Сигрид Унсет

Венецът

(книга първа от трилогията "Кристин, дъщерята на Лавранс")

I

Имението „Йорун“

1.

След като стопанинът на имението „Сюнбю“ Ивар Йеслинг-младши почина през 1306-а, голяма част от земите му наследила дъщеря му Рагнфрид и нейният съпруг Лавранс Бьоргюлфсьон. Преди двамата живееха в неговото имение „Скуг“ във Фоло близо до Осло, но сега се преместиха в имението „Йорун“, разположено по хълмовете на Сил.

Лавранс произхождаше от род, наричан по тукашните земи синовете на Лагмана[1]. Потомците на този род дошли от Швеция с онзи Лауренсиус, лагман на областта Йостьоталан, който отвлякъл от манастира във Врета сестрата на ярла[2] на Белбу, госпожица Бенгта, и избягал с нея в Норвегия. Земевладелецът Лауренсиус станал приближен на крал Хокон-старши[3] и се радвал на неговото благоразположение; кралят му подарил имението „Скуг“. Лауренсиус живял в Норвегия осем години, но после се споминал по време на една епидемия, а вдовицата му, дъщерята на Фолкунгите[4], наричана в Норвегия кралската дъщеря, се прибрала в родината си и се помирила с враговете си. После се омъжила за заможен мъж в чужбина. Двамата с Лауренсиус нямали деца и — затова брат му Шетил наследил „Скуг“. Шетил се падал дядо на Лавранс Бьоргюлфсьон.

Лавранс се ожени млад; беше само на двайсет и осем по времето, когато пристигна да живее в Сил, а съпругата му бе с три години по-възрастна от него. Като подрастваш Лавранс получи добро възпитание благодарение на придворните кралски сановници. След женитбата си обаче заживя на спокойствие в имението си, защото Рагнфрид не се чувстваше добре сред хората в южната част на страната заради особения си характер и неизменната си тъга. След сполетялото я нещастие да изгуби трима синове още в люлката тя направо се боеше от хората. Лавранс се премести в Гюдбранската долина най-вече защото съпругата му имаше нужда от подкрепата на своите роднини и познати. Когато заживяха в „Йорун“, имаха едно оцеляло дете — момиченце на име Кристин, Кристин Лаврансдатер.

Но когато се установиха в имението, те продължиха да си живеят доста затворено и не се събираха с други хора; Рагнфрид май не държеше много на роднините си — срещаше се с тях само когато го изискваше благоприличието. Една от причините Лавранс и Рагнфрид да избягват хората се криеше в тяхното християнско смирение и богобоязливост. Те ходеха редовно на църква и с готовност подслоняваха божии служители и странстващи свещеници или поклонници, запътили се към Нидарус[5]. Хранеха дълбоко уважение към отеца на енорията си — той беше най-близкият им съсед, живееше в имението „Румюн“. Останалите жители на долината смятаха, че Божията сила им излиза твърде скъпо заради десятъка и пожертвованията в стоки и пари, и нямаха намерение да прекарват времето си в пост и молитва, още по-малко да приютяват в домовете си свещеници и монаси, без да имат полза от тях.

Иначе обитателите на „Йорун“ се радваха на голяма почит и всеобща симпатия, най-вече Лавранс, защото го знаеха като силен и смел, но и мирен, скромен и справедлив мъж. Отнасяше се с всички като с равни, макар и да притежаваше благородническа осанка. Лавранс беше изключително усърден земеделец и изкусен ловец. Преследваше особено упорито вълци, мечки и всякакви вредители. Междувременно за няколко години събра много земя в ръцете си, но се държеше с арендаторите си като добър и отзивчив господар.

Рагнфрид се виждаше толкова рядко с хора, че много бързо те спряха да говорят за нея. В началото, когато с Лавранс се преместиха да живеят тук, мнозина останаха учудени, защото я помнеха като по-млада в „Сюнбю“. Никога не бяха я смятали за красавица, но някогашната мила и весела девойка сега бе погрозняла и изглеждаше не три, а десет години по-възрастна от съпруга си. Хората отдаваха промяната на смъртта на децата й, защото иначе Рагнфрид беше много по-облагодетелствана от повечето жени: радваше се на охолство и уважение и на хармоничен семеен живот. Доколкото виждаха околните, Лавранс не се задяваше с други жени, винаги се съветваше с нея по всички въпроси и от устата му не се чуваше груба дума независимо дали бе трезвен, или пиян. Рагнфрид не беше престаряла и, ако речеше Господ, можеше да роди още много деца.

Мъчно си намираха млади работници за имението заради тежкия характер на стопанката и обичая всички пости да се спазват строго. Иначе хората там живееха сносно, рядко се чуваха обидни или зли думи; Лавранс и Рагнфрид не се смущаваха да се трудят наравно с останалите. Стопанинът притежаваше весел нрав и често вземаше участие в танците и песните на младите по време на нощните бдения до църквата. Но в „Йорун“ гостуваха почти само възрастни хора; те се чувстваха там у дома си и оставаха дълго.

Дъщеря им Кристин навърши седем години и веднъж баща й реши да я вземе със себе си до планинското пасище, където имаха и къща.

В това красиво утро към края на лятото Кристин се намираше в двуетажната къща, където спеше с родителите си през топлите дни; гледаше как навън грее слънце и чуваше как баща й разговаря с мъжете на двора. Кристин изпитваше такава радост, че не можеше да стои мирна, докато майка й я обличаше. Скачаше и риташе след всяка нахлузена на тялото й дреха. Никога не беше ходила в планината, освен до град Воге, когато й позволиха да погостува на роднините на майка си в „Сюнбю“. Обикаляла беше само из близките гори заедно с майка си и слугите, когато ходеха да берат плодове за рядката бира, приготвяна от Рагнфрид. Тя вареше и кисела каша от червени боровинки и по време на дългите пости мажеше хляба с нея вместо с масло.

Майката сви косите на Кристин на кок и го пъхна под старата й синя шапка. Целуна дъщеря си по бузата, а Кристин изтича при баща си. Лавранс вече беше яхнал коня. Вдигна я и я сложи зад гърба си, където бе сгънал палтото си като възглавница, та да й е по-удобно. Кристин се настани на седлото и се хвана за колана на баща си. Извикаха на майка й за сбогом, но тя изтича от коридора с кожухчето на Кристин, подаде го на Лавранс и го помоли да се грижи добре за рожбата им.

Слънцето грееше, но през нощта бе валял силен дъжд и потоците бурно бълбукаха и пееха по склоновете, а под скалите на планината се носеха валма мъгла. В синкавия въздух над гребена се издигаха бели облаци — предвестници на хубавото време. Лавранс и спътниците му разсъждаваха на глас как след няколко часа ще настъпи поредният горещ ден. По това време из планината се скитаха всякакви чудати хора, затова Лавранс взе със себе си четирима слуги, до един въоръжени, нищо че голямата дружина не смяташе да броди дълго из планината и едва ли щеше да ги застигне неприятна среща. Кристин харесваше и четиримата слуги на баща си. Тримата бяха зрели мъже, а четвъртият, Арне Юрдшон от „Финсбрекен“, беше голямо момче и най-добрият приятел на Кристин. Той яздеше най-близо до Кристин и баща й, защото му беше възложено да й обяснява какво виждат по пътя.

Минаха между къщите в имението „Румюн“ и си размениха поздрави със свещеника Айрик. Излязъл пред дома си, той се препираше с дъщеря си — тя се грижеше за домакинството му — заради гранче прясно боядисана прежда, която забравила да прибере от простора. Сега дъждът я съсипал.

Църквата се намираше на склона пред дома на свещеника. Макар и неголяма, изглеждаше красива, добре поддържана и прясно намазана с катран. Когато минаха покрай кръста пред вратата на гробището, Лавранс и слугите му свалиха шапки и сведоха глави. Бащата се обърна върху седлото и двамата с Кристин помахаха на майка й: виждаха я как стои на поляната и им маха с крайчеца на ленената си кърпа.

Всеки ден Кристин си играеше около църквата и гробището, но днес, поела на дълъг път, гледката на дома и селото й се стори съвсем нова и странна. Къщите в „Йорун“ с вътрешните и външните си дворове, струпани на купчина в равнината, й се видяха по-сиви и по-малки. Реката лъкатушеше нататък, а долината се разширяваше, осеяна със зелени поляни, блата, стопанства с ниви и ливади по склоновете под сивите, стръмни скали на планината.

Кристин знаеше, че в далечината, където планините се свързват и образуват стена, се намира имението „Лопт“. Там живееха Сипор и Юн — двама белобради старци, неизменно готови да я закачат и да се шегуват с нея, когато й гостуваха в „Йорун“. Кристин харесваше Юн, защото той изработваше от дърво красиви животни за нея. Веднъж дори й подари златен пръстен. А при последното си посещение, в неделята след Великден, й донесе изкусно изработен и оцветен рицар и Кристин реши, че никога не е получавала по-прекрасен подарък. Всяка нощ заспиваше с него, но на сутринта, когато се събудеше, рицарят стоеше на стъпалото пред леглото, където Кристин спеше с родителите си. Баща й обясни, че още по първи петли рицарят скачал от постелята, но Кристин се досети кой го маха: майка й. Нали се опасяваше някой да не се нарани, ако рицарят попадне под телата им, докато спят.

Кристин обаче се боеше от Сигюр. Не й беше никак приятно да я взема на коленете си, защото той се заканваше да зарови глава в обятията й, когато Кристин порасне. Сигюр бе погребал две съпруги и твърдеше, че ще надживее и третата, а Кристин щяла да му стане четвъртата. Момиченцето започваше да плаче, но Лавранс посрещаше думите на Сигюр със смях и изразяваше съмнение Маргит да предаде скоро богу дух. Но ако с нея все пак се случело някакво нещастие и Сигюр поискал ръката на Кристин, щял да получи отказ, затова тя нямало защо да се тревожи.

На разстояние един изстрел с лък се намираше каменен блок, заобиколен от растящи нагъсто брези и трепетлики. Там Кристин обикновено играеше с другите деца на църква, а Тумас — най-малкият внук на отец Айрик — влизаше в ролята на свещеник и имитираше дядо си. Ръсеше светена вода от менчето, а когато в процепите на камъка имаше дъждовни капки, освещаваше. Но миналата есен децата сгазиха лука. Първо Тумас венча Кристин и Арне. Макар и малко по-голям от останалите, той се включваше в игрите, особено когато му позволяваха. След венчавката Арне хвана прасенце, появило се неизвестно откъде, и решиха да го кръстят. Тумас го миропомаза с кал, топна го в локва, като през цялото време подражаваше на дядо си: пееше на латински и мърмореше, задето миряните не давали достатъчно пожертвования. Децата се смееха, защото отец Айрик беше прословут с безграничната си алчност. А колкото повече се смееха, толкова по-големи щуротии измисляше Тумас. Хрумна му да оповести, че детето било заченато по време на Великденските пости и се налагало родителите да изкупят греха си пред свещеника и пред Църквата. Големите момчета избухнаха в гръмогласен смях, но Кристин се засрами, готова да заплаче, докато държеше прасенцето в скута си. Децата се забавляваха, но, както често се случва, на кон пристигна самият Айрик. Прибираше се от посещение в дома на смъртно болен. Бързо разбра какви ги вършат хлапетата, скочи от коня и подаде толкова рязко свещените съдове на най-големия си внук Бентайн, придружил го при посещението, че младежът едва не изпусна сребърната дарохранителница с формата на гълъб и Христовото тяло от задната страна. После свещеникът се спусна към децата и удари де когото успя да докопа. Кристин изтърва прасенцето, то хукна с квичене по пътя, а кръщелната му одежда се вееше подире му. Конете на свещеника се подплашиха и се изправиха на задните си крака. Отецът разтърси грубо Кристин и тя падна за земята. Ритна я с крак, а после хълбоците я боляха дни наред. Когато разбра за боя, Лавранс сметна, че Айрик е бил твърде строг към дъщеря му. Та тя бе толкова крехка и малка. Лавранс реши да поговори със свещеника за случилото се, но Рагнфрид го разубеди, защото детето си заслужавало наказанието, щом е участвало в такава гавра. Лавранс не спомена повече за белята, но тегли на Арне бой, какъвто момчето не бе яло през живота си.

Затова, докато яздеха покрай камъка, Арне подръпна ръкава на Кристин. Не посмя да обели дума заради Лавранс, но започна да прави гримаси, да се усмихва и да се тупа по задните части. Кристин само наведе засрамено глава.

Пътят навлезе в гъста гора. Яздеха под хребета Хамар. Долината се стесни. Притъмня, а стенанията на река Логен се чуваха все по-силно и отчетливо. Зърнаха я как лъкатуши между стръмните скали — ледено зелена и разпенена. От двете страни на долината се чернееха гори. По пътя цареше мрак, беше неприятно и тясно, а и духаше студен вятър. Минаха по мостчето над притока Руст и не след дълго видяха моста над реката в долината. В бърлога под моста живееше воден дух. На Арне му се искаше да разкаже на Кристин за него, но Лавранс категорично му забрани да говори подобни неща из гората. Стигнаха до моста, Лавранс скочи от коня и го поведе за юздата с едната си ръка, а с другата придържаше детето.

На отсрещния бряг започваше пътека за ездачи и водеше стръмно нагоре към възвишенията. Мъжете слязоха от конете и тръгнаха пеш, а бащата премести Кристин по-напред, за да се хване за предния лък на седлото. Така тя язди сама жребеца Гюлсвайнен.

Изкачваха се все по-нагоре. Пред тях се издигаха все повече посивели върхове и синкави хълмове, покрити с ивици сняг. Между дърветата Кристин зърна на север село от пътя, а Арне посочи с ръка и й обясни как се казват именията, които виждат.

Изкачиха се по склона и стигнаха до малка къща. Спряха до дървената ограда. Лавранс извести за посещението, а викът му отекна в планината. От полянките се зададоха двама мъже: синовете на стопанката. Занимаваха се с добив на смола и Лавранс искаше да им поръча да му набавят такава. Майка им донесе голяма купа кисело мляко да се поразхладят, защото денят беше горещ, както впрочем предвиждаха мъжете още от сутринта.

— Довел си и дъщеря си — рече тя, след като ги поздрави. — Много ми се искаше да я видя. Свали й шапката. Всички говорят каква красива коса имала.

Лавранс откликна на молбата й и косата на Кристин се разсипа по раменете й чак до седлото, гъста и златиста като зряла пшеница.

Исрид, стопанката, взе кичур в ръката си и я похвали:

— Явно слуховете не са никак преувеличени. Момиченцето ти е като водна лилия и прилича на рицарска щерка. Има и мили очи. Метнала се е на теб, а не на Йеслинговия род. Да даде бог само радост да видиш от нея, Лавранс Бьоргюлфсьон! А ти яздиш Гюлсвайнен с осанката на кралски сановник — пошегува се тя, докато поднасяше купата към устните на Кристин.

Детето поруменя от радост, защото знаеше, че смятат баща й за най-красивия мъж в околността, а и той наистина приличаше на рицар; открояваше се сред слугите си, независимо че се обличаше в селски, ежедневни дрехи: доста широка и къса жилетка от зелено сукно, разкопчана на врата, та да се вижда ризата; панталон и обувки от небоядисана кожа; на главата старомодна, широкопола вълнена шапка. Единствените украшения по него бяха гладка сребърна катарама на колана и малка брошка на ризата, а изпод ризата му се подаваше част от златен ланец. Лавранс не го сваляше от врата си. На ланеца висеше златен кръст с големи планински кристали, а в кръста се намираше къс от погребалните повивки и от косата на света Елин от Шовде, защото според потомците на лагман Лауренсиус родът им води началото си от едната дъщеря на покойната светица. Когато ходеше из гората или работеше, Лавранс мушваше кръста под ризата си, за да не го изгуби.

В грубите си домашни дрехи Лавранс изглеждаше по-достопочтено от всеки рицар и кралски сановник в празнични одежди. Лавранс беше строен, висок, с широки рамене и тесни хълбоци. Малката му глава стоеше красиво върху врата му, а хубавите му, леко издължени черти на лицето, приятно пълните му бузи, изящно заоблената му брадичка и добре оформената му уста допълваха впечатлението за аристократичност. Кожата му беше светла, а цветът на лицето говореше за цветущо здраве. Имаше сиви очи и гъста, гладка и мека като коприна руса коса.

