличний гамір; Арсен примружив очі.

Він у місті.

Він удома.

* * *

На головному майдані столиці зібралася така юрба, що протискатися доводилось маневруючи. Юрба — це чудово, це всякий кишеньковий злодій знає. Очікування події, емоційна напруга, — чудово. Жодне дійство в грі не викликає такої цікавості, як жертвопринесення Чорній Богині. Стільки часу минуло, а їм ніяк не набридне…

Арсен-Лопушок раптом відчув непевність. Скільки вже він це робив, спершу під Максимовим наглядом, потім сам. Це легше, ніж тоді, в офісі… Та все одно ще немає впевненості. Страшно.

Він обрав собі жертву — високого ельфа з гострими вухами й зеленуватою шкірою. Ішов за ним, повторюючи ходу, намагаючись внутрішньо відчути ритм, і це було нелегко. Ельфи рухаються інакше… Лопушок ішов за ним слід у слід.

Нарешті ельф зупинився. Арсен підійшов до нього ззаду, затримав подих…

Давай!

Він ступнув уперед, захопив ельфа позаду й зайняв один з ним простір. Поєднав обриси їхніх фігур — так картою накривають карту.

Тіло відразу набрякло й потягло вниз. Ельфова фізіономія натяглася на лице, мов маска протигаза. Арсен задихав часто й неглибоко. Ельф поворухнувся, стривожився. Зараз у нього обірветься зв’язок із сервером…

Є. Картинка навколо потьмяніла, не стало майдану. Арсен висів на ельфі, наче одяг, наче роздутий водолазний костюм, і це було не найприємніше відчуття.

Ще через мить він опинився за столом у чужій кімнаті. Хтось — гравець — уголос виматюкав ненадійний зв’язок. Голос був жіночий.

Арсен був зараз оболонкою, надягнутою на цю жінку. «Причепа» простіша у виконанні, ніж «Блоха». Не розгублюватися, працювати. Зберігати спокій.

Цей стіл. Чужа квартира. Порожньо, вона одна. Тітка грає за ельфа. З дому. Буває. Все буває. Вечір п’ятниці, вона ввійшла в гру й приперлася помилуватися на жертвопринесення…

Де тут ручка? Клаптик паперу? Дзеркало?!

Ось якийсь конверт на краю стола. Він потягся до нього пухкою жіночою рукою. Тітка задумалася й не знає, навіщо їй цей конверт… Ось фломастер. Зараза, не пише. Ось олівець, тупий, але не страшно.

Жінка вивела на звороті конверта великими буквами: «Світлана Павленко, 32 роки». Що ще? А бодай їй, Арсен забув професію. Нехай вона напише професію… Не хоче. Ну то й нехай. Де в цій квартирі дзеркало?!

Жінка, непевно ступаючи, вийшла в передпокій. Арсен побачив її очима, що дзеркало завішене рушником; у неї хтось зовсім недавно вмер, а вона ганяє іграшку?!

Ось воно, сумка під дзеркалом. Портфель. У тітки має бути косметичка. Ану шукай!

Жінка повагалася й витягла великий шкіряний футляр. Розкрила; Арсен зрадів: дзеркало, кишенькове, але досить велике. Тепер подивися в нього… Оце таке… А нічого тітка, гарна й моложава, тільки видно по очах, що дуже нещасна. Поверни скло! Зміни ракурс, конверта не видно!

Секунда. Ще одна. Команда — зробити скріншот, знімок з екрана. Тепер пора звідси змиватися. Іди до комп’ютера… Іди, поновлюй зв’язок…

Ельф з’явився на тому самому майдані. Жертвопринесення почалося… Ще ні. Усього три хвилини минуло, а здається, що всі двадцять! Де Лопушок?! Сюди… Сюди…

Наче важка тканина зісковзнула з ельфових плечей. Арсен знову переметнувся на Лопушка й майже одразу вийшов з гри. Голова моя, хай їй грець, забув вимкнути віртуалізацію… Уже вкотре забуваю, ідіот…

* * *

Він отямився в офісі, перед монітором. Пітна теніска прилипла до тіла. Дві миші лежали на краю стола: одна робоча, друга з одрізаним штекером.

На принтері остигала роздруківка. Фотографія з екрана: жіноче лице, під ним напис великими буквами на білому аркуші: «Світлана Павленко, 32 роки». Дев’ята за цей день.

Незалік, засмучено подумав Арсен. Але вона була така… у неї хтось умер. А тут я зі своїми «причепами».

На стіл перед ним стала чашка з темною рідиною, судячи із запаху — какао.

— Добре, — сказав Максим.

— Професії я не взяв. Рід занять. Ще адресу хотів.

— Охолонь. Тітка важка трапилася.

— А хто з них легкий? — Арсен узявся за чашку, та навіть верхній край був такий гарячий, що він миттю поставив чашку на місце. — Я до них у голови лізти боюся.

— У тебе було завдання лізти до когось у голову? Якщо ти хоч би спробуєш без прикриття, я твою власну відгвинчу, як пробку!

— Не треба, — Арсен вичавив усмішку. — Розумієш… Коли я на них вишу, причепою, якісь думки, ну… особливості… все одно відчуваю. Наче, — він почервонів, — наче я їхній коханець.

— Друзяко, про те, як бути коханцем, ти довідаєшся тільки в наступному розділі, — Максим вискалив зуби. Скалозуб.

— Ти прекрасно розумієш, що я маю на увазі, — Арсен розізлився. — Я звик, що я — це головне, а інші — остільки, оскільки мені потрібний комфортний світ…

— Продовжуй, — Максим зацікавився.

— А ці — кожне — вимагають… Хочуть… Кожне стає… цінним, неначе частиною мене, от хоч би ця Світлана Павленко. Я тепер думатиму, що ж з нею таке відбувається, хто в неї вмер, чого вона сидить сама вдома і грається в гру, що вона робитиме завтра…

— Може, їй плювати на небіжчика.

— Ні.

Стало тихо. Тіні людей, звичні, знайомі, миготіли на моніторах, котилися машини на шосе, світили чергові лампи в порожніх коридорах офісів — п’ятниця, вечір… Мене, мабуть, батьки чекають, подумав Арсен непевно.

— У мене до тебе серйозна розмова, — сказав Максим іншим голосом.

Арсен напружився:

— Так?

— Дуже серйозна.

— Е-е-е…

Йому стало незатишно. У такі моменти він завжди згадував, що його вбили в цьому кабінеті, задушили голими руками он на тому столі.

— У тебе післязавтра день народження.

Максим зачекав іще хвилину — і скорчив зворушливу пичку. Арсен закашлявся: він забув. Уже кілька років він принципово ігнорував «дитяче свято», мама навіть ображалася…

— Це і є твоя розмова?!

— Так. Подумай, який ти хочеш подаруночок, — Максим підкинув і вловив свою мишу з одрізаним штекером.

— А що можна? — в Арсена щось солодко стислося усередині.

— Все, — Максим дивився, не кліпаючи. — Я тобі довіряю — ти хлопець розумний і каки для себе не побажаєш. Правда?

* * *

«Припливла до нього рибка й спитала — чого ж тобі хочеться, діду?»

«А що можна?» — «Все».

Батьки подарували йому чудові роликові ковзани — сподіваючись, мабуть, що він почне іноді виходити на свіже повітря. Арсен подякував щиро, як міг. Дехто з однокласників надіслав CMC. Од Мар’яни Чабан не було нічого.

О четвертій годині пополудні він сидів у Максимовому кабінеті, відчуваючи легке щасливе тремтіння. Уперше, може, років з чотирьох, він почувався справжнім іменинником. Свічки на торті… і коробка, перев’язана бантом.

— Отже, чікси, — Максим покрутив у руках маркер. — Що тобі від них треба?

— У якому сенсі? — Арсен почервонів.

— У сенсі — відразу переспати, чи ще щось?

— Мені треба, — Арсен почервонів дужче, — щоб вони були готові переспати. Щоб вони обирали мене серед усіх. Кидали своїх хлопців, яких завгодно. Заради мене.

— Тобто тебе цікавить статус самця — високий статус найпривабливішого, найволохатішого в зграї…

— Ага, — Арсен відчув мороз по спині.

— Добре. Врахуй: тобі обриватимуть телефон, «випадково» зустрічатимуть на вулиці і в магазині… З’ясовуватимуть з тобою стосунки, битимуться… Нехай?

Арсен, закусивши губу, кивнув.

— А їхні колишні бойфренди зачаять на тебе злість і захочуть відлупцювати. Нехай?

— Е-е-е, — Арсен зніяковів. — Може, мені ще силу супербійця?

Він стражденно всміхнувся. Він хотів, щоб остання фраза пролунала жартом.

— Ні, — серйозно відгукнувся Максим. — Це зайве. Тобто можна, але… неправильно. Пропишемо тобі ілюзію даху.

— Тобто?

— Ну, здогадайся. Ця програма створює навколо тебе слабеньке інформаційне поле — таким чином, що за твоєю спиною відразу читається могутня підтримка. Дах, висловлюючись жаргонно. Тебе ніхто не посміє зачепити, бо ясно само собою: всякий, хто тобі не сподобається, дуже постраждає.

— Круто, — Арсенові запаморочилось у голові.

— Це психологічні аспекти проблеми. Фізіологія… Ти своїх чікс джикатимеш чи тільки в кафе водитимеш?

Арсен потонув у задушливій красці.

— Мене не стосується, — примирливо сказав Максим. — Я просто хочу знати, прописувати тобі, е-е, могутні тілесні сили — чи поки обійдемося тим, що мати-природа дала?

— Мати-природа не скривдила, — з гідністю сказав Арсен.

— З днем народження, — вкрадливо промуркотів Максим. — Давай руку.

Арсен заплющив очі. Відчував, як по тильній стороні долоні волого, наче собачий ніс, ковзає маркер.

— Чікси — раз, — тихо примовляв Максим. — Дах — два. Усі функції з можливістю вимкнення. Ще одна бонусна програмка. Все… Тепер поклади руку в кишеню.

Арсен послухався. В кишені намацав папірець, щільний, судячи з усього — купюра.

— Що це?

— А ти сам скажи мені, що це. Ні! Не виймай! Спершу назви валюту й номінал. Потім виймай.

— Ну… я не знаю.

— Скажи — «сто доларів».

— Сто доларів!

Арсен витяг папірець. Бенджамін Франклін дивився на нього з купюри великими мудрими очима: наче знав заздалегідь, що було, що буде й чим серце заспокоїться.

— Я подумав, що як у тебе будуть дівчатка, тобі знадобляться й гроші, — лагідно пояснив Максим. — Програма так і називається: «Гроші». Щоразу, переодягаючись — міняючи кишеню — вимикай. Потім вмикай. За один момент часу — тільки одна купюра. Номінал і валюту призначаєш сам.

Арсен сягнув рукою в кишеню. Намацав папірець.

— П’ятсот гривень…

Витяг новеньку бежево-зеленкувату купюру.

— Десять гривень…

Витяг м’яту, стару, бувалу в бувальцях десятку. Покрутив у пальцях. Поклав на стіл поряд з сотнею доларів та п’ятисоткою гривень…

— Максиме, не треба.

— У якому сенсі? — Максим здивувався.

— Не треба, — повторив Арсен, дивлячись на гроші. — Я боюся.

— Боягузик.

— Мені не потрібні ці гроші, — Арсен підняв очі.

— Тоді вимкни функцію. Це просто. Клацни мишкою, і грошей не буде.

Арсен зчепив пальці. Переплетені, вони були схожі на застібку-блискавку.

— У мене таке відчуття, що… за це доведеться розплачуватись, — сказав, добираючи слова. — Не може бути купа грошей — задурно. Не може бути це все — задурно.

— Не задурно, — м’яко сказав Максим. — Ти ж на мене працюєш.

— Але я поки що нічого не зробив. Я ж граюся цілими днями, розважаюся. Яка тобі від мене користь? За що ти мені платиш такою… грошвою?

— Ти просто недосвідчений, — Максим дивився на нього майже по-батьківськи. — Це не грошва. Ти не уявляєш, скільки грошей у мережі, у банківській системі, скільки реальних грошей і вигаданих, уявних. У світлі цього кілька сотень для підлітка… Ну, нехай кілька тисяч… Та хоч мільйон. Це сльози, Арсене, це дрібка піску. Це аж ніяк не такий карколомний подарунок, як ти собі уявив.

Арсен згадав у цю мить, що визначник неправди в нього вимкнений. І що можна вийти, наприклад, у туалет і непомітно для Максима ввімкнути — про всяк випадок.

— Де вони беруться?

— З товстих кредиток. З астрономічних рахунків. Звідти, де їхнього зникнення ніхто не помітить. Це гакерські гроші, Арсене, програма переводить їх з віртуального стану в реал.

— Як чарівна паличка?

— Як банкомат. Я міг би дати тобі картку. Але навіщо тобі клопіт? Готівка у твоєму випадку зручніша. Менше проблем.

— Я не заробив цих грошей, — уперто сказав Арсен.

— Це подарунок.

Гроші — три різні купюри — лежали на столі. Арсен механічно сягнув рукою в кишеню й намацав ще один папірець.

— Радянський руб!

Він вийняв — і зі здивуванням витріщився на жовтуватий прямокутник з червоним штампом: Operator invalid.

— Немає в мережі, — сказав Максим. — Відмова системи. Ти б ще царських червінців попросив.

Арсен раптом засміявся. Наліт містики з того, що відбувалося, злетів і йому одразу полегшало.

* * *

З днем народження, Арсене.

Він зайшов у кав’ярню. При вході на нього глянули скоса, але пропустили. Він замовив морозиво, найдорожче, яке було в меню, і каву.

Біля стойки сиділи дівчата. Років по вісімнадцять. Одна здавалася схожою на Аню — коротко стрижена, з ніби виточеним лицем, тонким підборіддям.

Арсен набрав Мар’яну Чабан.

— Алло? Привіт, Мар’яно.

— Це ти? — прохолодна відповідь, щоб не сказати більше.

— Це я. У мене сьогодні день народження. Приходь зараз у кав’ярню «Агат», навпроти мого дому, ти знаєш.

— Чого це? — Арсен раптом відчув у її голосі непевність. Хоч правильна відповідь — логічна відповідь у такій ситуації — звучала б: «Та йди ти!»

— День народження в мене, кажу. Запрошую.

— Уже пізно. Уже пів на восьму.

— Тебе пропустять, я домовлюся.

— Сніжицький, — Мар’яна затнулася, — що з тобою?

— День народження. Приходь.

Він перервав розмову й хвилин двадцять сидів, то пітніючи, то холонучи. Столик було обрано з наміром: саме тут вони з Максимом сиділи в першу зустріч… Точніше, уже в другу.

Дівчатка коло стойки пили коктейлі й поглядали на Арсена. Не було сумніву — вони на нього дивилися! Скоса, так, щоб ніхто, особливо подруга, не помітив.

Він зняв мишку з пояса й поклав поряд на стіл. Заплющив очі. Зосередився. Ось як багато в нього тепер іконок під повіками. Останні — майже в самому центрі: «Гроші: OFF». «Чікси: OFF». Це означає, що програми запущено і їх будь-якої миті можна вимкнути. Якщо зараз з’явиться Мар’яна…

Вона прийшла!

Нерішуче зупинилась у дверях. Розгледілась. Побачила Арсена за столиком. Той помахав їй рукою, але вставати назустріч не став.

Дівчата коло барної стойки дивились, як вона йде до нього. Висока. Легка. У чорних обтислих джинсах. У руках у неї погойдувався поліетиленовий пакет з картинкою.

— Привіт, — Арсен відсунув для неї стільця.

— З днем народження, — сказала Мар’яна скуто. — На.

Простягла йому згорток. Там була коробка цукерок і свічник у целофановій обгортці. Напевно, з тих подарунків, що роками переходять з рук у руки: завжди ж трапляються несподівані, забуті, просто чергові дати, і комусь треба дарувати подарунок, а він ось же, готовий, подарований кимось місяць тому, зберігається на полиці саме для такого випадку.

— Дякую, — великодушно сказав Арсен. — Сідай. Що питимеш?

— Сік. Апельсиновий.

— Добре, — Арсен підкликав офіціантку так упевнено й просто, наче все життя провів, бродячи по шинках. — Апельсиновий сік, будь ласка, і… що ти ще будеш?

— Нічого.

— І морозиво «Малібу» з ромом.

Офіціантка охоче кивнула.

— Арсене, — сказала Мар’яна, коли вона відійшла, — я себе почуваю кретинкою.

— Чого б то?

— Там, у таборі… Я цілком… ми всі були… Я збиралася тебе прибити, чесне слово, за те, що ти покинув команду…

— А тепер?

— А тепер, — вона поморщилася. — Слухай, ти когось іще запросив на день народження?

— Тебе.

— Отож, там, у таборі. Мені здавалося, що це дуже важливо. Наша дружба. Наша перемога. А тепер я розумію, що то все була фігня. І ти правильно зробив, що змотався, а може, тобі просто набридло. Дурна іграшка. Я взагалі не розумію ґеймерів. Як згадаю, що рвала дівкам волосся й дряпала фейси — за Ящерів! А що мені ті Ящери? Приписали мене до третього корпусу… Я його навіть не вибирала!

— І батьківщину не вибирають, — сказав Арсен, розглядаючи її. — І батьків.

Вона була дуже збентежена, дуже рожева, два пасма падали їй на лице. Вона поглядала на Арсена знизу вгору, очі дивно блищали. Сльози?

Арсен поклав їй руку на плече. Мар’яна на секунду напружилася, а потім раптом подалась до нього.

Тепер він сам здивувався.

Мар’яна відсторонилася. Швидко глянула на нього, вимушено засміялася:

— До школи… Трохи більше місяця лишилося…

— Я візьму вільне відвідування, — сказав Арсен.

— Це як?

— А отак. Я тут на одну фірму працюю. Зайнятий дуже. Екстерном здаватиму.

— Арсене, — вона незвично вимовила його ім’я, начебто за словом стояло щось більше. — Пам’ятаєш, ти мені розповідав… ще взимку, що працюєш міністром? Я тоді тобі майже повірила…

«Неправда».

Арсен притяг її до себе й поцілував у губи.

* * *

— Ну де ти був?! Дзвоню — поза зоною досяжності… Це ж твій день народження! Десята година вечора, ну, Арсенчику, як же так можна…

— Пробач, мамо, — сказав він, стягаючи кросівки в коридорчику. — Я гуляв. З дівчатами.

— З якими дівчатами? Тобто ми з татом не проти, але…

— Уперше чую, що тебе цікавлять дівчата, — тато вийшов з ванної. — Бо ми з мамою думали, що тебе цікавить комп’ютер. І ще торт, свічки, листівка від тітки Міли, шампанське… Ти ж вип’єш з нами, синку?

На кухні справді чекав торт. Арсен дивитися не міг на солодке. Його нудило. П’ятнадцять свічок і пляшка шампанського. З днем народження.

…Він почувався останнім гадом. Досхочу націлувавшись з Мар’яною на очах у всієї кав’ярні, він сказав їй, що замовлення обурливо довго не несуть, і підійшов до стойки. Там видерся на стілець поруч з дівчиною, схожою на Аню, і замовив їй коктейль.

Сам він нічого не пив, ні грама алкоголю. Його трясло від самого адреналіну. Ця дівчина, коротко стрижена, запросила його додому. Прямо зараз. Вона живе поблизу. У неї гарна колекція аніме.

Вона була старша за Арсена років на три, не менше.

Мар’яна сиділа за столиком, одна, перед нею лежав поліетиленовий пакет з цукерками й свічником. На неї поглядали скоса.

А що це в тебе за мишка, спитала дівчина. Арсен подумав, що вона про Мар’яну. Але дівчина запитувала про мишу з одрізаним штекером, яку він мимоволі весь час крутив у руках.

— Це чарівна паличка, — сказав Арсен. — Хочеш сто доларів?

Він витяг гроші й простяг їй. Вона спалахнула. Відіпхнула його руку:

— Ти що, оцапів, молокосос?

І розридалася негайно, під поглядами подруг.

Мар’яна сиділа в кутку, кольорові блискітки грали на її розкішному топіку. Очі блищали, й блищали доріжки на щоках. Я здурію, весело подумав Арсен.

Він знайшов офіціантку й розплатився за все п’ятисотенною купюрою. Порозпихав по кишенях папірці — здачу. І витяг Мар’яну з кав’ярні, забувши на столику її подарунок.

— Що з тобою, Арсене? Що з тобою сталося? Ти ніколи не був такий злий…

Її голосіння його ще більше розохотило. Вона поводилась, наче персонаж Сімс-2, чудової, але абсолютно дівчачої гри. «Ти ніколи не був такий злий», це ж треба!

Потім він цілувався з нею в під’їзді.

Потім їх якогось дідька занесло в парк, де було темно, наче в шлунку. І тут, одурівши від її м’якої покірності, від власної нескінченної крутості, він зробив те, чого Мар’яна, зрозуміло, чекала: перекинув її на траву. Він був звіреня, геть недосвідчене в сексі, але сьогодні, у свій день народження, мав, схоже, необмежений кредит удачі.

Вона плакала й клялася, що їй добре. Хоч цілком ясно було, що їй погано, бо вперше, і що вона терпить тільки заради нього. Такі вже закохані дівчиська.

Потім він довго допомагав їй привести себе до ладу, обіймав, клявся у вічному коханні й казав усі ті слова, які належить казати в дівчачих іграх.

Потім він провів її додому.

Потім довго бродив дворами, відчуваючи легке розчарування. Ні, дарма він попросив такий подарунок. Треба було придумати щось веселіше. Реальні дівчата можуть бути дурні, незграбні, з жирною помадою на губах чи з дуже сильним запахом парфумів. У них загрузаєш, наче у вершковому морозиві, і настає ситість, схожа на провину. А в підсвідомості сидить бридка думка: що, якби не було при тобі чудової програми «Чікси»?

Там, у чужому темному дворі, він сів на гойдалку й знайшов у телефоні Анін номер. Утримався в останню мить і не подзвонив: він гадки не мав, що за програми носить на собі дівчина з орхідеями. Бо Максим міг і їй щось подарувати. А винахідливості в Ані більше, ніж в Арсена, не кажучи вже про практику та звичайний життєвий досвід. Ні, не треба бути дурнем. Не треба нариватися.

— З днем народження, синку! Ти став такий великий!

Задзвеніли келихи.

* * *

Бронзовий Міністр дивився вдалину. Лопушок схилив перед ним голову.

Арсен не користувався візуалізацією. Після всіх подій цього вечора, та ще й після келиха шампанського, йому не хотілось опинитися всередині простору, де верх і низ різняться тільки кольорами. Він сидів перед монітором у трусах і майці, ворушив пальцями босих ніг на килимі й вів персонажа клавішами «W», «А», «D».

Під постаментом пам’ятника лежали квіти. Ціла гора, ти ба. Варто вмерти, щоб тебе оцінили. Ще святого зроблять з бідного Міністра.

У пізню пору тут не було нікого. Тільки одна фігурка — в плащі з каптуром — завмерла коло самого підніжжя, наче в роздумах. Скоріше за все, гравець залишив тут свого персонажа, а сам відійшов заварити чай. Чи заспокоїти дитину. Або по-швидкому виконати подружній обов’язок і повернутися за комп’ютер.

Арсен підвів Лопушка до чужого персонажа. Так близько, що стало видно напис над головою: «Квіні»; Лопушок за інерцією зробив кілька кроків і ледь не налетів на Руду. Вона обернулася. Це справді була Квіні, власною віртуальною персоною.

Арсен клацнув по іконці фізичної дії: уклін. Лопушок уклонився.

«Якого рівня?» — з’явилося питання у віконці чату.

— Другого, — зізнався Лопушок. — Я взагалі щойно ввійшов.

«І одразу до Міністра?» — лице намальованої жінки нічого не виражало.

— Здалеку видно… Ти статую маєш на увазі?

— Статую, — Квіні говорила, не ворушачись. — Знаєш, кому пам’ятник?

— Ні. А кому?

— Тут написано.

Її намальована фігурка поворухнулася, обернулась обличчям до постаменту. Арсен прочитав напис: «Я був надто сильний, і мене вдарили в спину. Але я пам’ятаю все».

— Нічого не зрозуміло, — повідомив він Квіні. — Кого вдарили в спину?

— Якийсь ти дурненький, Лопушок, — сказала Руда. — Нік одіграєш?

— Га?

— Якщо в загробному царстві ти зустрінеш дух Міністра, скажи йому, будь ласка, що Квіні ніколи не бажала йому зла.

Ледь договоривши, вона розвернулась і покрокувала до міста по вузькій стежці, ледве помітній серед високої трави.

«Якщо в загробному царстві ти зустрінеш дух Міністра…»

Це натяк? Чи просто базікання? Чи що вона має на увазі? Чи…

Шанс. Єдиний, можливо, шанс. Вони одні серед поля, Квіні йде, хоч би вона ще дивилася на екран, а не відвернулась, не пустила персонажа в автоматичний біг до міських воріт…

Він випустив ігрову мишу й узявся за ту, з одрізаним штекером. Заплющив очі.

«Причепа. ON». «Візуалізація. ON».

Уявне око розплющилось.

Арсена перевернуло кілька разів. Так, ефект шампанського, не сподівався. Трава, квіти, ніч, усі барви приглушені. Він рвонув бігти, одразу відчув кольку в боку, проте Квіні не встигла зайти далеко.

Вона обернулась. Почула його кроки? Гарна, руда, дуже сумна… Картинка…

Він моргнув. Намальована жінка зробилася схожа на пластиковий манекен, потім на манекен з плоті, потім на живу людську істоту. На дуже справжню, втомлену, сумну жінку.

Вона постарішала!

Уночі під містом було прохолодно, босі Лопушкові ноги відчували вологу на траві. Роса. Намальована Квіні стала старша за ці півроку, як це можливо?

Фантазія, подумав Арсен. Моя фантазія. Я впевнений, що вона мала постаріти, і от — я це бачу.

— Ви вже йдете, пані?

— Хто ти такий, Лопушок, щоб мене допитувати?

— Ніхто… Я хотів з вами говорити. Мені подобається на вас дивитися.

— Ти зухвалий.

— Ні, я просто нуб, новачок, я кажу, що думаю… Ви дуже мені подобаєтеся. Ви…

Говорячи, він ступнув уперед, обійняв Квіні й завис на ній важким одягом. Поєднав обриси — так картою накривають карту. Дідько його знає, який це вигляд має збоку: як обійми… Чи як глюк, помилка в грі: буває, хтось зайде в стіну без дверей, чи персонажі зіллються…

Лице Квіні, тонке золотаве лице, вивернулося навиворіт і наділося на Арсена, мов маска. Дихати! Квіні завмерла; зараз у неї обірветься зв’язок з сервером…

Є.

Не стало пам’ятника. Арсен висів, наче шуба на вішалці, ось він, найнеприємніший момент роботи з «Причепою».

Ще за мить він виявив, що сидить за столом. Навколо темрява. Гола лампочка без абажура… Що за місце?

Він побачив руки на клавіатурі. Жіночі. Спокійно, Квіні, спокійно, дорогенька. Де ти? Це твій будинок? Чому так темно?

Жінка встала. Арсен висів на ній скафандром, і пора було перехоплювати керування. Де тут дзеркало? Де папір? Зараз ти напишеш нам, хто ти, де живеш. Ми роздрукуємо скріншот, і…

Жінка зупинилася посеред кімнати з голими цегляними стінами. Під ногами — бетон. Підлоги нема. Новобудова? Ні, скоріше стара квартира під капітальним ремонтом. Дуже капітальним. Ні меблів. Ні клаптика паперу чи тканини. Тільки біле вапно, лампочки на кручених шнурах — у кожній кімнаті… Скільки тут кімнат? Багато. Ціла анфілада. Де ж дзеркало?!

Жінка, корячись його наказові, повільно рушила до дверей. Зупинилася. Витягла телефон. Чудово, подумав Арсен. Відішли CMC. Навіть не треба відсилати: просто набери текст. Я побачу.

Дисплей телефону освітився. Жінка вибрала ім’я в «Контактах» — «ОрхОЗ».

— Я вловила вірус, — сказала без передмов. — Не можу визначити який. Допоможи. Терміново.

А нехай йому, подумав Арсен.

— Як уловила? — запитав жіночий голос у телефоні, спотворений, і через це ніби знайомий.

— На балу.

— Висмикни кабель. Вимкни все. Чекай, я приїду з інструментом.

Тоненька ниточка, що перетворювала жінку на Арсенів ігровий персонаж, порвалася. Він знову став одягом, безвладною куфайкою на її плечах. Дуже важка, майже гладка, вона міркувала швидко й волю мала залізну. Він відчував її, як відчувають напругу високовольтної лінії — дроти тріскотять, під ними неприємно й моторошно стояти. Свідомість жінки була поруч, за непрозорою тонкою стінкою. Арсен міг би залізти їй у голову, як колись був заліз у свідомість до рідного батька… Ні, не міг. Тоді поруч був Максим. А з цією жінкою наодинці нізащо не впоратися.

Його власні думки розшарувалися — був страх, як уві сні, коли тікаєш і не можеш тікати, коли лежиш, дуже слабкий, на рейках і чуєш, як стугонить, ідучи, поїзд. І була цікавість: отже, вона — Квіні? Тоненька, мов соломинка для коктейлю, Квіні — персонаж товстухи, що живе за компом серед голих цегляних стін, на бетонній підлозі. Хто вона? Дзеркало, хоч би мені дзеркало…

Жінка поволі повернулась до комп’ютера. Монітор височів на єдиному в кімнаті столі, — древньому столі під древньою клейонкою, яка була колись строката, проте згодом втратила малюнок і кольори. Під столом, між алюмінієвими кривими ніжками, стояв системний блок, на ньому чорна коробка модема. Жінка потяглася до кабеля.

Ні, сказав Арсен.

Було дуже важко. Наче він намагався надати форму сухому піску, зібраному в поліетиленову торбинку. Колишні його жертви — ті, кого він змушував писати на папері ім’я й підходити до дзеркала з цим саморобним плакатом, — випадкові люди сприймали його, як частину себе. Ця жінка пручалася: руки її, без перснів, без жодних прикрас, з коротко обрізаними нігтями, тяглися до модема. Вона його вимкне або висмикне кабель — тоді Арсен не зможе повернутися.

Фігня, сказав він собі. Я вдома, я сиджу за своїм столом, я загрався, дивлюсь на монітор… Що переді мною на екрані? «Королівський бал», пам’ятник Міністрові, стоїть Лопушок, він порожній зсередини, намальована фігурка, ніким не керована. Де я? Що таке «я»? Арсен перед монітором — теж фігурка, тільки з плоті та крові, ніким не керована… А я де?!