Лавранс се спря да поговори с Исрид, да я попита как е. Поинтересува се и от Турдис, нейна роднина, която това лято се грижеше за къщата на „Йорун“ в планината. Наскоро родила дете. Исрид чакаше удобен случай някой да я придружи през гората, та да отнесе момчето до църквата да го кръстят. Лавранс й предложи да се качи с тях. Следващата вечер щял пак да слиза, а с толкова много мъже Исрид щяла да бъде спокойна за себе си и за малкия езичник.

Исрид му благодари:

— Често казано, точно това чаках. Ние, бедните хора под планинското пасище, си знаем, че винаги, когато ни навестиш, гледаш да ни помогнеш.

Тя изтича да си вземе вързоп и връхна дреха.

Така Лавранс намираше общ език със скромните хора, обитаващи сечищата и земите под аренда в покрайнините на селото. С тях винаги се държеше приятелски и обичаше да се шегува. Говореха си за особеностите на горските животни, за тревистите ивици в края на платото, за призрачни истории, тъй многообразни из такива места. Лавранс не се скъпеше ни на думи, ни на дела и им подаваше ръка в тежки моменти. Наглеждаше болния им добитък, работеше в ковачницата, помагаше на дърводелците, понякога напрягаше великанските си силите, за да разсече камъни или да извади огромни корени. Затова хората посрещаха с радост Лавранс Бьоргюлфсьон и Гюлсвайнен — едрия, червен жребец. Гюлсвайнен беше красиво животно с лъскава козина, с жълтеникава грива и опашка и светли очи. Носеше му се славата на много силен и непокорен, но край Лавранс животното ставаше кротко като агне. А стопанинът често признаваше, че го обича като по-малък брат.

Лавранс искаше първо да провери какво е състоянието на каменната наблюдателница на хълма Хайм. В тежките времена преди стотина и повече години селяните построили такива наблюдателници в планинските части близо до долините, но те вече не представляваха част от сухоземната защита на страната. Поддържаха ги селяните, а братята се редуваха да се грижат за тях.

Стигнаха до първото пасище. Лавранс пусна всички коне без товарния из оградената земя, а мъжете поеха по стръмна пътека нагоре. Не след дълго дърветата оредяха. Високи борове се издигаха мъртви и бели като кости сред мочурищата. Кристин забеляза как на небесния фон се появяват голи сиви върхове. Катереха се по камънаци, а понякога по пътеката клокочеха потоци и се налагаше баща й да я пренася на ръце. Вятърът се усили и освежи пътниците, а пиренът чернееше от плодове, но Лавранс не позволи да спрат и да си наберат. Арне ту тичаше отпред, ту оставаше последен, късаше плодове за Кристин и обясняваше чии пасища виждат долу в гората — защото по онова време цялата сегашна ливада на Хьовринг беше покрита с гора.

Минаха под последния заоблен и гол връх и видяха огромна купчина отсечени дървета, изложена под напора на вятъра, а колибата на пазача се гушеше на завет под малка скала.

Качиха се на билото, вятърът задуха срещу тях и задърпа дрехите им. На Кристин й се стори, че там живее живо същество, което ги посрещна и ги поздрави. Двамата с Арне вървяха по покритата с мъх земя. Седнаха на една възглавница. Кристин се вторачи изумена. Никога не си беше представяла, че светът е толкова широк и голям.

Под краката си виждаше покрити с дървета плата; долината представляваше само падина между огромните скални късове, а страничните долини изглеждаха още по-малки. Въпреки че не бяха малобройни, долините отстъпваха по площ на планинските местности. Навсякъде над горския килим се издигаха сиви върхове, обагрени в златисто от лишеи, а далеч на хоризонта се синееха планини с бели снежни петна и се сливаха пред окото със сиво-сините и блестящо бели летни облаци. Но на североизток, малко отвъд гората с пасбищата, се виждаха купчина големи каменносини хълмове, покрити на места с току-що паднал сняг. Кристин се досети, че това са Глиганските върхове, за които беше чувала. Наричаха ги така, защото приличаха на стадо едри глигани, поели по пътя с обърнати към селото задници. Арне обясни, че докато стигнат до тях, ще се наложи да яздят още половин ден.

Кристин очакваше, когато се качи на върха на родните планини, да види село като нейното: със застроени имения и по-малки стопанства. Сепна се, щом разбра колко голямо разстояние има между населените места. Огледа малките жълти и зелени петънца в дъното на долината и миниатюрните полянки из гората със сиви къщурки, не по-големи от точки. Започна да ги брои, но след третата дузина се обърка. Макар и доста на брой, селищата сякаш не представляваха нищо сред цялата откриваща се пред очите й пустош.

Кристин знаеше, че из гората върлуват мечки и вълци, а под камъните се крият тролове, горски духове и елфи. Изплаши се, защото никой не успя да й каже точния им брой, но сигурно бяха многократно повече от християните. Извика баща си, ала той не я чу заради силния вятър. Заедно със слугите си Лавранс търкаляше големи камъни по скалата, за да подпрат с тях трупите на отсечените дървета.

Исрид се приближи до децата и показа на Кристин къде се намира западното подножие на Воге. Арне на свой ред й посочи Гроберге — Сивата планина — където хората от селата ловели елените в ями, а кралските соколари живеели в каменни колиби. Самият Арне обмислял да се отдаде на това занимание, но искал и да обучава птиците за лов. Вдигна ръце, за да пусне птицата.

Исрид поклати глава.

— Хич не е хубав този живот, Арне Юрдшон. Тежко и горко на майка ти, ако станеш соколар, момче. Попадне ли човек сред ловците, няма спасение: става побратим с хора от лоши по-лоши.

Приближилият се Лавранс дочу последните й думи.

— Така е — потвърди той. — Доста такива стопанства не си плащат нито данъка, нито десятъка.

— Май доста си видял, Лавранс — подкачи го Исрид. — Нали пътуваш надалеч…

— Еее — проточено отвърна Лавранс, — може и така да се каже, но не ми се говори за това. Според мен трябва да позволим на хората да намерят в селото същото спокойствие, което имат из планината. Виждал съм жълти ниви и тучни ливади по места, където малцина биха предположили, че има долини. Очите ми са се радвали на крави и овце, но не зная дали принадлежаха на хора, или на други…

— Да — кимна Исрид, — приписват на мечките и вълците изчезналия добитък из пасищата, но в планината бродят и по-зли разбойници.

— По-зли казваш — замислено повтори Лавранс и погали дъщеря си по главата. — Веднъж в планината южно от Глиганските скали видях три момчета на възрастта на Кристин. Златокоси, с кожени жилетки. Озъбиха ми се като вълчета, а после избягаха и се скриха в гората. Какво да се чудим на бедния им баща, решил да им осигури една-две крави…

— О, и вълците, и мечките си имат малки — сопна се Исрид. — Ама тях не ги щадиш, Лавранс, нито тях, нито децата им, макар че не са се учили на закон и християнски морал като тези злосторници, към които си толкова благосклонен…

— Значи смяташ, че съм благосклонен към тях, а всъщност аз просто не съм жесток — усмихна се Лавранс. — Хайде, нека да видим какво ни е приготвила Рагнфрид за из път.

Хвана Кристин за ръка и я поведе със себе си. Надвеси се над нея и бавно изрече:

— Мислех си за трите ти братчета, мила Кристин.

Надникнаха в колибата. Вътре беше задушно и миришеше на мухъл. Кристин се поогледа: само няколко пръстени пейки до стените, огнище насред помещението, няколко бурета с катран, снопове от съчки, пропити със смола, и брезова кора. Лавранс предложи да се нахранят навън. Слязоха по склон, обрасъл с брези, и намериха красива, зелена поляна.

Свалиха багажа от товарния кон и се изтегнаха в тревата. Рагнфрид бе напълнила кожената торба с изобилна и питателна храна: мек хляб, вкусни питки, масло, сирене, сланина, сушено еленово месо, мазнина, сварени говежди гърди; носеха още две бъчви с немска бира и буренце с медовина. Бързо нарязаха месото и си го поделиха, докато Халдан, най-възрастният от дружината, напали огън — в гората най-добре е да имаш топлина.

Исрид и Арне накършиха клони от пирен и мъхеста върба и ги хвърлиха върху огъня. Той изсъска, когато изсмука зеленината от наръча, и по червената грива на пламъците се разхвърчаха обгорели снежинки. Към ясното небе се изви гъст, черен дим. Кристин седеше, загледана в огъня. Той сякаш се радваше, задето е навън, на свобода, и си играе на воля, а не е затворен в домашното огнище, където се трепе да готви ядене и да им свети.

Кристин се облегна на баща си и сложи ръка върху коляното му. Лавранс й даваше най-хубавото от трапезата и щедро поднасяше към устата й бира и медовина, та Кристин да пие, колкото й душа иска.

— Ще се замае и няма да може да слезе до пасището — пошегува се Халдан.

Но Лавранс само погали пълните й бузи:

— Е, малко ли мъже сме се събрали? Ще я занесем, нали сме затова. Арне, пийни си и ти, нали още растеш. На вас, младите, божиите дарове ви действат благотворно и никак не ви вредят; правят кръвта ви сладка и червена, а съня — здрав, без да събуждат лудост и неразумни мисли.

Мъжете също пиха до насита. И Исрид не остана по-назад. Гласовете им, ведно с пращенето и свистенето на огъня зазвучаха като далечно бучене в ушите на Кристин. Главата й натежа. Долови, че дружината разпитва Лавранс какви странни неща е преживял по време на лов. Но той не пожела да се впуска в подробности и Кристин се почувства спокойна и доволна, а и нали беше сита.

Баща й държеше парче мек ечемичен хляб. Мачкаше го между пръстите си, докато заприлича на кон, късаше парченца от месото и правеше от тях ездачи. После хлебните конници поемаха от бедрото му право към устата на Кристин. Тя обаче така се измори, че вече нямаше сили да си отваря устата или да дъвче. Катурна се на земята и заспа.

Когато дойде на себе си, се намери легнала на топло в обятията на баща си. Той бе завил и двама им с кожуха си. Кристин се надигна, избърса потта от лицето си и развърза шапката си, та въздухът да изсуши мократа й коса.

Сигурно вече преваляше пладне, защото слънчевите лъчи светеха в жълто, а сенките се издължаваха и клоняха към югоизток. Вятърът беше утихнал напълно, а около спящите се навъртаха жужащи комари и бръмчащи мухи. Кристин стоеше неподвижно, след малко почеса изпохапаните си от комари ръце и се огледа — над тях заобленият връх, покрит с бели мъхове и жълти лишеи, блестеше под палещите лъчи на слънцето, а купчината повалени дървета се очертаваше на небесния лазур като скелет на причудливо животно.

Кристин изпита безпокойство. Стори й се странно, че всички спят посред бял ден. Случваше ли се да се събуди посред нощ, се намираше на тъмно и топло. От едната страна лежеше майка й, а от другата — провесената от стената черга. Но тогава Кристин знаеше, че стаята е затворена с резе, а на тавана има капак. Чувстваше се защитена от нощта и от света навън, а звуците на спящите между възглавници и кожи хора внушаваха спокойствие. Сега обаче мъжете лежаха на земята около малката черна жарава и приличаха на мъртви. Някои се бяха проснали по корем, други — по гръб със свити колене, а от устата им се процеждаха звуци, които я плашеха. Баща й хъркаше силно, от носа на Халдан се разнасяше пискливо свистене, когато си поемаше дъх. Арне спеше обърнат настрани, с лице заровено под ръката му. Лъскавата му светлокестенява коса се беше разпиляла в пирена. Изглеждаше напълно неподвижен и Кристин се притесни, че може да е мъртъв. Не се стърпя, наведе се и го докосне, за да провери. За щастие Арне се поразмърда насън.

Внезапно я обхвана страх: ами ако са спали две нощи и се събуждат на следващия ден? Ужаси се при тази мисъл и разтърси баща си, но той само изсумтя и продължи да спи. Кристин усещаше главата си натежала, но не посмя да легне отново. Изпълзя до огъня и го разбута с пръчка. Жаравата все още тлееше. Хвърли няколко малки съчки и пирен, които събра наоколо, но не се осмели да напусне кръга на спящите и да донесе по-едри клони.

Неочаквано се разнесе тупурдия и земята се разтресе. Кристин направо примря от страх, полазиха я студени тръпки. Между дърветата мярна червено тяло: Гюлсвайнен си проправяше път между ниските брези и я гледаше с бистрите си светли очи. Дива радост обзе Кристин и тя се затича към жребеца. При Гюлсвайнен бяха кафявият кон на Арне и товарният кон. Кристин се почувства в безопасност, приближи се и ги потупа по хълбоците. Гюлсвайнен наведе глава, за да го погали по муцуната. Кристин разроши жълтеникавата му грива и той подуши ръцете й с влажните си ноздри.

Конете тръгнаха да пасат по склона, а Кристин ги последва, защото се чувстваше защитена близо до Гюлсвайнен — беше се случвало да прогони мечка. Наоколо в изобилие растяха черни боровинки, а детето беше жадно и усещаше горчив вкус в устата си. Не й се пиеше бира, а сладките, сочни плодове имаха приятния вкус на вино. Нататък, край един сипей, съзря и малини. Хвана коня за гривата и го подръпна леко да я придружи. Жребецът послушно последва момиченцето. Кристин се спускаше по склона, а конете вървяха след нея.

Тя чу ромона и бълбукането на поток. Тръгна по посока на звука и го намери. Качи се на голям камък и изми потното си, изпохапано от комари лице и ръцете си. Под скалата водата образуваше неподвижно, черно езерце, защото отсреща, зад няколко малки брези и чаенолистни върби, се издигаше каменна стена. Водата представляваше превъзходно огледало. Кристин се надвеси и се огледа, защото искаше да се увери със собствените си очи в думите на Исрид, че прилича на баща си.

Усмихна се, кимна и се наведе напред, докато косите й докоснаха русите коси около кръглото детско лице с широко отворени очи от отражението във водата.

Наоколо растяха безброй красиви растения с кичести светлочервени цветове — валериана. Тук, до планинския поток, те бяха много по-червени и красиви, отколкото край реката до дома й. Кристин си набра от цветята и ги върза със стръкове трева. Направи си най-прекрасния и плътен светлочервен венец. Сложи го на главата си и изтича до езерцето, за да се види как изглежда с украшението. Приличаше на голяма мома, тръгнала на забава.

Надвеси се над водата и видя как тъмното й отражение изплува от дъното и се избистря, докато се приближава към лицето й. В огледалото на потока Кристин зърна и човек, застанал зад брезите на отсрещната страна. Навеждаше се към нея. Тя рязко вдигна глава и впери поглед нататък. Първо предположи, че дърветата са се скупчили до скалата и само й се привижда човешка фигура. Но изведнъж различи лице между листата: жена с бяло лице, разрошена, жълта като лен коса, големи, светлосиви очи и широко отворени, бледочервени ноздри като на Гюлсвайнен. Беше облечена в нещо лъскаво, тревисто зелено, а клоните закриваха тялото до широките й гърди, окичени с брошки и лъскави ланци.

Кристин се вторачи във видението. Жената вдигна ръка и й показа венец от жълти цветя. Помаха към нея.

Зад гърба си Кристин чу как Гюлсвайнен изцвили неистово уплашен. Обърна глава. Жребецът се изправи на задните си крака, а цвиленето му отекна надалеч. Конят мяташе грива, после хукна и цялата земя потрепери от тропота. Другите два коня го последваха. Изкачиха се по сипея, а изпод копитата им се разхвърчаха камъчета. Разнесе се пращене на счупени клони. Шумоляха изтръгнати корени.

Кристин завика, колкото й глас държи:

— Татко — дереше се тя, — татко!

Изправи се, хукна след конете, без да посмее да се обърне назад или да погледне през рамо. Покатери се по сипея, спъна се в полите си и се свлече надолу; пак се покатери и се хвана за скалата с окървавените си вече ръце, пълзеше по изранените си, олющени колене, като викаше ту Гюлсвайнен, ту баща си. По цялото й тяло изби пот и рукна като из ведро. Замъгли очите й, а сърцето й щеше да изхвръкне от гърдите. Задави я панически плач.

— Татко, о, татко!

Изведнъж дочу гласа му недалеч от себе си. Видя го да тича надолу по светлия, окъпан от бяла слънчева светлина сипей. Покрай него мълчаливо стояха ниски брези и трепетлики и го наблюдаваха с малките си сребристи точици по листата. Планинският склон, огрян от слънцето, бе утихнал, а бащата й тичаше и викаше името й. Кристин се свлече на земята, успокоена, че спасението идва.

— Пресвета Дево! — възкликна Лавранс и коленичи до дъщеря си.

Привлече я в обятията си. Беше пребледнял, със стиснати устни. Кристин се изплаши още повече, сякаш едва когато го видя, осъзна каква опасност я грозеше преди малко.

— Мило дете мое — Лавранс повдигна окървавените й длани, огледа ги, забеляза венеца на главата й и го докосна с пръст. — Какво е това? Как се озова тук, скъпа моя Кристин?

— Тръгнах с Гюлсвайнен — захлипа тя в прегръдките му. — Изплаших се, когато ви видях заспали, но Гюлсвайнен се появи. А после един човек ми махна долу до рекичката…

— Какъв човек? Мъж ли?

— Не, жена. Помаха ми с жълт венец. Май беше феята джудже, татко…

— Исусе Христе — бавно изрече Лавранс и прекръсти детето и себе си.

Помогна й да се изкатери на тревата. Вдигна я и я понесе на ръце. Тя се сгуши във врата му, ридаейки безутешно въпреки опитите му да я успокои.

След малко срещу тях се зададоха останалите мъже и Исрид. Тя плесна с ръце, когато чу какво се е случило.

— Да, била е самодивата. Искала е да примами красивото дете в планината, така да знаете…

— Замълчи — скастри я Лавранс. — Не бива да говорим така, докато сме в гората. Кой знае какво се крие под камъните и чува всяка наша дума.

Той свали златния си ланец и увеси кръста с мощите на врата на Кристин. После го мушна под дрехата й, за да го пази до гърдите си.

— Приканвам всички да внимавате какво излиза от устите ви, защото Рагнфрид не бива да научи на каква опасност е била изложена дъщеря ни.

Хванаха конете, побягнали в гората, и бързо слязоха до пасището, където чакаха другите коне. Всички яхнаха жребците и поеха към къщата на имението „Йорун“. Дотам нямаше много път.

Пристигнаха. Слънцето тъкмо клонеше към залез, добитъкът беше прибран в обора. Турдис и пастирите дояха животните. В мандрата ги чакаше сварена каша, защото млекарите ги бяха видели до колибата и се бяха подготвили.

Едва сега Кристина престана да плаче. Седнала в скута на баща си, ядеше каша и сметана с неговата лъжица.

На следващия ден Лавранс се канеше да иде до езерото далеч нататък из планината. Неколцина от пастирите му гледаха добитък там. Първоначално смяташе и Кристин да го придружи, но сега нещата се промениха. Лавранс реши да я остави в мандрата.

— Турдис и Исрид, внимавайте много. Заради Кристин и непокръстеното пеленаче в люлката не оставяйте вратата отключена и капака на тавана незатулен.

Силно изплашена, Турдис не смееше да остане повече в планината с малкия. Все още не си беше взела очистителната молитва след раждането и бързаше да слезе до селото възможно най-скоро. Лавранс прояви разбиране към желанието й. Предложи й да тръгне с тях на следващата вечер. Обеща да помоли възрастна вдовица да дойде да замества Турдис.

Турдис постла сладка, свежа трева под кожите на пейката. Разнасяше се силно и приятно ухание и Кристин се унесе още докато баща й четеше „Отче наш“ и „Богородице Дево“.

— Ще мине известно време, преди отново да те заведа в планината — Лавранс я потупа по бузата.

Кристин се разбуди веднага:

— Татко, може ли да дойда с теб на юг през есента? Нали ми обеща…

— Ще видим — отвърна Лавранс и Кристин потъна на часа в сладък сън върху овчите кожи.

2.

Всяко лято Лавранс Бьоргюлфсьон пътуваше на юг с коня си, за да нагледа имението си във Фоло. Тези отсъствия на бащата вгорчаваха дните на Кристин. Седмиците се нижеха бавно, докато го нямаше, а после идваше буйната радост от завръщането му. Лавранс й носеше красиви подаръци, чуждестранни платове за чеиза й, смокини, стафиди и медени питки от Осло. Разказваше й нечувани неща.

Тази година Кристин усети, че пътуването на баща й няма да бъде както винаги. Постоянно го отлагаха, а старците от имението „Лопт“ пристигнаха неочаквано с конете си и седнаха на масата с родителите й, за да обсъдят някои наследствени закони и правата за закупуване на земя по точно определена цена, както и трудностите при управлението на имението оттук и колко значима за епископа и кралския двор е продукцията от селското стопанство, добивана от околността. На родителите на Кристин почти не им оставаше време да поиграят с нея. Изпращаха я при слугините до огнището на двора. Вуйчо й, Трун Иваршон от „Сюнбю“, ги навестяваше много по-често отпреди, но той никога не проявяваше интерес към заниманията на Кристин.

Постепенно тя започна да се досеща за какво става дума. Откакто се преместиха в Сил, баща й се стараеше да натрупа повече земя в селото, а рицар Андрес Гюдмюнсьон му предложи да направят размяна: Лавранс да му отстъпи имението „Скуг“, което се намираше на по-удобно място за него, защото Андрес, като част от кралската свита, рядко идваше в долината, в замяна на „Формо“ — наследство от майка му. Лавранс не изпитваше никакво желание да се разделя със „Скуг“: родът му бе получил това имение като подарък от краля. От друга страна, тази размяна предлагаше много предимства. Ала за беда братът на Лавранс, Осмюн Бьоргюлфсьон, искаше да присъедини „Скуг“ към своите земевладения и изглеждаше съмнително да се откаже от наследствените си права.

Един ден обаче Лавранс заяви на Рагнфрид, че тази година ще заведе Кристин в „Скуг“, та дъщеря им да види къде е родена и къде са живели предците на баща й, ако се разделят с имота. Рагнфрид се съгласи, защото желанието му й се стори разбираемо, макар и да се страхуваше да изпрати невръстната си рожба на дълго пътуване и да се раздели с нея.

След като видя самодивата, първоначално Кристин се чувстваше страшно изплашена и не се отделяше от майка си. Боеше се да не види някой от спътниците им из планината, станали свидетели на случката. За нейно успокоение баща й забрани да се споменава за преживяването.

Измина известно време и като че ли Кристин изпита желание да говори за това. Наум разказваше за случката на въображаем събеседник и за нейно учудване започна да си спомня много по-ясно и подробно какво видя край езерцето. Образът на красивата жена се избистри в съзнанието й.

Най-странното беше, че щом се сетеше за самодивата, изпитваше копнеж да отиде в „Скуг“ и я обземаше все по-силен страх; ами ако баща й не я вземе със себе си?

Една сутрин, когато Кристин се събуди в спалнята, майка й и старата Гюнхил седяха на прага и оглеждаха купищата катеричи кожи, събрани от Лавранс. Гюнхил беше вдовица. Обикаляше именията и шиеше кожена подплата за палта. От разговора им Кристин се досети, че майка й поръчва за нея нова връхна дреха, обточена с кожа от златка и с подплата от катеричи кожи, защото Кристин тръгва на път с баща си. Скочи от леглото и се развика от радост.

Рагнфрид се приближи до нея и я погали по бузата:

— Толкова ли се радваш, дъще, задето ще бъдеш далеч от мен?

Същите думи майка й повтори и в деня на заминаването им. Станаха в ранни зори, навън още цареше мрак. Когато Кристин подаде глава от вратата, за да провери какво е времето, между къщите се стелеше гъста мъгла; виеше се като сив дим около фенерите и пред отворените врати на стаите. Мъжете бързаха към оборите и хамбарите, а жените идваха от готварницата с димящи тенджери и паници с варено месо и сланина — пътниците се нуждаеха от силна храна, преди да тръгнат в утринния студ.

Разтвориха кожените торби с провизиите за из път и добавиха каквото бяха забравили. Рагнфрид повтори на мъжа си всичките си заръки: да поговори с близки и познати, които срещне, да ги поздрави и разпита.

Кристин тичаше напред-назад, взе си няколко пъти сбогом с всички домашни и направо не си намираше място от въодушевление.

— Толкова ли се радваш, задето отиваш далеч и няма да те видя дълго? — попита майка й.

Кристин се натъжи и се оклюма. Искаше й се да си вземе думите назад и отговори на майка си възможно най-мило:

— Не, скъпа майко, но се радвам, задето ще пътувам с баща си.

— Да, зная — въздъхна Рагнфрид.

Целуна детето и поприглади роклята й.

Най-сетне цялата дружина яхна конете. Кристин яздеше стария, умен и стабилен Мурвин, някога бил кон на баща й. Рагнфрид поднесе на съпруга си чаша с глътка ракия за сили, сложи ръка върху коляното на дъщеря си и я помоли да не забравя какво й е заръчала.

Потеглиха в сумрака. Мъглата се стелеше над селото, бяла като мляко. След известно време се вдигна и през нея се процедиха слънчеви лъчи. Сред бялата мъгла блещукаха, обсипани с капки роса, поляни, позеленели от току–що покарала млада трева, бледи стърнища, жълти дървета, скоруша с лъскави червени плодове. Сред парата се извисяваха синкавите скали. Мъглата се вдигна и отлетя на валма между склоновете. Ездачите пътуваха надолу по долината, окъпани във великолепна слънчева светлина. Начело яздеше Лавранс рамо до рамо с дъщеря си.

В една мрачна и дъждовна вечер пристигнаха в Хамар. Кристин седеше на седлото на баща си, защото от умора всичко пред очите й се размазваше: блещукащото езеро от дясната й страна; тъмните дървета, от които капеше вода над главите им, когато яздеха под тях; зловещо мрачните къщи, струпани по безцветните, мокри поля край пътя.

Тя престана да брои дните. Струваше й се, че е на път от цяла вечност. Посетиха роднини и приятели из долината; запозна се с деца от големите стопанства, игра в чужди всекидневни, плевни и дворове; неведнъж се премени с червената рокля с копринените ръкави. Спираха за отдих край пътя при хубаво време. Арне събираше лешници за нея, а следобедите й даваха да поспи върху кожените торби, натъпкани с дрехите им. В един от домовете им предложиха обвити в коприна възглавници, но се случваше да отсядат и в странноприемници. Веднъж при тях спа и непозната жена, която хлипаше жално през нощта. Кристин чуваше риданията й, щом отвореше очи, но обикновено нощем спеше спокойно зад широкия, топъл гръб на баща си.

Кристин се събуди рязко. Не знаеше къде се намира, ала странното дрънчене от съня й продължи и наяве. Лежеше сама в леглото, а в огнището бумтеше огън.

Повика баща си. Той се изправи — бе седнал до огнището. Приближи се до нея заедно с дебела жена.

— Къде сме? — попита Кристин.

Лавранс посрещна думите й със смях и отвърна:

— В Хамар. А това е Маргрет, съпругата на обущаря Фартайн. Поздрави я учтиво, защото когато пристигнахме, ти спеше. Сега Маргрет ще ти помогне да се облечеш.

— Сутрин ли е? — недоумяваше Кристин. — Мислех си, че сега ще си лягаш. Помогни ми ти, де — настоя тя, но Лавранс строго й нареди да приеме помощта на домакинята.

— Виж какъв подарък ти е приготвила!

Чифт червени обувки с копринени връзки. Стопанката се усмихна, когато видя радостното лице на момиченцето, и й помогна да си облече долната риза и дългите чорапи в леглото, та да не стъпва боса по глинения под.

— Какво звънти така? — попита Кристин. — Прилича на църковна камбана, но май не е една?

— Да, така бият камбаните ни — засмя се Маргрет. — Разказаха ли ти за голямата катедрала в града? Сега отивате там. Там се намира камбаната. Освен това камбани бият и в манастира, и в църквата.

Маргрет намаза дебело с масло филия хляб и сипа мед в млякото на Кристин, та храната да я засити. И без това не й оставаше време да се храни редовно.

Навън все още беше тъмно и мразовито. Студената мъгла щипеше кожата. Следите от стъпалата на хора, от копитата на добитък и конските подкови бяха твърди като излети от желязо. Кристин ги усещаше през тънките подметки на новите си обувки. По невнимание стъпи върху разтопения лед посред уличката и си намокри краката. Лавранс я понесе на гръб.

Те се взираше в мрака, но не виждаше почти нищо от града: само неясните очертания на черни фронтони на къщи и дървета на фона на сивия въздух. Излязоха на малка поляна, покрита със скреж, а от другата й страна Кристин забеляза бледосива сграда с големината на планина, заобиколена от каменни постройки. В зидовете се виждаха отвори, от които се процеждаше светлина. Камбаните, смълчали се за малко, сега отново подхванаха да звънят толкова силно, че по гърба й полазиха тръпки.

При влизането в широката нартика на църквата Кристин изпита чувството, че вървят из планината. Лъхна ги студен въздух; обви ги мрак. Минаха през една врата и там ги посрещна отколешен, студен мирис на тамян и восъчни свещи. Кристин се озова в тъмно и много високо помещение. Не успя да пробие околния мрак с очи, но съзря в далечината олтар със запалена на него свещ. До олтара стоеше свещеник. Гласът му отекваше в цялото помещение като дихание и шепот. Лавранс прекръсти себе си и детето със светена вода и закрачиха към олтара. Въпреки че стъпваше предпазливо, шпорите му тракаха по каменния под. Минаха покрай внушителни колони, а погледнеха ли между тях, сякаш надничаха във въгленово черни дупки.

Лавранс коленичи пред олтара. Кристин направи същото. Очите й привикнаха с тъмнината и тя успя да различи блестящия в злато и сребро олтар между колоните. Пред тях горяха свещи върху позлатени свещници, а зад тях лъщяха свещени съдове и великолепно пано. Неволно Кристин отново се сети за планината. Точно така си я бе представяла, но може би малко по-светла. Пред очите й се появи самодивата, ала Кристин вдигна очи и съзря самия Христос, величествен и строг, разпнат на кръста. Изплаши се. Той не изглеждаше мил и печален, както в кафявата дървена църква у дома, където висеше с приковани крака и ръце и наведена, опръскана с кръв глава с трънен венец. На иконата в тази църква Христос стоеше на подиум с протегнати напред ръце и вдигната глава, косите му блестяха в златист оттенък, а на главата си носеше златна корона. Лицето му изглеждаше гордо и сурово.

Кристин се помъчи да се вслуша в литургията, но свещеникът бъбреше неразбираемо и бързо. У дома Кристин бе свикнала да разбира всичко, защото отец Айрик изговаряше думите прилежно и ясно и й бе обяснил какво означават те на норвежки, та Кристин да не изпуска Господ от мислите си, докато е в църквата.

Сега обаче това се оказа невъзможно, защото разни неща в тъмнината непрекъснато отвличаха вниманието й. Прозорците се намираха високо по стените и дневната светлина започна да разрежда мрака. Близо до мястото, където коленичиха, се издигаше причудлива закачалка от дърво, а зад нея се намираха светли каменни блокове и по тях — разни сечива. Кристин чу как вътре се суетят хора. После очите й отново се спряха върху строгия Исус на стената и тя се опита да се съсредоточи върху богослужението. Леденостуденият каменен под вкочани краката й до хълбоците, коленете я заболяха. Накрая всичко се завъртя пред очите й заради натрупаната умора.

Настъпи краят на църковната служба. Баща й се изправи. Свещеникът се приближи да поздрави Лавранс. Докато разговаряха, Кристин седна на едно стъпало, защото така направи момчето, слуга в църквата. То се прозя, Кристин — също. Момчето забеляза, че привлече вниманието й, и изду бузата си с език. Забели очи към нея, бръкна под дрехата си и извади кесия. Изсипа съдържанието й върху каменния под: куки за риболов, оловни топчета, кожени ремъци и няколко зарчета. През цялото време правеше смешни физиономии. Кристин остана впечатлена.

Свещеникът и бащата погледнаха децата. Духовникът се засмя и посъветва момчето да се връща в училището, а Лавранс се намръщи, недоволен от опитите на хлапето да привлече вниманието на дъщеря му, и поведе Кристин за ръка.

В църквата стана по-светло. Кристин сънено се влачеше след баща си, докато двамата мъже минаваха край купчина дъски и разговаряха за строителните работи на епископ Инял.