Він зібрав усю волю. «Причепа», зовнішній кістяк цієї жінки, з желеподібного став пружним, мов м’язи молюска, що стуляє мушлю. Він змусив жінку випростатись, змусив подивитися на монітор, і сила його розпачу була така, що вона на секунду знову зробилась його ігровим персонажем.

На її робочому столі, на екрані, була картинка — тропічний берег, сліди босих ніг на вологому піску, збитий з дощок поміст вів удалину, і хилилась до моря кокосова пальма. На пальмовому листі, мов ялинкова іграшка, жовтіла іконка «Королівського балу». Арсен смикнув жіночу руку, кинув на мишу, і рухова пам’ять не підвела — курсор сполучився з іконкою. Палець натис на кнопку перш, ніж жінка встигла знову звільнитися. Залишалося кілька секунд, поки програма завантажиться…

Жінка, на якій Арсен висів, ніби риба-причепа, ривком вивільнилася з його волі. Упала на коліна, схопила модем і рвонула кабель.

* * *

— То, виходить, жарти скінчилися? — Максим закинув ноги на стіл і потягся, піднявши до стелі маслакуваті кулаки.

Арсен залишився стояти. У кімнаті без вікон беззвучно працювали кондиціонери.

— Ти ж мене не попереджав, — сказав Арсен.

— Це було востаннє, що ти входив з дому, — Максим кивнув. — Відтепер — ось твоє робоче місце, — він кивнув на комп’ютер у кутку. — А твій комп, скажи батькам, хай продадуть.

— Ти мене не попереджав, що так може бути! Що це небезпечно!

— Небезпечно?! Тьху на тебе. Ніякої небезпеки немає. А що таке може бути, я сам не припускав…

Максим говорив й, тицяючи пальцем, перебирав крихітні картинки-екранчики на моніторі свого ноутбука. По черзі виводив їх на більші екрани: дама перед банкоматом, ескалатор метро, кабінет офісного працівника, автостоянка, перон; він переглядав їх і знову збирав на екрані ноута, і Арсенові здавалось іноді, що Максим складає величезну головоломку, пазл.

— Що це було? — Арсен почухав роздряпану долоню. — Вона сказала… сказала, що я вірус?

— Ну який ти вірус? — Максим говорив, не відриваючись од своєї справи. — Вірус — це програма, здатна створювати свої функціонально ідентичні копії. Ти можеш створювати свої копії? Ні? Просто за обивательською звичкою ми називаємо вірусом усе, що переміщається й шкодить. Чи просто переміщається без відома користувача. Не стовбич, візьми собі кави.

Арсен потоптався ще, потім сів.

Він опам’ятався вночі від того, що мама трясла його за плече й плакала. Батько готовий був викликати «швидку»; Арсен ледве сів і виявив себе на підлозі під столом. Його комп’ютер безтурботно спав, викинувши на екран заставку-скрінсейвер.

— Що з тобою? Та що з тобою, ти знепритомнів?!

— Я просто заснув, — сказав Арсен і всміхнувся.

— Я десять хвилин не могла тебе добудитися! Ти ж тільки один келих шампанського… Якби я знала…

Він заспокоїв батьків, як міг. Уранці встав раніше й напоказ зробив зарядку, прийняв контрастний душ, потім узяв роликові ковзани й подався в парк. Батьки дивились недовірливо, і правильно робили: проїхавши коло по парку, засапавшись і двічі гепнувшись, Арсен подзвонив Максимові, і той прислав по нього машину.

— Що зі мною сталося, ти можеш пояснити? Що вона збиралася зі мною робити?

— Думаю, вона збиралася записати тебе на знімний вінчестер і гарненько препарувати. Проте аварійна програма, яку я тобі прописав, увімкнулася, знищила захоплену копію й активувала резервну.

— То, виходить, копія все-таки була?!

— Арсене, ну а як ти думаєш? Що ти справді стрибаєш, мов блоха, чи мов бродяча душа, з тіла в тіло? З екрана в реальність і назад? Це інформаційні фантоми, це всього-навсього програмки, які виконують для нас певну роботу… Візьми собі кави, прошу тебе, і заспокойся.

— А якби ти не прописав мені аварійний вихід…

— Мене треба було б повісити за недбалість.

— Я серйозно.

— І я серйозно. Я дурний, по-твоєму? Подивись на мене — я дурний?

Максим випростався в кріслі, всім своїм виглядом показуючи, що сама постановка питання його обурює. Арсен виявив, що й досі тримає в руках сумку з роликовими ковзанами.

— Проте жарти справді закінчилися, — на тон нижче сказав Максим. — Деякі користувачі просунуті до неподобства. Ти міг би подумати, перш ніж зачіпати Квіні.

— Я не знав. Хто вона така?

— У тебе «Піноккіо» запущений? — Максим усміхнувся. — Чи ні?

— Вона така сама, як ти? — жадібно запитав Арсен.

— Ну, запусти свою утиліту. Якщо хочеш.

Арсен завагався. Вмикати зараз програму, яка розпізнає неправду, ввімкнути на Максимове прохання, здалось йому, неетично.

— То хто вона така?

Максим схилив голову до плеча:

— Не запустив? Звертаю увагу: ти піддався маніпулюванню, вчинив дію — точніше, відмовився від дії — не у своїх інтересах, а в моїх.

В Арсена запалали вуха. Схотілося грюкнути кулаком об стіну, закричати: «Я так не граюся!» — й піти.

— Як твої чікси? — Максим миттю змінив тему. — Вийшло?

— Добре, — Арсен переміг себе й вирівняв дихання.

— Не злись на мене, — сказав Максим. — Річ у тому, що розробки нашої фірми якийсь час тому пішли гуляти в результаті промислового шпигунства. Дещо потрапило до конкурентів. «Шуба», наприклад. Хоч за «шубою» немає майбутнього, це побічний продукт, технічний кадавр… Отож: в останні місяці контроль над «Королівським балом» захопило угруповання, котре володіє частиною наших маленьких славних фішок. Квіні, точніше, одна з тих, хто за неї грають, входить у це угруповання або співпрацює з ним. Вона просунутий користувач, як ти. А таких, як я, Арсене, тут більше немає. Я один такий.

Максим усміхнувся. Арсен знову відчув холод у волоссі. Наче протягом повіяло.

— Ти… комп’ютерний… хто?

— Супермозок з Інтернету? — Максим усміхнувся дуже тепло. — До речі: якщо відповіді формулювати у формі запитань, твій «Піноккіо» не зможе їх тестувати.

Арсен нарешті поставив сумку на підлогу. У нього трохи тряслися руки. Максим зняв з колін ноутбук, витяг звідкись пакет зі свіжою булкою і апетитно відкусив шматок:

— То як пройшов твій досвід з дівчатками та інші задоволення? Розкажи, мені ж цікаво.

— А більше тобі нічого не цікаво? — нагрубіянив Арсен.

Максим не образився:

— Грошиками хоч устиг покористуватися?

— Морозиво. Сік.

— І це все?!

— Поки що. Або… навіщо мені гроші, якщо я не знаю, на що їх витрачати?

Максим ляснув себе по коліну:

— Ти мудрий. Багато людей, значно старших, все життя не можуть дійти такої простої думки. І навіщо тобі дівчата, якщо ти їх не любиш, а тільки джикаєш?

— Я не джикаю, я… — Арсен почувався безнадійним дурнем. — Хто засікатиме, люблю я чи ні? У кого з собою любиметр?

— Та не виправдовуйся, — Максим відкусив шматок булки, злизнув крихту з верхньої губи. — Ти думаєш, чому багатії й зірки так часто страждають на депресії? Коли є все, нема чого бажати. Прісно. Порожньо.

— Мені не прісно й не порожньо, — сказав Арсен. — Я просто весь час думаю… от не було б у мене цієї програми, цих «Чікс». Вони б на мене дивилися? Виходить, вони клюють не на мене, а на програму?

— Ти все-таки дуже недосвідчений, — Максим жував. — Підрахуй, скільки дівок клює на машини, гаманці, славу, родовід, квартиру, гарненьку пичку…

— Мені так нецікаво.

— Золоті твої слова, — Максим заковтнув останній кусень булки. — Цікаво — працювати, Арсене. Єдина нормальна радість у людини — крім сексу, звісно, — це робота. Улюблена робота. Згодний?

— Ну…

— Тоді давай до роботи. А то справді вирішиш, що я тобі не працедавець, а добродійник чи спокусник.

— Ну, я…

— Чудово. Вважаймо, що ти освоїв «Причепу», але після екстремального досвіду з Квіні мережеві ігри краще поки що відкласти. Тим більше, що в мене для тебе є серія однотипних завдань, досить простих, але водночас і складних… Витягай мишку. Твій екран крайній ліворуч, оцей, бачиш?

По ввімкненому екрану йшли сірі смуги.

— Уважно стеж за руками… Жартую. Той раз ми навчилися робити за людину вибір. Тепер ми крихітку ускладнимо завдання: спершу поставимо її перед необхідністю вибору, а вже потім виберемо за неї.

Максим ворухнув мишкою. На екрані з’явилася прохідна заводу: вертушка, скляна будка охорони, палаючий червоним косий хрестик-павучок: прохід заборонено.

— Зараз сюди прийдуть люди, — сказав Максим. — Бачиш цього дядька в будці?

За каламутним склом сидів охоронець у відомчій формі, на вигляд — п’яничка років п’ятдесяти.

— Нехай устане й сяде.

Арсен узявся за мишку. Зосередився. Дядько був важкий, кілограмів дев’яносто, йому крутило в суглобах… Поболювала голова…

— Ну, вважаймо, що впорався, хоч він у тебе тільки зад підняв. Типова помилка новачка: ти починаєш вникати в його проблеми, замість тільки вдавати.

— Вдавати що?

— Вдавати, що ти йому співчуваєш. Якби лікар ридав над кожним своїм хворим, він би нікого, на фіг, не вилікував. Не влазь у дядькову душу! Близько не підходь! Тобі треба, для його ж добра, щоб він устав і сів!

Арсен повторив вправу.

— Краще. Тепер увага: я покажу тобі один раз, що і як ти муситимеш робити. І потім ти це повториш і повторюватимеш за різних обставин, з різними людьми, сам, без мене. Впораєшся?

* * *

Мар’яна подзвонила йому на другий день. І на наступний. Голос її був сповнений удаваної байдужості. Потім вона перестала дзвонити; Арсен знав напевно, що вона думає про нього, сидить над телефоном, можливо, плаче.

— Вибач, я дуже зайнятий, — казав він, і це була щира правда.

Щоранку о пів на дев’яту по нього приїжджала машина. Уже знайомий водій привозив його в офіс до Максима. Робота, яку Арсенові доводилось тепер робити, виявилася досить важкою, проте він помічав це тільки під вечір, коли перед очима плавав туман, а права рука, що цілий день пролежала на миші, посмикувалася сама собою, як лапка вбитої жаби.

На моніторі один за одним проявлялися офіси, коридори, прохідні. Провінційні. Облізлі. З іще радянськими залізними брамами, зі стінами, до половини пофарбованими зеленою олійною фарбою, з розбитими кахлями на щербатій підлозі. Новенькі, відремонтовані, з блискучим паркетом, з вертушками. З охороною: дідами у куфайках, мордатими хлопцями у відомчій формі, відставними військовими, бандитського вигляду молодиками. Арсенове завдання було зробити так, щоб охорона впустила в будинок бригаду електромонтажників.

Монтажники теж були різні. З’являлись вони іноді поодинці, частіше по двоє, рідко по троє. Вони показували на пропускному пункті документи, і Арсен, стиснувши мишку в пітній долоні, клацав на пульті: пропустити.

Охоронці тупо дивилися в розгорнуті перед ними «ксиви». Іноді дивилися в списки, розкладені під скляним віконцем. Потім кивали; кивок виходив у Арсена найкраще. Клац мишкою — і голена голова, кошлата голова, сива, маленька, кругла, — будь-яка голова різко падала вперед, наче струшувала сигаретний попіл з маківки. Кивок.

А потім вони пропускали монтажників. Хоча, чесно кажучи, не було жодних підстав їх пропускати: монтажники приходили, ніким не кликані, їх не було ні в яких списках, і документи вони пред’являли липові.

Кивок. Пропустити.

Відчинялися брами. Проверталися вертушки. Монтажники проходили в будинок і губилися в плетиві коридорів.

Арсен відчував гостру втіху від цієї важкої, такої одноманітної роботи. Як артист, що ридає на сцені — і щасливий од того, що чудово грає. Як Данило-майстер, цілковито задоволений кам’яною квіткою. Він працював, з його погляду, віртуозно, — і все-таки двічі помилився.

Обидва рази це сталося за однакових обставин. Прохідні величезних заводів були обвиті проводами й кабелями, мов старечі руки — вузлуватими венами. Сенсори, камери, ціла колегія охоронців — Арсен не встигав відкоригувати всіх. Починалася тяганина, дзвінки «нагору», ремонтники спершу сердились і навіть кричали, потім упадали в апатію й закурювали. У першому випадку спрацювала протипожежна сигналізація, у другому — охоронець вискочив зі своєї будки з лементом: «Не можна курити! Погасіть!»

Обидва рази ремонтники пішли ні з чим.

— Нічого, не переживай, я ж тебе не лаю! — втішав Максим.

Арсен прокусив губу до крові. Він почувався жорстоко приниженим, причому привселюдно, і сам не знав, де взялося таке почуття.

— Емоційно відкочує, — пояснював йому Максим. — Провал у творчій роботі сприймається дуже важко. Тримайся! Зосередься! Кожна твоя удача виправдовує десять поразок, ні, сто поразок! Зосередься. Їдемо далі.

На третій раз, коли попалася величезна серйозна прохідна, Арсен був готовий впасти у відчай. Уявний курсор двоївся й троївся, здавалося, смітинка потрапила під лазерне «око» непрацюючої миші й заважає керувати тим, що діється на екрані.

— Спокійно, — сказав, нечутно підійшовши, Максим. — Не нервуйся, тебе за це не розстріляють і не позбавлять преміальних. Бери оцього, вусатого, я нейтралізую решту.

Він вийняв свій мобільний.

Через секунду в скляній будці на прохідній задзвонив телефон. Найпаскудніший з контролерів, низенький і жовтий, запопадливо схопився за слухавку:

— Прохідна!

У цю мить вусатий охоронець подивився в списки, де не було ніяких монтажників, і коротко кивнув.

Провернулася вертушка. Моргнув зелений сигнал.

— Алло! — кричав низенький у слухавку.

— Прохідна? — низьким вагомим голосом сказав Максим.

— Так! Так! Степан Федорович?

— Прохідна, — повторив Максим тим же глибоким голосом, задоволено, як ситий кіт. — Надбавка в касі. Після зміни. По накладній. Так!

Слова його окремо не мали сенсу. Проте разом — разом вони складалися в щось схоже на заклинання для низенького жовтого охоронця — ці слова, поєднані з голосом, що їх промовляв, та з інтонацією. Це була шифровка, шарада — охоронець витратив кілька секунд, щоб її розгадати.

Монтажники вже крокували коридором, незграбні у своїх робах, з витками кабелів на плечах. Максим від’єднався; жовтолиций охоронець з подивом подивився на слухавку у своїй мозолястій лапі:

— З бухгалтерії, чи що? Зірвалося…

Монтажники завернули за ріг і пропали з поля зору.

— Є, — сказав щасливий Арсен. — Дякую!

Максим ляснув його по плечу.

Клац. Освітився новий екран. Перший монтажник, стоячи на драбині, дивився в очі щойно встановленій камері, ніби дивуючись результатові. Знизу, притримуючи драбинку, виднівся другий.

— Вони — теж наші програми, — Максим указав на монтажників. — Маленькі утиліти. Ми їх використовуємо. Це аморально. Але ми їм потім платимо, це морально.

— Ти хочеш геть усе на світі засіяти камерами?

— І без мене засіюють. Уже майже засіяли. Я просто випереджаю події, наголошую на деяких об’єктах, для мене стратегічно важливих.

«Правда».

— Чому саме ці офіси?

— Тут приймають рішення, від яких залежать мої дальші плани. Я хочу, щоб рішення були на мою користь.

«Правда».

— Які рішення, якого роду?

— Комерційні. Управлінські. Які рішення зазвичай приймає керівництво на Важливих Нарадах?

— Сподіваюся, ти не збираєшся знищити Землю? — запитав Арсен з нервовим смішком.

Максим розреготався.

— Я?! Я найдобріша істота! Мені потрібні мережі, я в них живу й годуюся. Тому мені треба, щоб мереж було більше. Тому я дбаю про прогрес, я хочу, щоб комп’ютер стояв у кожному селі, в кожній задрипаній халупі на екваторі й за полярним колом! Мені це вигідно — але й людству це вигідно теж! Це симбіоз розумних істот!

«Правда».

— Максиме, ти… інопланетянин?

— Е-е-е… Строго кажучи, так.

«Правда».

* * *

О шостій годині вечора машина відвозила його додому. Найчастіше він просив висадити його коло перехрестя, за квартал од двору. Він знаходив радість у самотній прогулянці по відносно свіжому, ще літньому, трохи зіпсутому вихлопними газами повітрю.

А цього вечора погода була чудова.

Старчиха стояла коло переходу, стиснувшись, наче очікуючи лиха з усіх боків, і безнадійно тримала в тремтячій руці пластиковий стаканчик.

«П’ятсот гривень».

Він вийняв з кишені купюру, пітною рукою згорнув у трубочку, встромив у стаканчик і рвонув навтьоки. Звернув у чужий двір, проскочив дитячий майданчик і аж тоді зупинився. Наче баба могла за ним погнатися.

Гамлет не здивувався, коли йому явився привид батька. Бо світ, у якому жив Гамлет, припускав існування примар. Світ, у якому жив Арсен, припускав, хоч і неявно, існування інопланетян. Чи я дивлюся кіно, де дівчата б’ються у дворі, бандити вбивають боржників, інопланетяни намагаються захопити світ… Ці дівчата, ці бандити, ці інопланетяни однаково для мене реальні.

Я ніколи не бачив інопланетянина. Але й бандита, поклавши руку на серце, — справжнього бандита я теж не бачив. А тим більше не брав участі в розбірках.

Арсен запитав тоді Максима: навіщо тобі це все? Той засміявся й відповів: я цифровий, як твої щенята. Такий спосіб існування. І заспівав: «Цифровий, цифровий, геть іди, ти не такий!»

Що сказав би Міністр, якби довідався про існування на сервері, де він живе, адміністрації, користувачів, програмістів?

Він би спробував вичавити з цієї інформації якнайбільше вигоди для себе, подумав Арсен. Якщо мені моторошно думати про те, хто такий Максим — то що ж, я про це не думатиму.

* * *

Мама трохи побурчала про трудове законодавство та експлуатацію праці підлітків. Арсен дуже скоро перемкнув її на позитив: його цінують, відібрали серед багатьох, він талановитий. Батьки повинні за нього радіти, як радіє він сам.

Мама запропонувала в неділю разом сходити на пляж — і відразу забула про розмову, поринувши в читання френд-стрічки. Останнім часом вона дедалі рідше розмовляла і з батьком, і з Арсеном, здається, їй було простіше набивати текст на клавіатурі, ніж ворушити язиком та губами. Так батько знову втече наліво, з гіркотою подумав Арсен.

— Ма, ну що там у тебе?

— Та тут одна дівчина загинула, — мама зсунула брови. — Утворилося співтовариство. Збираємо гроші, ось, на адвоката.

— На адвоката?

— Ти впевнений, що тобі це цікаво? — мама подивилася скоса. Арсен побачив, що їй дуже хочеться розповісти. Але вона боїться, як у випадку з батьком, наткнутися на прохолодний подив або глузування.

— Аякже, — сказав Арсен. — Ти її знала?

— Авжеж! Це ж френдеса мого френда, я бачила її коментарі. Вона була, знаєш, така гостра, талановита, завжди блискуче аналізувала… Зоя. Фонд Зої. У неї ще лемур був на юзерпіку. Загинув наш лемурчик…

— Що з нею сталося?

— Убили на пейнтболі. Один маніяк приніс на пейнтбол дрібнокаліберку, знаєш, не стандартний маркер, а справжню дрібнокаліберну гвинтівку… А грали вони за містом, у якомусь новому клубі. І цей дивак почав стріляти, кількох покалічив. А їй влучив у шию. Тепер його намагаються виправдати, ми збираємо гроші Зоїному вітчимові на адвоката…

— А вітчим тут при чому?

— Ох, це довго пояснювати, — мама, здавалось, незадоволена Арсеновою нетямущістю. — Помий посуд, добре?

Це була субота, вечір. Батько сидів перед телевізором, перемикаючи канали, щось бурмочучи під ніс. Арсен розчув тільки: «Падлюки! Ну які гади, га? Вони своє одержать, ці піндоси…»

Арсен пішов до себе в кімнату.

* * *

Чоловік у блискучому темно-сірому костюмі сидів у шкіряному кріслі з такою високою спинкою, що ясно ставало, хто тут хазяїн. Його товсті м’які пальці крутили авторучку, старомодну й стару, з золотим пером. Мабуть, щаслива, подумав Арсен. Мабуть, він її вже багато років тягає на підписання і на важливі зустрічі; мабуть, вона приносить йому удачу.

Камера, невидима й невпізнана, містилася в щілині між стелею та дерев’яною панеллю стіни. Якість картинки була чудова. Навколо стільниці з товстого матового скла сиділи в різних позах люди дрібніші, проте кожного з них чекав у дворі будинку автомобіль представницького класу з водієм. Арсен звертав увагу на дрібниці: рудуватий миршавий чоловік з білими порцеляновими зубами крутив у руках окуляри в невагомо-тонкій оправі. Інший, повненький і чорноволосий, сидів непорушно, і тільки рух його тонкого мізинця видавав внутрішню напругу. Четверо дуже схожих широковидих, вузькооких чоловіків сиділо прямо, мов дерев’яні стовпчики, і однаковим поглядом дивилися на освітлений екран.

Єдина жінка в цій компанії, суха дама років сорока, стояла коло великого монітора, на якому змінювались діаграми, й говорила голосом таким же блідим і припудреним, як її шкіра, незрозумілі Арсенові слова.

Мова йшла про великі поставки оптоволоконного кабелю.

— Отут — дуже чисто, будь ласка, — сказав Максим. — Ніякої самодіяльності. Сухіше, стриманіше.

Максим сидів за сусіднім столом, переглядаючи картинки на своєму моніторі й тільки скоса, ніби ненароком, поглядав на екран перед Арсеном:

— Сам, тепер сам. Ти все вмієш. Акуратніше, будь ласка.

На столі перед чоловіком у темно-сірому завібрував телефон. Чоловік був упевнений, що перед нарадою його вимкнув; він здивовано нахилив голову, поклав ручку, потягся до надскладного розумного прилада, який йому замінював слухавку.

У цю мить настала пора вирішувати.

Арсен зосередився. Підвів курсор. Торкнувся пальцем рубчастого гумового коліщати — і двічі клацнув лівою кнопкою.

Чоловік у високому кріслі кивнув — уривчасто, ніби струшуючи з голови попіл.

* * *

— Сядь, — Максим указав на крісло навпроти.

Крісло було велике, під товсте озаддя, й холодне, обтягнуте натуральною шкірою. Арсен відчував себе в ньому, як у животі у дохлого кита.

— Я задоволений твоєю роботою, а ти задоволений?

— Так, атож!

— Ще й не таке буде. Це так, розминка, а до головного ми поки не підійшли… Не переживаєш, що доводиться гарувати на інопланетний розум, га?

Арсен почервонів:

— Знущаєшся?

— Не знущаюся. Добродушно зубоскалю. Так цікаво за тобою спостерігати… До речі, тобі більше нічого не треба?

— Тобто?

— Гроші в тебе є. Чікси теж. Хочеш, усі навколо тобі віритимуть і слухатимуть, як найголовніший у житті авторитет?

Арсенові мороз продер по спині.

— Хо… хочу.

— Далі. Незабаром почнеться навчальний рік. У твої плани, зрозуміло, не входить щоденне відбування в школі, уроки, класні години…

Арсен поперхнувся:

— Ти казав, вільне відвідування…

— Вільне відвідування припускає, як не крути, написання контрольних, тематичних, сяку-таку присутність у школі. Але з тією утилітою, що я тобі пропишу, ти кого завгодно переконаєш у чому завгодно. Тобі організують вільне відвідування. Або відразу видадуть атестат. Коли прийде виклик у військкомат — ти зможеш їх переконати, що ти інвалід. Або, навпаки, що ти вартий генеральської посади.

— Так?!

— Так, але рамок пристойності треба дотримуватись. Тих, хто тебе призначить генералом, відправлять у дурку, це точно. Та я не пам’ятаю, щоб ти мріяв про військову кар’єру.

— Максиме! — Арсен почув благання у власному голосі.

— Ти занадто серйозний, — Максим підморгнув. — Ти боїшся мені підіграти. А я легко йду на контакт. Я все тобі розповів, ти все про мене знаєш, усі карти я виклав… Не бійся просити чогось для себе! Ну? Арсене, що ти хочеш?

— Щоб мені служила рибка золота, — Арсен гмикнув. — І була б у мене на побігеньках.

Максим примружив очі:

— Отже?

— Ти зможеш виконати все, що я попрошу?

— Подивимося. Всемогутнього я з себе ніколи не корчив.

— Тоді я хочу, щоб не було війни, фінансової кризи, терористів, хвороб…

— Стоп, стоп, стоп! — Максим підняв долоні, наче зупиняв насування локомотива. — Не змушуй мене згадувати бородаті анекдоти про діда, бабу та золоту рибку. По-твоєму, інопланетна істота може отак просто, зі своєї волі, перекроювати земну історію?!

Арсен кліпнув очима. Максим дивився обурено, проте обурення було награне: з-під нього, наче з-під шару замазки, проступало глузування. Не зле, щоправда. Без жовчі.

Це щось із наукової фантастики, подумав Арсен. Не наступи на метелика. Не смій рятувати Джордано Бруно. А чи маємо ми право змінювати історію?

— А що стосується окремої людини…

— Арсене, ти мені вибач, але ходиш ти в школу чи ні — світовій історії від цього ні холодно, ні жарко. Війни, епідемії, кризи, терористи — це все дуже погано, але це внутрішні проблеми людської цивілізації. А я просто тихо в’ю своє гніздо.

— А людству це як, байдуже? — запитав Арсен. — Ти ж усе одно втручаєшся! Он, у Бредбері метелика розчавили, і все пішло казна-як…

— Про художнє перебільшення тебе в школі вчили? Так!

Є на світі речі, яких усім не можна. А одному чи кільком — можна. Я можу чавити метеликів, але якщо інші робитимуть те саме — всім кінець. Помовч! — Максим одмахнувся від Арсена, що вже було роззявив рота. — Я знаю, що це аморально. Монархія — аморально. А революція з багатьма смертями, депресія, безробіття, розвал — це морально? Я в’ю своє гніздо, я сприяю розвиткові інформаційної мережі, щоб жити в ній.

З таким самим успіхом я міг би бути просто успішним медійним магнатом. Уяви селище древніх людей, частокіл і ліс навколо. Вони відвойовують у лісу ріллю — а один з них, приміром, чаклун, і робить те ж саме, але за допомогою фаєрболів… Доступна аналогія?

— Ну… так.

— Тепер про загальне добро. Я тобі обіцяю, що згодом ми за це візьмемося теж. Крок за кроком. Допомагаючи конкретним людям. Я дуже радий, що ти не такий егоїст, як здаєшся, і все-таки, Арсене… Що ти хочеш для себе?

* * *

«Влада слова — ON».

«Невидимість — ON».

Ні, він не розчинився в повітрі. Просто його перестали помічати. Не налітали в юрбі, не наступали на ноги, не норовили прищемити дверима. Його не бачили в упор. Чисто психологічний ефект.

Він ніби висвічувався перед їхніми очима тільки тоді, як починав говорити. Його слова сприймали, як наказ або як істину. Він постукав у дверцята шикарної машини перед світлофором — дама, що сиділа за кермом, впустила його без жодного запитання й повернулася до своєї телефонної розмови. Вона кричала на когось, матюкаючись і бризкаючи слиною, а на телеекрані перед нею йшов боксерський двобій у записі, і Арсенові здавалося, що дама за кермом теж когось молотить — словами. Машина котилася м’яко, була зсередини обшита шкірою й пахла м’ятою, але Арсенові дуже скоро зробилося неприємно, і він сказав дамі:

— Приїхали. Я хочу вийти.

Дама зупинилася коло узбіччя, як таксист. Гірше — як водій маршрутки. Арсен вийшов, і величезний сяючий автомобіль зірвався з місця.

Він зайшов у ресторан і пройшов його, ніким не зупинений, од парадного входу, через службові приміщення, через кухню, до задніх воріт. Повз штабелі вийшов у двір; ворота були замкнені.

«Ключ — ON».

Сірий, схожий на усміхнене лице, висячий замок одімкнувся, щойно Арсен узявся за нього рукою. Відійшла скоба. Арсен штовхнув ворота, важкі й скрипучі, і вийшов на вулицю. Ніхто не звернув уваги.

Хлопці в чорних футболках з черепами пили пиво на лаві, курили й плювали на асфальт. Арсен завагався. Потім підійшов і, примірившись, тицьнув найздоровеннішого кулаком у ніс.

Той випустив банку пива, і вона покотилася, розхлюпуючись, по асфальті. Хлопець схопився за ніс. Арсен побачив з каяттям, що на пальцях у нього кров.

— Ти що? — закричали його приятелі. — Агов, Колян, ти що?!

Хлопець моргав, дивлячись прямо перед собою. Арсен позадкував. На якусь хвилину, йому здалося, хлопців погляд сфокусувався на ньому — і відразу зісковзнув, як апельсинова кірка з крижаної гори.

Хлопець із запізненням виматюкався. На очах у нього були сльози — видно, Арсен тицьнув його відчутно. Не бажаючи більше на це дивитися, Арсен розвернувся й швидко пішов геть.

Убогість фантазії, от що нас губить. Максим сказав: «Вияви фантазію, як тільки зможеш. Ну, без катастроф, бажано, і ще так, щоб відчути насолоду».

Арсен зупинив таксі. Велів їхати в аеропорт. Розплатився п’ятисоткою. Порозпихав по кишенях здачу.