Обиколиха цялата църква и накрая тръгнаха към нартиката. Оттам каменно стълбище водеше към лявата камбанария. Кристин, капнала от умора, едва изкачваше стъпалата. Свещеникът отвори вратата към красив параклис, а Лавранс помоли дъщеря си да изчака отвън, докато той се изповяда. После щяла да влезе и тя, за да целуне мощехранителницата на свети Томас[6].

В този момент от параклиса излезе стар монах в пепеляво кафяво расо. Спря се за миг, усмихна се на детето, извади няколко чувала и вълнени покривки, натъпкани в ниша в стената, и ги разстла върху стълбите.

— Седни тук, за да не мръзнеш — посъветва я той и слезе по стълбите бос.

Кристин спеше, когато отец Мартайн — така се казваше свещеникът — излезе от изповедалнята и я докосна. От камбанарията се разнасяше прекрасно песнопение, а на олтара горяха свещи. Свещеникът й даде знак да коленичи до баща си и свали от олтара малко позлатено ковчеже. Прошепна и, че вътре се намира парче от окървавената дреха на свети Томас от Кентърбъри и посочи свещения образ, а Кристин долепи устни до нозете му.

Когато слязоха, прекрасната мелодия и песните се разнасяха надалеч. Отец Мартайн обясни, че органистът репетира, а учениците пеят. Нямаха време да ги послушат, защото Лавранс умираше от глад: бе постил до изповедта. Тръгнаха към трапезарията в дома на канониците, за да се подкрепят.

Навън слънцето позлатяваше стръмните брегове отвъд Мьосен, а побледнелите полянки приличаха на жълти прашинки в тъмносинята гора. По морските вълни танцуваха бели валма от пяна. Духаше студен свеж вятър и разноцветните листа се сипеха върху покритата със скреж земя.

Между дома на епископа и дома на свещениците се появи група ездачи. Лавранс отстъпи встрани и направи поклон с ръка на гърдите си, а шапката му почти помете земята. Кристин се досети, че мъжът в кожуха трябва да е самият епископ. Поклони се доземи.

Епископът спря коня си и отвърна на поздрава им. Даде знак на Лавранс да се приближи и двамата поговориха известно време. Когато се върна при дъщеря си и отец Мартайн, Лавранс рече:

— Епископът ме покани на обяд. Дали е възможно, отче Мартайн, някой от мъжете в каноническата общност да придружи детето до имението на обущаря Фартайн и да предаде на моите хора Халдан да ме посрещне тук с Гюлсвайнен към три следобед?

Свещеникът отговори, че би могло да се уреди. Тогава босоногият монах, разговарял с Кристин на стълбите към кулата, пристъпи напред и обясни:

— В къщата за гости един мъж и без това има работа при Фартайн, та той ще предаде поръката ти, Лавранс Бьоргюлфсьон, а дъщеря ти може или да тръгне с него, или да остане в манастира, докато дойде време и ти да се прибираш. Ще се погрижа да й сипят храна.

Лавранс благодари, но отвърна:

— Не е редно да ви затруднявам с дъщеря ми, братко Едвин…

— Брат Едвин умее да ангажира вниманието на децата — прекъсна го Мартайн. — Така има на кого да изнася проповедите си.

— Така е, не смея да дотягам на такива учени мъже като вас с учението си — усмихна се монахът без капка гняв. — Вече ме бива да говоря само на деца и селяни, но пък не е редно човек да запушва устата на бика, който тегли ралото.

Кристин отправи умолителен поглед към баща си. Много искаше да тръгне с брат Едвин. Лавранс се съгласи и двамата с отец Мартайн последваха антуража на епископа. Кристин хвана монаха за ръка и се отправиха към манастира, който се състоеше от няколко дървени къщи и светла каменна църква досами езерото.

Брат Едвин стисна леко ръката й. Спогледаха се с усмивка. Монахът, висок и слаб, вървеше чинно приведен. Кристин оприличи главата му на глава на стар жерав, защото беше малка, а черепът — тесен. Тонзурата му лъщеше сред рошавия бял венец от косите му. Шията му беше издължена и набръчкана, носът — едър и остър като човка. Но нещо в издълженото му, набраздено лице караше Кристин да се чувства весела и лека като перце. Сините очи на стареца бяха зачервени по краищата, а клепачите — кафеникави и тънки като мембрана, осеяни с безброй малки бръчици, а по-дълбоки бръчки, спускащи се към тесните му устни, браздяха повехналите му бузи, обагрени със старчески червени петна. Но бръчките на брат Едвин сякаш бяха само от усмивки. Досега Кристин не бе срещала толкова добронамерен и мил човек; все едно монахът носеше в душата си блестяща, тайна радост и щеше съвсем скоро да я посвети в нея.

Вървяха покрай оградата на овощна градина, където по дърветата тук–там бяха останали жълти и червени ябълки. Двама братя от Ордена на проповедниците, облечени в черно-бели одежди, събираха с гребла изсъхнали бобови стъбла.

Манастирът не се различаваше от обикновените селски дворове. Монахът заведе Кристин в гостната — и тя напомняше на селска стая, но имаше доста легла. В едното лежеше старец, а до огнището жена повиваше пеленаче. При нея стояха и две по-големи деца: момче и момиче.

Мъжът и жената започнаха да се оплакват, задето не са им донесли втората закуска.

— … не искат да ни дават второ ядене. Ще умрем от глад, докато си в града, братко Едвин!

— Не се гневи, Стайнюлв — посъветва го монахът. — Ела да се запознаеш с Кристин. Я виж колко е мила и красива. Днес тя е наш гост.

Разказа, че Стайнюлв се разболял, докато се прибирал към дома си след съвещателна среща, и му позволили да остане в гостната на манастира, защото негова роднина, много зла жена, лежала в манастирската лечебница, а той не можел да я понася.

— Съвсем скоро ще им дотегна — оплака се той. — Когато заминеш, братко Едвин, никой няма да ме погледне и пак ще ме пратят в лечебницата.

— Не се бой, ще оздравееш много преди да съм изпълнил задълженията си в църквата — отвърна монахът. — А синът ти ще те вземе.

Брат Едвин свали от огнището чайник с гореща вода и го подаде на Кристин да го подържи, докато се погрижи за Стайнюлв. Настроението на стареца се подобри. Монах им донесе храна и напитки.

Брат Едвин благослови ястията и приседна в края на леглото на стареца, за да му помага да се храни. Кристин се приближи до жената и нахрани момчето й, защото беше малко и не стигаше до паницата с кашата, а и разливаше бира, щом се опиташе да натопи залъка в купата. Жената беше от Хаделан. Дошла тук с мъжа си и децата на гости на брат си — монах. Той обаче обикалял селата и тя се жалваше, задето си губят времето, като го чакат да се върне.

Брат Едвин се разговори с жената. Не бивало да казва, че си прахосва времето в епископския град Хамар. Та нали тук се намират най-тачените църкви, а монасите и канониците провеждат богослужения и се молят денонощно, пък и градът е прекрасен, по-хубав дори от Осло, макар и по-малък. Тук всички къщи си имат градина.

— Трябваше да видиш каква красота беше през пролетта, когато дойдох. Целият град бе побелял от цветя. А когато цъфнат розите…

— И какво ме засяга мен това? — сопна се жената. — Тук май по-скоро гъмжи от реликви, но няма святост…

Монахът се засмя и поклати глава. Разрови сламата под леглото си и извади вързоп с ябълки и круши. Раздели ги поравно между хлапетата. Кристин не бе вкусвала по-сладки плодове. При всяка хапка от ъгълчетата на устата й потичаше сок.

Налагаше се брат Едвин да отиде в църквата. Взе Кристин със себе си. Пресякоха манастирския двор и през малка странична врата влязоха в хора.

Продължаваха да разширяват църквата. Между основната сграда и крилата се издигаше скеле. Епископ Инял поръчал да реставрират и разкрасят олтара, разказа брат Едвин. Епископът, много богат, давал всичките си пари за църквите в града. Монахът го описа като изключително съвестен човек и свещеник. Братята от Ордена на проповедниците в манастира „Свети Улав“ също били добри хора: почтени, образовани, смирени. Макар че манастирът бил беден, монасите приели брат Едвин с отворени обятия. Монахът живеел в миноритския[7] манастир в Осло, но му разрешили да посещава често и Хамарската обител.

— Ела — подкани той Кристин и я отведе до скелето, покатери се по стълбата и нагласи няколко дъски. После слезе и помогна на детето да се качи.

По сивата каменна стена над главата си Кристин видя странни, трепкащи светли петна, червени като кръв, жълти като бира, сини, кафяви, зелени. Искаше да погледне назад, но монахът прошепна:

— Не се обръщай.

Едва когато се озоваха на най-горната дъска, той я обърна и пред очите й се откри прелестна гледка, от която дъхът й секна.

Точно срещу нея, на южната стена на сградата, светеше картина, сякаш направена само от блестящи скъпоценни камъни, а лъчите й образуваха разноцветни петна по стената. Двамата с монаха се озоваха под сиянието. Ръцете на Кристин почервеняха, все едно потопени във вино, а лицето на монаха изглеждаше позлатено. Тъмното му расо слабо отразяваше цветовете на картината. Тя го погледна въпросително, но той само кимна и се усмихна.

Като че ли се намираха в Царството небесно. Зад решетка от черни линии тя постепенно различи образа на Исус Христос в наситено червена мантия, Богородица в небесно синя одежда, светии в блестящи жълти, зелени и виолетови дрехи. Бяха застанали под сводове и колони на грейнали къщи, а клоните се сплитаха с причудливи, бистри листа.

Монахът я дръпна малко по-нататък по моста.

— Стой тук — прошепна той. — Така мантията на Исус ще свети върху теб.

От кораба на църквата ги лъхна леко ухание на тамян и мирис на хладен камък. Долу изглеждаше зловещо, но слънчевите лъчи проникваха косо през пролуки в прозорците от южната страна на сградата. Кристин започна да проумява: небесната картина сигурно представлява вид прозорец, защото през нея навлизаше светлина. Останалите процепи бяха празни или затворени с прозорци от рогово вещество в дървени рамки. Долетя птичка, кацна на перваза, изчурулика и отлетя, а навън, пред късата стена, се разнесе шум от удар на метал в камък. Иначе цареше тишина. Само вятърът подухваше леко, сякаш въздишаше между стените на църквата. После утихна и той.

— Е — рече брат Едвйн и въздъхна. — В страната никой не може да направи такива неща. В Нидарус наистина рисуват върху стъкло, но не и така… На юг обаче, в големите катедрали, имат витражи, големи колкото портите на тази църква.

Кристин се замисли за иконописите в църквата в нейното село. На двата олтара — на свети Улав и свети Томас от Кентърбъри — по преградите имаше изображения, а на самия олтар — пана. Но като се сетеше за тях, й се струваха мътни, лишени от блясък.

Слязоха от стълбата и се качиха в хора. Трапезата пред олтара беше гола, празна, а върху каменната плоча стояха наредени малки кутии и тасове от метал, дърво и глина; причудливи малки ножове и железа, както и пръснати писалки и моливи. Брат Едвин уточни, че това били неговите сечива — рисувал икони и гравирал затворени олтари, а красивите пана до столовете до олтара били негово дело. Предназначени били за преградите на олтара в църквата на братята проповедници.

Кристин наблюдаваше как монахът смесва цветни прахове и ги разбърква в малки керамични съдове. Дори му помогна да занесе пособията си до пейка край стената. Докато монахът ходеше от икона на икона и шареше светлите коси на светците с червени нишки, та да се вижда къде се къдри, Кристин го следваше по петите и го разпитваше, а той й обясняваше какво изобразяват.

На една икона Христос седеше на златен стол под един покрив със свети Николай и свети Климент[8]. Отстрани беше изографисано житието и битието на свети Николай. На една от изобразените сцени той, още пеленаче, се извръщаше от гръдта на майка си, защото бил светец и още от люлката искал да бозае само в петъчен ден. До това изображение имаше друго: свети Николай оставя кесия със злато пред вратата на дом, където живеят три много бедни моми. Толкова бедни, че никоя от тях не можела да си намерят жених. Кристин видя как светецът изцелил рожбата на римски рицар, а рицарят отплавал с лодка, носейки фалшива златна чаша. Бил обещал на светия епископ златната чаша, предавана в рода им поколения наред в продължение на хилядолетия, като награда, задето излекувал детето му. Но после поискал да измами свети Николай, като му даде фалшива чаша. Затова синът на рицаря паднал в морето с истинската чаша в ръка. Свети Николай обаче извадил детето невредимо от морските дълбини и излязъл на брега точно когато бащата влязъл в църквата „Свети Николай“, за да принесе в жертва фалшивата чаша. На иконата събитията бяха изобразени със злато и прекрасни цветове.

На друго пано Дева Мария държеше Христос на коленете си. Той бе хванал майка си за брадичката с едната ръка, а в другата държеше ябълка. При тях бяха и света Сюнива[9], и света Кристина, застинали в грациозен поклон, с румени лица, златни коси и тиари.

Брат Едвин поддържаше дясната си китка с лявата си ръка и рисуваше листа и рози по короните им.

— Драконът ми се струва твърде малък — отбеляза Кристин и се загледа в изображението на светицата, носеща нейното име. — Съмнявам се, че е успял да я погълне.

— Не е успял — отвърна брат Едвин. — Не е бил по-голям от този. Драконите и тем подобни чудовища в служба на дявола изглеждат големи само докато страхът се е вселил в нас. Но ако човек търси Бога ревностно, от дъното на душата си, и Божията сила успее да проникне в съзнанието му, то тогава нечестивият претърпява унищожително поражение и всичките му оръдия се превръщат в незначителни и безсилни: драконите и злите духове се свиват и стават не по-големи от елфи, котки или врани. Както виждаш, цялата планина, в която е била света Сюнива, се побира под плохата на връхната й дреха.

— Ама нали са влизали в пещерите? — учуди се Кристин. — Света Сюнива и мъжете от Селя. Нали?

Монахът присви очи и отново й се усмихна:

— И да, и не. Така им се сторило на хората, открили тленните останки на светците. Така си помислили и Сюнива, и мъжете от Селя, защото били смирени и смятали заобикалящия ги свят за по-силен от греховния човешки род. Изобщо не си давали сметка, че всъщност могат да го надвият, защото не го обичат. Но ако го бяха осъзнали, щяха да вдигнат всички планини и да ги хвърлят в морето като дребни камъчета. Никой и нищо не може да ни навреди, дете мое, освен онова, което обичаме и от което се боим.

— Ами ако човек няма страх от Бога и не го обича? — ужаси се Кристин.

Монахът внимателно докосна русите й коси и леко наведе назад главата й. Вгледа се лицето й с широко отворените си сини очи.

— Няма човек, който да не обича Бог и да не се бои от него, Кристин, но ние, хората, често живеем и умираме в несрета, защото сърцата ни се разкъсват между любовта ни към Бога и страха от дявола, от една страна, и любовта ни към светските съблазни и плътските наслади. Защото ако човек не изпитваше никакъв копнеж по Бога и неговата същност, то той щеше да се чувства добре в преизподнята, и единствено ние, живите, нямаше да осъзнаваме, че той е попаднал на прекрасно място. Но ако мъртвият не жадуваше за прохлада, огънят нямаше да го гори; ако не копнееше за покой, нямаше да изпитва болка от ухапването на змиите.

Кристин се вгледа в лицето му. Словата му й се сториха напълно непонятни. Брат Едвин продължи:

— Бог е милостив и вижда как са раздвоени сърцата ни. Слезе на земята и живя сред нас, за да усети с тялото си изкушението на дявола, когато рогатият ни примамва с обещания за власт и благополучие, и заплахите от света, изпълнен с битки, присмех и люти рани от нокти по ръцете и нозете ни. Така Бог ни показа пътя и любовта си…

Монахът продължаваше да гледа застиналото в сериозно изражение лице на Кристин. Засмя се и подхвана с по-шеговит тон:

— Знаеш ли кой пръв разбрал за раждането на Нашия Спасител? Петелът. Съзрял звездата и известил на латински — тогава всички животни владеели този език — „Christus natus est!“[10]

Брат Едвин изкукурига последните думи като петел и Кристин прихна да се смее. Шегата на монаха я поразведри: изречените преди това непонятни тържествени слова бяха обременили детското й съзнание.

Брат Едвин също се засмя.