Він пройшов крізь усі кордони, зайшов на службову територію аеровокзалу й сів у мікроавтобус, що віз пілотів на лондонський рейс. Він зайшов у кабіну й знайшов собі місце на відкидному стільчику збоку. Його не помічали.

Літак почав вирулювати на зліт. Ішли переговори з диспетчерською, насувалася злітна смуга, і крихітна машинка з прапорцем на даху йшла поперед літака, як поводир. Арсен відчував, що пілотам незручно: не помічати людину в тісноті кабіни виявилося важкувато. Наростала напруга, вона дедалі виразніше чулася в голосах. Ще станеться щось, подумав Арсен, перелякавшись. Через мене…

Виходити було пізно — літак вирулив, йому дали дозвіл на зліт. Арсен на кілька хвилин забув про страх: він ніколи не сидів у пілотській кабіні, ніколи не бачив зльоту отак, крізь переднє скло. Відірвалися шасі від бетонки, сперло дух; Арсен дивився із захватом, як віддаляється земля…

І тільки потім згадав, що треба вимкнути мобілку.

* * *

Він повернувся тим же літаком, тільки в салоні. Виходити за межі аеропорту Ґатвік, їхати на електричці, тинятися без документів по Лондону не ризикнув. Хоч кишеня його вітровки на запит справно видавала і фунти, і євро.

Він зайняв місце в останньому ряду в салоні, поруч з туалетом. Стюардеса розносила вечерю. Арсен довго не наважувався про себе нагадати, проте голод переміг, і він попросив тихесенько: можна мені?

Стюардеса простягла йому упаковку з літаковим харчем — і відразу про нього забула. Арсен розпакував гарячу коробку зі щільної фольги й задмухав на тушковану курятину.

Я все можу.

Навіщо іграшки, навіщо «Королівський бал», якщо я просто все можу? Все. Летіти, куди захочу, робити, що захочу, дружити з Кіану Рівзом. Грати у збірній з футболу. Та що там — у будь-якій збірній. Виходити на ринг. Я все можу, і це ж тільки початок!

Арсен сидів, сльози текли по щоках, чи то зі щастя, чи то з нервів. Оголосили посадку. Арсен міг би не пристібати пас — однак подумав і про всяк випадок пристебнув.

* * *

Увечері він активував «Владу слова» й сказав мамі, що треба було б поміняти холодильник (востаннє його міняли рівно місяць тому, довго обирали модель, дуже раділи, як він чудово вписався в інтер’єр і який стильний має вигляд). Мама, уважно подивившись на Арсена, перевела погляд на холодильник, що служив безвідмовно і дуже її тішив, і сказала, що Арсен має рацію. Треба міняти, негайно.

Батько ніяк не міг зрозуміти, що сталося: щойно ж купили! Новий! Дорогезний! Який хотіли!

Трохи послухавши їхню сварку, Арсен вийшов зі своєї кімнати й сказав мамі, що нічого, мабуть, робити не треба, і холодильник дуже гарний. Мама негайно змінила думку. Батько цілий вечір був похмурий і поглядав на маму з подивом. Вона й сама розгубилася — не могла зрозуміти, чого це їй раптом заманулося міняти холодильник?!

Арсен замкнувся в кімнаті й вимкнув функцію «Влада слова». Довго сидів, міркуючи, інвентаризуючи свій уявний робочий стіл. Крім старої, найпершої програми розпізнавання правди й неправди у нього набралося біля двадцяти іконок, різного вигляду й стилю, вони дозволяли йому керувати людьми на різний лад: переконувати їх, купувати, залякувати, викликати любов і співчуття…

А якби він сказав мамі, що треба стрибнути з даху? Напевно, передбачено якісь аварійні замки, котрі втримують од відверто екстремальних дій…

З другого боку, знаючи Максима, — скоріше за все, ні.

Розділ шостий

Цуцики в темряві

— …Ось лампочка: вона або горить, або погасла. Єдиний біт. Простіше не буває. Так чи ні. Угору або вниз. Записавши двійковим кодом порядковий номер усіх букв в алфавіті, одержимо абетку. Коли ти читаєш слово — «корова», бачиш шість букв… Але при бажанні можеш побачити білу з рудими плямами, рогату, з великими губами, з вим’ям до самої землі, точніше, до самої трави, тому що навкруги луг, цвіте біла кашка, літо, сонце, роса… Ти перетворив шість символів на образ. Ти побачив барви, відчув запахи, відчув тепло на щоці. Любиш свіже молоко? Ні? Ех, дитя кам’яних джунглів… Я пропоную увімкнути фантазію: уяви, що енергія й матерія можуть бути трансформовані в інформацію й перенесені з носія на носій. Це означає, що й ти, Арсен Сніжицький, можеш бути записаний на диск, умовно кажучи. На дуже місткий диск. Зрозуміло, якщо ми будемо користуватися традиційними технічними засобами, тебе доведеться записувати на гору дисків завбільшки як хмарочос. Одначе й перші комп’ютери займали цілі будинки…

— Не мороч мені голову, Максиме, — сказав Арсен. — Це чари. Ти чарівник, а вся твоя псевдонаукова риторика — заклинання.

— Не будемо сперечатися про термінологію.

— Я дуже прошу: не треба мене записувати на диск.

— Я дуже прошу у відповідь: не треба нічого боятися. Я тебе хоч раз підводив? Ми з тобою вже скоро рік знайомі!

Арсен подивився у вікно.

Листя опало за одну ніч. Ударив перший жовтневий, ще випадковий, залітний морозець, і листя опало. Жовте, вкрило промзону, аж дивно було, як нечисленні деревця, що збереглися тут при забудові, могли виробити стільки мокрого золота.

— Щоразу, як ти працюєш з «Причепою», з «Блохою», та хоч візуалізацію Вмикаєш — частина тебе, Арсене, переходить у цифру. Це не боляче й не страшно. Коли ти був уражений «імовірнісним черв’яком», і я тебе відновлював — ти в якийсь момент весь був у цифрі, Арсене. Нічого ж не сталося жахливого, правда?

Арсен ковтнув слину:

— Це як сказати.

— Не сталося. Мої маленькі утиліти, якими ти, до речі, майже не користуєшся… Не користуєшся ж?

— Чому? — Арсен зніяковів. — Користуюся…

Два дні тому він увімкнув програму «Чікси» й біля входу в кінотеатр познайомився з дівчиною. Вона прийшла зі своїм хлопцем. У напівпорожньому залі Арсен сів прямо за закоханими.

Ніхто не дивився кіно. У залі гигикали, обжималися й цмокались, а дівчина щораз більше напружувалася, віддалялася від свого хлопця, котрий не міг зрозуміти, що таке, й ліз її мацати. Вона відбивалася дедалі злісніше, хотіла встати й піти, але ззаду сидів Арсен. Вона залишилася.

За весь сеанс вона не обернулась ані разу. Шия її ніби заклякла.

Потім, у кав’ярні при кінотеатрі, Арсен запропонував їй пива. Вона прихильно всміхнулася. Арсен вийняв з кишені двохсотгривневу купюру. Хлопець перевів розгублений погляд з дівчини на Арсена й раптом стукнув його у вухо — дуже несподівано й боляче.

Хряснулась пляшка об стару, ще з радянських часів бетонну підлогу. Розкинула промені пивна зірка на бетоні. Запахло кисло й хмільно. Арсен згадав, що «дах» у нього вимкнено.

— Стривай, — він владно витяг перед собою руку. — Хвилину.

Дівчина раптом заверещала й зависла на своєму хлопцеві — колишньому, — тицяючи його кулачками й матюкаючись запекло, зло. Зібралися ґави, і в цій юрбі Арсен утік.

Він утік, як боягуз, але не від хлопця, котрий міг запросто роз’юшити йому носа, а від дівчини, котра в його уяві теж раптом запахла кислим пивом. Він заскочив у туалет, увімкнув функцію «Невидимість» і пішов. Дівчина, як і раніше, горлала на свого хлопця, той, остаточно розгубившись, грубо гаркав у відповідь. Арсен ішов, запхнувши руки глибоко в кишені, притиснувши підборіддя до грудей, як боксер, і думав, що утиліти утилітами, але треба й голову на в’язах мати…

— Друзяко, ти не спиш?

— Ні, — Арсен стрепенувся. — Я користуюсь утилітами. Користуюсь, — повторив упевненіше й подивився Максимові у вічі. — Гроші тягаю принаймні регулярно.

(Крім програми «Гроші» Максим, виявляється, прописав йому ще одну: ніхто навколо не дивувався й не тривожився через ці гроші; обережність не зайва.)

— Боязкий ти.

— Та перестань, Максиме. Ти вже так накерувався цим важільцем, що він стерся весь. «Боягузик, боязкий…»

Максим засміявся:

— Ростеш. Молодець. Мої маленькі утиліти використовують у фізичному, як-то кажуть, житті елементи цифрової реальності. Ти бачиш — збоїв не буває, нема побічних ефектів, безпечніше за аспірин. Щоправда, будь-яка можливість породжує відповідальність, ти швидко це зрозумів, ти розумний хлопець… А хочеш — отак?

Він повернув до Арсена свій ноутбук. Підморгнув — і раптом сягнув рукою в екран. Поверхня монітора затремтіла й пішла хвильками, немов оліїста вода. Арсен ледь не скрикнув з несподіванки; видовище було справді моторошне.

— Закінчуй фокуси!

— Це не фокуси, — ласкаво сказав Максим. — А от це що таке?

Він висмикнув руку з екрана, як із желе, і поверхня монітора негайно перестала коливатися. На долоні в Максима виявився клапоть аркуша із зошита, з криво написаним рядом символів.

— Це твій останній пароль з «Балу»? Чи передостанній?

Арсен придивився.

— Останній…

Пароль був — nhfltcrfywsz, «традесканція». У Арсена в дитячому садку стояла на підвіконні така рослина… А може, й не зовсім така. Але слово запам’яталося. Добра пам’ять була в п’ятирічного малюка.

Максим зім’яв папірець:

— Поміняй пароль.

Арсен опустив очі.

Після всіх чудес, до яких поволі привчив його Максим, це було, напевно, навіть не найчудесніше. Слабкість у колінах і тягуче відчуття в животі повернулися, і це було дуже неприємно.

— Боягузик, — сказав він хрипко.

— Та перестань, — Максим недбало кинув зім’ятий папірець у кошик. — Сільський дядько, вперше побачивши електричку, ще гірше перелякався.

Він пововтузився в кріслі, всідаючись, наче важкий птах у гнізді. Поклав ноутбук перед собою на край стола і відкрив «Королівський бал»:

— Серйозно, поміняй пароль негайно.

— У мене там не лишилося нічого цінного, — сказав Арсен. — Щоб генерити разових персонажів, надтаємність не потрібна.

Він устав і витяг зі сміттєвого кошика зім’ятий клапоть аркуша. Це був звичайний зошит у лінійку. Арсен упізнав свій почерк; він ніколи не записував паролів. Запам’ятовував.

* * *

Напевно, якийсь час вона стояла в Арсена за спиною — поглинений роботою, він її не помітив. На екрані була кімната в облізлому офісі якоїсь азіатської компанії, і вилицюваті люди в однакових мішкуватих костюмах боролися за право здійснювати Максимові плани — тягти кабелі, везти комп’ютери в ті місця, де досі люди спали покотом на долівці своїх халуп і їли руками з дерев’яних мисок. Арсен замучився, поки вдалася маніпуляція: замовлення одержала компанія, яку цілком контролював Максим. Можливо, через кілька місяців вона розориться й перестане існувати, однак справу запущено: через півроку який-небудь чорний хлопець у коротких штанях, хлопець з місцевої школи, критої соломою, матиме змогу грати в місцевий аналог «Королівського балу»…

— Агов, — тихо сказала Аня, й Арсен підскочив, наче під ним виявився їжачок.

Аня всміхалася.

На ній був синій светр під горло й обтислі джинси. Волосся не відросло, а стало, здається, ще коротше. Вона дивилася на Арсена тепло й насмішкувато.

— Ну ти прямо підкрадаєшся, — з досадою сказав Арсен. — Я працюю.

— Бачу… Я теж працюю. Майже в сусідній кімнаті. Спритно нас Макс розвів, правда?

Арсен у першу хвилину подумав, що вона має на увазі: «Максим розвів нас по різних кімнатах». Але Аня мала на увазі інше — Максим їх обдурив.

— Щось я тебе ні разу не бачив, — сказав Арсен.

— Не дивно. У мене в кімнаті все є, і курилка, й буфет, і диван, і сортир. Якого дідька мені тягатися по коридорах? Тебе шукати?

Вона всміхнулася ширше.

— Могла б подзвонити… — знову з досадою сказав Арсен.

— А ходімо до мене, — раптом запропонувала Аня. — Покажу, що я роблю.

* * *

Заставка на робочому столі зображала сад орхідей. Неприродно гарні, вигадливі квіти.

— Епіфіти, — сказав Арсен.

— Ти запам’ятав? — Аня уважно на нього подивилася.

— Тотемна квітка.

— Тотемна, — підтвердила вона без усмішки. — Тебе Максим на конвеєр поставив?

— Про що ти?

— Ну, мишкою ти в нього працюєш, так? — Аня всміхнулася, задоволена двозначністю фрази. — Клац-клац-клац-клац.

— До чого тут конвеєр? — спалахнувши, запитав Арсен і відразу зрозумів, до чого: справді, роботу він робив завжди ту саму, тільки об’єкти та суб’єкти мінялися. Клац-клац-клац-клац…

— А ти, мабуть, англійською королевою працюєш, — сказав він, намагаючись приховати, що його це зачепило.

— Ні, — Аня відтягла комір светра, наче їй було жарко. — Ти на утилітах?

— Так.

— Давай конвенцію — я вимкну всі свої, а ти всі свої?

Арсен забарився.

— Не довіряєш? — Аня підморгнула.

— У мене й так усі вимкнені, — зізнався Арсен.

Аня секунду швидко міркувала.

— Підловив, — сказала нарешті. — Простодушність буває сильніша за хитрість. Ну нехай, якщо вже я зголосилася…

Вона заплющила очі й провела пальцями в повітрі перед собою, наче протирала запітніле вікно. Розплющила очі:

— Тепер усе… Ось, дивися.

Вона сіла за стіл, відкинулась на спинку старенького офісного крісла й ворухнула мишкою. Відкрилося вікно, ні на що не схоже: екзотичний стильний простір з безліччю деталей, об’ємні предмети, що плавають у повітрі — чи то риби на глибині, чи дирижаблі в піднебессі. Виявилося, це іконки; кожен рух миші так різко міняв кут зору, що в Арсена за секунду запаморочилася голова.

Аня клацнула по символу, схожому на тенісну ракетку. Розкрилося нове вікно, Арсен побачив ніби ляльковий будинок зсередини. Рядами стояли крихітні столи з моніторами, за кожним містилася людська фігурка. Вони були різнобарвні, і проводи, що з’єднували їх, були теж кольорові — кручені шнури або вовняні нитки.

— Це мої юзери, — недбало сказала Аня. — Можеш подивитися ближче.

Вона встала. Арсен сів у крісло, тепле від її тіла, кашлянув, подивився знизу вгору:

— І що робити?

— Просто подивись. Робити нічого не треба. Тим більше, що ти не вмієш.

Він узявся за її мишку, маленьку й теж теплу. Крутнув вказівним пальцем ребристе коліща. Картинка наблизилася, збільшилася, стали помітні окремі кахлі на підлозі, в деталях — обличчя та одяг сидячих і навіть мікроскопічна пачка сигарет на столі.

Риси й фігури у сидячих юзерів були гротескні, наче в ляльок у жанровому спектаклі. Злісний карлик. Сноб-інтелектуал. Дурник. Сільський чубатий хлопець. Баба-Яга. Попелюшка. Стукач-зрадник. Характер персонажа було написано на лиці, проте, коли Арсен навів курсор на лице дівулі, що сиділа скраю, на вигляд — Зацькованої Жертви, — спливло додаткове інформаційне вікно: «Userinfo»…

— На старості у ляльок граюся, — зізналася Аня. — Гарні?

— Сама малювала?

— Їх не треба малювати. Їхні обличчя взагалі не мають значення, це так, для мене, для зручності.

— Що ти ними робиш?

— Граюся. Це мої персонажі, у кожного свій блоґ, у кожному блозі — багато тисяч читачів. У кожного з персонажів, бачиш, біографія. У кожного — сотня знайомих, які начебто бачили їх у реалі. Всі страшенно емоційні, — Аня говорила з ніжністю, дивлячись через Арсенове плече на екран. — Ось, дивися, що червоніші щоки — то вищий емоційний градус. Цей узагалі розкочегарився, — вона тицьнула пальцем у сноба-інтелектуала. — Бачиш, у них щодня щось відбувається. Війна. Замирення. Цькування. То перформанс з дохлих жаб, то наркомани проводять акцію проти геїв, то дівчину вбили на пейнтболі…

— Фонд Зої, — пробурмотів Арсен.

— До тебе теж докотилося? — Аня сперлася ліктями на спинку крісла. — Деякі справжні подразники я їм теж згодовую. Але частіше беру вже оцифровані, з телека… Цей, бачиш, у мене провокатор — його журнал постійно зламують. Оцей, у зеленому светрі, сидить поруч — от він найчастіше й зламує.

— Як складно, — Арсен відхилився від монітора.

— Спершу складно, авжеж. Ти вмієш плести?

— Ні, — він навіть розгубився.

— Спочатку, коли береш у руки шпиці, — плутаєшся, як багатоніжка у своїх колінах. А потім такі узори можна виплітати… А це, — вона подивилась на екран, — цікавіше. Інтерактивна система: ти їй підкинеш подразник, вона прореагує, а ти візьмеш її реакцію й обережненько сформуєш для своїх потреб. Приглушиш, розів’єш, потім підкинеш ще новіший подразник. Вони ж, наче залізні ошурки, вздовж силових ліній шикуються… Та найважче — знаєш, що?

— Що?

Аня по-змовницьки поманила його пальцем. Вони разом схилилися до монітора, до яскравого вікна, за яким розгорталося невидиме для ока життя лялькового будинку. Арсенові здавалося, що він відчуває щокою тепло Аніного лиця.

— Енергія йде у двох напрямках, — сказала Аня. — Я впливаю на них, вони на мене, і я стаю однією з них. Сама починаю цим жити… Ось, до речі, одна з останніх гарячих тем: хлопчик, що роздає на вулицях гроші. Легенда чи реальність?

— Що? — Арсен швидко пригладив волосся так, щоб воно закрило вуха.

— Фальшивомонетник? — мружачись, продовжувала Аня. — Гакер? Ошалілий синок олігарха? Я цю темку приглушила про всяк випадок, тим більше, що в мене за розкладом були пологи зебри в зоопарку.

— Що?!

Аня засміялася:

— Думаєш, ти один такий добрий, тобі одному спадало на думку бути Робін Гудом?

— Я всього разів два, — він ніби виправдовувався. — Старчихам. І… ще одній дівчині, вона…

Арсен затнувся. Тиждень тому він тицьнув кілька купюр дівчинці років шістнадцяти, дуже блідій, що стояла перед вітриною якогось бутика. Видно було по її пальтечку, пошитому, мабуть, ще у вісімдесятих, по дерматинових кросівках та шапочці з секонд-генду, що вона ніколи в житті не купувала в таких магазинах не те що одягу — навіть шпильок. Арсен постояв, виймаючи з кишені купюри одну за одною, і, коли зібрався товстенький жмут — підійшов до дівчинки і вклав їй гроші в холодну руку.

Потім увімкнув «Невидимість».

Потім, хвилин через п’ятнадцять, побачив дівчинку в супермаркеті. Вона на всі гроші купила памперсів — для дітей і для дорослих.

— Буває, — сказала Аня, спостерігаючи за ним. — Як ти думаєш, багато ще таких, як ми, в окрузі?

— Таких добрих і щедрих? — проскрипів Арсен, сам здивувавшись, як мерзенно звучить його голос.

— Ну, ти розумієш, про що я. Ти нікого більше не зустрічав з Максимових працівників?

— А в нього багато працівників?

— От і мені цікаво, — Аня потяглася, мов кішка, і провела долонями по потилиці.

— Ти схожа на каштанчик, — ні сіло ні впало сказав Арсен.

Аня роззявила рота. Здається, Арсенові нарешті таки вдалося її здивувати.

— На каштанчик, — повторив він з незрозумілим смутком. — Коли вони в голчастій шкірці.

— Ти прикольний, — визнала вона. — Не жадібний. Узагалі… якби ти був старший — був би кльовий друг.

— Молодість — штука минуща, — сказав Арсен.

— Моя — теж, — відрізала Аня. — І взагалі, ти для мене занадто гарний. Я жорстока, похмура, жадібна…

— Справді?

Аня помовчала.

— Мені гроші просто голову знесли на початку, — зізналася вона нарешті. — Прикинь, я цілий день сиділа й витягала з кишені по сто доларів. Цілий день. Потім пішла й купила квартиру. Таку… таку квартиру, Арсене, з двома рівнями, з трьома балконами… Ти до мене в гості приходь.

— А ти запроси.

— І запрошу, — вона всміхнулася. — Там тільки не прибирає ніхто. Пилюка… Я з чотирнадцяти років по чужих хатах. Пішла з дому.

— Чого?

Аня пошкодувала про сказане — Арсен бачив.

— Не хочеш — не кажи, — постарався сказати без образи.

— Скажу, — вона зіщулилась. — У мене був брат… твій ровесник. Чи трохи молодший. Андрій. От батьки десь пішли, мене залишили за ним дивитися. Мені було десять, йому п’ять. І я як сіла за батьків комп гратися в «Квейк»… Андрій нащось поліз на балкон, табуретку підставив — і беркиць через поруччя. Десятий поверх.

Вона відвернулася.

— Аню, — промимрив Арсен.

— Рано або пізно, — сказала Аня погрозливо, звертаючись незрозуміло до кого, — люди придумають собі сейви. Я готова вся піти в цифру, назавжди, тільки б зберігатися — і потім завантажувати збереження. Хтось умер — а ти перезавантажився — і він знов живий… Ну все, йди, працюй. У мене тут теж… блоґери заждалися.

* * *

Мама сиділа на кухні, розклавши на столі ноутбук. Арсен зупинився в неї за плечем.

Повідомлення. Коментарі. Коментарі. На сторінці пістрявіли юзерпіки — картинки з людськими обличчями й мордами тварин, мультяшними персонажами, карикатурними мармизами та дитячими карлючками. Люди, що ховалися за картинками, — невидимі, віртуальні, справжні й вигадані, — самостверджувалися, шукали союзників, жалілися, обмовляли, виконували комерційні та політичні замовлення, докладно розповідали про прожитий день, хвалилися дітьми, викривали й проклинали, сп’яну мололи нісенітниці…

Мама зараз жила справжнім життям — щось вирішувала, домагалася правди, була сама собою, щирою, сильною. Наче футболіст на фінальному матчі. Наче артист у геніальній виставі.

— Мамо!

— Стривай, я зараз закінчу… Не заважай! Тут один недоумок розгорнув дурний флешмоб, через нього хорошу людину засуспендили…

— Мамо!

— Ну ти можеш зачекати?!

Арсен одійшов. Витрусив мишку з футляра на поясі. Заплющив очі. Ох, скільки іконок, скільки різноманітних можливостей, маленьких непомітних утиліт…

«Влада слова — ON».

— Мамо, — сказав він, знову заходячи в кухню. — Я думаю, тобі треба видалити свій журнал, і більше ніколи не ходити в мережу.

Вона обернулась. Подивилася спершу здивовано — наче щойно помітила сина. Потім уважніше. Потім усміхнулась. Потім зненацька пополотніла так різко, що він злякався.

— Мамо?

Вона повільно обернулася до екрана. Згорнула вікно. Розгорнула знову. Полізла в якісь настройки; на клавіатуру раптом полилися сльози.

— Мамо?!

Вона видаляла журнал. Різко змінившись, зморщившись, постарівши, обливаючись слізьми, впускаючи підфарбовані тушшю краплі на руки, на клавіатуру, на стіл…

Арсен розгубився. Він ніколи не бачив маму таку. Він не знав, що вона така буває. Це було моторошно; він позадкував, боляче вдарившись лопаткою об одвірок, відступив з кухні й причинив за собою двері.

Крізь двері ридання долинало, мов крізь вату. Зараз батько з вітальні прибіжить питати, що сталося, вирішить, що винен Арсен, і матиме рацію, матиме…

Минали секунди, мама ридала, батько нічого не чув. У вітальні було тихо — телевізор не бурмотів дикторами, не кричав уболівальниками, не мекав рекламними роликами. У тиші передпокою чулося приглушене мамине ридання — і якийсь дивний стук, наче гральні кості трусилися в дерев’яній чашці.

Може, батько сидить у навушниках?

Навшпиньки Арсен перетнув передпокій. Екран телевізора був темний. Батько тряс, як брязкальце, свій мобільний телефон і потім із задоволенням поглядав на екран.

— Тату?

— Привіт, — батько всміхнувся похапцем і винувато. — Тут мені гру скинули, ти не уявляєш. Почав на роботі — проста штука, а затягує…

Він простягнув Арсенові мобільник. На екрані, на паузі, застигла картинка: пацюк у білосніжному єлизаветинському комірі завмер на пощербленому гарматними набоями постаменті під ногами кінної статуї.

— Що це?!

— А ти подивись…

Батько труснув телефон — пацюк, заточившись, зірвався з каменя й полетів униз. Захиталася кінна статуя, пробігла тінь по свинцево-сірій воді каналу. Пацюк плюхнувся у воду, здійнявши бризки, туди ж шубовснула мармурова фігура. Телефон в Арсеновій руці дуже натурально затремтів, наче його розпирало зсередини. Наче божевільний світ, де пацюки носять єлизаветинські коміри, сидів усередині корпуса впійманим коником.

— Затягує, — благоговійно повторив батько. — Ніколи нічого подібного не бачив. Трясеш цю штуку, головне, пристосуватись, як трясти. А пацюк там, ну як живий, чесно. Реагує якось по-своєму. А місто велике, там різні закапелки, і ніщо не повторюється.

— Квест?

— Слів таких не знаю, — суворо сказав батько. — Дурість це все й розважалки… Зараз дограю третє коло, і будемо вечеряти.

Він забрав у Арсена телефон, нетерпляче, навіть грубувато. В останню мить Арсен устиг розгледіти в кутку екрана ледь помітний логотип: «Нові іграшки».

Арсен повернувся в передпокій й привалився спиною до стіни. Ридань не було чутно. Він обережно зазирнув на кухню: ще ранкові чашки громадилися, звісивши ниточки з барвистими ярличками. На неприбраному столі валявся вимкнений ноутбук. У ванній шуміла вода.

— Мамо? — він притулив вухо до дверей. — Мамо?!

Відповіді не було.

Арсена обсипало крижаними голками з голови до куприка.

— Мамо!

«Ключ ON».

Під його долонею чарівним чином повернувся замок. Арсен штовхнув двері. Мама сиділа на краю ванни, дивлячись, як біжить у раковину вода. Жива. Страшна. З патьоками туші на лиці.

— Матусю! — в Арсена від жалю зсудомило горло.

— Іди геть, — сказала вона, відвертаючись. — Дай мені спокій.

* * *

— У мене батько підсів на цей, як його… «Пацючник».

— Чудова річ.

— Він зроду ні в що не грав. Навіть у «Тетріс».

— Давно пора починати. Як тобі?

— Ну…

— Я теж так вважаю. Феноменальна штука. Зараз піде ціла лінійка дуже простих, дуже оригінальних ігор — для офісних працівників, для водіїв, для домогосподарок, для слюсарів, для медиків, для сезонних робітників…

— Сезонні робітники не граються.

— Не гралися, — вкрадливо сказав Максим. — А водієві в пробці, коли нічим зайнятися… Далекобійнику на привалі чи на заправці…

— Максиме, — сказав Арсен. — Я наказав мамі покинути блоґи.

Максим секунду помовчав:

— Сміливо. Але я тебе розумію.

— Вона покинула, — Арсен закашлявся, — і…

— Що?

— Скажи, ти їм туди щось підмішуєш? Наркотик якийсь?

— Куди?

— У блоґи, — вичавив Арсен. — У всі ці щоденники, щоденнички, сторінки…

— Ти засмутився?

Максим сів поруч. Лице його, здебільшого нахабно-впевнене, тепер раптом набрало виразу крайньої серйозності.

— Як тобі сказати, — пробурмотів Арсен. — Якщо чесно, то для мене це жах. Мені здається, що вона божевільна або наркоманка. Я ще її таку не бачив.

— Ану проаналізуймо, — м’яко сказав Максим. — По-перше, я не аптекар-отруйник, щоб «підмішувати» щось у мережі. По-друге, залежність виникає від горілки. Від пива. Від героїну. Від слави. Від регулярних занять спортом. Від карт і рулетки. Ти ж мене у цьому всьому не можеш винити, ні?

— Ні.

— Від сильних емоцій теж виникає залежність. Для твоєї мами покинути блоґ — усе одно що покинути рідний дім, усіх друзів і назавжди виїхати кудись далеко. В пустелю. У примітивних народів яка найстрашніша кара? Смерть? Ні, вигнання.

— Максиме, — сказав Арсен, відчуваючи, як мертвіють щоки. — Але ж її рідний дім — це ми… Я… Тато… Ми нікуди її не проганяємо, навпаки — вона віддаляється від нас…

Максим промовчав — виразно, тривало й красномовно. Арсен притис долоні до лиця й сильно потер.

— То що, я… дурницю впоров, так? Вчинив злочин?

— Теоретично вона може відвикнути від цих щоденних… ін’єкцій. Але це тривалий процес. Тим більше, що рішення кинути прийшло не зсередини, а ззовні — від тебе. Не виключено, що вона шукатиме заміну — почне пити. Почне шукати сильних емоцій на стороні…

— Максиме… — Арсен зіщулився в кріслі.

— Заспокойся, — Максим поклав йому руку на плече. — Я тебе наодинці з проблемою не покину. Можеш дати їй відбій, прямо зараз, по телефону. Тільки м’яко, Арсене, не наказуючи, а рекомендуючи! Або спробуй підсунути замінник…

— Що?

— Іграшку, — Максим посміхнувся. — Іграшка здоровіша, ніж блоґи. Проте залежність залишиться, позбуватися її — довга справа.

— А журнал цей… технічно… можна відновити?

— Найчастіше, так, за якийсь час.

— Тоді хай краще відновить журнал.

— Як хочеш. Ще раз кажу: вказівки давай дуже м’яко. Такі штурхани — щоразу великий стрес. Дзвони.

Арсен набрав номер маминого мобільника. Вона довго не відповідала на виклик. Бери, бурмотів Арсен про себе. Ну, будь ласка…

— Алло, — відгукнувся безбарвний мамин голос.

— Матусю, — сказав він квапливо. — Мабуть, тобі варт повернутися… відновити журнал… я думаю, що ти могла б… це було б чудово…

Він говорив і говорив, а телефон мовчав. І коли він утратив надію, мама запитала дитячим розгубленим голосом:

— Ти справді так вважаєш?

— Так, так!

— Як же я раніше не додумалася…

У її голосі було таке хвилювання, таке вражене щастя, наче мама довідалась про закінчення великої війни.

* * *

Арсен довго сидів, крутячи в руках телефон. Максим щось робив на ноутбуці, на моніторах крокували люди, сиділи й працювали люди, чекали переходу перед пожвавленою вулицею, знімали гроші з карток…

— Це ненормально, — сказав нарешті Арсен.

— Домовмося про поняття норми, — одразу відгукнувся Максим.

— Людина не може так переживати через… віртуальні речі.

Максим розвернувся в кріслі. Закинув ногу на ногу. Усміхнувся широко й щиро:

— Може. Тільки через них вона й може переживати.

Він помовчав, даючи Арсенові змогу осмислити.

— Пам’ятаєш, ми з тобою говорили про собак? Про цифрових щенят, які сидять у темряві й чекають, поки прийде хазяїн? Я тебе запитав: усі ті люди, що платять реальні гроші за віртуальних собак, вони божевільні? Бо за ці ж самі гроші вони могли б купити щось справжнє. А ти запитав: наприклад, що? Любов? Дружбу? Радість життя? У цю мить я зрозумів остаточно, що ти мені дуже потрібний, що ми спрацюємось.

— Про щенят я розумію, — промурмотав Арсен. — А мережеві щоденники…

— А щоденники — це те саме. Деякі люди почуваються щенятами в темряві. Для них кожен візит у мережеву спільноту — все одно, що прогулянка з хазяїном.

— Моя мама не щеня!

— Ні, що ти. Я не хотів тебе скривдити. Я прекрасно розумію, що тебе терзає не тільки ситуація з мамою… А насамперед усвідомлення, що це ти зробив. Ти її відімкнув. Ти ж хотів влади, так?

— Так.

— Ти думав, що влада якась інша на вигляд?

— Максиме…

— Мені просто потрібний твій душевний комфорт. Просто. Хочеш, щоб батьки були щасливі? Вони будуть. Наступного разу не роби різких рухів, порадься зі мною.

— Я ж бачив ці блоґи. Ті, що в Ані.

— Ну, крім Аніних, є й справжні… Проте, заради справедливості, Аня працює філігранно. Я сам іноді плутаюся: чи людина, чи манекен…

— Максиме, — Арсен знітився.

— Що?

— А якщо я тобі щось накажу? Увімкнувши «владу слова»?

Максим примружив очі:

— А хочеться?

— Ну…

— Ні, а що б ти хотів мені наказати?

— Я просто так питаю. Заради інтересу.

— От боязкий ти все-таки й делікатний хлопець. Аня простіше вчинила — одразу взяла та й спробувала.

— Аня?!

— Так. Вона припускала, звісно, що нічого не вийде. Я потужніший, як система, мій ресурс непорівнянний з будь-яким людським ресурсом.

— Так, — сказав Арсен, і в горлі у нього пересохло.

Максим розвів руками:

— Але ми з тобою давно домовились: я не збираюся нікого обманювати, а тим більше примушувати. Ти сам до мене прийшов, хоч міг би зіскочити, я відпустив тебе без єдиного звуку. І зараз, тільки скажи, — я з болем у серці, але відпущу тебе на всі чотири сторони. Не тому, що в тебе є на мене управа, а тому що існує свобода волі, довіра, симпатія, нарешті. Ти мені дуже симпатичний, Арсене. А я тобі?

І він заіржав радісно, дивлячись на здивоване Арсенове лице:

— Не дивись на мене так… Запам’ятай: усе приїдається в житті — гроші, жінки, слава. Не приїдається тільки улюблена робота. І, уяви собі, у мене є для тебе нова цікава справа!

* * *

«Злочин і кара: гра нового покоління». На обкладинці виступав з туману шпиль Петропавлівської фортеці, і брудний чоловік сидів на набережній. Обличчя в нього було напружене, в очах, якщо придивитися, розкривалися два темні підворіття. Арсен почав вдивлятися далі, й картинка перемінилася: з’явилося місто, хитке й небезпечне, розпалося й знову склалося в лице.

— Як тобі?

— Картинка, по-моєму, геніальна, — обережно сказав Арсен. — Хто це робив?

— Наша філія у Санкт-Петербурзі. Там художники, там розробники, і все це, в принципі, от-от піде в широкий продаж, причому одразу в піратському виданні, — Максим зареготав.

— Ніяких презентацій, реклами… не буде?

— Реклама — це товар на прилавку, Арсене. Після того як перші хлопці й дівчата з цікавості спробують цю іграшку — почнеться бум, почнеться істерика, от побачиш.

Арсен перевернув пластикову коробку. На задній обкладинці, як годиться, містилися скріншоти — картинки з гри, і навіть маленькі, кепського, ніби піратського друку, вони справляли дивне, дуже сильне враження. Сіро-фіолетова гама… Глибоке небо, канали, гранітні набережні… «Жанр гри не піддається точному визначенню: це квест з елементами стратегії, шутера, рольової гри. П’ятдесят варіантів кінцівки. Двісті сорок годин безперервної гри — і це тільки основна лінія, не рахуючи додаткових завдань».

— Ого…

«Гра — перша в лінійці так званих психопатичних трилерів від компанії “Нові іграшки”»…

— Психопатичних трилерів?!

— Оце якраз рекламний хід, — Максим кивнув як професіонал професіоналові. — А іграшок буде багато, всі різні, для депресії, для просвітлення, для адреналіну, для сміху, для тупої розваги… І всі дуже великі.

— Коли ж це все… хто ж це все встигне зробити? Одну таку гру… витягують по багато років, тільки одну іграшку такого класу…

— Устигнуть, — безтурботно пообіцяв Максим. — У нас не тільки в Пітері філії. До речі, як мама?

— Відгул на роботі взяла, — Арсен намагався говорити без гіркоти. — Сидить за компом. У блоґах через її відхід така буча знялася… — Він помовчав і додав пошепки: — У них це називається «самогубство».

— Божевільні, — Максим реготнув. — Сектанти. Арсене, іграшка не готова, перед тим як її викинуть на прилавки, треба ще зробити одну штуку. Ніби просту, і ніби не дуже…

Він схилив голову до плеча.

— А від мене що потрібно? — Арсен насторожився.

— Я попросив би тебе пройти її по основному квесту.

— Двісті сорок годин?! Чи це так тільки говориться — для покупців?

— Чиста правда. Для рядового гравця — саме стільки, причому одірватися неможливо. Вони ходитимуть, мов кролі, з червоними очима, як оце в мене, — Максим моргнув. — Але тебе я попросив би… трошки цифронутися заради такої справи. Час виконання завдання буде три — три з половиною години.

— Ти ж обіцяв, що на мене не тиснутимеш, — пробурмотів Арсен.

— А хіба я тисну? Я пропоную. Гра чудова, це я гарантую. Ти не матимеш потреби в їжі, сні, тебе ніщо не цікавитиме — тільки гра. І, як дійдеш до фіналу, — мине третя година. Робочий день не встигне закінчитися. Ну, спробуй, боягузику!

* * *

Небо тяглося сірою стрічкою над дахами будинків. По дну вулиці, по бруківці, блискучій, як лисі голови, снували маленькі люди й боялися озирнутись. Арсен був одним з них.

Що його з самого початку вразило в цій грі — правдоподібність. Фактура стін. Лиця сірих статуй. Поверхня річки, мости, шпилі, — це був Санкт-Петербурґ, але не такий, як його запам’ятав Арсен з давньої короткої екскурсії. Це було велике й моторошне місто, і відчуття жаху, який наступає тобі на п’яти, було таке натуральне, що Арсен ледве стримувався, щоб не заверещати.

Двори-колодязі, канали, сіра вода. Пливуть навзнак трупи старої процентниці та цариці Єлизавети. Нечасті перепочинки в міських нетрях, де коло багаття сидять непорушні люди, і кожний може розповісти свою історію. Персонажі коло багать завжди були різні, і тільки один, здавалося, йшов за Арсеном, переслідував його від багаття до багаття.

Він виступав з темряви під сірими стінами — худа постать у піджачку із заяложеними лацканами, піджачку шістдесятих років двадцятого століття. Чоловічок з переляканим блідим лицем протирав окуляри брудною хусткою і квапливо говорив завжди одне й те саме:

— Меня зовут Пантелькин Дмитрий Саныч. Меня зовут Дмитрий Саныч. Пантелькин. Не надо меня искать. Не надо меня искать!

Арсен продовжував свій шлях. Дуже страшно, коли відчуваєш за спиною переслідувача. Не знаєш, що це. Чуєш кроки — дедалі ближче. Треба встигнути. Треба зробити свою справу, перш ніж тінь тебе наздожене.

Не доводилося морочитися з пошуком шляху: гра ніби сама вела Арсена, підказуючи відгадки, відкриваючи таємні ходи. Він мав розклеювати афіші на стінах: з самого початку, з тісної комірчини, де почалася дія гри, він тяг з собою важкий згорток з афішами та цеберко з клеєм. Він маленька людина, тільки як виконає припис — розклеїть афіші — аж тоді одержить свою зброю, а доти — тікати, тікати…

Він задихався і відчував як коле в боку. Кілька разів здавалося, що все, його наздогнали завчасно, — проте мерехтів вогник попереду, це було багаття, безпечне місце, де можна ненадовго сховатися. Знову непорушні люди; відсвічує полум’я в скельці тріснутого пенсне. Корчиться у вогні зашкарубла від крові тканина. Знову гонитва, втеча: а чи він грав? Чи з ним гралися?

— …Так она и померла в подвале, дочка-то.

— …Крест на него уронили, все внутренности выдавили.

— …Меня зовут Дмитрий Саныч. Пантелькин. Не надо меня искать. Не надо меня искать!

Останню афішу він приліпив до постаменту Мідного вершника. Одразу ж наступив на хиткий камінь бруківки. Підняв його, обламуючи нігті, — під каменем була схованка, де в масній ганчірці лежав багатозарядний пістолет-кулемет.

Арсен узяв його, відчуваючи вагу, холод, збройове мастило під пальцями. Як ним користуватися? Не важливо, у грі є програми, які все зроблять за тебе. Арсен підняв зброю і вперше за довгі години гонитви повернувся до свого жаху лицем…

Зрозуміло, це було проти правил. У примарному світлі старого божевільного Петербурга ні в кого не могло бути пістолета-кулемета. І коли веселий скрекіт застрибав од стіни до стіни, коли полетіли на бруківку гільзи, коли засмикалася від багатьох влучань лиховісна постать, котра ще секунду тому здавалася абсолютно непереможною, — Арсен відчув справжнє щастя. Катарсис.

Йому здавалося, що він в упор розстріляв власну смерть і тепер житиме вічно.

* * *

«Злочин і кара» стали хітом ринку через кілька днів після початку продажу. До роману Достоєвського гра мала віддалений, однак цілком відчутний стосунок.

Відчуття наростаючого жаху було таке реальне, що багато хто кидав гру, не витримавши, — і, знову ж таки, не втримавшись, повертався до гри. А хто пройшов гру до кінця — що вимагало довгих годин — не міг стримати захвату й сповіщав про це на форумах, у блоґах, у масових розсилках. Сюрпризом виявилося розмаїття кінцівок, величезний вибір сценаріїв, нескінченний лабіринт вулиць — у гру можна було гратися місяцями, де там — роками, якщо, звісно, психіка витримає.

Арсен на якийсь час забув навіть про «Королівський бал». Почуття керованого страху, почуття солодкого жаху й катарсис у фіналі, коли герой убивав власну смерть, — все це вивертало його навиворіт і тримало, наче наркотик. Приходячи до Максима в офіс, він запускав гру й сидів за нею, ні про що більше не бажаючи знати.

— Треба поговорити, — сказав Максим у середині листопада. — Я знав, що тобі сподобається… Але, по-моєму, ти зациклився на тому самому. Наче пацюк, тиснеш на важілець задоволення.

— А… що мені ще робити? — Арсен образився. — Я так зрозумів, що тестувати цю гру…

— Ти її протестував і засіяв. Ти зробив уже все, що треба. Друга гра не готова, але буде тижнів через два. Я хочу, щоб ти розвіявся.

— Тобто?

— Побережи очі. Побережи спину. Годі тобі годинами просиджувати за компом. Іди, гуляй, подивися, що у тебе в школі. Що коїться у світі. Що діється у твоїй родині…

— А що діється?!

Максим витримав паузу, потім розсміявся:

— Нічого особливого, все, як і раніше, але ти й цього не помічаєш. Та не лякайся ти так… Тиждень — офіційно — я тебе тут бачити не бажаю. Твій домашній комп я заблокую.

— Як? — Арсен розгубився.

— Ну добре, — Максим за ним спостерігав, — не тиждень, але три дні точно. Для практики. Подивись на зовнішній світ. Спробуй свої утиліти: у тебе є все… Чи не все?

Він наморщив лоба, вдаючи, що згадує:

— А, таки не все… Що ти хочеш, Арсене? Що ще ти хочеш?

* * *

— Не смикайся, чув? Я тобі не зуби лікую…

Арсен сидів у кріслі, точніше, напівлежав, бо спинку було відкинуто до межі. Права рука його була пописана маркером майже до ліктя, і фарба лоскітно всмоктувалася в шкіру. Максим сидів над ним, наче татуювальник, і тицяв стрижнем іноді досить відчутно.

— Заплющ очі. Візьми мишу. Я поставив тобі дві додаткові програми: фільтр, він має бути ввімкнений постійно. З фільтром ти можеш лізти в найтемніше підворіття, в закинутий колодязь, їхати в зону воєнних дій: він одбиватиме імовірнісні атаки й забезпечуватиме тобі максимально можливу удачливість. На межі чуда. Зрозумів?

— Ага…

— І ще одна штука, називається «Правда життя», але я її, між нами, інакше як «свинцева мерзота» не називаю. Вона дуже доскіплива, виводить масу службової інформації, до цього треба звикнути. І ще вона сповільнює сприйняття: реакція гальмується відчутно. Спробуєш — побачиш.

Арсен ковтнув слину. Іконкам уже було тісно на уявному робочому столі: Арсен серйозно міркував, чи не влаштувати інший інтерфейс, просунутий, як в Ані.

— Ти в «Королівський бал» давно ходив? — недбало запитав Максим.

— Давно.

— Квіні ледве тримається, її днями з’їдять. Однак опирається жорстко, тільки голови летять на всі боки… Ти чого валяєшся, як дохлий хом’як? Памороки забило?

— Трохи.

— Усе-таки вестибулярний апарат — твоє найслабше місце, — сказав Максим. — Це ще на стадії йогуртів було зрозуміло… Йогурт «Йорг», пам’ятаєш? Ну, як відлежишся — вставай.

* * *

Ішов сніг з дощем. Запущена програма «Правда життя», важенний сканер-аналізатор, сповільнювала реакції, і тому все навколо здавалося перебільшено різким, швидким, дратівливим, і дощ летів на землю з неймовірною швидкістю.

Він піднявся по сходах, знайомих з шести років. У полі зору стрічкою тяглася додаткова інформація: площа приміщення. Температура повітря. Ліворуч унизу мерехтів план: якщо скосити очі, можна було побачити схему шкільного поверху й себе на ньому, і фігурки інших людей: прибиральниці, завуча, фізкультурника, учнів…

Це чари, вкотре подумав Арсен. З другого боку, у мене так само спливає карта в будь-якій іграшці… У тому ж «Балу»… Це природно… Природно більше знати про світ, у якому живеш…

Фізкультурник ішов назустріч. Спливла кольорова інформація: фізкультурник був роздратований, і його злість наростала. Знову щось сталось, і станеться завтра, якась гидота, все лайно, життя профукав. Фізкультурник ішов, не помічаючи Арсена: чи відвідує той заняття, чи існує на світі, — не мало значення. Він пройшов мимо, не відповівши на привітання. Арсен обернувся й побачив, що вчора ввечері фізкультурник пив, що печінка в нього збільшена, що він давно не спить з жінкою, хоч живуть вони у двокімнатній квартирі й перед знайомими вдають, що все у них в ажурі…

Мимоволі кліпнули повіки. Актуальна інформація змилася, мов краплі з вітрового скла під натиском «двірників». Арсен перевів дух, і в ту ж хвилину його гукнула прибиральниця. Вона була щиро рада його бачити й бажала знати, на що він хворий. Він же дуже хворий, якщо не ходить до школи?

У прибиральниці був онук у Запоріжжі. Говорячи з Арсеном, вона думала про онука. Перед очима висвітився жовтий рядок — посилання. Проїхавши по ньому, можна було й про онуків багато чого довідатися, та Арсен не став: просто всміхнувся, як Крихітка Єнот.

Схема її емоцій, зависла перед внутрішнім зором, просвітліла у відповідь. Прибиральниця реагувала на прості подразники — усмішку, крик, матюки. Ще через хвилину вона брудно лаяла старшокласників, що задимили чоловічий туалет.

Схема приміщення. Схема водопостачання та вентиляції. Ступінь зношеності конструкцій… От гидь, а це мені навіщо?! У другокласника, який щойно пробіг, педикульоз у запущеній формі. Куди дивиться медсестра…

Я розумію, сказав собі Арсен, чому Макс називає цю штуку «свинцева мерзота». Ну от, температура повітря двадцять два градуси. Непогано. Висока вологість, під плінтусами наявні паразити — таргани. Прямо попереду — велика група людей.

Його однокласники, загнані дощем знадвору, курили в туалеті, курили нервово, перемовлялися уривчасто й зло:

— Вилупки недороблені, ну задовбали…

— Зібратися й відловити по одному…

— А цей, чорнодупий…

— Паскуди, гниди, виродки…

У Діми з паралельного був синець на пів-обличчя й загіпсований палець. Синець, судячи з вигляду, вчорашній чи позавчорашній. А ось розбита губа. А ось розсічена брова. Ще синець. У багатьох хлопців, що диміли, струшували попіл у раковини, зло горбилися, виявилися невидимі для ока, проте зафіксовані «Правдою життя» ушкодження: легке розтягнення зв’язок на руці. Синець на попереку. Забиті місця. Садна.

— Привіт, — сказав Арсен.

Він не навідувався до школи ще з першого вересня. Усі обличчя повернулися до нього, цікавість проявилась — і миттю згасла.

— Привіт, — сказав Вітько, худий трієчник. — Шо тобі тре?

Я ніколи не був для них своїм, подумав Арсен. Не ставив такого собі завдання.

— Та так, зайшов. Що тут у вас діється?

— Петеушників б’ємо, — сказав похмурий Вовчик з подряпиною на вилиці. — Суки, падли.

Територія технічного ліцею — колишнього ПТУ — відокремлювалася від шкільного двору ґратчастою огорожею, і, скільки себе пам’ятав Арсен, коло огорожі завжди щось відбувалося: торгували сигаретами або чимось крутішим. Кидалися сніжками через паркан. Дражнилися одні з одних. Іноді билися. Шкільний статут суворо забороняв підходити до огорожі ближче, ніж на десять кроків.

— Троє наших у лікарні, — Діма мигцем глянув на свій гіпс. — І двоє їхніх. Ну нічо, ми їх ще відхекаємо на всю…

— Що не поділили? — запитав Арсен.

На нього подивились, мов на ідіота. І одразу перестали помічати. Арсен сперся на стіну, облицьовану дрібними світлими кахлями, і зосередився на службовій інформації, яку йому видавала «Правда життя».

Вік кожного зі співрозмовників. Кров’яний тиск. Температура тіла. Пульс. Стан здоров’я: так, це у військкомат… Усі роздратовані. Емоційне тло — червоне, все червоне: ненависть. Два дні тому школярі особливо витончено знущалися з ліцеїстів крізь огорожу, і ті підстерегли заводіїв після уроків. На щастя, прийшла підмога школярам. На нещастя, прийшла підмога з колишнього ПТУ. На нещастя, хтось із обивателів, які спостерігали бійку через вікно, викликав міліцію. На щастя, вона надто пізно приїхала…

Низькорослий Мишко, який у першому класі сидів з Арсеном за однією партою, раз у раз струшував телефоном. Говорив, курив і дивився на екранчик. Арсен мигцем помітив: там котилися кубики, розколювались тарілки й металась якась павукоподібна дичина. Мишко в цю мить ні про що не думав: він матюкався, не думаючи, трусив телефоном, струшував попіл, не думаючи. Арсен не знав, що так буває.

— Як твоя іграшка називається?

— Руки прийми… І взагалі, зникни, дістав…

Арсен розвернувся, щоб піти, але Вітько раптом гукнув йому в спину:

— Агов! Грошей не позичиш до п’ятниці?

Арсен витяг з кишені сто доларів і простяг Вітькові.

В одну мить усе змінилося. Вітько стояв, дивлячись на гроші в руці. У туалеті стало абсолютно тихо, тільки крапала вода в маленьких, для першачків, низьких умивальниках.

— Ти що, розбагатів? — навіть Мишко поставив свою гру на паузу.

— Щось таке, — Арсен усміхнувся. — Хочеш теж?

З хвилину всі мовчали. Арсен витягав з кишені гроші, купюру за купюрою, і пхав у руки однокласникам.

— Вони фальшиві! — нервово заіржав хтось. — Це прикол, пацани!

— Фальшиві?! — Вовчик набурмосився.

Арсенові стало смішно. Він поклав останній папірець, п’ятисотку, на край раковини:

— Справжні. Хочете — викиньте. Як хочете.

Він вийшов під дощ, не накидаючи каптура, без шапки. Так і йшов, відчуваючи, як стікають з лоба краплі. «Правда життя» гальмувала; краплини летіли стрімко, Арсенові здавалося, що він муха в меду. Додаткова інформація лилася, наче барвиста вода по лобовій шибці — текстова, графічна, з безліччю посилань. Вона підмінювала собою світ. Арсен не бачив доріжки — бачив карту, інших людей на ній і себе у вигляді стрілочки, і три нестерпно червоні цятки, що повзли назустріч.

«Небезпека. Агресія. Моральна шкода. Загроза фізичних ушкоджень. Геннадій Сергійович Трепов, сімнадцять років, Василь Олександрович Сушко, шістнадцять років, Ігор Ігорович Чернець…»

Арсен тупо зупинився й дав їм підійти. Троє — з колишнього ПТУ, з пропитими недобрими лицями, руки глибоко в кишенях курток.

— Підор зі сто шістнадцятої, — сказав перший, Геннадій Сергійович Трепов.

«Моральна шкода».

— Що, підорок, відповідати будемо?

«Моральна шкода, загроза фізичних ушкоджень».

— Стривай, Геннадію Сергійовичу, — повільно, відчуваючи, як густо й повільно течуть слова, проговорив Арсен. — Стривай.

Він виграв секунду завдяки несподіванці. Повільно сягнув рукою в кишеню, взявся за мишку. Заплющив очі…

«Скасування загрози. Зовнішній чинник».

— …Ану, стій! Стій, кому кажу!

Троє хлопців тікали по мокрій доріжці, мощеній бетонними плитами: на розі коло ліцею пригальмувала патрульна міліцейська машина… Усе відбувалося дуже швидко, програма-аналізатор гальмувала так, що часом картинка перед очима починала рухатися ривками.

Арсен зрозумів, що цівки дощу пробилися йому під комір і течуть по спині.

* * *

Він зайшов у метро, вимкнув мобільник і їздив, їздив багато годин, іноді пересідаючи, міняючи гілки, безладно метаючись по місту, точніше, під містом. Кілька разів на нього здійснювались невидимі атаки: без «Правди життя» він би їх не засік, утім, удень у юрбі вони, напевно, не становили загрози.

Його хотіли пограбувати — з різним ступенем мотивації. Дивно, скількох людей у метро цікавили його мобільник, його гаманець, навіть його черевики — гарні, дорогі.

Один раз у вагоні він наткнувся на ґвалтівника. Непримітний дядько стояв, похитуючись, тримаючись за поручень. Він поглянув на Арсена спершу мигцем, потім уважно, потім оцінюючи. Потім уже не зводив очей: у його погляді була жовта солодка каламуть, від якої слабшали й підкошувались коліна. Арсен кулею вискочив з вагона на наступній станції. Чоловік зробив рух, збираючись вийти за ним — проте юрба, що поперла у вагон, забила його назад, мов корок у шийку пляшки. Арсен пішов геть, борючись з нудотою і страхом. Є речі, про які краще взагалі не знати.

Він твердо вирішив для себе, що ніколи не зайде в рідний дім з увімкненою програмою «Правда життя», вона ж «свинцева мерзота». «Тьми ницих істин нам дорожчий», і так далі.

На шляху до виходу він змішався з юрбою і, несений потоком повз жовту щербату стіну, помітив чорно-білий аркуш на стенді: «Пропала людина. Допоможіть знайти. Пантелькін Дмитро Олександрович, 1959 року народження».

* * *

Пантелькін Д. відшукався в Інтернеті. Його дочка, Олена Гнатенко, вела Живий Журнал, і в журналі ось уже кілька тижнів обговорювалися пошуки її зниклого батька.

Сотні людей активно допомагали — копіювали тексти, знову копіювали тексти, знову копіювали. Усі френди й френди френдів давно знали, що пропав нестарий ще чоловік, котрий, на жаль, мав психічну хворобу.

Дмитро Пантелькін усе життя пропрацював учителем російської літератури в одній зі шкіл Санкт-Петербурґа. Розлучився з дружиною, коли діти були маленькі. Дочка його, Олена, вийшла заміж за киянина. Син трагічно загинув. Пантелькін вийшов на пенсію з інвалідності; був на обліку в психоневрологічному диспансері, кілька разів його госпіталізували по «швидкій». Жив з якоюсь жінкою, котра, як усі вважали, претендувала на його квартиру.

Потім він пропав безвісти.

Арсен читав коментарі в журналі — наче слухав розмови, половина з яких, на його думку, не була призначена для чужих вух. Олена Гнатенко жаліла батька, як жаліють напівзнайомих людей, з відтінком безнадії: ясно ж, ніхто його не знайде. Що тепер з квартирою… Мати їздила в Санкт-Петербург, з’ясовувала, та от морока — має минути якийсь час, поки його офіційно визнають зниклим безвісти.

В Олени Гнатенко була дочка Ірина.

* * *

— Приємно знову тебе бачити, — сказала Баффі.

Вона витяглася ще сантиметрів на п’ять, носила високі каблуки й вигляд мала старший за свої літа. Арсен знав, що варто йому один раз клацнути мишкою — і ці гордо здійняті брови складуться прохальною хаткою, губи зволожаться, очі позбудуться сторожкості. Знав також, що втіхи від цього він не відчує.

— Мені дуже прикро, що так вийшло з твоїм дідом, — сказав Арсен.

— Мені теж. Але, якщо чесно, я його за минулий рік і не бачила ні разу, і не згадувала про нього, і… А чого тебе так зацікавило це лихо? Ти щось знаєш?

— Ні, — зізнався Арсен. — Просто бродив по мережі, бачу — прізвище знайоме.

— А-а… — вона провела по краю газону носком лакованої туфельки. — Хіба мало на світі Гнатенків?

Автобусна зупинка пульсувала, мов велика судина. Збиралися люди, чекали нарізно, дивлячись у різні боки. Підходив автобус і поєднував їх під одним дахом, і зупинка порожніла.

— Дякую, що прийшла, — сказав Арсен.

— Завжди рада, — вона всміхнулася трохи штучно. — Ти щось хотів мені сказати?

— Я щось хотів тобі подарувати.

— Навіть так? Я думала, ти мене давно забув. Та й… не дуже приємне було наше знайомство, правда?

— Зате повчальне, — сказав Арсен.

— Це точно.

Він витяг з сумки пластикову коробку з диском:

— На. Візьми. Я знаю, що ти не ґеймер, але ця штука… особлива.

Баффі взяла упаковку в руки, недовірливо стала розглядати:

— «Злочин і кара»… Мені щось таке розповідали, ніби ця штука дах зносить… Це за Достоєвським?

— Приблизно, — сказав Арсен. — Найбільше схоже на подорож у голові якогось божевільного. Але класно. Вставляє.

— Ти серйозно?

— У мене до тебе буде прохання, — сказав Арсен. — Пограйся. Хоч трошки. Гра дуже проста в керуванні й дуже захоплива.

— І… що?

Арсен завагався.

— Ти свого діда що, геть не пам’ятаєш?

— Ну чому… пам’ятаю. Поки він не злетів з котушок, ми до нього іноді їздили в Петербург на канікули. Він непоганий був, тягав нас на екскурсії по таких нетрях, що ніякий екскурсовод…

Вона замовкла й уважніше стала розглядати упаковку з диском.

— Дід поведений був на «Злочині й карі», — нарешті сказала Баффі. — На цьому й з’їхав. А в цю штуку складно грати?

— Елементарно, — сказав Арсен. — Мишка, клавіші «W», «А», «D», «S».

* * *

Вона не подзвонила на другий день, не подзвонила й на наступний. Арсенові довелося самому їй телефонувати.

— Іра? Ти грала в «Злочин»?

— Га? Так… Тобто… Вибач, мені треба ще кілька днів, щоб закінчити «Ядерний розпад».

— Що?!

— Ну, я, як починаю в щось гратися, то вже не можу зупинитися, поки кінцівки не побачу.

— Ти граєш у «Ядерний розпад»?!

— А що таке?

— Нічого, — Арсен розгубився й не знав, що сказати. — Я думав, ти… Ти ж не гралася раніше ні в що. Тим більше…

— Тепер граюся, — сказала вона винувато. — Я пам’ятаю про твоє… про твоє прохання. Але ще кілька днів, добре?

* * *

Він увійшов у «Королівський бал» уперше за кілька місяців. Уперше з того дня, як Лопушок атакував Квіні й одержав відсіч. Старий акаунт Арсен і не намагався чіпати — завів новий, а персонажа назвав Жабчик.

Приємно в листопаді пробігтися босоніж по теплій травичці. По розігрітій м’якій пилюці. Арсен забув, як це буває. Він не ходив без взуття з самого липня. Він навіть по квартирі не ходив босий.