— Когато волът чул петела, подхванал да реве: „Ubi, ubi, ubi?“[11]. Козата заврещяла: „Betlem, Betlem, Betlem.“[12]. А на овцата толкова й се приискало да види Богородица и рожбата й, че начаса започнала да блее: „Eamus, eamus!“[13]. Новороденото теле в сламата се изправило на крака и се примолило: „Volo, volo,volo!“[14]. За пръв път ли чуваш тази история? Така си и мислех. Вашият отец Айрик е усърден божи служител, образован е, но вероятно не знае тази притча, защото не е ходил в Париж…

— А вие? Вие били ли сте там? — поинтересува се детето.

— Бог да те благослови, Кристин, да, бил съм. Пътувал съм много по света, но бъди сигурна, че се боя като обезумял от дявола и от плътските изкушения. С всички сили се държа за кръста. Човек трябва да се вкопчи в него като удавник за сламка. А ти, Кристин, би ли пожертвала красивите си коси, за да служиш на Богородица като тези жени, които съм изографисал?

— Една съм на майка и баща — отвърна Кристин. — Сигурно ще ме задомят. Майка ми вече е приготвила сандъци и ковчежета за зестрата ми.

— Да, да — кимна брат Едвин и я погали по челото. — В днешно време така постъпват людете с децата си. Освен ако Господ не реши да им даде дъщери хроми, слепи, противни и клипави или ако не решат да му върнат децата, които им е дал в повече. И въпреки това хората се чудят защо в манастирите вече няма свети мъже и жени…

Брат Едвин я заведе във вестиария[15], показа й и книгите на манастира, наредени на рамка. Бяха изпъстрени с прелестни илюстрации. Но когато вътре влезе един от монасите, брат Едвин му обясни, че просто искал да намери глава на магаре, за да я прерисува. После само поклати глава.

— Виждаш ли страха, Кристин. Треперят над тези книги. Ако бяха способни на истински силна вяра и любов, нямаше да излъжа брат Осюлв. Но тогава щях да взема тези стари кожени ръкавици и да ги закача на слънце ето там.

Кристин последва монаха в къщата за гости и се подкрепи. После се върнаха в църквата и момичето посвети целия ден да разглежда работата на монаха и да разговаря с него. Когато Лавранс дойде да я вземе, и тя, и монахът отдавна бяха забравили какво поръчение трябваше да предадат на обущаря.

След дългото пътуване в съзнанието на Кристин най-ясно се запечатаха дните в Хамар. Осло наистина беше по-голям град от Хамар, но тя вече бе виждала търговски град и не се впечатли особено. И имението „Скуг“ не й се стори толкова хубаво като „Йорун“, независимо че къщите бяха по-красиви. Радваше се, задето не се налага да живее там. Имението се намираше на склон, а отдолу се сивееше фиордът Ботн, тъжно обрасъл с черни гори. На другия бряг и зад къщите небето и върховете на дърветата се докосваха. Нямаше високи и стръмни скали, както у дома, които да повдигат небосвода и да разделят пейзажа, та светът да не е нито твърде голям, нито твърде малък.

Пътуването към дома премина в студ. Макар и да оставаха четири седмици до Коледа, във високите части на долината вече беше паднал сняг, затова изминаха по-голямата част от пътя с шейни.

Колкото до търговията с имоти, Лавранс преотстъпи на брат си Осмюн имението „Скуг“ и правото да купува земи на точно определени цени.

3.

През пролетта след дългото пътуване на Кристин Рагнфрид роди дъщеря. И двамата родители си мечтаеха за мъжка рожба, но скоро се примириха. Изпитваха дълбока обич към малката Юлвхил. Беше много красиво дете, послушно, мило, весело и кротко. Рагнфрид се привърза толкова силно към малката, че й даваше да бозае и през втората й година. По съвет на отец Айрик майката се въздържаше от строг пост и молитвени бдения, докато кърмеше детето. Покрай раждането и радостта от малката Рагнфрид разцъфна. Лавранс не бе виждал съпругата си по-весела, красива и разговорлива през целия им съвместен живот.

И Кристин се радваше много на споходилото ги щастие. Не беше предполагала, че в дома им цари тишина заради настроенията на майка й. Преди смяташе за нормално майка й да я поучава и вразумява, а баща й да си играе с нея и да се шегуват. Сега майка й стана много по-блага с нея, даваше й повече свобода и я милваше по-често. Кристин обаче забеляза, че майка й вече не разполага с много време за нея. Кристин обичаше Юлвхил като всички останали и се радваше, когато носеше сестричката си на ръце или я люлееше. А щом малката започна да пълзи и да бръщолеви, стана още по-весело и Кристин си играеше с нея.

Така в имението „Йорун“ изминаха три хубави години. Късметът в много отношения беше на тяхна страна. Лавранс построи доста неща и направи подобрения в стопанството, защото конюшните и оборите бяха стари и малки, когато се нанесоха тук: Йеслингите го бяха давали под аренда поколения наред.

След Великден на третата година им гостуваха Трун Иваршон от „Сюнбю“ и неговата жена Гюдрид заедно с трите им момчета. Една сутрин възрастните разговаряха на чардака, а децата си играеха на двора. Лавранс бе започнал да строи нова стая и малчуганите се катереха по докарания дървен материал. Един от Йеслингите удари Юлвхил и тя се разплака. Трун слезе и смъмри сина си. Взе Юлвхил на ръце. Човек трудно можеше да си представи по-красиво и мило дете от нея. Вуйчо й имаше слабост към нея, макар че иначе не обичаше твърде деца.

Тогава от обора се появи мъж, който теглеше едър черен бик. Буйното животно се отскубна от мъжа. Трун скочи върху купчината дървен материал, прогони по-големите деца и остана там с Юлвхил на ръце и най-малкия си син. Под краката му се изтърколи дървено трупче, той изпусна Юлвхил на земята, трупчето се отмести и затисна гърба на детето.

Лавранс мигом се спусна към купчината и понечи да повдигне трупчето. Тогава обаче бикът тръгна към него. Лавранс посегна към рогата му, но животното го повали. Лавранс го хвана за ноздрите, успя да се изправи наполовина и задържа бика, докато Трун се освободи от вцепенението си, а останалите слуги дотичаха от сградите и хванаха бика.

Рагнфрид, застанала на колене, се мъчеше да повдигне дървеното трупче. Лавранс й помогна да извади детето изпод дървото и тя го понесе в обятията си. И при най-лекия допир малката пищеше, та да ти настръхнат косите, но майката изхлипа:

— Жива е, хвала тебе, Господи, жива е…

Цяло чудо беше, че дървото не я смаза. За късмет камък бе попречил на трупчето да затисне напълно детето. Лавранс се изправи, а от ъглите на устата му се стичаше кръв. Бикът бе разкъсал дрехите на гърдите му с рогата си.

Турдис се спусна с кожена постелка. Заедно с Рагнфрид положиха внимателно детето върху постелката. Малката изпитваше непоносими болки. Не даваше дори да я докоснат. Двете жени я пренесоха в зимната къща[16].

Малчуганите се скупчиха около пребледнялата, вцепенена Кристин на върха на купчината дървен материал. Сега в двора заприиждаха всички хора от имението. Жените се вайкаха и плачеха. Лавранс заръча да му оседлаят Гюлсвайнен и още един кон. Ала когато Арне доведе конете, Лавранс се строполи на земята, докато се опитваше да яхне жребеца. Тогава изпрати Арне да доведе свещеника, а Халдан пое на юг към дома на местна лечителка.

Кристин забеляза, че баща й е смъртно бледен. Светлосинята му дреха бе покрита с петна от кръв. Лавранс се изправи рязко, грабна брадвата от ръцете на един ратай и се спусна към мъжете, които държаха бика. Удари животното с брадвата между рогата и то се свлече в пръстта. Лавранс обаче продължи да удря в несвяст. Хвърчаха пръски кръв и мозък. Пристъп на силна кашлица принуди Лавранс да спре. Залитна назад и се строполи на земята. Трун и още един мъж го занесоха в къщата.

Кристин си помисли, че баща й е мъртъв. Нададе силен вик и изтича след мъжете, крещейки колкото й глас държи.

Жените положиха Юлвхил върху леглото на родителите й. Струпаха всички възглавници, та детето да лежи на равно. Малката приличаше на опъната струна и стенеше непрекъснато, а майка й, надвесена над нея, я умиряваше и лекичко я потупваше, обезумяла от тревога, задето няма как да облекчи страданията й.

На другото легло лежеше Лавранс. Изправи се и се приближи към жена си, за да я утеши, но тя подскочи като ужилена и изкрещя:

— Да не си посмял да ме докоснеш! Исусе Христе, та аз заслужавам да ме пребиеш. Нямат край нещастията, дето ти донасям!

— Не ти си причина да ни сполетяват беди — Лавранс сложи ръка на рамото й.

Тя потрепери, а светлосивите й очи проблеснаха на изпосталялото й, кафеникаво лице.

— Иска да каже, че аз съм виновен — грубо поясни Трун Ивариюн.

Сестра му го погледна с ненавист и отвърна:

— Трун знае много добре какво искам да ти кажа.

Кристин изтича при родителите си, но и двамата я отблъснаха. Турдис, която влезе с чайник с топла вода, я хвана здраво за рамото и я предупреди:

— Отиди в нашата стая, Кристин. Тука ще ни пречиш.

Турдис искаше да промие раните на Лавранс, седнал на стъпалото пред леглото, но той я увери, че няма нищо страшно.

— Не можете ли да облекчите поне малко болките на Юлвхил? Помагай, Господи, стенанията й ще разплачат и камък.

— Не смеем да я местим, преди да дойдат свещеникът или знахарката Ингейер — обясни Турдис.

Арне влезе и извести, че отец Айрик не си е у дома. Рагнфрид постоя със стиснати ръце. После рече:

— Изпратете човек за Осхил. Готова съм на всичко, за да спасим Юлвхил.

Никой не обърна внимание на Кристин. Тя се покачи на пейката зад леглото, сви крака и опря глава на коленете си.

Сякаш безжалостни ръце стиснаха сърцето й до болка. Искаха да доведат Осхил! Майка й никога не викаше Осхил. Отказа да потърси помощта й и когато лежеше с родилни мъки, и когато Кристин имаше треска. По думите на хората Осхил беше магьосница. Епископът в Осло и епархиалният съвет разполагаха с властта да я обезглавят или изгорят на клада, но ги възпираше високото й потекло: Осхил беше като сестра за кралица Ингебьорг. Говореше се, че отровила първия си мъж, а сегашния съблазнила с магии. Той можеше да й бъде син. Осхил имаше и деца, но те не я уважаваха. Двамата благородници Бьорн и Осхил се грижеха сами, без слуги, за стопанството си в Довре, защото бяха изгубили всичките си богатства. Никоя важна особа в долината не желаеше името й да се свързва с Осхил и мъжа й, ала бедните хора търсеха скришом помощта й. Идваха при нея с грижите и неволите си, но и се бояха от нея.

Кристин направо се слиса. Майка й, ревностна християнка, се молеше редовно. Защо тогава не призове на помощ Господ и Богородица? Кристин започна да се моли на свети Улав, защото знаеше, че добрият светец помага на страдащите било от болести, било от рани, било от счупени кости. Мислите й обаче се разпиляха.

Родителите й останаха сами в стаята. Лавранс отново лежеше на леглото, а Рагнфрид бдеше над болното си чедо. От време на време бършеше с влажна кърпа челото и ръцете на Юлвхил и напояваше устните й с вино.

Измина доста време. Турдис надничаше в стаята и изявяваше готовност да помогне, но Рагнфрид всеки път я отпращаше. Кристин плачеше беззвучно и се молеше наум, но магьосницата не й излизаше от главата. Чакаше с нетърпение да я зърне.

Изведнъж Рагнфрид се обади:

— Спиш ли, Лавранс?

— Не. Слушам как стене Юлвхил. Господ ще помогне на невинното си агне, жено. Не бива да се съмняваме в това. Но не ме свърта повече да чакам…

— Бог ме мрази заради греховете ми — отчаяно отвърна Рагнфрид. — Децата ми несъмнено са си добре на небето. Явно е ударил и часът на Юлвхил. Мен Бог ме е прокудил, защото сърцето ми е гнездо от грехове и тревоги.

Вратата се открехна. Влезе отец Айрик. Поизправи едрата си снага и се помоли с ясния си плътен глас:

— Бог да ви е на помощ!

Свещеникът остави ковчежето с церовете пред леглото, приближи се до огнището и накваси ръцете си с топла вода. Извади кръст изпод дрехата си, насочи го към четирите ъгъла на стаята, мърморейки нещо на латински. После отвори капака на тавана, та вътре да нахлуе светлина, и отиде да види Юлвхил.

Кристин се побоя да не би отецът да я намери и да я изгони. Малко неща убягваха от зоркия поглед на свещеника. Този път обаче той не се огледа. Извади от ковчежето бутилка, сипа от съдържанието й върху мрежеста вълнена кърпа и положи лапата над устата и носа на Юлвхил.

— Скоро ще я поотпусне — обеща отец Айрик.

Приближи се до Лавранс и се погрижи за раните му, докато слушаше как се е случило нещастието. Лавранс имаше две счупени ребра и рана в дробовете, но по думите на свещеника не го грозяла сериозна опасност.

— А как е Юлвхил? — загрижено попита бащата.

— Ще ти обадя, когато я прегледам — отвърна свещеникът. — Легни си на горния етаж, за да се отвори тук повече място за жените, а и да им е по-спокойно, докато се грижат за малката.

Преметна ръката на Лавранс над рамото си, подхвана го през кръста и го изнесе навън. На Кристин й се искаше да последва баща си, но не посмя да се издаде.

Отец Айрик се върна и мълчаливо разряза дрехите на Юлвхил, която вече хленчеше по-слабо и като че ли дремеше. Свещеникът внимателно опипа детското телце.

— Нищо не казваш, Айрик — глухо отбеляза Рагнфрид. — Толкова ли е зле детето ми? Не знаеш ли лек?

— Има тежка рана на гърба, Рагнфрид — бавно обясни свещеникът. — Не мога да я изцеля. Остава ни да се уповаваме на Господ Бог и на свети Улав.

Майката се разгневи:

— Значи ще се молим тогава. Знаеш, че двамата с Лавранс няма да пожалим нищо, стига да издействаш от Господ рожбата ни да оживее.

— Ще бъде чудо, ако детето оцелее и си възвърне здравето.

— Ами нали все разправяш за разни чудотворства — заядливо отвърна Рагнфрид. — Защо тогава се съмняваш, че детето ми ще бъде изцелено?

— Стават чудеса, но Господ не чува всички молби. Неведоми са Неговите пътища. Не смяташ ли, че е ужасно красивото ти момиченце да живее недъгаво или парализирано?

Рагнфрид заклати глава и изсъска:

— Изгубих твърде много деца, отче, не мога да се разделя и с нея.

— Ще сторя всичко по силите си — обеща свещеникът. — Ще се моля най-усърдно. Но ти, Рагнфрид, трябва да приемеш отредената ти участ и да си носиш кръста.

Майката простена тихо:

— От всичките ми деца това ми е най-свидно. Ако Бог ми отнеме и нея, сърцето ми ще се пръсне.

— Бог да ти е на помощ, Рагнфрид Иваршдатер — поклати глава Айрик. — Твоето желание е да насилиш божията милост, като се позоваваш на молитвите и постите, които си спазвала, а после се чудиш защо не са помогнали.

Рагнфрид го погледна настойчиво:

— Изпратих да доведат Осхил.

— Ти я познаваш, аз — не.

— Не мога да живея без Юлвхил — упорито продължаваше Рагнфрид. — Щом Господ не иска да ми помогне, ще потърся помощ от Осхил или ще си продам душата на дявола, ако това ще изцели детето ми!

Свещеникът понечи да я скастри, но се отказа. Наведе се и попипа ръцете и краката на болното момиченце.

— Студени са. Най-добре да сложим няколко съда с топла вода до нея. Не я местете, преди да дойде Осхил.

Кристин безшумно легна на пейката и се престори на заспала. Сърцето й блъскаше изплашено в гърдите. Не разбра много от разговора между отец Айрик и майка си, но чутото я ужаси, а и се досещаше, че не бе предназначено за нейните уши.

Майка й се изправи, за да донесе съдовете. Тръгна към вратата, но избухна в ридания:

— Моли се за нас, отче Айрик!

След малко Рагнфрид се върна с Турдис. Свещеникът и жените започнаха да се суетят около Юлвхил. Видяха Кристин и я отпратиха да излезе от стаята.

Слънцето заслепи излязлото на двора дете. Докато стоеше в зимната къща, Кристин си мислеше, че се свечерява, но къщите сивееха на дневната светлина, а тревата лъщеше като коприна на бялото следобедно слънце. Реката проблясваше зад златистата решетка от младите листенца на елшака; изпълваше въздуха с веселото си монотонно ромолене, докато течеше упорито по плоския, каменист терен на имението „Йорун“. Скалите се издигаха в ясносинята мъгла, а потоците се спускаха над разтопения сняг. Приятната силна пролет навън я разплака и тя изля мъката си от заобикалящата я безнадеждност.

На двора не се виждаше жива душа, но Кристин чу шум от сградата за мъжете. На мястото, където баща й преби бика, бяха насипали пръст. Кристин не знаеше къде да се дене. Промъкна се зад стената на новата постройка, издигната на няколко метра височина. Вътре се намираха играчките на Кристин и Юлвхил. Кристин ги прибра в ниша между най-долната греда и основния зид. Напоследък Юлвхил постоянно искаше нейните играчки. Тези прищевки на малката дотягаха на сестра й, но Кристин се зарече да подари на Юлвхил всичките си играчки, стига да оздравее. Тази мисъл я поуспокои.

Сети се за монаха в Хамар. Той беше убеден, за разлика от отец Айрик и родителите й, че чудесата се случват на всички хора. Кристин обикновено се вслушваше в думите на баща си и майка си. На плещите й се стовари ужасяващо бреме, когато започна да се досеща, че хората разсъждават по различен начин за нещата. Разногласия съществуваха не само между злосторниците и богохулниците, от една страна, и добрите люде, от други, а и между такива като брат Едвин, отец Айрик и родителите й.

Към залез-слънце Турдис я намери, заспала в ъгъла, и я отведе в стаята си. От сутринта Кристин не беше сложила залък в устата си. Турдис отиде да бди през нощта с Рагнфрид над болната Юлвхил, а Кристин легна в нейното легло заедно с мъжа на Турдис, Юн, и двамата им сина, Айвин и Орм. Кристин заплака тихо, заслушана в хъркането на мъжа и равномерното дишане на децата. Усещаше мириса на телата им. Снощи си легна при баща си и майка си и при малката си сестра, както всяка нощ. Споменът за семейството й се струваше като отскубнато и разпокъсано гнездо, а самата тя сякаш бе откъсната насила от убежището и от топлината на крилата. Накрая заспа, докато сълзите се стичаха по бузите й, самотна и нещастна сред чуждите хора.

На следващата сутрин узна, че вуйчо й и свитата му си тръгнали от имението, обзети от гняв. Трун нарекъл сестра си луда, умопобъркана жена, а зет си — глупак и мижитурка, задето не знаел как да озапти съпругата си. Кристин пламна от възмущение, но се и засрами. Даваше си сметка колко неприлично е постъпила майка й, като изгони най-близките си роднини. За пръв път й просветна: майка й се отличаваше някак от останалите ясени, нещо в поведението й не беше наред.

Докато размишляваше над тези въпроси, на двора излезе слугиня и й поръча да се качи при баща си.

Кристин забрави при кого отива, когато пристъпи в стаята: срещу отворената врата, с огряно от светлината лице, седеше непозната жена. Веднага се досети, че е магьосницата, макар да си я бе представяла другояче.

Жената изглеждаше малка и крехка като дете, защото седеше на големия плетен стол с облегалка, донесен в стаята специално за нея. Масата, постлана с най-отбраните ленени покривки на майка й, бе отрупана със свинско и птиче месо върху сребърни подноси. Поднесоха й вино в купа и сребърната чаша на Лавранс. След като я нагостиха, Рагнфрид й подаде една от най-красивите си кърпи, та да си избърше ръцете. Самата стопанка застана пред нея с месингов леген с вода.

Осхил пусна кърпата в скута си, усмихна се на детето и рече с ясен, омаен глас:

— Ела при мен, де! Много са ти хубави децата, Рагнфрид!

Лицето на Осхил бе осеяно с бръчки, но свежо, бяло и червено като на дете. Кожата й изглеждаше мека и нежна на допир, устните й — алени и свежи като на млада жена, а големите й жълтеникави очи блестяха. Тънка бяла забрадка обграждаше лицето й, закрепена под брадичката със златна фиба. Над забрадката й се диплеше воал от мека, тъмносиня вълна. Той падаше свободно върху раменете й и се стелеше чак до земята. Осхил имаше снага, права като топола, а роклята подчертаваше достойнствата на фигурата й. Кристин инстинктивно усети, че никога не е виждала по-красива и изискана жена от старата магьосница, с която големците от селото не желаеха да си имат работа.

Гостенката поддържа ръката й в своята. Заговори на Кристин дружелюбно и шеговито, но момичето не успя да промълви дума. Тогава подзе със смях:

— Май се боиш от мен, а?

— Не, не — почти извика Кристин.

Отговорът разсмя Осхил и тя се обърна към майката:

— Дъщеря ти има умни очи и добри, силни ръце, не е склонна към леност, доколкото разбирам. В мое отсъствие ще ти е нужна помощница за Юлвхил. Затова искам Кристин да дойде с мен на двора и да гледа какво правя. Вече е достатъчно голяма, нали навърши единайсет?

Осхил излезе и Кристин я понечи да я последва, обаче Лавранс я повика от леглото. Лежеше по гръб, а под свитите му колене бяха напъхали възглавници. Осхил му нареди да лежи така, та раната в гърдите му да зарасне по-бързо.

— Съвсем скоро ще оздравеете, нали, татко? — попита Кристин.

Лавранс я изгледа изненадано: за пръв път се обръщаше към него на „ви“. Отговори й сериозно:

— Нищо ми няма. Сестра ти е по-зле.

— Да — въздъхна Кристин.

Тя постоя пред леглото. Баща й не продума повече, а и тя не се сещаше какво да каже. След известно време Лавранс я посъветва да слезе при майка си и Осхил. Кристин веднага го послуша и се втурна към зимната къща.

4.

Знахарката Осхил остана в „Йорун“ почти цялото лято. Заприиждаха разни хора да я молят за помощ. Кристин чуваше язвителните подмятания на отец Айрик. Май и на родителите й това не им се харесваше. Кристин обаче пропъди мислите за характера на Осхил. Постоянно търсеше нейното присъствие: нито й омръзваше да слуша разказите й, нито — да я гледа.

Юлвхил лежеше по гръб в постелята с побеляло лице и безцветни устни. Под очите й се образуваха черни кръгове. От красивата й някога руса коса сега се носеше остра миризма на пот, защото отдавна не я бяха мили. Изчезна блясъкът на къдриците й и косата заприлича на старо, изсушено сено. Юлвхил изглеждаше изморена и измъчена, но проявяваше търпение. Усмихваше се слабо и болнаво, когато Кристин се качваше на леглото, за да си поговорят и да й покаже красивите подаръци от родители, от приятели и роднини от цялата страна. Изпращаха на Юлвхил кукли, птици, добитък, настолни игри, накити, кадифени шапки и пъстроцветни ленти. Юлвхил разглеждаше даровете със сериозни очи и ги изпускаше от отмалелите си ръце с въздишка, а Кристин ги събираше за сестра си.

Дойдеше ли при нея знахарката Осхил, лицето на детето грейваше от радост. Юлвхил жадно пиеше от освежаващите и приспивателните отвари, които й забъркваше Осхил, и не се дразнеше от грижите на знахарката. Обичаше да я слуша как свири на арфата на Лавранс и пее. Осхил знаеше много песни, нови за хората от долината.

Често Осхил пееше на Кристин, след като приспи сестра й. Понякога се впускаше в разкази за младостта си: живяла за юг и пътувала с крал Магнюс, крал Айрик и техните съпруги.

Веднъж, докато слушаше историите на Осхил, от устата на Кристин се изплъзна въпрос, който отдавна я занимаваше:

— Струва ми се странно, че винаги си толкова весела. Преди си живяла доста по-… — не довърши мисълта си и се изчерви.

Осхил й се усмихна:

— Доста по-добре ли? А сега вече нямам тази възможност, това искаш да кажеш, нали? — засмя се тихо тя. — Изживях си щастливите дни, Кристин. Глупаво е да се жалвам, задето сега ми се налага да се задоволявам с мътеница, след като вече съм изпила виното и бирата. Хубавите дни продължават дълго, ако човек внимателно се погрижи за делата си. Това го знаят всички разумни хора и гледат да живеят поне сносно, защото да живееш щастливо излиза скъпо. Днес наричат глупак човек, ако е пропилял наследството от баща си, за да лудува на младини. Всеки е свободен да разполага с живота си. За мен глупак е онзи, който си спомня с разкаяние за охолния си живот, а дваж по-голям глупак е, ако се надява да види отново приятелите си гуляйджии, след като е похарчил парите си… Какво става? — благо попита тя Рагнфрид; майката се раздвижи рязко, приседнала на леглото.

— Не, тя спи — отвърна Рагнфрид и се приближи до огнището, където седяха Осхил и Кристин.

Хвана се с ръка за капака на тавана и се вгледа в лицето на знахарката:

— Думите ти са непонятни за Кристин.

— Така е — съгласи се Осхил. — Но тя си е научила молитвите, преди да ги разбира. Когато човек не се нуждае от молитви или помощ, няма желание нито да учи, нито да разбира.

Рагнфрид свъси черните си вежди. Под тях светлите й хлътнали очи заприличаха на езера в основата на черен горски склон. Като малка Кристин често правеше това сравнение или някой просто го бе подхвърлил. Осхил погледна Рагнфрид с лека усмивка. Майката бе приседнала отстрани до огнището. Взе съчка и я хвърли в жаравата.

— Ами ако човек е пръснал парите от наследството си по жалки стоки, а после съзре съкровище, за което би дал и живота си? Не мислиш ли, че тогава би следвало да си посипе главата с пепел заради глупостта си?

— Щом живееш активно, харчиш, Рагнфрид — отвърна Осхил. — А който иска да си даде живота, нека се осмели да го направи, за да провери какво ще спечели…

Рагнфрид дръпна горящата съчка от огъня, духна пламъка и обгърна с ръка края й. Между пръстите й прозираше кървавочервена жар.

— Това са само празни приказки, Осхил.

— Едва ли има много неща, заради които човек си струва да пожертва живота си, Рагнфрид.

— Напротив — възрази стопанката. — Мъжът ми — прошепна тя едва доловимо.

— Рагнфрид — подхвана полугласно Осхил, — не една мома е смятала така, когато е пожелала да се обвърже с мъж и затова му е дала невинността си. Но не си ли чела за мъже и жени, които дали на Господ всичко свое и постъпили в манастир или решили да се скитат голи из пустинята, а после се разкайвали за решението си. Да, в религиозните книги те са наричани глупци. Грешно е да мислим, че Бог ги е подмамил да сключат неизгодна сделка.

Известно време Рагнфрид помълча. Знахарката се обади:

— Хайде, Кристин, време е да излезем да съберем роса за сутрешната баня на Юлвхил.

Лунна светлина къпеше черно-белия двор. Рагнфрид тръгна с Осхил и Кристин. Минаха през хамбара, за да стигнат до зелевата градина. Момичето видя как тънката сянка на майка й се облегна на портата, докато самата тя тръскаше росата от големите, леденостудени листа на зелките и от гънките на лековитото цариче и я събираше в сребърната чаша на баща си.

Знахарката Осхил вървеше безмълвно до Кристин. Не обираше роса, а само пазеше момичето, защото не беше никак безопасно да го остави само в мрака. Росата придобиваше повече лечебни свойства, когато я събира чиста девойка.

Върнаха се до портата, но не намериха там Рагнфрид. Кристин, трепереща от студ, подаде на Осхил замръзналата сребърна чаша и се завтече с мокрите си обуща към спалнята, където спеше с баща си. Сложи крак на първото стъпало, но тогава Рагнфрид се появи изпод сянката на чардака. Носеше димяща купа.

— Стоплих ти малко бира, дъще — рече тя.

Кристин й благодари и доволно отпи.

— Кристин — подзе Рагнфрид, — нали в молитвите и в заклинанията, на които те учи знахарката Осхил, няма нищо грешно и небогоугодно?

— Ни най-малко — отвърна детето. — Във всички се споменава името на Исус, на Дева Мария, на светците…

— На какво те е научила? — настоя да узнае майката.

— Ами, какви билки да бера и как да бая срещу кръвоизливи, брадавици, възпалени очи, молци по дрехите и мишки в хамбарите; кои лековити треви да събирам на слънце, кои — в дъжд. Но молитвите не бива да ги казвам на никого, защото ще изгубят силата си — побърза да обясни тя.

Майка й взе празната купа и я остави на стълбите.

Неочаквано прегърна дъщеря си, притисна я силно към гърдите си и я целуна. Кристин усети мокрите, пламтящи бузи на майка си.

— Гостюд и Богородица да те закрилят и да те пазят от всички злини. Само теб имаме двамата с баща ти. Единствено теб не те застигна злощастната ни орис. Скъпа моя, никога не забравяй, че си най-голямата радост на баща си.

Рагнфрид се върна в зимната къща, съблече се и се мушна под завивките при Юлвхил. Прегърна детето и доближи лице до неговото. Усети топлината на тялото му и острата миризма на пот от влажната му косица. Юлвхил спеше непробудно и спокойно, както винаги след вечерната отвара на Осхил. От сламата на Дева Мария, сложена под чаршафите, се разнасяше замайващо ухание, но Рагнфрид дълго лежа будна, вторачена в малкото светло петно на тавана, където луната блестеше през роговия прозорец на капака.

Осхил лежеше на другото легло, но Рагнфрид не разбра дали е заспала. Знахарката никога не споменаваше за някогашното им познанството: Рагнфрид се ужасяваше от този спомен. Никога не се бе случвало Рагнфрид да е толкова угрижена и изплашена както сега, макар да знаеше, че Лавранс се възстанови напълно, а Юлвхил прескочи трапа.

Знахарката явно обичаше да си говори с Кристин. С всеки изминал ден дружбата им ставаше все по-крепка.

Веднъж тръгнаха да берат билки и поседнаха на поляна в подножието на скалистото било. Оттам се откриваше изглед към двора във „Формо“, където се червенееше ризата на Арне Юрдшон. Той слезе при тях и предложи да пази конете им, докато търсят билки по склона.

Докато седяха, Кристин разказа на Осхил за срещата си с дребничката самодива. От години не се бе сещала за тази случка. Изпита странното усещане, че между самодивата и знахарката съществува прилика, макар и да осъзнаваше, че двете нямат нищо общо.

Когато привърши разказа си, Осхил помълча малко, загледана надолу към долината. После подхвана:

— Умно си постъпила, че си побягнала, защото тогава си била още дете. Чувала ли си, че хората, които взели златото, предлагано им от джуджетата, после превърнали трола в камък?

— Да, чувала съм такива истории, но не бих се осмелила да го направя. Не ми се струва редно.

— Чудесно е, когато човек не смее да направи онова, което не смята за редно — засмя се Осхил. — Но не е добре, когато човек смята нещо за нередно само защото не смее да го стори. Много си се източила това лято — констатира знахарката. — Знаеш ли каква красавица си станала?

— Да, хората казват, че съм се метнала на татко.

Осхил се засмя тихичко.

— Да, най-добре наистина да приличаш на баща си и телом, и духом. Но ще бъде много жалко, ако те задомят в долината. Не бива да подценяваме селските традиции и дребните земевладелци, но тукашните големци се мислят за много височайши, за единствени по рода си из цяла Норвегия. Сигурно много се чудят как живея и се чувствам добре, въпреки че затвориха домовете си за мен. Те са лениви, надменни и не желаят да възприемат други нрави. Оправдават се със старата вражда с кралската власт по времето на Свере[17]. Това е пълна лъжа: Ивар Йеслинг-старши, прадядото на майка ти, се спогодил с крал Свере и приел даровете му, но ако вуйчо ти рече да стане част от приближените на нашия крал и да служи в двора му, ще му се наложи да се преобрази цялостно, а Трун няма желание. Но ти, Кристин, ще станеш жена на мъж с рицарско възпитание и обноски.

Кристин гледаше надолу към двора на „Формо“ и към червения гръб на Арне. Досега не й правеше впечатление, но винаги когато Осхил й разказваше къде е пътувала, в съзнанието на Кристин рицарите и графовете оживяваха в образа на Арне. Преди, като малка, принцовете от приказките приличаха на баща й.