Статуя Міністра здіймалася, впираючись головою у вечірнє небо. Над нею літали ластівки. Раніше, здається, на «Королівському балу» ніяких птахів не було, але ось — усе розвивається, гра теж.

Жабчик, щойно створений персонаж-селянин, нарвав про людське око трохи лікувальних трав на лузі — з найпростіших і найдешевших — і підтюпцем подався до міста. До статуї звертати не став — боявся згаяти час. А може, ще чогось неясно побоювався. Не завернув.

— Хто такий? — вартовий наставив на нього списа.

— Жабчик. Новачок.

— Перший раз прохід безкоштовний, потім платитимеш по п’ять монет за кожну годину в місті. Дві години часу маєш, зрозумів? Далі за гроші!

А раніше без грошей можна було добу тусуватися, подумав Арсен. Утім, я не затримаюсь. Нічого мені тут робити.

Храм Чорної Богині стояв, роззявивши браму, і на поміст уже виводили чергову жертву. Ельф на ім’я Жабчик, непримітний персонаж першого чи другого рівня, протискався крізь юрбу.

Той, кого зараз мали вбити, був таким самим заново створеним персонажем, порожньою оболонкою. Заріжуть його — а він усе одно воскресне, так само порожній, йому втрачати нічого. Жабчик сам не розумів, навіщо з’явився сюди сьогодні; переконатися, що ритуал, який зародився понад рік тому, не набрид своїм засновникам і досі існує?

Між двома намальованими магами йшла боса гладка жінка з круглим лицем і величезними очима. На неї абияк нап’яли простору туніку, на голову — ковпак з тих, що носять торговці дріб’язком, проте весь її вигляд — лице, звички — так різко контрастував зі стилем гри, що Жабчик завмер, ніби чорногуза побачив.

Руки жінки раптом здійнялися догори, до невидимої балки. Губи розімкнулися, наче хапали повітря.

— В ім’я Чорної Богині! — проголосив маг.

Він говорив, як говорять стандартні персонажі — рот ворушився, незграбно зображаючи артикуляцію, текст з’являвся у віконці чату, набраний великими буквами.

Жінка дивилася поверх натовпу. Арсен побачив її очі: вона дивилася… Наче когось виглядала…

«Міністр», — беззвучно сказали її губи.

Довге криве лезо полоснуло її по горлу. Жабчик, один з багатьох на майдані, інстинктивно сахнувся…

Фігура жінки дивно обпливала. Наче невидима фарба текла по шиї й по грудях, текла й випаровувалася. Крізь тіло проступало тло — поміст, бруківка майдану…

«Візуалізація — OFF».

Частка секунди. Арсен вивалився з простору гри, не бажаючи більше там перебувати. Він зрозумів, зрозумів, нарешті зрозумів, що саме щойно відбулось, і волосся стало сторч по всьому тілу.

— Максиме!

Його не було в кімнаті. Поморгував, припрошуючи, автомат з гарячими напоями. Стояв на столі ноутбук, Максима не було; Арсен схопився, відіпхнувши до стіни стілець, і кинувся до дверей…

І наштовхнувся на Максима у дверях — ледь не лобом.

— Що сталося? — Максим притримав його за плечі.

— Там… Послухай…

— Так. Знову на когось невдало підсадив «Причепу»?

— Ні! Максиме… Там жертвопринесення, щойно…

— Ну?

— Убили людину! В прямому ефірі. Це конструкція типу «шуби», я впізнав… Вони поєднують живу людину з ігровими персонажами. І вбивають у реалі, транслюють у мережу. Коли кров полилася… Коли я був у «шубі», у цих спеціальних лахах, на очах лінзи, на лиці фарба… Вони те саме зробили, тільки вбили… Убили жінку щойно…

Максим уривчасто кивнув, підійшов до автомата й замовив каву. Арсен розгублено дивився, як він піднімає пластикову шторку над роздавальним віконцем, як виймає — обережно, тримаючи за краєчки — пластиковий стаканчик.

— Максиме?

— Так, так, я чую. Сядь, будь ласка.

— Ти що, знав, що вони вбивають?!

— Пам’ятаєш, я розповідав тобі, що стирили кілька розробок? «Шубу» стирили. Це те саме угруповання, що тепер контролює «Бал». Мафіозна структура, ага. Ти тільки не думай, що вони вбивають щоп’ятниці! Коли нема справжньої жертви — ріжуть віртуального персонажа, проте публіка дурна, все одно набігає подивитися. А коли є привід, як от сьогодні, — убивають… винного.

— Кого? У чому винного?

— Це була Квіні, — Максим не зводив з Арсена глибоко посаджених очей. — Та, котру вважають винною в падінні Канцлера, котру обвинувачують тепер у загибелі Міністра…

Арсенові одібрало мову.

— За Квіні грало кілька людей, але в останні місяці — переважно ця дамочка. Вона давно ховалася. Входила в мережу з якоїсь нори без стін і стелі. Ти до неї причепився. Вона тебе вирахувала. Вона взагалі була розумна й чіпка баба, але проти неї дуже сильно грали… Її взяли в реалі. У мафії завжди була схильність до певної театральності, карнавальності страт… якщо ти розумієш, про що я. Оці привселюдно приносять у жертву, вбиваючи тим самим двох зайців: і серверові реклама. І ритуалу дотримано. Не Квіні перша, не вона остання.

Арсен, як і раніше, не знаходив слів.

— До речі, тебе, як видно, цей пристрій теж очікував, — помовчавши, сказав Максим. — Не дочекався. Замінили стратою віртуальної оболонки.

— Послухай, — Арсен двома руками взяв себе за коліна. — Ти ж… Я думав, ти взагалі… все можеш, це ж так?

— Закон збереження енергії…

— Не дури мені голову! Ти керуєш людьми — мишкою! Ти… — Арсен поперхнувся. — «Імовірнісний черв’як»… Зміна минулого, майбутнього, люди пропадають, люди з’являються… І ти нічого не можеш з цим зробити?!

— З чим?

— З конторою, яка вбиває в прямому ефірі! У мережі!

Максим ледь прикрив блискучі, запалені очі:

— Та-ак. Це неетично. Я поводжусь неетично, ти мене щойно в цьому звинуватив.

— Я не винуватив, — Арсен відступився. — Хто я такий, щоб тебе винуватити? Я просто кажу, що вони влаштовують публічні страти!

— Убивати напоказ недобре. А вбивати потайки? Добре?

— Я такого не казав!

— Та все ж тебе не цікавлять люди, які щороку пропадають безвісти, зникають, наче їх і не бувало, гинуть в автокатастрофах, гублять себе алкоголем, замерзають попідтинню…

— А до чого тут це?!

— А до того! Ти мене звинуватив, що я нічого не роблю, щоб припинити злочинну діяльність цієї мережевої зграї. Яка, до речі, тісно пов’язана з колишнім Канцлером, і твій Чебурашка в них на побігеньках…

— Чебурашка?!

— А ти думав? Ти звинуватив мене, що я їх не зупиняю, хоч і можу. Ну то звинувать ще й у тому, що я не борюся з автокатастрофами, повенями, алкоголізмом, СНІДом, гепатитом, голодом в Африці…

Арсенові перехотілося відповідати. Він опустив плечі й так сидів, дивлячись, як осідає пінка в пластиковому стаканчику з кавою.

— Насправді ти, звісно, маєш рацію, — Максимів голос раптом упав, немов осінній листок.

Арсен недовірливо підняв голову.

— Насправді, — Максим дивився дуже сумно, — я досі не хотів зачіпати цієї контори, оскільки вони чисто технічно можуть влаштувати масу неприємностей. Тобі, Ані, Толікові. Усім, хто на мене працює. Я думав, хай вони поки трошки повбивають чужих незнайомих людей, аніж полюватимуть на тих, хто мені дорогий і хто мені потрібний.

— М-максиме…

— Так, це звучить жахливо. Проте ваш сучасний світ на цьому стоїть. Умирають чужі або вмирають свої — кого ти обереш?

— Послухай…

— У них — гризня скорпіонів у банці. От Квіні вбили, а скількох убила Квіні? Скількох підставила, довела до смерті? Я перепрошую, але твій Міністр свого часу теж підставляв людей. Згадай хоч би Варяга.

— Він сам був винний!

— Аякже! — Максим закивав, дуже задоволений. — Вони самі винні, і Квіні теж. Двійкова система: кат-жертва. Важілець угору — важілець униз. Суть та сама.

— По-моєму, це ти перебрав, — Арсен знову подивився на стаканчик. Кавова пінка запеклася на пластику, наче іржа.

— Ну, загалом це, звісно, перебільшення. Але в конкретному випадку — точно так. Вони одні одних варті, негідники, зраджують і убивають одні одних. Єдиний вихід — у відповідь повбивати їх усіх, а тоді — чим ти за них кращий? Га?

— Я не збираюся бути кращим за них, — утомлено сказав Арсен. — Я збираюся… Я хотів би… Це ж прямий кримінал, десь є трупи, десь є знаряддя вбивства, і можна навести на них ментів!

— Що ти кажеш! — Максим по-блазенському сплеснув руками.

— Так! Треба з’ясувати, де в них база. Я можу підкотитися з «Причепою», чи навіть з «Блохою», до будь-якого з цих магів…

— Так? Швидко ж ти забуваєш уроки. Тебе моментально вирахують, вичистять, заблокують аварійний вихід, запишуть тебе на вінчестер і препаруватимуть. Фантазія в них багата, опинишся ти замкнений у віртуальній камері, на довгі роки тортур…

— Максиме!

— Я це розповідаю для того, щоб ти ніколи не пробував, — Максим безневинно кліпнув короткими віями. — Я забороняю тобі до них підходити, ясно? Перш ніж я встигну тебе видряпати, у камері — суб’єктивно — мине сто років… Думаю, ти раніше звихнешся.

— Максиме…

— Друзяко, я пам’ятаю, як мене звати. Не ходи в «Королівський бал» узагалі. Усе. Закрито тему. Поки я не зроблю, що збирався, не вивільню для цієї зграї ресурси, поки не вичищу все…

— Ти сам міг би, — сказав Арсен.

— Що?

— Знайти їх. Зупинити. Ти ж можеш: з м’яса на цифру, з цифри на м’ясо, ти можеш що завгодно, з мишкою, без мишки…

Максим зітхнув. На секунду щільно заплющив очі: Арсенові здалося на мить, що Максим працює зі своїм власним внутрішнім меню.

— Не підганяй мене, добре? — Максим розплющив очі, вони були ще червоніші, ніж перед тим. — Я ж прораховую наслідки кожної дії, на відміну від тебе. І поки що ці наслідки мене не влаштовують.

Арсен подивився на підлогу. Глибоко під батарею забився яскраво-салатовий папірець од жуйки: мигцем згадався літній табір, фольга під лавами, запах хвої та бійка на дискотеці, «Бий черепків!»…

— Усе буде, — тихо сказав Максим. — Усе мінятиметься — помаленьку. Ти помітив, що твій батько покинув курити?

— Так?

— Бачиш, ти навіть не помічаєш, що діється з твоїми рідними. Він уже був до трьох пачок на день дійшов. І покинув.

— А… чому?

Максим усміхнувся великим ротом:

— Спробуй з’ясувати сам, добре? Це ж твій батько. Твоя родина. А виходить, що тебе турбує щось цілком стороннє. Віртуальне життя замінило тобі реальне. А хіба це добре?

* * *

Баффі подзвонила об одинадцятій годині ночі. Він не відразу впізнав її голос у слухавці.

— Арсене, — вона затиналася, — я його бачила… Там… у грі… це мій дід.

— Ти впізнала?

— Точно. Я намагалася з ним говорити. Але там нема такої… можливості. Він просто повторює своє ім’я, і — «Не треба мене шукати…» Як це може бути?

— Хтось з розробників знав його особисто. Це пітерська філія… Напевно, вони зустрічалися. Напевно, це хтось із його учнів. Можна пошукати? Можна з’ясувати, пов’язаний хтось із його учнів з фірмою «Нові іграшки», чи ні?

— Так, — голос Баффі зміцнів. — Так, це схоже на правду. Там ще, у грі, такі нетрі… Я впізнала, це ті самі місця, де він нас водив з мамою й двоюрідною сестрою. Я впізнала. Тільки вони моторошні. Розумієш, він же божеволів в останні роки. То нічого, а то…

— Він розповідав комусь. Комусь із учнів. Подав ідею.

— Дуже страшна гра, — помовчавши, зізналася Баффі. — У мене на полиці стояли три томи Достоєвського… То я їх зняла й заховала. Мені на них дивитися… неприємно.

— Ти занадто вразлива, — сказав Арсен.

І зціпив зуби, щоб не цокотіли.

— Ти могла б порозпитувати…

— Кого? Я в Пітері сто років не була й тепер, мабуть, ще довго не буду… Хіба що мати поїде щось з дідовою квартирою вирішувати… Але це ще не скоро… Ти ж у цій фірмі працюєш, от і попитав би?

— Ага, — сказав Арсен.

* * *

— Максиме, там реальна людина… у персонажах. У «Злочині й карі».

— Пантелькін? — одразу відгукнувся Максим.

— Так.

— Пітерці, — сказав Максим з теплотою в голосі. — Творчі люди.

Арсен стис мишку в кишені.

— Чого там Пантелькін, як ти думаєш?

— Легко намалювати персонаж, схожий на реальну людину, — Максим подивився зі співчуттям. — Голу дівчину в татуюванні, наприклад.

«Правда».

— А навіщо було малювати Пантелькіна?

— Він виразний, — Максим переглядав свої картинки в такому темпі, що Арсенові в очах мерехтіло. — Божевільний учитель літератури. Правнук аристократа, син блокадниці.

«Правда».

— А ти знаєш, що він… пропав безвісти?

— Знаю, — Максим повернув голову. — Вибач, це погана новина. Він був геть божевільний. Його треба було краще доглядати.

«Правда».

— А чого він говорить: Не треба мене шукати»?

— Хвора фантазія примхлива.

«Правда».

— Ага, — сказав Арсен.

Він відійшов у свій куток, сів, закинувши ноги на стіл. Схаменувся, спустив ноги на підлогу. В останні місяці він ловив себе на Максимових інтонаціях, на Максимових жестах, на його улюблених слівцях. Тепер ще й ноги на стіл…

— Поганого навчитися простіше, — сказав Максим у нього за спиною.

«Правда».

— Ти що, думки читаєш?!

— Якщо людина щось робить, не замислюючись, потім швиденько перестає й сидить, трагічно наморщивши лоба… Що тебе мучить, працівник? Чому не пожинаєш плоди таланту, праці й везіння?

— Максиме, — сказав Арсен і прокашлявся. — Той, хто тобою керує… Він чого хоче для Землі?

— Добра, — не замислюючись, відгукнувся Максим. — Правильності. Упорядкованості. Добра.

«Правда».

— Цілком природно сумніватися, — сказав Максим іншим тоном. — Незрозуміле лякає. Ти мене й досі боїшся.

— Ні.

— «Неправда», — сказав Максим голосом мультяшного робота й одразу розсміявся. — Якщо не боїшся — хочеш, утнемо з тобою одну штуку?

— Й-яку?

Максим устав. Потягся, так що рукава вільного зеленого светра з’їхали до ліктів. Розставив ноги в синіх потертих джинсах, у незмінних білих кросівках:

— У тебе на робочому столі ще залишилося місце?

— Ну…

— Створи кілька великих папок і розсортуй програми. Щоб стіл був майже вільний.

— Зараз?

— Так.

Арсен витяг свою мишку. Поспіхом, нашвидку, скинув у новостворену папку майже всі свої програми: «Гроші», «Чікси», «Невидимість», «Ключ», «Правду життя», «Владу слова», вічно ввімкнений фільтр, ще якийсь дріб’язок, тільки «Піноккіо» залишив на опустілому робочому столі поряд із закритою, казенною на вигляд віртуальною папкою.

— Я зробив.

— Добре. Давай руки — обидві. Дивись: програму такої структури я тобі ще не прописував.

— Що це?

— Бережи дихання. Ти не зможеш використати мишу — у тебе не буде пальців, щоб натискати на кнопки. У тебе не буде рота, щоб давати команди… Тихо, не бійся. Ти ж зі мною. Отже, один біт: так чи ні. Рух важільця. Одиниця інформації. «Так» — ти цифровий. «Ні» — ти на м’ясі, на звичному носії. Дуже просто запам’ятати. Ти і є тумблер, ти сам себе перемикатимеш. Зрозумів?

— Т-так.

— Заплющ очі. Уяви цю програму, що я тобі прописав, як Велику Червону Кнопку.

Арсен заплющив очі. Нервово розсміявся.

— Я не казав про павіанову дупу, про геніталії, про щось подібне, — терпляче сказав Максим. — Зайва фантазія бере на себе зайвий ресурс. Просто червона кнопка. Велика. Є?

— Так.

— Тепер розплющ очі.

На Максимових долонях, широких, з синюватими прожилками, лежав подовжувач для USB-порту: білястий шмат проводу з прямокутними масивними штекерами.

— Пам’ятаєш, я тобі казав, що не боюся смерті?

— Так.

— Тому, що я цифровий. Ти тепер теж.

— Ні, я…

— Цей провід сам по собі нічого не значить… він наче твоя мишка. Символ. Підказка для фантазії. Але ти його візьми. Уяви, що ти пристрій, увімкнутий через USB-порт.

Арсен облизав губи.

— Тепер, по команді, просто натисни Червону Кнопку. Раз, два… лети.

* * *

Шланг був, мов кручена гірка в аквапарку, він петляв, струменів, і Арсен летів по ньому в бризках води, затамувавши дух. У місті Кракові, у найпершому баченому ним у житті аквапарку.

А потім одразу виявилося, що він більше не Арсен. Він розчинився в потоці теплої води й сам став потоком. Вирвався зі шланга й розлетівся бризками — над газоном, над зеленим городом, на тисячі крапель, і кожна — кругла, туга, прозора, — була і окремо, і частиною одного цілого, і повільно переходила з синього в зелене. З неба в траву. З ідеального — в матеріальне.

Він устиг побачити цей город у деталях: іржаві штирі, на яких навесні трималася теплиця, ряди веселої помідорної розсади, трава на стежках, бур’яни на огіркових грядках. Дівчинку в жовтій кепці, що з незадоволеним лицем висапувала ці бур’яни — городянка… І жінку в бордовій хустинці, що тримала шланг розтрубом у небо.

Арсен не мав рук, не мав язика, не мав тіла. Він тисячею крапель висів над городом, але це більше не був город. Арсен перестав бачити — у нього не було очей.

Він чув.

Широкою рікою лилася неправда, розбавляла правду, скрипучим ламаним строєм ішли віртуальні фінанси. Розмаїття мов вило, як вітер на Вавилонській вежі, одначе Арсен зрозумів за коротку одиницю часу, що мови йому не потрібні: він приймає інформацію в незакодованому, первозданному вигляді. Це не слова, не мовні конструкції, не графіки, не таблиці. Не стовпчики цифр, не послідовності команд. Це інформація гола, позбавлена форми і носія, інформація як така.

Він завис посеред нескінченного простору, вражений. Отетерілий. Життєво важливі відомості про висоту та силу вітру текли поряд з банківськими рахунками, багатопалі руки нишпорили наосліп, обмацуючи нитки, вишукуючи зерен. Насправді ніяких рук не було: просто Арсен, за людською звичкою, шукав образів. Придумував аналогії. Чуття підказало йому, що це можна й навіть зручно.

Повернулись кольори. Червоним розпливалася агресія, шкірились на публіку потворні личини пристойних людей. Незграбні лапи-маніпулятори, звичайні людські знаряддя, тягли інформацію й розчленовували її, і згодовували, згодовували в мільярди жадібно роззявлених ротів. Сміття, схоже на тонни старої жуйки, заліплювало зсередини чужі монітори. Арсенові стали тісно, неначе людські образи та аналогії обліпили його висхлою, тісною шкурою.

Тоді він розмножився. Це було чудово. Мільярди Арсенів заселили цілий світ за частку секунди. Він обробляв одночасно мільярди сигналів. Він був спрут з мацаками, він був амеба й хмара. Він був офіційним сайтом посольства малої африканської країни в Лондоні. Він був диспетчерським пунктом аеропорту Чанґі міста Сінгапур, і сотні літаків висіли в повітрі: ніколи в житті, навіть у ранньому дитинстві, він не мав стільки іграшкових літаків. Потім він побачив себе Сніговою королевою — він дивився з монітора, немов крізь шибку, на обличчя хлопчика й дівчинки, а вони дивилися звідтіля, зовні, в екран. Він подихав на монітор — і той укрився крижаними візерунками; він устиг помітити, поки мутніло скло, як хлопчик підхоплюється й кричить з жаху, широко роззявляючи рота, а дівчинка, навпаки, заворожено дивиться, щось хоче побачити на гаснучому екрані…

Він зрозумів, що поруч хтось є. Такий же великий і вільний. Він хоче, щоб Арсен повернувся.

Йому страшенно не хотілося повертатися. Він зіщулився, став малесенький, і хмарою завис перед величезною панеллю освітлених вікон. Він дивився на людей: тисячі, мільйони облич. Він бачив їх усіх одночасно: крізь монітори комп’ютерів. Крізь моніторчики мобілок. Крізь віконця ай-подів, нескінченних ігрових та робочих пристроїв, усього, що під’єднане до мережі. Це були люди, і його маленькій людській часточці захотілося з ними погратися.

Але той, що був поруч, дав зрозуміти, що треба повертатися.

І Арсен перемкнув себе, мов тумблер.

* * *

— Чим небезпечна часта зміна носіїв, треба пояснювати?

— Треба.

— Руйнуються звичні зв’язки. Ти відвикаєш чутися людиною. Як після тривалого лежання люди заново вчаться ходити — так після частої зміни носіїв тобі доведеться нагадувати, як робити ковтальний рух. Тому запам’ятай одразу, Іхтіандре: півдня у воді, півдня на повітрі.

— Чому «Іхтіандр»?

— Чого ти нічого не читаєш? У твоєму віці…

— Я читав, — Арсен образився. — Я не розумію іншого. Оце — твій світ?

— Мій інструмент.

— На якого біса тобі, з таким інструментом, потрібні ми?

Арсен на секунду заплющив очі. На частку секунди.

— Питання зрозумів, — Максим кивнув. — Пояснюю: будь-яка рукотворна програма програє спеціально підготовленій людині.

«Правда».

— Це як робот ще довго — завжди — буде всього-на-всього бляшанкою з компом у голові, — так і програма, написана програмістом, буде всього-на-всього програмою, незалежно від просунутості. Але якщо в мережу запустити оцифровану людину — о, це геть інше, Арсене. Інший рівень можливостей.

«Правда».

— Коли я в мережі — я програма?

— Коли ти в мережі, ти цифровий.

— А ти сам?

— Що — я?

— Коли ти в мережі?

— Я завжди в мережі, — помовчавши, зізнався Максим. — Частина мене принаймні. Але я не комп’ютерний супермозок, як це могло б здатися читачеві коміксів.

«Правда».

— А хто ти?

— Перетворювач. Трансформатор. Транслюю матеріальне в ідеальне й назад.

«Правда».

— Е-е-е…

— Чарівник, — Максим усміхнувся.

«Неправда».

— Ти вмієш воскрешати мертвих? Повертати час назад? Ти можеш дати людям сейви, щоб вони зберігалися, а потім могли повернутися до збереженої… гри?

— А ти хотів би?

— До чого тут я! В Ані брат загинув, усе життя пішло шкереберть… Слухай, Максиме, може, підсадити Ані «імовірнісного черв’яка», щоб цей її брат не впав з балкона? Була ж така ймовірність, дуже висока?!

— Тоді не буде Ані. Тобто буде інша, а цю доведеться назавжди видалити… з диска. Як твою ймовірну сестру, що народилася замість тебе, прожила дванадцять… чи скільки там… років і вірила, що оцей світ, де вона існує, один-єдиний.

— Перестань.

— Перестав, — Максим сумно кивнув. — Як, по-твоєму, співвідносяться всемогутність і воля?

— Гадки не маю.

Автомат з гарячими напоями видав одну за одною дві порції кави, Максим перелив з пластикових стаканчиків у порцелянові чашки й обережно переніс на підвіконня:

— Усемогутньому нічого робити й нічого бажати. Ось тобі, наприклад. Ну, злітав ти в Лондон, злітав у Париж. І що?

— Скрізь те саме.

— Правильно. А от якби ти купив собі квиток на останні гроші, поїхав автобусом через усю Європу, рано-вранці на бензозаправці в чистім полі вмивався б зі шланга крижаною водою, після ночі в духоті й трясці, без сну… Отоді ти був би щасливий, розумієш?

— Ні.

— Тоді я поясню на прикладі програми «Чікси»…

— Не треба! — похопився Арсен. — Я зрозумів!

— Чудово. Той, хто все може, не хоче нічогісінько. Той, хто може майже все, майже нічого не хоче. Той, хто нічого не може, — хоче всього, хоче з усієї сили, але ж він не може, розумієш?

— Бідолаха.

— Щасливчик, йому є куди рости… А всемогутньому гірше. Його могутність витиснула волю, він нічого не хоче й тому в депресії. Як, по-твоєму, боротися зі всемогутністю?

— Ранковою зарядкою.

— Грою, Арсене. Грою. Штучно встановленими правилами. Якщо футбол — то, будьте ласкаві, руками м’яча не хапайте. Якщо перетягування каната — то обходьтеся без трактора. Якщо шахи — то тура ходить тільки по прямій, а кінь — буквою «Г». Ти скаль зуби, це правильно, такі речі всерйоз говорити непристойно… Як тобі подобаються ці чашки? Ганьбище з нашими пластиковими стаканчиками, видно, що немає жінки в офісі. Ти міг би, як молодший, теж виявити ініціативу, а не чекати, поки я піду й куплю ці чашки… Як вони тобі?

— Чашки як чашки, — сказав Арсен.

— Це не творчий підхід, — суворо зауважив Максим і додав без паузи: — Ти, цифровий, звісно, вирішив, що інформаційне середовище для тебе — теплий і добрий океан?

— Мені сподобалося, — зізнався Арсен.

— Я на те й розраховував. Але не будь самовпевнений. Ти, за рівнем можливостей, — дачник у прогулянковому човнику. Коли штиль і коло берега, і з інструктором — чудо. А ледь піде хвиля, або човник трісне, або інструктор відвернеться…

Максим помовчав і почав іншим тоном, дуже серйозно:

— Я прошу тебе, цифровий, не нишпорити в мережі без догляду. Бо там живуть, серед інших, і злі демони. А ти ще недосвідчений, цифровий.

— По-моєму, вже досвідчений, — сказав Арсен.

Максим смутно всміхнувся:

— У тебе стоїть аварійка на екстрене повернення. Але це, по-перше, неприємно й шкідливо. А, по-друге… я не впевнений, що наші шпигуни-конкуренти ще не винайшли утиліти, котра дозволяє блокувати твою аварійку. Я попередив.

* * *

— Мені здається, щось відбувається, — сказала Баффі.

Вони сиділи на тій самій автобусній зупинці, де зустрілися кілька тижнів тому. Йшов сніг.

— Тобто як? — запитав Арсен.

— Та так… Знову війна на Близькому Сході, чув?

— Там завжди воюють.

— А мій брат кидає свій інститут, на п’ятому курсі, і йде в армію.

— Навіщо?

— А от — навіщо? — Баффі повернула до нього серйозне бліде обличчя. Крайка плетеної шапочки синім карнизом окреслювала її чоло. — Мати в істериці. А він затявся, і край. Ну ніяк. Життя, каже, коротке, я хочу бути причетний до чогось справжнього…

— До війни?

— А мама, щоб заспокоїтись, ліпить з хлібного м’якуша коники.

— Що?!

— У них цілий клуб таких, знаєш, жінок різного віку… інтелігентних. Вони ліплять коники з хліба. Висушують. Зберігають. Я вже дивитися на це не можу.

— Може, вони божевільні?

— Ні, — Баффі пересмикнула плечима. — Божевільних я бачила. Ти вибач, але мій дід, він…

— Це ти вибач, — швидко сказав Арсен.

— Отож, вони не божевільні. Вони нормальніші нас. І тому поглядають на нас зверхньо: ми нічого не розуміємо в житті і в мистецтві.

Арсен нервово хихикнув. Насправді йому було анітрохи не смішно.

— А бабуся від цих коників у сказ впадає, — продовжувала Баффі. — Каже, це ж святий хліб, як можна так з нього знущатися…

Над зупинкою вився сніг. Зібрався народ, втягся в черево автобуса, що нарешті підійшов, і знову стало порожньо. Відбитки підошов на снігу заново наповнювались пластівцями. Засніжений тротуар хотів спокою; Баффі подзвонила Арсенові сама — вчора, дуже пізно. Сказала — обов’язково треба зустрітися.

— Щось відбувається, Арсене. Ти помічаєш?

— Чого, — він обережно добирав слова, — ти в мене питаєш? Саме в мене? Я, по-твоєму, до цього причетний?

Баффі подивилася здивовано.

— Мені більше нікого спитати, — сказала сухувато. — Але якщо ти зайнятий, я…

— Я не в тому сенсі! — Арсен захвилювався. — Я просто… неточно… неправильно сказав.

— У мене повний дім народу, а говорити ні з ким, — сказала Баффі так само сухо. — У тебе, мабуть, купа друзів, подруг усяких…

— Ні.

— А я чомусь згадую наш літній табір, — сказала Баффі. — Особливо коли батько ввечері за монітором. Він так їх ненавидить…

— Кого?

— Їх, — Баффі подивилася важко. — Не розумієш, чи що? Гоміків, негрів, нациків, москалів, уряд, Раду, багатих, бідних, євреїв, арабів… Краще б він коники з хліба ліпив.

— Він блоґер?

— Він зірка, — сказала Баффі з незрозумілим виразом. — Тисячник, багатотисячник. Він тільки цим і живе. Сидить, транслює свою огиду, як… як транслюють рекламу по телеку.

— Чому огиду?

— Тому що це останній ступінь ненависті, — Баффі подивилася йому в зіниці. — Огида. Коли твій супротивник — не рівний тобі, не людина, а мерзота. Ти сам його призначив мерзотою. І відчуваєш не злість, не лють, а…

Вона осіклася. Потім сказала уривчасто й діловито:

— Ходімо до мене додому. Нікого нема сьогодні. Рідкісний випадок.

Арсен швидко заплющив очі.

— Ти чого?

— Зараз, вибач…

Ні. Не було ніякої випадковості. Програма «Чікси» вимкнена, і моргав курсор, пропонуючи її ввімкнути, пропонуючи владу.