— Племенникът ми Ерлен Никулаусьон от „Хюсабю“ би бил чудесен жених за теб. Момчето е станало голям красавец. Сестра ми Магнхил, неговата майка, ми гостува миналата година. Пътуваше из долината заедно с Ерлен. Е, едва ли ще се омъжиш за него, но ми се иска да метна завивката над двама ви в брачното ложе. Ерлен има черна коса и красиви очи, а ти си руса. Но ако не се лъжа, зет ми вече е намерил по-добра невеста на сина си от теб.

— Аз не съм ли добра невеста? — удиви се Кристин.

Момичето не се докачаше от приказките на Осхил, но сега пренебрежителното отношение на знахарката към рода й я засегна.

— Напротив, много добра невеста си, но няма да успееш да се сродиш с моя род. Прадядо ти по бащина линия е бил чужденец, прогонен от родината си и извън закона[18], а Йеслингите не са мърдали от имотите си години наред и никой вече не е чувал за тях извън долината, докато двете със сестра ми се омъжихме за племенниците на кралица Маргрет Скюлесдатер[19].

Кристин дори не успя да възрази, че не нейният прадядо, а неговият брат пристигнал в страната, изгонен от родината си. Кристин се загледа нагоре към тъмните скали, които се издигаха над долината, и си спомни деня преди много години, когато се изкачи на платото и видя колко много планини делят селото й от света. Осхил предложи да се прибират и я подкани да извика Арне. Кристин направи фуния с длани и започна да вика и да маха с шала си към червеното петно на двора. Арне се раздвижи и махна в отговор.

Не след дълго Осхил си тръгна от имението „Йорун“, но през есента и първата половина на зимата често навестяваше стопаните. Оставаше по няколко дни при Юлвхил. През деня я сваляха от леглото и се мъчеха да я накарат да стои права, но краката й се подкосяваха. Хленчеше, пребледняла и изтощена, а дрехата, която Осхил й направи от конска кожа и тънки клонки, не й беше никак удобна и тя предпочиташе да лежи в скута на майка си. Рагнфрид непрекъснато носеше малката си дъщеря на ръце. Турдис пое всички грижи за домакинството, а по заръка на майка си Кристин й помагаше и се учеше от нея.

От време на време на Кристин й домъчняваше за Осхил. Понякога знахарката говореше с нея надълго и нашироко, но друг път момичето напразно очакваше от устата на гостенката да излезе нещо повече от обичайния поздрав на идване и на заминаване. Тогава Осхил разговаряше само с възрастните. Обикновено се случваше, когато знахарката водеше и съпруга си, Бьорн Гюнаршон. През есента Лавранс ходи до имението им, за да занесе възнаграждението на Осхил: великолепна сребърна кана със сребърен поднос. Поканили го да пренощува у тях и когато се върна в „Йорун“, Лавранс не спираше да хвали стопанството им. Според него било красиво, добре поддържано и не толкова малко, колкото го изкарвали хората. А в къщите всичко свидетелствало за благополучие. В дома им се спазвали изискани обичаи по образец на големците на юг. Лавранс не сподели мнението си за Бьорн, но винаги му оказваше радушен прием, когато пристигнеше със съпругата си в „Йорун“. Той обаче проявяваше много по-топло отношение към Осхил. Смяташе, че слуховете за нея са лъжи.

— Преди двайсет години нямаше да й трябват магии, за да оплете мъж в мрежите си — казваше той. — Сега наближава шейсетте, а още е красива и привлекателна.

Кристин долавяше колко много се дразни майка й от тези приказки. Рагнфрид не изказваше на глас какво мисли за Осхил, но веднъж сравни Бьорн с пожълтяла трева, затисната под едри камъни. На Кристин сравнението й се стори доста сполучливо. Макар и почти връстник на Лавранс, Бьорн изглеждаше изненадващо повехнал, дебел, блед, отпуснат и леко оплешивял. Все пак личеше колко хубав мъж е бил някога. Кристин така и не успяваше да издебне удобен момент да размени две-три думи с него, защото той почти не говореше. Влизаше в стаята, сядаше където намери, и не ставаше от там, докато не дойде време за спане. Не знаеше мярка в пиенето, но не му проличаваше. Слагаше в устата си едва няколко залъка и понякога се взираше втренчено и умислено в някого от присъстващите със странните си, безцветни очи.

Откакто ги сполетя нещастието с Юлвхил, хората в „Йорун“ не бяха виждали роднините си от „Сюнбю“. Лавранс ходи няколко пъти до Воге. Отец Айрик обаче продължаваше да ги навестява редовно. Често се засичаха с Осхил и се сприятелиха. С поведението си свещеникът заслужи възхищението на хората. Самият той се славеше като опитен лечител. Големците не търсеха помощта на Осхил, поне не открито, вероятно точно по тази причина: смятаха отеца за достатъчно способен, а и без това не им беше лесно да решат как да се държат с двама души, които в известна степен бяха отлъчени от обществото им. По думите на самия Айрик той и Осхил не се биели за територия, а що се отнасяло до магиите й, тя не била в неговата църковна общност. Възможно било тя да знае повече, отколкото е здравословно за нея, но не бивало човек да забравя, че невежите веднага обявяват за магьосница жена, по-умна от всякаква паплач. Осхил, от своя страна, сипеше хвалебствия по адрес на отеца и чинно посещаваше литургиите, случеше ли се да е в „Йорун“ по време на празник.

Тази година Коледата премина в тягостна атмосфера. Юлвхил все още не можеше да се държи на краката си, а от роднините в „Сюнбю“ нямаше ни вест, ни кост. Кристин чу, че хората из селото говорят за това, а баща й го вземаше доста присърце. Майка й обаче проявяваше пълно равнодушие и Кристин не одобряваше поведението й.

Една вечер към края на почивните дни в „Йорун“ пристигна с шейна отец Сигюр, свещеникът в имението на Трун Йеслинг, за да отправи официална покана към стопаните да уважат пиршество в „Сюнбю“.

Отец Сигюр не се ползваше с добро име в околните села, защото всъщност той управляваше собствеността на Трун или поне поемаше вината за грубия и несправедлив подход на господаря си. Трун тормозеше слугите си напълно незаконно. Свещеникът умееше да пише и смята изключително добре и се славеше като познавач на законите и като изкусен лечител, макар самочувствието му да надхвърляше способностите му. Не им се струваше особено умен, защото от устата му често се изплъзваха глупави думи. Рагнфрид и Лавранс никак не го долюбваха, но хората от „Сюнбю“ го ценяха високо и се чувстваха много огорчени, задето Лавранс не го повика да прегледа дъщеря му.

За лош късмет отец Сигюр дойде по време, когато в имението вече имаше други гости: Осхил и Бьорн, отец Айрик, Юрд и Инга от „Финсбрекен“ — родителите на Арне, стария Юн от имението „Лопт“ и брат Осгаут — монах-проповедник от Хамар.

Докато Рагнфрид разпореждаше да сложат празнична трапеза с отбрани ястия, а Лавранс разглеждаше книжата, уреждащи законовите му права върху земи и имоти, донесени от отец Сигюр, той изяви желание да прегледа Юлвхил. Вече я бяха сложили да си легне, но отецът настоя да я събуди, опипа гърба и крайниците й и я разпита подробно, първо дружелюбно, а после припряно, защото малката се изплаши: Сигюр приличаше на джудже и имаше голямо червендалесто лице. Понечи да вдигне детето и да го остави на пода, за да провери краката му, но то започна да пищи, Осхил стана, приближи се до леглото и зави Юлвхил с кожата. Обясни на отеца, че детето е много сънено и не би могло да застане право на пода, дори да имаше здрави крака.

Свещеникът заговори сприхаво. И той умеел да лекува. Осхил го хвана за ръката, заведе го на най-почетното място в стаята и се зае да му разказва как е лекувала Юлвхил, като непрекъснато го питаше за мнението му. Сигюр поомекна, пи и яде от гозбите на Рагнфрид.

Бирата и виното обаче го замаяха и той стана раздразнителен и заядлив. Много добре осъзнаваше, че никой от присъстващите не изпитва към него топли чувства. Първо се обърна към Юрд, слуга в именията на Хамарския епископ във Воге и Сил. Не една кавга бе ставала причина за ненавистта между хората на епископа и тези на Трун Иваршон. Юрд си държеше езика зад зъбите, но жена му Инга избухваше лесно. Брат Осгаут също се намеси в разговора и отбеляза:

— Не забравяй, че нашият достопочтен баща Инял е и твой господар. Ние в Хамар знаем какви ги вършиш. Тънеш в разкоша на „Сюнбю“ и хич не се сещаш, че си се посветил на друго дело, а не да бъдеш раболепен и мързелив слуга на Трун, да му помагаш да върши несправедливости, да излага душата си на опасност и да ограбва правата на Църквата. Не си ли чувал какво се случва на непокорните и продажни свещеници, които заговорничат срещу духовните си бащи и господари? Спомняш ли си легендата за свети Томас от Кентърбъри? Ангелите го завели до вратата на ада и му позволили да надникне. Той се учудил, защото не видял вътре свещениците, които му се опълчили, както сега постъпваш ти с епископа. Тъкмо се канел да възхвали божията милост, защото свети Томас искал всички да получат опрощение, и точно тогава ангелът помолил дявола да си вдигне опашката. С оглушителен шум и ужасно зловоние на сяра оттам изпаднали всички свещеници и учени, които приживе разклащали устоите на Църквата. И светецът видял къде им е мястото в чистилището.

— Лъжеш като циганин, брате Осхауг — възрази свещеникът. — Зная легендата. Не свещеници, а просещи монаси са изпаднали от задника на дявола като оси от гнездо.

Смехът на стария Юн заглуши гласовете на слугите. Той извика:

— Сигурно е имало и от двата вида.

— Дяволът трябва да е имал страшно широка опашка — отбеляза Бьорн Гюнаршон, а Осхил се усмихна и додаде:

— Да, нали си чувал хората да казват, че лошото не идва само.

— Затваряй си устата, Осхил — скастри я отец Сигюр. — Не ти прилича да говориш за дългата опашка за дявола. Седиш на трапезата, сякаш ти си стопанката, а не Рагнфрид. Чудя се обаче защо не си успяла да изцелиш Юлвхил. Свърши ли онази силна отвара, дето я купи едно време? Онази, която можеше да съживи цяла-целеничка овца, вече накълцана в тенджерата с вряща супа, и да превърне жена в девица в брачното ложе. Чувал съм за една сватба в селото, когато си приготвила вана с такава отвара за поддалата се на изкушението невеста.

Отец Айрик скочи, сграбчи Сигюр за рамото и го повали върху трапезата. Преобърнаха се кани и чаши, по покривката и пода се разхвърча храна, разплиска се вино, отец Сигюр падна на пода с разкъсана дреха. Айрик се спусна, за да продължи да го бие, а от устата му се сипеха клетви:

— Затваряй си мръсната уста, адско изчадие такова…

Лавранс се опита да си разтърве, Рагнфрид застана до масата, бяла като мъртвец, и стискаше конвулсивно ръце. На помощ се притече Осхил. Подаде ръка на отец Сигюр и избърса кръвта от лицето му. Изля в устата му чаша медовина, докато нареждаше:

— Не бъдете толкова строг, отче Айрик. Защо се гневите на подобни шеговити истории? Стана късно, а и пийнахме. Седнете и ще ви разкажа за сватбата. Не е вярно, че е била тук, в долината, нито пък че зная как се приготвя отварата. Ако знаех, сега нямаше да сме в това малко имение. Щях да бъда богаташка, да притежавам имот някъде из големите села, близо до града, до някой манастир, епископ и епархиален съвет — усмихна се тя на тримата духовници. — Но явно преди много години някой е бил посветен в тайната на тази отвара, защото случката е от времето на крал Инге, а женихът се казвал Петер Лундинсьон от Брателан. Няма да споменавам за коя от трите му съпруги става дума, защото и трите имат живи наследници. И така, въпросната жена явно е имала причина да си поръча от отварата и си приготвила вана в дървената барака на двора. Но преди да успее да се изкъпе, влязла нейната свекърва, капнала от умора и потна след дългото пътуване до имението, където щели да отпразнуват сватбата. И тя се съблякла и влязла във ваната. Била възрастна жена, родила девет деца от Лудин. През онази нощ и Лудин, и Петер ги очаквала голяма изненада.

Всички посрещнаха разказа й със смях, а Юрд и Юн поискаха Осхил да продължи с историите. Тя обаче се възпротиви:

— Тук са двама свещеници, брат Осгаут, млади ратаи и слугини. Ще спрем, преди приказките да са станали непристойни и вулгарни, ама нали все пак сега са празнични дни.

Мъжете се развикаха, но жените се съгласиха с Осхил. Никой не забеляза отсъствието на Рагнфрид. Не след дълго стана време Кристин да си ляга. Досега седеше в края на пейката с жените между слугините. Кристин спеше при семейството на Турдис, защото в имението имаше много гости.

Навън се пукаше дърво и камък от студ, а северните звезди пламтяха на небето и трепкаха над планинските върхове. Снегът хрущеше под краката на Кристин, докато тя тичаше през двора, зъзнеща от студ, с ръце, скръстени пред гърдите.

В сянката от старата двуетажна къща забеляза човешка фигура: сновеше неспокойно напред-назад по снега, размахваше и кършеше ръце и ридаеше на глас. Във фигурата Кристин разпозна майка си. Силно разтревожена, изтича до нея и я попита какво я боли.

— Нищо, нищо — тросна се Рагнфрид. — Просто имах нужда да поизляза навън. Отивай да си лягаш, дъще.

Кристин се обърна и тръгна към спалнята, но майка й я спря.

— Легни при баща си и при Юлвхил. Прегърни я, да не би баща ти да я смачка по невнимание. Той спи непробудно, като се напие. Аз ще се кача в старата двуетажна къща. Тази нощ ще спя там.

— За бога, майко, там ще умреш от студ, а и ще спиш съвсем сама. Какво ще каже татко, ако не легнеш при нас?

— Няма да забележи отсъствието ми — отвърна Рагнфрид. — Когато излязох, той вече спеше. Утре ще стане късно. Върви, дъще.

— Ще премръзнеш — продължи Кристин, но майка й я отпрати, вече малко по-меко, и влезе в къщата.

Вътре върлуваше същият студ като навън. Рагнфрид си проправи опипом път до леглото в мрака, свали си забрадката, развърза си обувките и се мушна между кожите. Побиха я ледени тръпки, сякаш потъна в снежна пряспа. Зави се през глава, подви крака и сви ръце до гърдите си. Легнала така, Рагнфрид ридаеше ту тихо, докато сълзите се стичаха по бузите й, ту сърцераздирателно, шумно, та чак зъбите й скърцаха. Накрая тялото й стопли постелята и тя се унесе в сън, обляна в сълзи.

5.

През пролетта на годината, когато Кристин навърши петнайсет, Лавранс Бьоргюлфсьон и Андрес Гюдмюнсьон от имението „Дюфрин“ си уредиха среща на тинга[20] в областта Хуледис и решиха да сгодят Кристин Лаврансдатер за втория син на Андрес, Симон. Той щеше да получи имението „Формо“, върху което Андрес имаше известни наследствени права по майчина линия. Двамата мъже скрепиха годежа с ръкостискане, но не съставиха официален документ, защото Андрес искаше първо да реши как да разпредели имуществото между децата си. Не пиха и наздравица с бира, но рицарят Андрес и Симон тръгнаха с Лавранс към „Йорун“, за да видят бъдещата невеста. Лавранс устрои голямо пиршество.

Лавранс вече бе построил новата къща на два ката, а вътре иззидаха огнища в долната и в горната стая и ги украсиха с богато орнаментирана дърворезба. Сложиха хубава покъщнина, преустроиха старата двуетажна къща и обновиха всички сгради. Лавранс разполагаше с богато имение, както подобава на истински господар. Късметът беше на негова страна във всичките му начинания и той и домашните се радваха на благополучие. Носеше му се славата на умен и грижлив стопанин. Особено прочут беше с отглеждането на прекрасни коне, а и на всякакъв добитък. А сега, след като уреди дъщеря му да се омъжи за мъж от „Дюфрин“ и да заживее с него във „Формо“, хората смятаха, че е осъществил намерението си да се превърне в най-личния стопанин в селото. Лавранс и Рагнфрид останаха много доволни от развитието на нещата, както Андрес и синът му.