Але ж мої вуха точно чули — «Ходімо до мене додому»?

— Я змерзла, — тихо сказала Баффі.

І Арсен узяв її за руку.

* * *

— Ти ж наче не граєшся в ігри?

— Тепер граюся, — вона говорила так само уривчасто й чітко, наче автомат.

У кімнаті Баффі, занадто чистій і прибраній, як на Арсенів погляд, на полиці стояли в ідеальному порядку книжки й диски. Упаковок з найновішими іграми Арсен налічив штук тридцять.

— Ти що, в усе це перегралася?!

— Так, — вона дивилася, не відводячи очей. — А тепер, завдяки тобі, в мене є ще й «Нові іграшки».

На столі лежали стосиком «Злочин і кара», «Сто рецептів домашнього бальзамування» та «Цуцики в темряві». Дві останні гри Арсен тестував і засівав зовсім недавно. Обидві були моторошні, і в цій моторошності таїлася основна принада. Перша гра — рольова, з елементами шутера. Друга — стратегічка-горор.

— Баффі… Тобто, Іро. Невже тобі таке… подобається?

— Так, — вона впала на диван. — Після того як я приїхала тоді з табору, я довго не могла заспокоїтися. Злилася, казилася. Пам’ятаєш, коли ти мене проводжав на електричку, — пам’ятаєш, там на пероні лежав дохлий жук-олень?

— Не пам’ятаю, — він обережно сів на край дивана поруч з нею, наче боячись обпектися. Баффі дивилась Арсенові у праве око, ігноруючи ліве. Від цього її погляд не метався, як іноді буває, а застиг непорушно.

— Чесно кажучи, — вона перевела погляд на його губи, — мені схотілося… я намагалася зрозуміти, чим вони тобі подобаються, ці ігри. Що ти за людина така.

— Я?

— Я хотіла стати для тебе своєю, — її морозило. — І для цього почала гратися в ігри. А вони тепер мене не відпускають. Я, коли граюся, стаю тобі… — вона помовчала й знову наполегливо повторила: — Своєю.

І рвучко, начебто кидаючись у воду, обняла його.

* * *

Програма «Чікси» так і була вимкнена, її іконка — темна. Арсен почувався новачком, боявся, нервувався, поводився по-дурному, поки не відчув нарешті те просте, про що казала Баффі: вона своя. Була чужа, проте доклала зусиль, щоб його зрозуміти. І тепер — цілковито своя.

Він ледве стримувався, щоб не репетувати від щастя й не лякати сусідів.

Він був її чоловік, а вона — його жінка. Не залишилося ні дівчаток, ні дівок, ні чікс, ні хлопців, ні пацанів, — усі непотрібні слова-ярлички змилися, наче з дошки мокрою ганчіркою. І щасливе позачасся тривало дуже довго. Напевно, хвилин тридцять.

А потім стрілки годинника знову здригнулися й пішли.

* * *

Мама сиділа на кухні, де громадилися в раковині немиті чашки й тарілки. Вона гризла яблуко й дивилася в монітор. Лице в неї було щасливе.

— Мамо?

— Привіт, — мама щойно відкусила шматок яблука й говорила, квапливо жуючи, не дуже виразно. — Ну, є все-таки справедливість на світі. Розігнали це кубло, де тітка тримала хом’яків… Стривай, Арсене, я ще щось хотіла тобі…

Вона наморщила лоба, болісно намагаючись пригадати.

— Щось таке я збиралася тобі… От біда, потім згадаю й скажу. Ні! — вона зраділа. — Слухай, дзвонив батько твоєї однокласниці…

— Якої? — Арсен зупинився у дверях.

— Цієї… Марини…

— Мар’яни?

— Точно! Мар’яни.

— Чабан?!

— Так. Дзвонив батько, питав… Просив передзвонити, як повернешся.

Арсен кинув туфлі посеред передпокою. Взяв телефон, у шкарпетках пройшов до себе в кімнату. Підлога була холодна й давно не мита.

Упав у крісло. Заплющив очі, подумки перебрав утиліти. Ввімкнув «Піноккіо». Що ще може знадобитись? Мар’янин батько просто так дзвонити не став би в жодному разі. Що вона там наговорила, можна тільки припускати.

— Алло, — глухий чоловічий голос на тому кінці проводу.

— Добрий вечір, це Арсен Сніжицький, ви просили…

— Так, — з голосу Арсен відразу зрозумів, що катастрофи поки що не сталося: Мар’яна не назвала його батьком своєї дитини, для втомленого чоловіка по той бік проводу він тільки однокласник дочки, один з багатьох однокласників. — Арсене, я хотів спитати: коли ти востаннє бачив Мар’яну?

— Е-е-е…

Востаннє вони бачилися на Арсенів день народження. У серпні.

— Улітку, — сказав він чесно. — Так вийшло, що я до школи зараз не ходжу…

— Вона тобі не дзвонила?

Востаннє Мар’яна дзвонила місяць тому, не менше.

— Ну, тижнів три тому, — сказав він непевно. — А… що сталося?

— Вона пішла з дому, — сухо сказав чоловік на тому кінці проводу. — Якщо довідаєшся від друзів, де вона, — прошу, передзвони. Пожалій її матір.

— Я… аякже. Обов’язково. Тільки я нічого не знаю…

— Ніхто нічого не знає, — нудним голосом сказав батько. — Та якщо довідаєшся. Ану ж.

— Добре.

Він послухав короткі гудки в слухавці. Впустив телефон на коліна.

Мар’яна. Серпень. Ніч, парк, трава волога й не дуже чиста. Програма «Чікси». Треба ж було виявитися таким дурнем! З Баффі, без усяких програм, вийшло геть по-іншому. З Мар’яною вони мовчали — а з Баффі розмовляли, не змовкаючи. Він говорив про ігри — в ліжку з дівчиною. І обом було добре. Ще кілька годин тому; як же було добре, до сліз на очах. Він розбазікався, він виявився захопленим й екзальтованим, він розповів їй Максимовими словами про всемогутність, котра не має сенсу, бо усуває волю. І про гру, як спосіб досягати всемогутності поступово, крок за кроком, завжди прагнути до неї — і ніколи не досягати. І додав, вигадав у пориві натхнення, відсебеньки: може, людство — це гра Бога, його спосіб перебороти власну всемогутність. Одразу зрозумів, що це банальна нісенітниця. Однак Баффі слухала.

І ось тепер — Мар’яна. Ще нічого не ясно, та на душі вже неприємно. «Щось відбувається. Ти помічаєш?»

Він увімкнув комп’ютер. Поки той завантажувався, дивився у вікно. Швидко поночіло, у вікнах будинку навпроти загорялися вікна…

Арсен моргнув.

У майже цілковитій темряві вікна згасли всі разом. Потім раптом заморгали не влад; ні, таки влад. Мов на величезному осцилографі, метнувся графік: вікна загорялися одне за одним, викреслюючи криву лінію вгору… вниз… пройшла хвиля спалахів справа наліво, все згасло — і житлові квадратики засвітилися знову, затишно, спокійно, як зимові вікна вночі.

І одразу погасло світло в Арсеновій кімнаті. Погасло й знов засвітилося. Арсен обернувся, впевнений, що це стрибок у мережі, що комп’ютер зараз теж перевантажиться…

У дверях стояв тато.

— Ой, пробач, я думав, у кімнаті нікого нема, — сказав він винувато. — Думаю, навіщо дарма світло горить — вимкну…

І, наче згадавши про щось, пішов у вітальню до свого телевізора.

Арсен сів до монітора. Витяг з кишені подовжувач для USB-порту. Насправді це просто шматок проводу зі штекерами, сам по собі він нічого не значить, це підказка, підпірка для фантазії та пам’яті, те саме, що й миша з обрізаним штекером. Арсен кинув його на стіл поряд з клавіатурою.

Зайшов у пошуковик і легко, за два клаци, знайшов мережевий щоденник Мар’яни Чабан.

* * *

Останні записи були під замком, та Арсен з ним упорався завиграшки, відімкнув віртуальний замок так само легко, як одмикав справжні.

«…Я розумію, що це і є справжнє життя. Я надіялась, що згодом трохи поблякне, ба ні — з кожним днем дедалі яскравіше і яскравіше. Я існую тільки для того, щоб пам’ятати одну людину, думати про неї, шукати в мережі його фотки. Я бачу його в кожному хлопцеві, що йде по вулиці назустріч. Я вимикаю коментарі до цього поста, бо мені не треба порад. Мені треба просто виговоритися…»

Арсен стис у кулаках провід з USB-портом. Заплющив очі. Велика Червона Кнопка, зайва фантазія забере на себе зайвий ресурс…

«Так».

Він розпався, розмножився й зібрався знову, мов головоломка. Він був у Мар’яниному щоденнику — всередині. Це не був щоденник мертвої людини — такі він визначав з першого погляду. Мережеві щоденники мерців інакші. Арсен намагався розмовляти з мертвими, у нього вистачило нерозсудливості, і мертві навіть іноді відповідали на сторінках своїх щоденників. Та то не були гості з того світу — просто вітер, що бродить по порожніх кімнатах. Відгомін, луна.

А Мар’янин щоденник був щоденником живої людини. Скоріше за все, вона просто оф-лайн, подумав Арсен. Вона втекла з дому й тусується десь, «вписалася» до когось на квартиру. Вона ще повернеться…

І відразу зрозумів: ні.

«Мар’яно, — написав він під повідомленням із закритими коментарями, — де ти?»

Немає відповіді. Ледь помітне коливання — ніби подих. Ну що я роблю? Мільярди Арсенів заполонили мережу, я дивлюся зсередини на обличчя користувачів: білі, чорні, жовті, юні, старі. Бачу маму… Аню… Толіка. Бачу Максима, він підморгує. Він роздивився мене крізь картинки та рядки. Страшно уявити, що він таке. Не буду про це думати.

Мільйони користувачів. Мар’яни немає серед них. Але щоденник живий.

«Не треба мене шукати».

Звідки прийшла відповідь?!

Він обнишпорив мережу, збиваючи антивірусні програми, мов кеглі ребром долоні. Мар’яни не було в мережі. Ні за екраном комп’ютера, ні за екранчиком мобілки, ні за будь-яким іншим девайсом, — Мар’яни не було. Не було Мар’яни — людини.

Невже вона теж цифрова?!

* * *

— Я шукаю одну людину, Максиме.

— Ти шукаєш Мар’яну Чабан, — Максим сидів, закинувши ноги на стіл, збираючи на екрані ноута свій нескінченний пазл з картинок, облич, рухомих і нерухомих фрагментів.

— Так. Вона пішла з дому тиждень тому.

— Є такий факт, — Максим кивнув. — Подивись на столі, там, поряд з автоматом.

Арсен озирнувся.

Кімната з моніторами не мінялася. Щоранку прибиральниця мила підлогу, викидала використані стаканчики й заправляла нові в пластикову тубу автомата з гарячими напоями. Продукція фірми «Нові іграшки» — коробки з іграми, що заполонили ринок, — рядком стояли на столі через відсутність полиці.

Арсену впала в око нова коробка, якої він іще не бачив: «Дівочий закон». Обкладинка проста й мелодраматична: лист на вирваному із зошита аркуші потопає в калюжі крові. Арсен придивився: перші рядки листа, написаного круглим дівчачим почерком, — насилу, проте можна було розібрати: «Я розумію, що… життя. Я сподівалася, що згодом трохи поблякне, ба ні… по суті… тільки для того, щоб пам’ятати одну людину…»

Арсен впустив коробку з диском. Вона не вдержалася на столі й зісковзнула додолу, легко, майже беззвучно.

— Що? — запитав Максим, не обертаючись.

— Як ти це зробив?

— Що саме? І чому ти впевнений, що це зробив саме я?

Арсен стис кулаки. Заплющив очі. Нічого не побачив, крім круглої червоної кнопки. «Так».

У цьому будинку повно було працюючих комп’ютерів.

Він розлетівся мільйоном копій. Зібрався разом, як величезне фасеточне око. Притисся зсередини до екранів. Тисячі, десятки тисяч уже грали в «Дівочий закон», переважно дівчата. Але й жінки теж. І навіть чоловіки. Арсен побачив початок гри, і середину гри, і двадцять кінцівок з можливих двадцяти трьох. Всі ігри, запущені в мережі, в локалці, на кожному компі, склалися в єдиний світ: з «Королівського балу» можна було пройти в «Тетріс» на мобілці, і котились поїзди транспортних стратегічок, і ордами йшли варвари, біг пацюк в єлизаветинському комірці, грівся коло багаття нещасний Пантелькін, божевільний учитель з Санкт-Петербурґа: «Не треба мене шукати!»

І цього теж не треба.

«Ні». Клац тумблера. Усього два положення: вгору, вниз. От у чому велич людини: всі складні, найскладніші на землі поняття вкласти у двійковий код.

Він виявив, що стоїть коло автомата з напоями, за секунду до падіння. От давав же собі обіцянку — не йти в цифру стоячи, спершу влаштовувати своє м’ясне тільце на дивані чи в кріслі. Вчепився за віконце видачі стаканчиків, замастив пальці липким, і схотілося руки помити. Руки липкі, таке специфічне відчуття.

— Максиме!

— Так?

— Що сталося з Мар’яною Чабан?

— Сядь.

— Що з нею сталося?!

— Арсене, ну не кричи. Нічого поганого з нею не сталося. Погане сталося з її родиною, бо тепер вони на якийсь час одірвалися від екранів і помітили, що весь цей час поруч була дочка, що її щось мучило, щось складалося не так…

— Що з нею?

— Вона в раю.

— Ти її вбив?!

— Вона не вмирала. Але вона в раю. Рідко кому так щастить.

* * *

Гра краща за книжку, було сказано в анотації. Незабаром головним джерелом емоційного досвіду, творчого досвіду й знань стануть ігри. Тому що в грі елемент співчуття й співучасті сильний, як ніде.

«Дівочий закон» виявився мелодраматичним детективом. Сищик, хлопець або дівчина, залежно від вибору гравця, виявляє в поштовій скриньці дивний лист. Лист — відправна точка; починається розслідування, розкручування клубка з багатьох ниток, і треба відновити істину: хто вбив Мар’яну Чабан?

Рано чи пізно, думав Арсен, її батьки наткнуться на цю гру. Можливо, здивуються. Але нічого не зможуть удіяти. Простий збіг, збіг імені, нехай і не дуже поширеного. На імена ж немає копірайту.

А що в Мар’яни був мережевий журнал… Батьки, здається, ні пароля до нього не знали, з жодним френдом знайомі не були й не могли прочитати підзамкові записи. У них було своє віртуальне життя, не пов’язане з компами, — за вікном телеекрана, за віконцем мобільника. Мар’янин брат, двадцятилітній телепень, жив на найнятій хаті зі своєю пасією і сестрині справи його не обходили.

Журнал був однією з дійових осіб гри-детектива. У журналі були підказки, в журналі ж, у коментах, вороги завдавали детективові відповідних ударів. Залежно від рішень гравця, можливі були двадцять три закінчення. Жодного нещасного: двадцять три щасливі фінали! Гра була ніби здійсненою мрією скривдженої дівчинки: що буде, якщо мене не буде, і якої вони всі тоді заспівають?

Виявлялося, що Мар’яна жива, але втратила пам’ять. Що Мар’яна жива, але викрадена й повернулася. Що Мар’яна мертва, але в раю і всім задоволена. Що Мар’яна знову ж таки мертва, проте здобула свободу й жорстоко поквиталася з убивцею…

А потім Арсен знайшов двадцять четверте закінчення. Для єдиного користувача. Для себе. І це теж була втілена мрія: «Що я зроблю з тобою, і як тебе буде покарано». Гра в грі, послання-проклін: Арсена чекали всі муки відкинутого кохання, осміяння, самотність, довге безглузде життя й смерть попідтинню. Переглянувши фінальний ролик, він кілька секунд сидів отетерілий, слухаючи, як стихає стугін крові у вухах.

Я міг би все виправити, думав Арсен. Піти до неї, подзвонити… І що? Обіцяти їй вічне кохання? Женитися? Прожити з нею до смерті?

— Максиме.

— Так?

— Ти мені брехав.

— А ти не забувай вмикати свого «Піноккіо». Я ж дав тобі зброю, Арсене. Користуйся, не лінуйся.

— Ти мені брехав, — повторив Арсен монотонно. — Ти мені брехав…

— Ти мене питав, чи маю я звичку перетворювати людей на ігри? Ні.

— Ти брехав про розробників, про пітерську філію, про…

— Є філія. Є розробники. Все є. Титри у фіналі прописати, обкладинку роздрукувати, диски в коробочки укласти. Сувенірка, буклети, бонуси…

— Максиме, — Арсен розвернувся до нього на кріслі. — Це вже занадто. Це вбивство.

— Хто вмер?

— Де Мар’яна?

— Ось, — м’яко ступаючи, Максим пройшовся по кімнаті й підняв з підлоги коробку від диска. — Вона змінила носій, та й годі.

— Ти обіцяв не заподіювати мені шкоди, — швидко сказав Арсен і внутрішньо пересмикнувся. Довершений егоїст, боягуз, та ще й дурень: ну, пообіцяє він іще якийсь там раз…

— Тю, Арсене, — сказав Максим з підкреслено одеською інтонацією. — Ти ретроград. Твоя дівчинка змінила носій на новий, просунутий і підходящий. Ось вона, жива, здорова й повна життя. І, смію сказати, щаслива.

— Щаслива?!

— Авжеж. Вона в центрі уваги. Мріяла, бідолашка, всього про тисячу френдів у своєму журналі, а тепер у неї граються сотні тисяч. Варте заздрості життя у всьому його розмаїтті. І, не забудь, ця дівчинка ніколи не вмре, поки є електрика в мережі.

— Двадцять чотири закінчення, — гірко сказав Арсен. — Це життя «у всьому його розмаїтті»?

— А Мар’янина особистість, по-твоєму, тягне на більше?

— Мар’янина особистість… — Арсен раптом замовк.

Що таке була для нього Мар’яна Чабан? Пригадувалася зараз смарагдова хутряна курточка й полуничка, підвішена за зелені чашолистики. З просто гарної однокласниці ця дівчинка перетворилася для нього спершу на бойову одиницю, потім — на експериментальний зразок чікси. Потім він просто втік, вважаючи, що дослід вдалий.

— Мар’яна, — м’яко сказав Максим, — повір мені, і на двадцять чотири закінчення тягне з натяжкою. Ти ж грався. Не помітив повторів?

Арсен мовчав.

— Ти почуваєшся винним? — ще вкрадливіше запитав Максим.

— А ти як думаєш?

— Це помилкове почуття. Почуття вигаданої провини.

— Вигаданої?!

— Мільйони хлопців закохували в себе мільйони дівчат. І ситуації були куди серйозніші: аристократи й покоївки. Окупанти й окуповані. Жонаті багатії й довірливі пастушки. Ну, ти її джикнув і розлюбив. Це неетично. Проте цілком природно. Неприродна її реакція: тривала депресія, думки про самогубство…

— Але це ж було під «Чіксами»! Це програма…

Максим скорчив пісну фізіономію.

— Я тобі розкрию маленьку таємницю: без очних побачень дія програми «Чікси» видихається через два-три дні. Мар’янина реакція — її власна, індивідуальна. Вона втріскалася з власної ініціативи. Не жертва чарівного закляття, а жертва власного психозу, ось хто вона така.

Арсен узяв себе за чуба. Кілька разів рвонув.

— Ну, закінчуй, — зі злегка бридливою жалістю протяг Максим. — Теж мені, грішник розкаявся… Та ти знаєш, який це вигляд має зсередини, з погляду Мар’яни? Постійне свято. Кожен новий гравець — як новий зал для глядачів. Вона й плаче в перебігу дії, і ридає, і при цьому щаслива, до чого ж гарно виходить, до чого ж глядач чуйний, завмер, сльози у відповідь ллє й по хусточку тягнеться. Ти, можна сказати, надав пересічному й сірому Мар’яниному життю сенс, кохання до тебе зробило її талановитою… І щасливою.

— Де її тіло?

— У якому сенсі?

— Де її труп?!

— Арсене, — Максим здавався дуже розстроєним. — Ти книжки з мережі читаєш?

— До чого тут…

— До того, що ти читаєш книгу, наприклад, з екрана, ти захопився, співпереживаєш героям, смакуєш метафори… А до тебе ввалюється хтось у валянках з сокирою й кричить, що книжку вбили, й вимагає пред’явити її труп!

Арсен тричі глибоко вдихнув — і видихнув.

— Максиме. Ти можеш усе повернути назад?

— Вона не хоче.

— А ти її питав?!

— Аякже. Я тебе питав, і її запитував, я на балаканину марную купу часу, але продовжую питати, отримувати згоду… От спитай мене: хотів Пантелькін перемінити носій?

— Пантелькін… теж.

— Ага. Він був хворий. Біологія мозку, порок носія. Зі зміною форми існування він здобув свободу. І життя.

Диски лежали на столі, прямокутні пластикові упаковки. Простіші — для «піратського» варіанту. Крутіші — для «ліцензійки». Картонні коробки подарункових видань з буклетами, сувенірами, флешками, бонусами, додатковими матеріалами…

«Сто рецептів домашнього бальзамування». Мороз по спині. На обкладинці — чоловік у синій хламиді хірурга, маска-респіратор теліпається на шиї, усмішка від вуха до вуха й сережка в носі.

— А це хто? — пошепки запитав Арсен.

— Савицький, — сказав Максим з раптовою ніжністю. — Слава Савицький. Лікар «швидкої», спився. Свята людина, так би й умер од цирозу, всіма забутий, якби не я.

— А з мене, — Арсен обернувся до нього, — з мене ти можеш зробити гру?

Максим крекнув. Зітхнув. Закинув ноги на стіл. Поклав на коліна свій ноут. Уся ця довга вивірена низка звичних дій мала показати Арсенові, яку недоречну дурість він щойно запитав.

— Мені дуже важливо, щоб ти не мучився, Арсене, — вагомо сказав Максим. — Щоб ти не рвав душу, а радів життю. Щоб розслабився й був щасливий. Якби для цього треба було перетворити тебе на гру — я б не вагався. Але тобі не це треба для щастя.

— А що мені треба для щастя?

— Бачиш, Арсене, — Максим вивів на екран ноута свій нескінченний пазл, — ти за природою своєю маніпулятор. Ти повинен грати, а не щоб у тебе гралися. Ти гравець, а не гра; якщо тебе так зачепила історія Мар’яни Чабан — можеш прямо зараз зробити корисну штуку.

— Яку?

— Я зараз знайду по мережі її батьків і на екрани виведу обох. Ти підеш туди, з цифри на м’ясо, ти ж тепер умієш. Не те, щоб мені їх було дуже шкода — ти ж бачив у грі, які в них стосунки… Але дочка пропала — це все-таки шок. Сядь і трохи підредагуй: візьми фільтри, висвітли сум, заретушуй страх, забери депресію, заодно попрактикуєшся в роботі з редактором.

— Так, — Арсен закусив губу. — Давай.

* * *

Цуценята кинулись йому назустріч. Один цеглисто-червоний, з величезними вухами, схожий на сетера. Другий білий, з круглою головою, як полярне ведмежа. Двоє його улюблених цуценят невідомої в реалі породи. Крас і Спартак.

— Спартак!

У білого щеняти величезні лапи, кожна — як маленька кухонна дошка. Він легко валить Арсена на траву, бризками розлітаються цвіркуни. Арсен хапається за густющу шерсть на його шиї, Спартак лиже йому лице, а Крас, менший і легший, і яскравий, мов прапор, намагається прослизнути між хазяїном і названим собачим братом, добратися до Арсенового носа й теж лизнути довгим шорстким язиком.

— Як ви тут без мене, як?

Двоє махають хвостами так, що трава хилиться під вітром. Наче вертоліт пролетів.

— Собаки ви мої! Собаки!

Він розкинув руки, намагаючись обійняти зразу обох, проте щенята вислизнули з рук, і лишилась порожнеча.

Він сів на ліжку. Штори затягнуті, цокає годинник, темний і мертвий стоїть на столі монітор. Арсенові сто років не снилися двоє його останніх щенят.

Він забув щось важливе. Зібрався зробити — і не зробив… Бодай йому! А Баффі! Він їй навіть не подзвонив…

Глянув на годинник. Пів на третю. Ну нічого собі… Чекати ранку? Е ні. Арсен стягнув телефон зі стола. Ліг на спину, вище натяг ковдру.

Дзвінок. Дзвінок. Сонний голос:

— Ти що, здурів?!

— А як ти знаєш, що це я? — прошепотів Арсен. І одразу вдарив себе по потилиці: ну, ідіот, доброго ранку, номер же висвітився!

— Вибач, — сказав він швидко. — Я хотів тобі подзвонити вчора.

— То чого ж не подзвонив?

— Я, — він добирав слова, — тут Мар’яна Чабан пропала, одно слово, мені її батьки дзвонили, а я…

«А я заліз до них у голови й редагував систему вартостей, щоб остаточно вимити звідти Мар’янку».

— Пропала? — сон і хрипкість зникли з Баффіного голосу. — Тобто як це?

— Ти в «Дівочий закон» уже гралася?

— Так, — вона вимушено всміхнулася. — Ще подумала, кому й скільки треба заплатити, щоб про тебе склали таку гру…

— Це не про Мар’яну гру склали, — Арсен говорив, не добираючи спеціально слів. — Це з Мар’яни зробили гру. Як зі звірів роблять опудала.

Баффі засміялася трохи штучно:

— Це метафора?

— Ні.

Розділ сьомий

Історія Міністра

— Бачиш цих двох ментів, коло входу на ескалатор?

Баффі примружилася. Вона була трохи короткозора, але не носила ні окулярів, ні лінз. Мабуть, сама не помічала, як помаленьку падає зір.

— Ну?

Чергові міліціонери стояли, наче два рибалки з острями, на краю людського потоку. Через кілька секунд вони вихоплять когось, витягнуть на бережок і почнуть перевіряти документи. Камера, що охоплювала широким поглядом сірий підземний хол, виводила їхні цифрові тіні на екран коло будки чергової.

— Хочеш, я зроблю так, що вони поцілуються?

— Навіщо?

— Заради сміху.

— Не треба, будь ласка, — Баффі занервувалася.

— Не хочеш — не буду. А он бачиш мужика з рюкзаком?

— Арсене, ходімо звідси, — сказала Баффі. — Тут протяги, і… що ми тут забули?

Він втяг у себе повітря, відчуваючи, як тріпочуть ніздрі. Метро завжди йому подобалось великою кількістю камер та екранів. Люди несвідомо залишали рясні цифрові сліди на безлічі носіїв. Сліди — знахідка для шамана, так казав Максим.

— Зараз підемо.

Люди, одне за одним, проходили через турнікети вниз, на станцію. Індикатор висвічував, скільки поїздок залишилося на кожному квитку. Інформація, яка сама по собі нічого не значить. Три. П’ятнадцять. Двадцять одна поїздка; інтимні відомості, яких ніхто не мав знати, крім касира та покупця. І отак, на загальний огляд. Нікого не турбує.

Людина звикла жити привселюдно. У печері, коли надворі хуртовина, а всередині все твоє плем’я, ні від кого особливо не сховаєшся. Будь, як усі, а то шаманові неважко вийняти твій слід, пошептати над ним і застромити, приміром, бронзову голку…

— Арсене, то ми йдемо чи ні?!

Він неохоче подався до виходу.

Світило сонце, лізла з усіх щілин весняна трава. Арсен примружився і вийняв з кишені темні окуляри: очі боліли й сльозилися майже постійно.

— На кого ти став схожий, — сумно сказала Баффі.

Вони не бачилися більше місяця. Нічого дивного: в якусь мить Арсен перестав себе стримувати і все їй виклав, як своїй. Усе, про Максима й про себе, про утиліти, про життя всередині мережі. Він хотів стати перед нею добрим чарівником. А може, просто хотів похизуватися. А скоріше за все, шукав співрозмовника: бо, крім Максима, він ні з ким не міг говорити відверто, але Максим увесь час вимагав, щоб Арсен вмикав розпізнавачку неправди: «Маєш? Користуйся».

А вмикання «Піноккіо» вбиває довіру. Навіть вимкнений «Піноккіо» вбиває довіру, це Арсен зрозумів з великим запізненням. Він був до кінця відвертий з Баффі, він відчував радість од того, що був з нею відвертий, йому й на думку не спадало берегти її від новин, які могли її налякати. І він, звісно, все зіпсував: Баффі після цього відсторонилася, сховалася. Арсен образився. Потім пробачив. Потім став боротися з бажанням подзвонити Баффі. Потім став потихеньку спостерігати за нею з мережі.

Два тижні підряд, без перерви й майже без сну, Баффі гралася в «Дівочий закон» і навіть знайшла можливість листуватися з Мар’яною, увійшовши в її мережевий, тобто тепер ігровий, щоденник. Дуже скоро виявилося, що це листування нікуди не веде: гра не розкривала таємниць і не давала додаткових відомостей. Гра хотіла тільки, щоб у неї гралися: Баффі опинилася всередині сюжету, потім усередині ще одного сюжету, і так далі, доки вона не викинула диск з грою на сміття.

— У мене було таке відчуття, що я людину викидаю, — зізналась вона потім Арсенові.

Вона зовсім було впала в депресію, але тут на ринку з’явилися «Сонячне коло» та «Лебедине озеро», дві кришталево-чисті, прозорі й дуже оптимістичні розробки від «Нових іграшок». Першу було зроблено з абітурієнтки театрального, істоти такої життєлюбної, що пластикова упаковка диска здавалась теплою. З кого було зроблено другу, Арсен не питав. Він чекав дзвінка, обережно натякав про себе, чекання помалу переходило в манію; Арсен виношував уже геть дурні плани, коли Баффі подзвонила йому після півторамісячної перерви й запропонувала зустрітися.

Щойно піднявшись з метро, він підійшов до краю тротуару, виглядаючи відповідну машину:

— Що ти хочеш, «мерс», «лексус»? Дивись, тут їх повно, на вибір. Хочеш, якийсь депутат нас по місту покатає?

— Краще пройдімося, — напружено сказала Баффі в нього за спиною. — Хоч трохи побудьмо отак… на сонечку.

— Ти боїшся? — він здивувався.

— Просто не хочу, — вона не дивилась йому у вічі. — Не хочу сідати в машину до депутата… ні до кого.

— Як хочеш.

Вони пішли поруч, не торкаючись одне одного, позапихавши руки в кишені. Їхні тіні, ще довгі, але вже не такі, як узимку, повзли по вологому весняному тротуару. Сонце відчутно гріло спини.

— Весна, — сказала вона непевно.

— Твої батьки вдома?

— Так, — вона помовчала. — А що?

— Нічого…

Горобці обліпили голу тополю і цвірінькали, як сотня трамваїв.

— Я скучав за тобою, — це була чиста правда.

— Що буде, Арсене? — запитала вона те, заради чого затіяла зустріч.

— Та те, що завжди. Те ж і буде.

— Ми всі прив’язані, — вона подивилася в небо, на зграйку голубів. — Ми всі сидимо коло екранів.

— Так і раніше сиділи.

— Не так. Раніше було й… нормальне життя. А тепер — тільки те, що за монітором.

— Іноді воно краще за так зване нормальне. Яскравіше. І більше схоже на справжнє.

— «Дівочий закон» більше схожий на Мар’яну, ніж сама Мар’яна?

— Так, — він зітхнув. — «Дівочий закон» — це ідеальна Мар’яна на всі часи. Знаю, ти мені скажеш, людське життя — це інше, вона мала вийти заміж, подорослішати, народити дітей, і всяке таке. Але якби вона цього хотіла — це б знайшлося у грі. У грі може бути все, що завгодно. А вона не хотіла старішати, ставати офісним планктоном, ходити до стоматолога, брати довідки в дитячий садок. Вона гарна, цікава гра на двадцять чотири закінчення.

— Хто вирішує, кому бути грою, а кому — гравцем?

Він так здивувався, що навіть зупинився на якийсь час:

— Сама ж людина й вирішує. Своїм життям. Своєю системою вартостей. Я вирішив стати гравцем.

— А ти впевнений, що ти гравець? Що в тебе ніхто не грається?

Він кивнув:

— Нема сумніву, багато хто намагається. Ти, наприклад.

— Я?!

— Авжеж. «Хоч трохи побудьмо отак… на сонечку». Ти підсвідомо вибудовуєш фразу так, щоб мене емоційно зачепити.

— Нічого подібного…

— Я не кажу, що ти це робиш навмисне. Моя мама теж казала, коли я вередував: ану, сонечко, вдягнемо пальтечко, підемо надвірчик…

— Я не знала, — Баффі нервово ковтнула слину.

— Ти це робиш, не замислюючись. Усі жінки так роблять.

— Чому саме жінки?

— Чуття в них краще розвинене, інтуїція. Чоловіки міркують просто: що мені треба зробити, щоб він чи вона повелися так, як корисно мені?

— Тебе якщо послухати, то всі на світі один одним керують, — Баффі прибрала з лиця пасмо яскраво-каштанового цупкого волосся.

— Так, — Арсен зупинився й узяв її за руку. — Пам’ятаєш, я тобі розповідав про моїх цуциків?

— Пам’ятаю.

— Навіть мої цуцики мною керували. Вони поводились, мов живі. Будучи всього-на-всього послідовністю кодів. Але поводились так, наче їм страшно й сумно без мене. Наче я їм потрібний. Вони мною маніпулювали, Іро.

Вона мовчала, дивлячись йому за плече. Дико верещали горобці на тополі.

— Ти колись вірив у намальованих цуциків, — сказала тихо. — А тепер навіть у живих людей не віриш.

— А це, вибач, якась пафосна мура. Я сказав, що скучав за тобою, ти мені потрібна.

«Неправда».

Нехай йому. Він забув вимкнути «Піноккіо». Він так звик до цього відчуття, на самому краєчку сприйняття, відчуття, ледь схожого на різницю кислого й солоного: «Правда — неправда»…

— Ти мені потрібна, — повторив він тепер для себе, а не для неї.

«Неправда».

Тоді він зосередився, намагаючись збагнути сказане й зроблене. Що не так? Він чманів колись од Ані, її орхідей, її голови, схожої на каштанчик, проте Аня була споконвічно недосяжна. Мар’яна була поруч, руку простягни, і він використав Мар’яну, як полігон. Вона виявилася звичайною грою на двадцять чотири закінчення. А Іра? Тобто Баффі? Що вона таке?

Він згадав Максима. Той завжди багато й охоче говорив про своїх жінок, часто брехав, і, викритий «Піноккіо», сміявся: ох, я захопився. Але в нього справді було кілька дружин, нескінченний потік коханок, він казав: жінки повинні викликати в нас тільки радість і ніколи — не навпаки…

Баффі дивилася сумно й докірливо. Арсен одвів очі.

— Ти дуже змінився, — сказала Баффі.

Я цифровий, а отже, вільний, подумав Арсен. От у чому річ: я змінився. Я став схожий на Максима. Я став рівний Максимові, а це накладає певні обов’язки.

Тепер він дивився вниз, у калюжу, і бачив Баффі — відбиття її голови високо в небі.

— Тоді я піду, — сказала вона тихо й дуже жалібно.

— Бережи себе, — відгукнувся він.

— Ага.

Він збагнув, що й досі тримає її за руку. Ніяково випустив. Як і раніше не дивлячись на нього, Баффі пішла геть, назад до метро, — він тільки тепер помітив, як стильно вона вдягнена, як прикрашають черевички на високих каблуках її й так довгі ноги, і яка вона вся ставна, ніби виточена, та тільки йде незграбно, спотикається, з-під підошов розлітаються бризки й підгинається правий каблук.

У будь-яку хвилину, коли захочу, я можу повернути її, подумав Арсен. Ця думка на пні вбила паросток жалю, вже готовий проклюнутися. Відійшовши, Баффі загубилася серед натовпу; майже зразу забувши про неї, Арсен підійшов до краю тротуару.

Це теж була гра: вибирати машину й наказувати водієві зупинитися. Арсен давно не користувався своєю мишею з одрізаним штекером, вона припадала пилюкою, непотрібна, під столом. Він ганяв тепер курсор уявним поглядом: щоб знайти й запустити потрібну утиліту, вистачало часток секунди. Так, що в нас тут: потік іржавого дрантя… Bay, в третьому ряду йде «Майбах». На «Майбахах» він ще не катався, не встиг…

З другого ряду, підрізавши когось, вивернув мотоцикліст. Просигналило відразу кілька машин. Мотоцикліст, не звертаючи на них уваги, зупинився перед Арсеном, і навіть ухитрився не облити його талою водою з бурої калюжі. Арсен побачив, що це дівчина; великий шолом цілком закривав її голову, роблячи мотоциклістку схожою на велику мураху в карнавальному костюмі.

— Привіт, — Арсен моргнув, викликаючи інформаційну програму. Довгопола Ганна Василівна, дев’ятнадцять років…

— Привіт, — дівчина підняла щиток. З глибини шолома на Арсена глянула Аня — ще більш змарніла й бліда, ніж звичайно. — Сідай.

— Ти купила мотоцикл? — він сів у неї за спиною, приємно вражений. Вимкнув «Правду життя», щоб не гальмувала.

— Шолом там візьми й надінь, — сказала вона неуважно. — І тримайся добре. Швидко поїдемо.

Шолом Арсену сподобався. Він одразу відчув себе Дартом Вейдером. Правда, говорити було складно; він прибрав щиток:

— Агов, ти пам’ятаєш Баффі?

— Нічого не чую!

— Баффі пам’ятаєш? Ту дівчину, що в таборі покинула гру?

— Арсене, не чути нічого! Потім!

Мотор заревів на нерозумних, надмірних обертах. Аня їхала занадто ризиковано, на Арсенову думку. Порушувала. Перевищувала. Вирвавшись на шосе, притисла так, що він навіть злякався. Тим більше, що сейвів у реалі і досі ще не існує.

— Агов, помалу, льотчице!

— Нічого не чути!

Аня гнала й гнала. Об’їжджаючи пробки, петляючи, вилетіла на якусь забуту, перекриту дорогу й, трохи скинувши швидкість, кілометрів через десять звернула взагалі хтозна-куди — на манівці. Тут дорога була з вибоїнами, і Аня зупинилася.

— Мобілку давай! — прокричала вона, піднявши забороно шолома. Хоч навіщо кричати — навколо було тихо, занадто тихо, з огляду на близькість багатомільйонного міста.

— Навіщо тобі? — Арсен стягнув шолом, щоб трохи віддихатися.

— Ну дай на хвилину!

Арсен витяг телефон і простягнув їй. Аня швидко глянула на монітор, потім здерла кришку й швидше, ніж Арсен устиг втрутитись, витрусила на землю акумулятор і чіп.

— Ти що робиш?!

— Нічого, — сказала вона з певним жалем.

І пирснула йому в лице смердючою рідиною з балончика.

* * *

Він отямився на столі — від того, що холодне й липке притислося до голого живота. Він сіпнувся. Руки були зв’язані, ноги теж, і лежав Арсен у самих трусах.

Не може бути. Мені це сниться. Я зараз прокинуся.

Він підняв голову й побачив свій живіт у слабкому світлі самотньої лампочки. Живіт був обліплений липкою тканиною, і ця тканина повільно відшаровувалася.

— Швидше! Він очухався!

— Тихо. Вже.

Липка тканина залисніла, згортаючись, одліплюючись од шкіри. Арсен побачив свій білий живіт, і на ньому великий чорний візерунок, дуже знайомий: орхідеї.

Орхідеї. Аня. Це перебивна картинка, фальшиве татуювання, з тих, що продаюсь улітку на курортах. Тільки дуже велика.

— Все, — знесилено повторив другий голос, жіночий. — Блоковані тепер твої утиліти… І цифронутися ти не зміг би, навіть якби знайшов сигнал.

Він впустив голову. Потилиця м’яко стукнула об стільницю. Над ним схилилася Аня — бліда, із запалими очима. Чи це її двійник?

— Не битимешся? — запитала пошепки.

— Ти… ти дурна? Що ти робиш?!

— Битимешся?

— Ні.

— Толіку, розв’яжи його.

— Хай так побуде.

— Розв’яжи, я сказала… Значить так, Арсене. Ми в підвалі, мобілки тут не беруть. Дах екранований. Жодного компа поблизу, жодної мобілки, навіть годинника електронного. Будемо вважати, що воно нас не бачить. Бо якщо воно нас знайде й тут… Тоді я взагалі здаюся.

Чиїсь руки рвонули мотузки на його руках. Толік глухо заматюкався. Арсен нарешті впізнав його голос.

— Давно я мріяв натовкти тобі мармизу, шмаркач, — пробурмотів Толік. — Чи ще краще — надавати паском…

— Але здаватися рано, — мов сомнамбула, продовжувала Аня, розмовляючи сама з собою й не надаючи значення таким дрібницям, як люди навколо. — Іван сказав, що без сигналу нас не знайти…

Арсен сів на столі. Було холодно, орхідеї на його животі блищали, неначе натерті олією.

— Що це?

— Програма, — Аня моргнула, ніби прокидаючись. — Блокатор.

Арсен заплющив очі. Його робочий стіл був на місці, проте всі іконки потьмяніли. «Піноккіо» — немає доступу. «Влада слова» — немає доступу. «Ключ» — немає доступу. Велику Червону Кнопку ледь помітно.

Арсен рвонувся. Толік удержав його за зап’ястя.

— Послухай, — сказала Аня іншим, дуже тверезим, дуже переконливим голосом, у якому прорізалися раптом учительські, виховательські інтонації. — Насправді тобі нічого боятися. Ми всі розуміємо, що ти ні в чому не винний, що ти підліток, недієздатний, і так далі. Зараз прийде один чоловік… Ти йому чесно все розповіси.

— Що я йому розповім?

— Які у твоєму розпорядженні є функції. Як ти їх використовуєш у мережі. Які завдання виконував для Максима. Коротше, все, що він запитає, — все розповіси.

— А якщо не розповім? — запитав Арсен, відчуваючи, як стає дибки волосся на потилиці.

Аня швидко глянула на Толіка.

— Тоді, — сказала насамперед йому, а не Арсенові, — буде гірше нам усім… Насамперед тобі. Тому що Іван серйозна людина й теж… дещо розуміє в технологіях.

— Який іще Іван?

— Ти його не знаєш. Але незабаром познайомишся.

Толік мовчки зняв мотузки з Арсенових ніг. Той сів на столі. Світло йшло від потужного ліхтарика, що лежав у кутку на якомусь ящику, та маленького круглого дзеркала, в яке ліхтар дивився, наче в монітор. Крім того, в темряві горіли три тонкі свічки.

Арсен обхопив себе руками за плечі. Було страшенно холодно. Шкіра на животі стягалася, висихаючи.

— Де мій одяг?

— На, — Толік кинув йому речі, загорнуті в куртку. Арсен розклав їх тут же, на столі. Очі звикли до напівмороку. Підвал був невеликий: чийсь порожній погріб? Заміський будинок?

— А Максим, — сказав Арсен навздогад, — знає цього Івана?

Просте питання подіяло несподівано.

— Ідіот! — Анін голос раптом зірвався на вереск. — Максим… Максим — термінал! І таких терміналів тисячі по цілому світі… Ми гадки не маємо, що воно таке — воно… А ти йому служив! Ти на нього працював!

Вона жбурнула об стіну те, що було в неї в руці; Арсен побачив, що це миша, звичайна миша з одрізаним штекером.

— Ти теж, — він так здивувався, що навіть страх трохи відступив. — Ти теж на нього працювала, ти…

— Ідіот, — сказала Аня цього разу тихо й безнадійно. — Ми з Толіком… Тобто спершу я, а потім Толік… ми впровадилися. Щоб підірвати його зсередини.

— Ого, — сказав Арсен.

У купі свого одягу він відшукав шкарпетки. Уважно розглянув одну, помітив намічену дірку напроти великого пальця. Сьогодні вранці він зняв їх з батареї, чисті, свіжі… Це мама вивісила вчора, після прання…

Мама. Дім. Він спробував згадати запах на кухні. І не зміг: бачилася тільки картинка на екрані монітора.

— Так краще для тебе, — проникливо сказала Аня. — Зрозуміти, що ти помилявся, коли працював на це… на нього. Ніхто тебе не каратиме. Всі зрозуміють.

— А хто мене посміє карати? — він зціпив зуби. — Я не знаю твого Івана, але Максим — ще той перець, і не тільки в мережі. Ти знаєш, наприклад, що таке «імовірнісний черв’як»?

— Я знаю, — глухо сказала Аня. — Я з самого початку знала, з чим ми тягаємось. А ти — ти знав, що воно маніпулює всім світом?

— Ну…

— Ти знав, що воно робить ігри з людей? І не тільки… воно робить блоґи з людей, воно робить з нас програми, воно нас запускає, і ми радісно йому служимо… Ти все це знав?!

— Знав, — зізнався Арсен. — То й що?

Толік й Аня перезирнулися.

— Цифровий, — глухо сказав Толік. — Повний відморозок.

— У нього є моя резервна копія, — сказав Арсен, підбадьорюючись з кожним словом. — І що мені загрожує? Що ви можете мені зробити? — він квапливо натягав шкарпетки на холодні, мов крига, ступні. — Макс перезапише резервний файл. І все.

«Це ж безсмертя», — подумалося відсторонено, без усякої радості.

— Ми можемо тебе, е-е, — погрозливо почав Толік. І сам же себе обірвав: — Ми влетіли, Анько, це все, пипець, я тобі казав… Догралися…

— Стривай, — Аня сіла на якийсь ящик і знову встала. — Стривай… Арсене, давай поговоримо. Ми давно знайомі, і… ми ніколи раніше не говорили, — вона всміхнулася з ноткою улесливості.

Арсен натягнув майку й сорочку. Натяг джинси, пірнув у светр, мов у трубу. Одразу ж нап’яв вітровку й накинув каптур.

— А кепка моя де?

— Там залишилася валятися, — глухо зізналася Аня. — На просіці… Зараза. Іван лаятиметься.

— Та хто такий цей ваш Іван?!

— Системний адміністратор, — Аня подивилась йому у вічі. — У широкому сенсі.

— Теж не людина?

— Людина! Тільки він геній. Він придумав орхідею, як антивірус. Універсальний захист.

— То це він тебе розписав! — Арсена раптом осяяло. — І живіт, і цицьки! «Я сумую, Іване. Я дуже сумую…» Тепер зрозуміло, чого ти так сумувала!

Толік ривком устав, за два кроки підійшов і з розмаху вдарив його в лице так, що Арсен трохи не перекинувся зі стола.

— Перестань! — верескнула Аня.

— Ти питав, що ми тобі зробимо? — глухо пророкотав Толік. — Що ми тобі зробимо?!

Аня зависла на ньому й відтягла вбік. Захитались вогники свічок, похитнувся ліхтарик. Здригнулася пляма світла на стіні.

Арсен голосно втяг соплі й кров. Провів язиком по зубах: цілі.

— Арсене, — Анін голос тремтів, видно було, що вона тримається з останніх сил. — Воно щось робить. З усіма. З нашими близькими. З людьми. Спершу це було непомітно: іграшки, плітки, чутки. Потім одна дивність, інша… Воно перебудовує людство. Ти міг цього не знати, не помічати, тобі, зрештою, всього чотирнадцять років…

— Мені вже давно п’ятнадцять, — різко сказав Арсен. — Він… Максим сказав, що хоче людству добра, і «Піноккіо» підтвердив, що це правда.

— А хто тобі дав «Піноккіо»? — раптом гаркнув Толік. — Що таке «добро»? Га?

Засичала свічка. Наче в середньовічному підвалі, подумав Арсен, але без страху — з роздратуванням.

— Ти знаєш, хто ти? — пошепки запитала Аня. — Ти вірус. Ти ж вірус! Ти засіяв для нього всі ці ігри… Усі, хто ходить у мережу, одержують часточку тебе. Усі, хто дивиться телевізор. Усі, хто користується навіть мобілкою! Все на мотузочках, а він маніпулює, Арсене, складає свій пазл…

Арсен моргнув.

Пазл. Головоломка. Картинки на моніторі Максимового ноутбука.

— Дурня, — проказав він, відчуваючи, як дедалі холодніше стає в підвалі.

— Правда, — крізь зуби процідив Толік.

— Я хотіла по-доброму з тобою домовитися, — шепотіла Аня. — Ти непоганий хлопець… був.

— І як би ти зі мною домовилася? — Арсен сам здивувався, як низько й грубо звучить його голос.

— Це була Іванова ідея…

— Це моя ідея, — раптом знову роздратувався Толік. — Твій Іван, зрозуміло, геній, але це придумав я.

— Добре… Добре…

Стало тихо. Потріскував ґнотик. Аня помітно нервувалася: той, кого вона чекала, давно мав би з’явитися.

— То що ви від мене хотіли? — мовчанка гнітила Арсена сильніше за будь-які погрози.

Аня подивилась на Толіка.

— Є один шлях, — сказав той знехотя. — Якщо людина непомітно спивається, потрошку, не чує вмовлянь… То треба підмішати їй у горілку сильнодіючий препарат. Щоб їй було від нього дуже, дуже погано. Щоб на горілку більше дивитися не могла.

— У тебе великий досвід у таких справах, — сказав Арсен.

— Заткнися! — гаркнула Аня, і в її голосі було стільки ненависті, що Арсен похолов.

Знову помовчали.

— Продовжую, — рівно сказав Толік. — Нехай п’яниця — це людство. Нехай горілка — віруси, якими труїть його Ма… тобто воно. Тоді ти, Арсене, міг би ввійти в мережу й… отруїти мережу. Так, щоб усі, хто подивився на екран, — усі відчули й зрозуміли, що це вірус. І чим він загрожує. Щоб більше ніколи не дивилися. Ніколи. Ні в комп, ні в телевізор…

— Дурниці…

— Ні в ноут, ні в мобілку, ні в ай-под… Ні в монітор коло каси, ні…

— Ви ненормальні, — сказав Арсен. — Тоді людство здохне. Людство без інформаційних технологій…

— А хто нас підсадив? — пошепки викрикнула Аня. — Хто нас підсадив на цю гидоту?!

— Це не гидота, — Арсен з острахом на неї глипнув, Аня зараз лякала його набагато дужче, ніж Толік з його кулаками. — Це прогрес, спілкування, нові можливості…

— Нові можливості, — сказала Аня, і від сарказму в неї затремтіли губи. — Нові іграшки. Та Максим же… точніше, воно, ліпить з людства якусь… щось ліпить, я не знаю. І всі навколо шаліють. Повільно, тому зразу не помітно. Та де ж він, він мав прийти півгодини тому… Де він?!

— Ти от що, ти поки подумай, як це технічно можна зробити, — пробурмотів Толік, скоса дивлячись на Арсена. — Фокус у тому, що ти не можеш впливати на залізо. Не можеш порвати кабелі по цілому світі, переплавити жорсткі диски або позбивати супутники…

— Не можу, — сухо підтвердив Арсен. — Що далі?

— Впливати на користувачів, — сказала Аня.

— Як?

— Ти вірус, тобі видніше, — пробурмотів Толік. — Наприклад, можна завішувати програми, пускати на одне коло багато разів… Зациклити людину, щоб цілий день робила те саме, те саме. Зуби, наприклад, чистила…

Арсен моргнув. Йому уявився батько, як він стоїть над умивальником, залитим кров’ю, і тупо тре пластмасовою щіткою — без щетини вже, без половини ручки — по м’ясу, що лишилося від ясен на місці випалих зубів…

— Це я тобі влаштую, — сказав він, дивлячись Толікові в зіниці. — Персонально тобі.

— Толіку, дочекаймося Івана, — нервово сказала Аня. — Він краще пояснить. Де він, що з ним могло…

Вона замовкла.

Десь нагорі обережно стукнули двері. Почулися кроки по сходах; точно, це підвал у заміському будинку, подумав Арсен. У нього сам собою втягнувся живіт: мав з’явитися хтось, наділений владою. «Ти його не знаєш. Але незабаром познайомишся…»

Двері в кутку приміщення, низькі дерев’яні двері, без стуку відчинилися. Арсен побачив спершу силует — за спиною в чоловіка було світло, сонячний весняний день пробивався навіть у підземелля. Арсен примружив свої запалені, хворі очі.

— Привіт, змовники, — весело сказав знайомий голос.

Толік схопився, перекинувши стільця. Аня лишилася сидіти. Арсен, так само сидячи на столі, впізнав Максима, — у шкіряній кепці козирком назад. У легкій вітровці лимонного кольору. Цей колір був добре помітний навіть у напівтемряві.

— Що ви намалювали на хлопчикові? Орхідею? Арсене, поздоровляю, ти тепер схожий на Аню з її тату. Що, ви розквасили йому носа?!

— Нічого, — швидко сказав Арсен. — Я… впав.

— Як ти… — придушено проговорила Аня. — Як ти нас…

— Як я вас знайшов? Інформація бігає не тільки в мережі. Усе — ліки, і все — отрута… Ох, це з іншої опери. Ходімо нагору, тут холодно, наче в могилі…

Толік скинув руку.

Дуже яскравий спалах різонув по очах. Гахнув постріл, луною вдарився об стіни й зазвучав удесятеро голосніше. Толік вистрілив ще. Арсен на секунду побачив себе всередині гри — стрілялки, шутера.

Максима відкинуло від дверей. Він коротеньким крочком одступив на сходи; Арсен побачив, що під розстебнутою вітровкою лимонного кольору в нього біла футболка, і що по ній розповзаються червоні квіти.

Нічого не кажучи, Максим звалився на дерев’яні сходи. Там, за дверима, було світліше, і можна було роздивитися його бліде, вічно небрите лице, задерте гостре підборіддя й чорну нитку крові з куточка великого рота.

Аня з шумом видихнула.

— Холодно, наче в могилі, — повторив Толік. — Анько, тут лопата є?

Вона нічого не встигла відповісти. Максимове тіло здригнулося, наче мертвий хотів устати. Арсен придушив крик. Максимове тіло здригнулося ще раз — і раптом стало розпливатися, зникати, як зникають в іграх трупи завалених монстрів.

Розтав, неначе в кислоті, одяг. Через кілька секунд оголився кістяк. Просіли ребра під власною вагою, тріснув вискалений череп. Моторошні останки ще трохи полежали на сходах, а потім розтали остаточно. Залишилися тільки свіжі, липкі плями крові на сходах.

Толік залаявся.

Він лаявся монотонно, без перерв і без повторів, видаючи весь запас матюків, які знав змалку, з пісочниці, і потім довідався в школі, і потім почув в армії, і потім додав у колонії, і дивно було, як кілька коренів можуть давати таке розмаїття. Аня мовчала. Арсен не бачив її обличчя.

— Що тепер робити? — тихо запитав Арсен, коли вже й Толік охрип і замовк, і затяглася довга-довга пауза.

Відповідаючи йому, ляснули нагорі двері. Почулися кроки, Арсен побачив ноги в блискучих франтівських черевиках, у чорних відпрасованих штанях; чоловік, схожий на молодого клерка, спустився в підвал і зупинився в дверях, як перед тим Максим. У чоловіка було розумне, чисто виголене обличчя з маленьким шрамом — ніби кінчик носа відрізали, а потім пришили назад. На переніссі сиділи окуляри в тоненькій золотій оправі.

— Іване, — простогнала Аня.

Вона кинулась до нього й повисла на шиї. Вона цілувала його, плакала й цілувала його лице, а чоловік, обіймаючи її однією рукою, дивився поверх її плеча на Арсена.

Потім підморгнув.

Арсена наче окропом облило. Аня плакала, шепотіла цьому чоловікові ласкаві слова, обіймала його, а Арсен уже знав те, що їй знати в жодному разі не можна — вона просто вмре на місці…

— Привіт, змовники, — сказав цей новий чоловік, ніжно відсторонюючи від себе Аню.

Та, здається, навіть не розчула його слів. Зате Толік напружився.

— Тут тільки що грохнули Макса, — бухнув він без передмов. — Згнив за хвилину…

— Він же персонаж, — неуважно сказав Іван. — Якби всі персонажі, вбиті в ході гри, валялися, де їх наздогнала доля…

— У «Ядерному розпаді» так і валяються, — хрипко сказав Арсен.

Іван кивнув:

— Я зрозумів… Я все зрозумів. Є проблеми, але критичних не бачу. Друзі, розбігайтеся звідси, валіть на хату номер шість. Арсен поїде зі мною.

— Ти впевнений… — почала було Аня. Іван тільки глянув на неї, і вона замовкла.

— Ходімо, — Іван кивнув Арсенові. Той ніяково зліз зі стола.

— Ти не бійся, — недоречно заметушилася Аня. — Ти просто все чесно скажи…

— Я скажу, — пообіцяв Арсен.

* * *

У вилощеного, з голочки, Івана була машина, заляпана брудом на путівцях так, що навіть марку її розрізнити не вдавалося. Передні сидіння були затягнуті новими червоними чохлами.

— Пристебнися, — велів Іван.

Рушили. Виїхали з недобудованого дачного селища з рудими м’ятими коліями замість нормальної дороги, з соснами вздовж насипу, зі зграєю бродячих собак, котрі здалеку обгавкали машину.

Обидва мовчали. Перед виїздом на асфальтовану дорогу Іван пригальмував.

— Дай руку.

Арсен підкорився. Іван вивів на ній червоним фломастером складну закарлюку, і фарба відразу всоталася.

— Що це? — вимовив Арсен ще роздутими, потрісканими губами.

— Це маленька утиліта, котра блокує ту фігню, що вони на тобі намалювали. Просто щоб не морочитися з ацетоном, з мочалкою, не змивати фарбу, — Іван знову рушив.

— Так же не можна, — сказав Арсен.

— Що ти маєш на увазі?

— Вона збожеволіє. Вона любить цього… Івана… тебе!

— А я хочу, щоб мене любили. Не маю права, чи що?

Арсен не знайшов слів. Коло роздоріжжя Іван звернув праворуч: машина не могла проїхати покаліченою ремонтом дорогою, де легко прослизнув мотоцикл, тому Іван рушив в обїзд.

— Тепер… Максима більше не буде? — запитав Арсен.

— А що, він тобі потрібний?

— Я до нього звик.

— Ще скажи, що тобі було його шкода.

— Мені було його шкода, — повторив Арсен.

— Як будь-якого персонажа.

— Як людини. Я звик, що Максим — це людина…

— Я тебе колись обманював? Я ж попереджав, що Максим — термінал, тобто по суті той же персонаж!

Арсен злизнув сльозу. Потім другу. Не було сили їх витирати. Нікого було соромитися.

— Це в тебе шоковий стан, цифровий, — сказав Іван. — Ти не переживай — хочеш Максима, буде Максим, до його пики звикло вже стільки народу… Не всі ж такі, як ти, цифровий.

— Такі… які?

— Здогадливі, — просто пояснив Іван. — Анька й досі не розуміє.

— А що буде, як зрозуміє?

— Доведеться її позбавити цього потрясіння, — пробурмотів Іван.

Машина виїхала на шосе, але швидкості набирати не стала, попленталася тихенько в правому ряду.

— Що ти з ними зробиш?!

— Нічого. Я їх використаю. Вони мені потрібні.

— Як щітки. — Арсен замружився. — Як віники. Як швабри…

— Як тонкі й складні прилади, — м’яко поправив Іван. — У тебе там була десь у запасі утиліта, що регулює нервову систему?

— Свою нервову систему я цілком можу відрегулювати сам! — Арсен хотів би говорити тихо й вагомо, а замість цього раптом істерично закричав, і голос почувся надтріснутий.

— Не злися, — примирливо сказав Іван. — Як собі хочеш.

У мовчанці минула хвилина. Лють, що була миттєво охопила Арсена, так само миттєво зійшла. Апатія накрила його поки ще легкою, теплою, сіренькою ковдрою.

— Я не чекав, що вони такі жорстокі, — промурмотав Іван. — Викрасти підлітка, налякати до півсмерті…

— Мене?!

— Тільки не треба розповідати, що ти нітрохи не злякався. Тебе знерухомили, запаморочили, роздягли догола…

— До трусів!

— Ох, пробач. Цнотлива деталь, — Іван усміхнувся дуже знайомою усмішкою. — Цікаво, як вони задумали тебе використати…

— Як вірус.

— Налякали їжака… голою дупою…

— Як смертельний вірус, — Арсен перевертав слова, наче липкі гирі на язиці, — який убив би половину людства, щоб інша… звільнилася.

— Звільнилася від чого?

— Від маніпуляції.

— О боже! Все одно, що звільнитися від сили тертя. Я хочу кататися на санках по асфальту, прийміть силу тертя, вона заважає.

— Ну добре. Звільнилася від тебе. Іване. Максиме. Чи що ти там таке.

— Невже я гірший, ніж багато мільйонів смертей?!

— Не знаю, — сказав Арсен, дивлячись на дорогу. — Думаю, що все-таки ні.

— Правильно думаєш.

— Вона любила цього Івана, — сказав Арсен. — Вона й зараз його любить. Весь цей час. Така людина, як Анька.

— Мені причувся у твоєму голосі докір, — сказав Іван.

Арсен прикусив язика й поклявся собі мовчати, мовчати, мовчати, проте відразу ж не витримав:

— Усе, що вона робить, вона робить заради Івана… Більше її ніщо б не змусило… на тебе працювати…

— Саме так, — Іван блиснув скельцями окулярів. — А мені було потрібно, щоб вона на мене працювала.

— Це перебір. Це… підло.

— У коханні кожен за себе, — проголосив Іван. — Хоч це, здається, теж з іншої опери. Щось у мене останнім часом канали перевантажені, і цитати плутаються.

— Як мені тепер тебе називати? — безнадійно запитав Арсен. — Іван чи Максим?

— Природно, що Івана ти зватимеш Іваном, а Максима, коли ми його оновимо, — Максимом…

— А якщо Івана вбити, тіло розтане в повітрі?

— Цілком правильно.

— А якщо мене вбити?

— Теж, — після паузи зізнався Іван. — Якщо завантажити збережений файл — так, твоє попереднє тіло самовидалиться. Ти воскреснеш не тільки в цифрі, але й у м’ясі. Власне, ти вже маєш такий досвід. Не дуже вдалий. Та все-таки.

— Я що, безсмертний?!

— Не дякуй.

— А якщо… а якщо якогось перехожого на вулиці застрелити…

— Вийде труп. Натуральний.

— І ти його не зможеш заново завантажити?

— Якщо він не оцифрований — ні.

— А, то ти ще не оцифрував усе людство? А збираєшся?

— Робити мені нічого, — з тихою досадою пробурмотів Іван. — Це дуже трудомістка й енергоємна справа — оцифрувати людину. Особистість. Оцифрувати людство — те саме, що до кожної лопати пригвинтити ядерний двигун.

Арсен заплющив очі. Теки, іконки, програми, утиліти на його робочому столі, — все було яскраве, як колись. Аніна «орхідея» вийшла з ладу.

— Я б зараз заїхав в офіс, — сказав його співрозмовник. — Але я Іваном в офіс не ходжу, щоб Анька не відстежила… Давай я вийду Іваном, зайду знову Максимом, і поїдемо далі? Ти не будеш дуже шокований?

— А обох відразу ти не можеш увести в гру? Що, акаунт не дозволяє?

— Це не гра, — Іван співчутливо покачав головою. — Ти мариш, це в нас реал, реальне життя.

— Дуже добре, — Арсен змусив себе глибоко дихати. — Саме так я й уявляв собі реальність. А тепер скажи, Іване… Тобто, Максиме… скажи мені, будь ласка, а що конкретно ти хочеш зробити з людством? Це піде йому на добро, я розумію. Але все-таки?

— «Ні, все зрозуміло, але що конкретно?» — наспівав, ніби якусь давню дурненьку пісеньку, співрозмовник.

— Скажи.

— Добре, — Іван усміхнувся, прийняв руку з керма й потер шрам на носі. — Скажи, людство в нас — це що?

— Спільність людей, культур, — Арсенові було важко говорити, але він перемагав себе. — Ну, в ідеалі, звісно. Співдружність, яка переборе свої, гм, розбіжності й далі житиме, розвиватиметься для самопізнання, творчості…

— Не всі з тобою погодяться.

— Ну й наплювати.

— Людство, Арсене, — Іван перебрався у лівий ряд і нарешті набрав швидкість, — це велика інформаційна машина. Сукупність матеріальних носіїв, тобто людей та їхніх спільнот, і програм, тобто ідей, які розвиваються й передаються за досить простими законами. Той, хто колись запустив був цю машину, відлучився кудись, я не знаю, хто це був і де дівся… І люди залишилися, мов щенята в темряві. Сидять і чекають, коли прийде хазяїн.

— Я тобі не вірю, — в паніці почав було Арсен, — ти морочиш мені голову, придумав би щось крутіше…

— Я набрів на цю сукупність пристроїв, коли опинився в скрутному становищі, — безжально продовжував його співрозмовник. — Я — це не Іван і не Максим, як ти розумієш. Я.

— Воно, — Арсен поперхнувся.

— Зі статевими ознаками не склалося, — зізнався Іван. — Я не біологічна істота. Я інформація. Граматично точно буде — воно.

Білі й чорні смуги на огородженні зливалися, миготіли, навівали нудоту. Сонце, вечірнє, низьке, на згині дороги вдарило в очі.

— І тепер я відпрацьовую в цій інформаційній машині програму, котра потрібна мені, — сказала людина зі шрамом на носі. — Базова програма, та, котру я застав, спрямована на тупе виживання якомога більшої кількості особин. Якщо її ліквідувати — людство за два дні припинить існування.

— Ти…

— Тихо, цифровий. Мені потрібне людство, ціле й неушкоджене. Я вживив свою програму в тіло вже існуючої, і мене прийняли, мов рідного, рознесли по всій системі, розмножили…

— Ти вірус.

— Обивательська маячня. Я не вірус, я просто користувач. Нехай — просунутий користувач. Певною мірою навіть програмер. Я збираю з людей ланцюжки. Коди. Послідовності. Добре, що двійковий код не треба винаходити, він сидить у людстві, він основа його існування…

— Який двійковий код?!

— А ти не помітив? Свій — чужий.

Назустріч летіла дорога. Твердими поштовхами озивались амортизатори. Іван усе тис і тис на газ, і заляпана брудом машина невідомої породи відпрацьовувала, здається, останні свої ресурси.

— Це не я придумав, — Іван підвищив голос, щоб перекрити деренчання кузова. — Це фундаментальне поняття. Не біологічне. Інформаційне. Кожна людина сприймає інших у двійковій системі. Свій — чужий.

— Максиме… Іване, скинь швидкість, будь ласка.

— Чого це? Дорога вільна.

— Скинь швидкість, я тебе прошу.

Іван прийняв ногу з газу. Машина ледь сповільнила біг, проте чорно-білі смуги огородження вже надійно злилися в сірий джгут.

— Людство трохи розбалувалося в якийсь момент, — сказав Іван, — контакти заіржавіли. Мені довелось їх трохи почистити. Нагадати основу основ: з часів найдавніших поселень тільки свої — люди. Усі інші — ні. Хто цього не пам’ятає — умирає.

— «Бий черепків», — прошепотів Арсен.

— А гарно було там, у таборі, правда? Ви гралися, я трошки грався…

— Пам’ятаю.

— І це викликало твоє відторгнення, цифровий. Не те, що дітьми маніпулювали, — це якраз природно. Активізація двійкового коду була тобі неприємна. Тонкий інстинкт просунутої, розвиненої істоти. Бо коли код активується на всю потужність — це трохи небезпечно. Починається велике переселення народів, війна, різні глобальні процеси…

— Буде війна?!

— Не впевнений. Може бути. Люди переселятимуться великими групами, без причини або з вигаданих причин. Люди об’єднуватимуться в спільноти, дивні, на перший погляд, і неприродні. Струси неминучі в будь-якому разі, та я постараюся звести їх до мінімуму. З тобою все буде гаразд, і з тими, на кого ти вкажеш. Ніякі кризи, війни їх не зачеплять.

— Які ще кризи?!

— Розслабся, розслабся, все буде добре. Хочеш, завезу тебе додому?

Арсен уявив, як зайде в напівтемну квартиру, відімкнувши двері своїм ключем. Мама на кухні сидить за ноутом, батько дивиться телевізор. Новини на одному каналі. Новини на іншому. «Піндоси, падлюки, знов знахабніли». «Ця паскуда, забань її негайно, я цю сучку знаю…» Це ти, сину? Здоров, сину.

У мене вдома дві приставки, подумав він з жахом. До телевізора й до ноутбука. Сидять, мов пацюки, й тиснуть на важілець задоволення. І по команді вмикають лампочку: свій — чужий.

— Головне в цім ділі — поступовість, — сказав його співрозмовник. — Малими дозами. Щодня. Гомеопатія.

— Наркоманія.

— Ні. Природний стан людини — шанувати себе, бути шанованим іншими, відчувати причетність до спільної справи, бути готовим пожертвувати собою заради загального добра. Заради своїх.

— Ти падлюка, — сказав Арсен.

— Ти теж. Ось, ми один одного вилаяли, а це неетично. Може, пошукаємо спільної мови? Ми ж розумні істоти?

— Маніпулятор…

— Тепер ти відштовхуєш мене, бо я став тобі чужий. У тебе лампочка на лобі, Арсене, засвітилася зараз червоним: я чужий. Ти не можеш зрозуміти моєї логіки. Ти ксенофоб.

Іван, що був одночасно Максимом, зітхнув — і різким поворотом керма на повній швидкості ввігнав машину під самоскид, що повільно повз поряд.

* * *

Джип прокотився п’ять метрів і став у безнадійній пробці. Праворуч, ліворуч, спереду й позаду чередою юрмилися машини. На світлофорі горів зелений, проте ніхто не рушав з місця: забите перехрестя.

— Це надовго, — сказав Максим.

Він сидів поруч з Арсеном за кермом свого джипа, мальовничо неголений, у розстебнутій лимонній вітровці, з-під якої визирала біла чиста футболка без єдиної плямочки крові.

Арсен скорчився замружившись, вчепившись у сидіння, як щойно в Івановій машині. У машині, що перетворилася на гармошку. Скрегіт металу й досі стояв у вухах.

— Я думав, ти вже звик, — сказав Максим. — Ми цифрові, брат. Файл знищено, на його місце став резервний. А тачка все одно була погана й числилась у викраденні.

— Більше ніколи так не роби, — прохрипів Арсен.

— Вибач. Виробнича необхідність. Ні, чесно, я не хотів тебе скривдити чи там налякати.

— Дякую. Ти дуже добрий.

Максим винувато знизав плечима і ввімкнув радіо.

— …і тепер там здоровенна пробка! — прокричав чоловік, здається, по телефону. — Алло, в студії, ви мене чуєте?

— Чуємо, спасибі, — відгукнувся дівочий статечний голос. — Нам дзвонили з приводу цієї аварії вже кілька разів… А правда, що постраждала «Шкода» була порожня?

— Не знаю! Самоскид поперек шосе, не проїхати, не пробитися…

— Спасибі. Отже, ми нагадуємо нашим слухачам…

Арсен вимкнув приймач. Джип проїхав два метри й знову став.

— А ти жахлива істота, — сказав Арсен.

Максим довго мовчав, та Арсен і не чекав відповіді.

— Я просто хочу додому, — сказав Максим, і Арсен навіть здригнувся від звуку його голосу. — Мій дім дуже далеко. Єдиний шанс — надіслати себе, як файл по мережі… якщо зберу інформаційну машину достатньої потужності.

— То ти справді інопланетянин?

— Я чужий, — сказав Максим з дивною інтонацією. — Чужо… земець. Чужо… світець, так точніше. Я частина тієї сили, що вічно хоче зла й вічно чинить добро… Цитати з мене пруть і пруть, і все не по суті.

— Був би шанс для людства, — сказав Арсен. — Якби воно все тебе зненавиділо. І об’єдналося.

— Та що з ним буде, з твоїм людством?! — Максим раптом розізлився. — Воно й крутіші бачило часи! І війни! І переселення! І кризи! Воно живуче, зараза, ніщо його не бере. Я піду, а воно залишиться, і через десять-двадцять років усе стане, як і було. Поки не з’явиться черговий бідолаха… Чогось мені здається, що я не перший, хто цю машинку використав за призначенням. І не останній.

Арсен помацав сидіння під собою. Сухе, от щастя. У тій «Шкоді» (то це була «Шкода»!), котра влетіла під самоскид, сидіння мокре напевно. І нікого нема. Машина-примара.

— Думаєш, після цього я на тебе працюватиму?

— А в тебе є вибір? — сумно запитав Максим.

Машина нарешті проїхала перехрестя й знову зупинилася.

— Подивись там, у бардачку, — так само сумно сказав Максим.

Арсен відкрив пластикові дверцятка. Бардачок був забитий дисками в тонких прозорих коробочках. Перші два диски, малинові, з логотипом невідомої фірми, були підписані маркером: «Аня». «Толік».

— Брешеш ти все, — вичавив Арсен.

Максим знизав плечима:

— Мені дуже жаль. Аня порушила баланс. Поки вона спала з Іваном, кохала Івана, слухалася Івана, все йшло за правилами. Але коли вона захотіла здивувати Івана, зрівнятися з Іваном, довести, що вона не просто дівка, а ще й сильна особистість…

— Цить.

— Це не ігри, не бійся. Твої товариші тепер — програми. Вони втратили частину функціональності, зате не питатимуть, чи етично зносити захист чужого компа або тримати в мережі п’ятдесят фальшивих ЖЖ-юзерів.

Арсен повернув диск з написом «Аня» й побачив на його світлому, блискучому боці віддзеркалення свого обличчя.

Вона така сама утиліта для Максима, як і я, подумав він, дивлячись собі у вічі. Але тільки мною маніпулювали, розважаючи, почухуючи черевце, підгодовуючи самолюбство лестощами. Аню тримали на повідку, використовуючи натуральне кохання. Справжнє, без домішок, жертовне, таке, як у Трістана та Ізольди.

— Ти заморочився? — стурбовано спитав Максим. — Не заморочуйся, послухай давнього друга. Питання стоїть просто: хто ти — тварюка тремтлива чи… ні, вибач, знову я не в тему. Радий тобі повідомити: за підсумками нашого тренінгу ти, Арсене, виявився абсолютним лідером. Поздоровляю.

Арсен мовчав.

— Є на світі речі, які всім не можна, — Максим підморгнув. — А тобі й мені — можна.

— Метеликів чавити, — сказав Арсен. — Можна, я твій ноут візьму?

— Бери, аякже.

На дні бардачка, під упаковками дисків, лежав тонкий, мов аркуш, Максимів ноутбук. Вічно ввімкнений. В Арсеновій кишені, у внутрішній кишені вітровки, лежав, згорнувшись, кабель з USB-портом. Не кваплячись, підкреслено повільно, він виклав вміст бардачка собі на коліна, вийняв ноут, склав диски рівним стосиком і поклав назад у бардачок. Клацнув пластиковим замком.

— Тому, Арсене, я вважаю, що нижче твоєї гідності тебе залякувати. Чи до чогось примушувати. Бо ти за інтелектом дорівнюєш мені… Ти настільки перевершуєш пересічну людину за всіма показниками, що я говорю з тобою, як з рівнею.

— Дякую, — сказав Арсен. — Я оцінив довіру… Мені здається, що ти дечого не врахував.

— Чого?

— Я тобі дорівнюю не тільки за інтелектом.

— Гм, — Максим зам’явся. — Ти людина, в цьому полягає твоя маленька слабкість.

— Я цифровий, Максиме. Я не людина.

— Ти так думаєш?

— Цілком точно, — сказав Арсен. — І я маю для тебе погані новини: ти пригрів на грудях гадюку.

«Так» — він подумки натис Велику Червону Кнопку. Перейшов у інформацію, перелився в цифру до останньої одинички й ковзнув у USB-порт, наче змія в схованку.

* * *

Нічим дихати. Нічим дивитися. Потоки, відтінки, фантазія відтягують на себе ресурси, тому треба обходитись без образів-підпірок. Я від діда втік, я од баби втік. Я в мережі. Я цифровий.

Червона смужка життя тане з кожною секундою. Звідки смужка, чому тане, що я роблю не так? Вороже оточення. Мережа мені ворожа. Дрібні антивіруси б’ють, наче електричні розряди, б’ють по мацаках… У мене мацаки?! Клята фантазія, на фіг. Я програма, мене багато, я дублюю себе, відтворюю…

Ідіот. Я повинен ховатися. Мене мало. Я геть крихітний. Мене не знайти… Ох, як посипалися мої копії, наче мітлою їх змели. Я сиджу під листком тихо, тихо. Я заархівований файл. Текстовий файл. Ох, тісно, та доведеться потерпіти.

Він опинився в мережевому щоденнику незнайомої жінки. Розтікся по лінках, і ще розтікся, дублюючи себе, мов лист щастя. Знайшов щоденник Мар’яни Чабан. І ще за одиницю часу знайшов мамин щоденник.

Як багато її тут, її колишньої, з дитинства. Як пахне свіжозмеленою кавою, котлетами, новим пуховим светром та її улюбленими парфумами. Ось де вона; ось де тепло, а там, по той бік монітора, сидить мумія, висохла оболонка. Останнє повідомлення відправлене в мережу дві хвилини тому…

«…Дублюю лінк на прохання френда… Жорстоко побито студента двома особами зрозуміло якої національності, передайте по ланцюжку далі…»

«Мамо, — написав Арсен у коментах до повідомлення, — це я. Ти не хвилюйся, якщо я сьогодні не прийду вчасно додому. Знай, що в мене все добре, зв’язок будемо підтримувати через твій журнал…»

«Цей юзер вимкнув можливість залишати коментарі анонімним користувачам».

«Я не анонімний користувач. Я твій син, Арсен».

«Цей юзер вимкнув можливість залишати коментарі анонімним користувачам. Створити свій журнал ви можете за адресою…»

«Арсене, обережно. Я тебе попереджав щодо мережі, буде шкода, якщо тебе пристукне антивірусом разом з усіма резервними копіями».

«Пішов на…»

«Цей юзер не схвалює матюки у своєму щоденнику».

Різко зменшився доступний простір. Ба більше — усох час. Арсен покинув щоденник і звично розсипався копіями — проте більша частина з них одразу загинула, мов ікринки на сухому піску чи насіння на камені.

«Арсене, обережно. Вийди, поговоримо».

Він не відповів. Розсипав себе по стандартних іграшках, які йдуть на кожному компі, і знову зібрався в ціле. Не можна завмерти ні на частку секунди, ані на крихітну одиницю часу. Змінюватися, змінюватися, обманювати жадібні руки, що нишпорять у темряві, прагнучи його схопити. Немає ніяких рук, це знову дурна образна обманка, фантазія забирає ресурс.

Це не руки. Це решета. Вони ковзають туди-сюди, й вічка в них дедалі менші. Я не зможу весь час крізь них прослизати, я вже гальмую сам себе. Особливо, коли починаю фантазувати; моя фантазія мене губить. Фантазія — людська властивість. На фіг.

Джгути користувальницьких каналів. Багатоголосий тріск, що не вгасає ні на мить. Я — коливання в мережі, я голос. Один з багатьох. Мене немає.

Фільтр накриває балаканину, як парашут, що спадає з неба, накриває сільський базар. Знову картинка. Я ледве встигаю розпастися на фрагменти — і зібратися знову.

Вони сидять коло своїх віконець — і ті, хто працює, і ті, хто ледарює. І діти на екваторі. І старі в тундрі. Моїми зусиллями. Усі. Півпланети спить… Півпланети в офісах… Торговці мигцем поглядають на екранчики мобілок, касири, урвавши хвилинку, розкладають пасьянси. Водії звіряють шлях з картою на екрані навігатора. Хтось у полі, оре й сіє без мобілок і навігаторів, щасливий, йому не страшно…

Страшно всім.

Страшно мені. Бо для мене зараз — вони всі свої. Це моторошне відчуття, коли вся планета — свої. Люди. Я так не звик. Я — людина — жив відокремлено, нікого, власне, не любив… Але відчуття свого — це навіть не любов. Це, мабуть, крутіше.

Треба було стати цифровим, щоб зробитися святим. Я святий, мені всі свої. Усі, хто людина. А ти, інопланетна скотино, чи хто ти там є, вимітайся з мого дому. Будь-якою ціною, але я їх витягну, своїх, з-під твоєї влади.

Тільки святий має право вбивати своїх, щоб погубити чужого. Це хірургія, а не вбивство. Ось людство, гіркий п’яниця, що не може відмовитися від своєї пляшки, але ми туди дечого підсиплемо. Прямо зараз…

…Прямо зараз.

Треба спішити, поки мене не прищучили. Нічого не спадає на думку, тільки зависання, як казав Толік. Нехай зависнуть на простій дії, кожний на своєму. Чистити зуби багато годин підряд, мити машину багато годин підряд, пити чай багато годин… Та вони ж умруть, це особливо збочене вбивство. Вони ж свої, свої вмруть.

Щось простіше. Епілептичний напад од вигляду екрана. У всіх. Чи раптова сліпота. Чи те й те.

І сотні літаків у повітрі. І ядерні електростанції. І хворі на операційних столах. І екрани, екрани, екранчики…

Що станеться з Максимом, коли я все це підірву? Він зникне чи ні? Я виб’ю зброю з його з рук, і багато століть мине, поки система відновиться. Код, клятий двійковий код ніде не дінеться. Людина вижила тому, що вміла розрізняти чужих і своїх.

І це ж її погубить.

Міркування заважають швидкодії. Поки я міркував, мене обклали. Подивимось…

Знову вивернувся навиворіт, розпався й склався заново, але відчуття, що на нього йде полювання, не пропало — навпаки, зміцніло. Тут не тільки я, зрозумів Арсен. Тут повно таких, як я, навчених ловити таких, як я. Аня й Толік казали правду: Максим не єдиний його термінал, і навіть не один з двох. Я не єдиний цифровий, і навіть не один з десятка.

Але тільки я, я один зважився зробити те, що я зроблю. Я обернуся таким вірусом, якого людство не пам’ятало й ніколи більше не згадає, бо мережа після моєї атаки вмре.

Завісити. Зациклити свідомість. Усім, хто зараз коло екранів. Жоден з тих, хто виживе, не посміє більше глянути на монітор. Це стане кошмаром, моніторами лякатимуть дітей майбутні покоління: екран, котрий позбавляє розуму. Котрий убиває. Забудьте: немає комп’ютерів, нема телевізора, навіть радіо, мабуть, немає…

Він зіщулився, зробившись геть маленьким, і хмарою завис перед величезною панеллю світних вікон. Ви повинні запам’ятати науку, ви повинні запам’ятати зоровий образ… Ось вам — орхідея. Нехай квітка одночасно з’явиться на всіх моніторах, і протримається кілька секунд, а потім…

Пауза. Провисання. Перешіптування в залі. Зараз усе почнеться.

Зараз.

Він вирощував у собі рішучість. Він її вже майже виростив. Він цифровий, а отже, вільний од сантиментів. Він цифровий, він вирішує, він бере на себе відповідальність; краще бути вбивцею, ніж боягузом. Ще крихітку…

— Чорна Богине! Прийми нашу жертву!

Сигнал один серед мільярдів, тоненький, слабкий. Але він, цей сигнал, порушив структуру світу довкола нього, і все змінилося.

Він ковзнув уздовж живого пучка каналів і побачив майдан перед ратушею в намальованому місті. Потворний храм, поміст перед храмом і двох ігрових персонажів, що взяли в лещата дівчину.

Іру Гнатенко.

Баффі.

* * *

Це був уже знайомий зал — з «шубою», пристроєм, що дозволяє проектувати живих людей у гру і сполучати їхні віртуальні тіні з ігровими персонажами. Жертвопринесення почалося поза графіком, тому народу на майдані було відносно мало — однак прибували й прибували, збігалися з усіх боків і виникали прямо з повітря намальовані фігурки людей та казкових персонажів, і від кожного вела ниточка до користувача за монітором — клерка, підлітка, домогосподарки. У жертвопринесенні коло храму була нез’ясована принадність; напевно, ці люди відчували, що стають свідками справжньої смерті. Хоч зовні все було порядно, за правилами гри.

Там, на майдані у віртуальному світі, було сонячно й людно. Тут, у напівтемному великому приміщенні, стояли сутінки й пахло застояним сигаретним димом. Двоє сиділи за моніторами, двоє вели до помосту жертву, і без того слабку й не здатну до опору.

Довговолосий хлопчина, із золотим ланцюгом на шиї, з двома товстими ланцюгами на зап’ястях, сидів за компом і керував намальованою фігуркою мага — одного з двох. Арсен вилетів з монітора, мов у страшному сні, з цифри на м’ясо.

Хлопчина був кволий і знайомий. Ігор, той самий Ігор, якого колись грабували біля клубу, відібрали пароль од лицаря Ланселота, і грабіжником був Толік… Усередині його голови було тісно, душно, липко. Ігоря все життя били, в дитячому садку били, і в школі, і на вулиці, бо він був жертва від природи: слабкий і лихий. Він був злий, дріб’язковий, обмежений; Арсен затіпався, наче його занурили в купу гною. Поруч був іще хтось, і Арсен скакнув у нього «Блохою» — з м’яса на м’ясо.

У цього в голові було трохи просторіше. Якби Арсен мав час і фільтри, він би влаштував собі комфортніший простір, проте часу не було; цього, другого, звали Вадик, і він теж був давній знайомий. Його покинула дівчина, покинула, покинула, сука, пішла з іншим; дівчину звали Аня. Вадик знайомився з новими, спокушав їх і кидав — тій на кару.

Відгородитися від його особистості. Мені цього не треба! Ось перегородка. Ось пульт керування тілом. Уставай.

Вадик схопився. Арсен побачив його очима темне приміщення, «шубу», пристрій для віртуальних розваг, двох гевалів і між ними дівчинку в сріблястому костюмі, з лицем, укритим фарбою, і навіть волосся профарбувалося пасмами. Двоє за компами вели магів у світі «Балу», а інші двоє, невидимі, тягли живу Баффі…

Уже не тягли. Вийшла затримка. Вадик, від якого не чекали такої спритності, підскочив до одного й ногою вибив ритуального ножа.

— Ти що робиш?!

Баффі, прив’язана до стойки, не могла втекти. Вона вже навіть крикнути не могла; спереду на стіні був величезний екран, а на екрані майдан і безліч облич, що з цікавістю споглядали чужу смерть. На віртуальному помості сталася затримка: маги висунулися вперед, а їхня жертва відстала.

— Стійте! — промекав з-під стола довговолосий Ігор. — Нестиковка… Підождіть!

У цю мить великий екран згас, і на ньому замість майдану з’явилася орхідея — рожева.

— Усі стоїмо тихо, — почувся в динаміках вкрадливий Максимів голос. — Усі стоїмо, не робимо дурниць. Арсене, тебе це особливо стосується.

— Арсене, — прошепотіла Баффі.

Він зіскочив з Вадика й блохою стрибнув в одного з гевалів. З м’яса на м’ясо. Це був убивця; Арсен вирвався з його голови, наче з палаючого будинку, і повернувся знову в голову Вадика, проте не зміг перехопити керування тілом. Вадик розтягся на підлозі, мов жаба.

Що тут роблять ці двоє? — подумав Арсен. Вони ж не пройшли випробування. Їх, здається, відсіяли на першому етапі тренінгу… Вони що, розсердилися й пішли до конкурентів?

І одразу зрозумів: нема й не було ніяких конкурентів, як нема різниці між Максимом й Іваном. Ніхто ні з ким не ворогував, ніхто не крав перспективних розробок. Поки банди на вулицях б’ються на смерть, їхні ватажки грають у покер. Поки права рука ворогує з лівою, голова п’є чай і поглядає поблажливо. Нехай борються, накачують м’язи. А подряпають один одного — заживе до весілля.

Відчинилися двері. В’їхала лікарняна каталка з тілом, накритим простирадлом. Каталку віз Максим, у сліпучо-білій футболці, світлих джинсах і таких самих кросівках, круглоголовий, великоносий, незворушний.

— Спокійно, Іро, — кивнув Баффі буденно, мов шкільна медсестра. — Рятувальник прийшов, супермен прилетів і якраз устиг. Розслабся, не треба плакати.

Побачивши Максима, гевали відступили. Арсен, з останніх сил підкоряючи собі бридке Вадикове тіло, змусив того встати. Всі екрани в приміщенні, скільки їх було, показували орхідею.

Він сковзнув у найближчий USB-порт і вилетів відтіля, наче вибитий молотом. Блок. Закрито. У доступі відмовлено.

— Цифровий, — сказав Максим. — Я віддаю тобі належне, але май же совість. Давай-но, друзяко, з м’яса на дуже знайоме м’ясо…

Він відкинув простирадло. На каталці лежав Арсен, його тіло, дивно довге, зовсім доросле. Він добряче виріс за минулий рік.

Баффі закричала.

— Ти зважився замордувати людство в жахливих муках, — проказав Максим, з жалем дивлячись на бездиханного підлітка. — Проте відразу попався, як дитина, і принадою була дівчинка. От як це в тобі поєднується? Ти ж відморозок, цифровий, ти їх усіх ледь не вбив! І все кинув заради якоїсь чікси…

У цю мить Баффі, абияк відстебнувши паси, відв’язавшись од стойки з «шубою», кинулась до тіла на каталці й заплакала, заголосила над ним, намагаючись підняти.

— Коли дехто думає, що він рівня декому, — меланхолійно зауважив Максим, — та ще й поводиться з деким дуже грубо, то потім стається дещо досить кривдне. Ану, йди додому. Дівчинка плаче.

Арсен клацнув внутрішнім перемикачем. «Ні».

Спершу він відчув її сльози на щоках. І тільки потім розплющив очі.

Епілог

— Жах який, — сказала молода жінка перед монітором. — Лікарі викинули пацієнта зі «швидкої». Пасажир убив таксиста. І на Окружній аварія.

— Ага, — чоловік стяг туфлі в передпокої, акуратно поставив на поличку. — Як тобі цей газовий конфлікт?

— Страшне. От гади! Треба підняти в топ «Яндексу»…

— Падлюки. Арсен удома?

— Змився, як завжди, у своїх справах.

— Дивись, що я взяв на розкладці! Піратка, нічим не гірша за ліцензійну, хіба що ціною, — засміявся, — краща.

І поклав на стіл, на білу блискучу стільницю, диск у пластиковій упаковці: «Історія Міністра». На картинці, зісканованій з ліцензійного диска й передрукованій без особливої втрати якості, сивий чоловік з орлиним носом стояв перед вітражним вікном, дивлячись у сад. Горіли свічки, відблискуючи в полірованому мармурі, і виднілася віддалеки сумна дівчина з яскраво-каштановим волоссям.

І тільки добре придивившись, можна було розрізнити тінь, яку відкидав на мармур сивий Міністр.

Тінь підлітка.

КІНЕЦЬ

Content

Марина та Сергій Дяченки
Цифровий, або Brevis est

Розділ перший Історія Міністра

Розділ другий Відчуй себе оселедцем

Розділ третій Клани

Розділ четвертий Маніпулятор

Розділ п’ятий «Влада слова» та «Чікси»

Розділ шостий Цуцики в темряві

Розділ сьомий Історія Міністра

Епілог