Кристин се почувства леко разочарована, когато за пръв път видя Симон Андресьон, защото хората сипеха големи хвалебствия за красотата и благородната му осанка и тя таеше огромни очаквания за външния вид на бъдещия си жених.

Симон не изглеждаше зле, но беше малко пълен за двайсетгодишен младеж, имаше къс врат и кръгло лице, лъскаво като луна, буйни кестеняви къдрици и бистри сиви очи, които обаче сякаш бяха малко притиснати под гъстите къдрици, а и носът му беше твърде малък. Устните му бяха нацупени, но не грозни. Въпреки излишните си килограми Симон се движеше леко, пъргаво и плавно. Умееше да спортува. Говореше донякъде невъздържано и прибързано, но според Лавранс показвал здрав разум и знания в разговорите си с по-възрастни.

Рагнфрид веднага го хареса, а Юлвхил го обикна на мига, защото Симон се държеше много мило и любвеобилно с малкото болнаво момиче. Кристин започна да свиква с кръглото му лице и начина му на говорене и се почувства доволна от годеника си. Радваше се, че изборът на баща й падна точно на него.

На пиршеството присъстваше и знахарката Осхил. Откакто хората от „Йорун“ започнаха да поддържат с нея топли взаимоотношения, големците от близките села се сетиха за високото й потекло и вече нехаеха за странната й слава, а и тя общуваше доста свободно с тях. Когато видя Симон, тя рече:

— Добър годеник си имаш, Кристин, този Симон ще се издигне, ще ти спести много грижи, а и ще ти бъде мил спътник в живота. Струва ми се обаче дебел и весел… Ако днес в Норвегия беше както едно време и както е на много места по света, където хората не съдят грешниците по-строго от самият Бог, щях да кажа, че би следвало да си намериш слаб и угрижен другар, с когото да можеш да разговаряш. Но щом вашите са решили, значи няма по-подходящ от Симон.

Кристин се изчерви, въпреки че не разбра напълно какво искаше да каже Осхил. Но с течение на времето сандъците с чеиза й се напълниха и тя все по-често чуваше да се обсъжда женитбата й и зестрата. Малко по малко започна да копнее връзката й със Симон да бъде скрепена тържествено, та той да дойде на север. Кристин мислеше за него и очакваше с трепет срещата.

Вече напълно пораснала, Кристин много се разхубави. Приличаше досущ на баща си, но не беше лишена от женственост — имаше тънка талия и стройна, изящна фигура. Лицето й беше заоблено, челото — не много високо, широко и млечнобяло, очите — големи, сиви и нежни под красиво изписаните й вежди. Устата й беше голяма, с алени и сочни устни, а брадичката — обла като ябълка и добре оформена. Гъстите й дълги, съвсем прави коси тъмнееха в нюансите на кафявото и жълтото. Думите на отец Айрик разтопяваха бащиното й сърце, когато свещеникът се хвалеше с Кристин: знаеше я от малка, обичаше я и я беше научил на четмо и писмо. На Лавранс обаче не му се нравеше, когато свещеникът оприличаваше дъщеря му на безупречна, лъскава като сребро кобила.

Ала всички бяха единодушни, че ако Юлвхил не бе сполетяна от такова нещастие, щеше да стане много по-красива от сестра си. Момичето имаше прелестно и сладко лице, бяло като лилия и червено като роза; светлоруси, меки копринени коси, които се къдреха по крехката й шия и тесните рамене. В очите приличаше на рода на Йеслингите: бяха разположени под правилни черни вежди, имаха бистър сиво-син цвят и гледаха нежно и незлобиво. Гласът на детето звучеше ясно и звънко. Доставяше радост на околните да я слушат, когато говори и пее. Проявяваше интерес към книжното знание, струнните инструменти и настолните игри, но не се увличаше по ръкоделия, още повече, че бързо я заболяваше гърбът.

Нямаше изгледи момичето някога да се възстанови напълно. Забелязаха слабо подобрение в състоянието й след пътуването до катедралата в Нидарус, където се поклониха пред мощите на свети Улав. Лавранс и Рагнфрид отидоха дотам пеш, без помощта на слуги. През целия път двамата носиха детето на носилка. След поклонението Юлвхил се посъвзе и вече можеше да върви с патерица. Но родителите й не очакваха да оздравее напълно и да се омъжи. Когато му дойдеше времето, щяха да я дадат в манастир с полагаемите й се земи.

По този въпрос не се говореше и Юлвхил не се чувстваше много по-различна от връстниците си. Проявяваше слабост към дребни накити и хубави дрехи, а на родителите й сърце не им даваше да й откажат. Рагнфрид й шиеше премени и я гиздеше като принцеса. Веднъж, когато през селото минаваха странстващи търговци и останаха да пренощуват в „Лаугарбрю“, Юлвхил разгледа стоките им: видя коприна с цвят на кехлибар. Прииска й се да си ушие такава дреха. Лавранс никога не купуваше от амбулантни търговци, които продават незаконно стоката си, но сега поиска целия топ. Даде и на Кристин плат да си ушие сватбена рокля през лятото. Тя имаше само вълнени и ленени. На Юлвхил ушиха празнична дреха от коприна и неделна от платно с копринена горна част.

Лавранс Бьоргюлфсьон вече притежаваше и „Лаугарбрю“. Повери стопанството на Турдис и Юн. Двамата гледаха най-малката дъщеря на Лавранс и Рагнфрид, Рамборг, която Турдис откърми. Рагнфрид не искаше да вижда детето след раждането, защото смяташе, че носи лош късмет на децата си. Обичаше обаче много малката и непрекъснато пращаше дарове за нея и за Турдис. След известно време и тя започна да ги навестява в „Лаугарбрю“, за да види Рамборг, но сядаше до леглото на детето едва след като вече е заспало. Лавранс и двете им по-големи дъщери често идваха в „Лаугарбрю“ и си играеха с малката. Рамборг растеше силна и здрава, но не притежаваше красотата на сестрите си.

Това лято беше последното на Арне Юрдшон в „Йорун“. Епископът му обеща да му помогне да си намери място под слънцето и есента Арне тръгваше за Хамар.

Кристин усещаше, че Арне я харесва, но тя все още разсъждаваше по детски и не се замисляше много-много. Държеше се с него както винаги, търсеше компанията му при всяка възможност и танцуваше до него на забавите у дома или пред църквата. Дори я забавляваха неодобрителните погледи на майка й. Не споменаваше пред Арне за Симон или за женитбата, защото забеляза колко унил ставаше той.

Арне, много сръчен по природа, реши да изработи сандък за шевни принадлежности като спомен. Вече скова раклата и поставката. Сега правеше железен обков и катинар в ковачницата. В една хубава, топла лятна вечер Кристин слезе при него. Носеше вълнена дреха на баща си — смяташе да я закърпи, докато стои при Арне. Седна на купчина камъни и захвана да шие. Бъбреше си с момъка. И Юлвхил дойде с нея. Куцукаше, подпряна на патерицата си, докато си късаше малини, избуяли край сипея наоколо.

След известно време Арне се показа на вратата на ковачницата, за да се разхлади. Понечи да седне до Кристин, но тя се поотдръпна и го предупреди да внимава да не посипе ръкоделието на коляното й със сажди.

— Така ли стана? — обидено попита Арне. — Не ми позволяваш да седна до теб, защото се боиш, че селянинът ще те изцапа?

Кристин го погледна озадачена.

— Разбра ме какво исках да кажа — отвърна тя. — Свали си престилката, измий си ръцете и поседни при мен да се отмориш — додаде тя и му направи място.

Арне обаче се разположи на тревата пред краката й.

— Не се гневи, Арне — помоли го Кристин. — Не си мисли, че ще се покажа неблагодарна към теб за прекрасния ти подарък или че ще забравя дружбата ни. Винаги си бил най-добрият ми приятел.

— Така ли? — попита той.

— Много добре го знаеш. Никога няма да те забравя. Когато поемеш по широкия свят, ще ме забравиш много преди аз да те забравя, защото сигурно ще се сдобиеш с почести и слава по-бързо, отколкото очакваш.

— Нямало да ме забравиш никога — усмихна се Арне. — А аз съм щял да те забравя, преди да ме забравиш ти. Какво дете си ти, Кристин.

— И ти не си престарял.

— Връстник съм на Симон Андресьон. И нашият род умее да върти меча не по-зле от Дюфрините, но родителите ми не са имали късмет като тях.

Арне си избърса ръцете в тревата, хвана глезена на Кристин и долепи буза до крака й, подаващ се изпод ръба на роклята. Тя понечи да се отдръпне, но Арне я спря:

— Майка ти е в „Лаугарбрю“, а Лавранс яхна коня и тръгна нанякъде. Тук сме на скришно място и никой не може да ни види от къщите. Остави ме този път да ти кажа каква мъка тежи на сърцето ми.

— Винаги сме знаели, че няма смисъл да говорим за чувствата си.

— Позволи ми да сложа глава в скута ти — помоли Арне и понеже тя не отговори, той се отпусна в полите й и обгърна снагата й с ръка. С другата подръпна плитките й.

— Ще ти хареса ли Симон да легне така в скута ти и да си играе с косите ти? — попита след малко той.

Кристин мълчеше. Изведнъж я притисна и тежестта на главата на Арне, и думите му. Сякаш се отвори врата към друга стая, а от там тъмни пътища водеха към още по-дълбок мрак. Кристин не искаше да поглежда към тях. Смути се.

— Женените хора не правят така — опита се да успокои тревогата си тя.

Опита се да си представи как месестото, кръгло лице на Симон се вглежда в нейното с очи като на Арне. Представи си как би прозвучал гласът му и я напуши смях.

— Симон едва ли ще легне на земята, за да си играе с обувките ми!

— Няма, защото ще може да си играе с теб в леглото си — подхвърли Арне.

Гласът му я натъжи и сломи. Тя се опита да отмести главата му от скута си, но той се впи в нея и рече:

— Но аз ще си играя в обущата ти, с косите ти и пръстите ти и ще те следвам навсякъде по цял ден, Кристин, ако станеш моя съпруга и заспиваш в обятията ми всяка нощ.

Той се поизправи, хвана я за рамото и се вгледа в очите й.

— Не е хубаво да ми говориш такива неща — плахо възрази Кристин.

— Така е.

Арне се изправи и застана пред нея.

— Кажи ми само едно: не ти ли се иска аз да ти бях годеник?

— Предпочитам — подзе тя, — предпочитам изобщо да не се омъжвам. Поне не сега.

Арне не помръдна, но промълви:

— Да не би да искаш да те дадат в манастир и да останеш девица до края на дните си, както ще постъпят с Юлвхил?

Кристин стисна до болка преплетените си пръсти. Внезапно през тялото й премина странен, сладостен трепет и тя осъзна каква нерада участ очаква малката й сестра. Очите й се наляха със сълзи от мъка заради Юлвхил.

— Кристин — прошепна Арне.

В същия миг се разнесе писъкът на малката. Патерицата й се бе заклещила между два камъка и тя бе паднала. Арне и Кристин се втурнаха нататък, Арне я вдигна, а Кристин се надвеси над нея. Устната на Юлвхил беше разкървавена.

Двете седнаха до вратата на ковачницата, Арне донесе ведро с вода, за да промият лицето й. И коленете й бяха ожулени. Кристин се погрижи внимателно и нежно за тъничките, слаби крака.

Скоро Юлвхил престана да стене. Изплакваше тихо болката си като децата, свикнали да понасят тежки страдания. Кристин я привлече към гърдите си и бавно я залюля.

Камбаните в църквата „Свети Улав“ известиха вечерня.

Арне говореше на Кристин, но тя, наведена над сестра си, нито чуваше, нито усещаше присъствието му. Той се изплаши и я попита дали раните са сериозни. Кристин поклати глава, без да го погледне.

След малко Кристин се изправи и тръгна към имението с Юлвхил на ръце. Арне ги последва объркан. Кристин изглеждаше замислена, лицето й се вцепени. Докато вървяха, камбанният звън продължаваше да се носи из плата и долини. Не спря и когато влязоха у дома.

Кристин положи Юлвхил на леглото, където двете сестри спяха, откакто Кристин стана твърде голяма, за да спи с родителите си. Събу си обувките и се настани до нея. Остана заслушана в камбанния звън дълго след като детето притихна и заспа.

Когато преди малко камбаните започнаха да бият, а тя държеше окървавеното лице на Юлвхил между дланите си, й хрумна, че това би могло да е знак. Ако поеме по пътя, отреден на сестра й, и се обрече на вечна служба на Бог и Дева Мария, Господ вероятно ще изцели детето.

Спомни си думите на брат Едвин: в днешно време родителите жертват само недъгавите и хромите деца. Кристин смяташе родителите си за набожни хора, но те винаги бяха възнамерявали да я задомят. Когато обаче разбраха, че Юлвхил ще боледува по края на дните си, веднага решиха да я дадат в манастир.

Самата Кристин не искаше да стане монахиня. Не вярваше, че ако постъпи в манастир, Господ ще изцели Юлвхил. Вкопчи се в твърдението на отец Айрик: в днешно време не стават много чудеса. И все пак тази вечер изпита усещането, за което говори брат Едвин: щом човек се уповава на Господа, чудеса се случват. Но тя не желаеше да разчита на Господ, не искаше да се обрича нито на него, нито на майка му, нито на светците, не искаше дори да ги обикне. Кристин обичаше света и копнееше за него.

Долепи устни до меката копринена коса на сестра си. Спеше спокойно, но Кристин се надигна тревожно. После пак легна. Чувстваше, че кърви от мъка и срам, но отказваше да повярва в чудеса, защото не желаеше да се откаже от здравето, красотата и любовта си.

Родителите й едва ли ще се съгласят да стане монахиня, помъчи се да се утеши тя. Ще споделят нейното виждане, че това не би помогнало на сестра й. А и вече я сгодиха. Едва ли искат да изпуснат зет като Симон, когото харесват много. Кристин се почувства предадена, защото Лавранс и Рагнфрид смятаха Симон за най-подходящия жених за нея. Внезапно изпита погнуса, докато си представяше кръглото, червендалесто лице на Симон, малките му засмени очи, подскачащата му походка; шегите му, които я караха да се чувства като глупава селянка. За Кристин женитбата с него и бъдещият им съвместен живот във Фоло не представляваше щастливо събитие. Но въпреки това предпочиташе да се омъжи, вместо да постъпи в манастир. А какво ще стане със света отвъд планините, с кралските имения, с графовете и рицарите от разказите на знахарката Осхил? Къде ще остане красивият мъж с печални очи, който ще я следва неотклонно, без да се умори? В съзнанието на Кристин изплува спомен за спящия Арне, легнал на земята. Лъскавата му кестенява коса е разпиляна в тръстиката. Тогава Кристин го обичаше като брат. Сега не биваше да й говори така, защото знаеше, че никога няма да се вземат…

От „Лаугарбрю“ пристигна пратеник да съобщи, че майка й ще пренощува там. Кристин стана, за да се съблече за лягане. Започна да разхлабва роклята си, но се отказа. Обу си обувките, загърна се в палтото и излезе.

Нощното небе приличаше на опънато светещо зелено платнище над гребена на планината. Скоро щеше да се появи луната, която сега се криеше отвъд нея. Оттам се издигаха няколко облачета с посребрени краища. Небето изсветляваше като запотен метал.

Кристин се затича между дървените огради, прекоси пътя и пое нагоре по склона към черната затворена спяща църква. Покачи се до паметния кръст на свети Улав, поставен там да напомня, че някога светецът е спрял тук да си отдъхне, докато бягал от враговете си.

Коленичи до камъка и вдигна молитвено сплетените си ръце към долната част на паметника.

— Свети кръсте, всесилен стожер, най-прелестно дърво, мост на болните към дивните брегове на здравето…

Докато изричаше молитвата, копнежът й постепенно се разнасяше като кръгове по повърхността на водата след хвърлен камък. Всяващите смут мисли в главата й отшумяха и тя се почувства спокойна, обзета от нежност. Тревогите й отстъпиха на мека, лишена от мисли печал.

Коленичила на камъка, Кристин чуваше дълбоките въздишки на вятъра, клокоченето на реката от горичката зад църквата, ромоленето на потока от другата страна на пътя. Навсякъде, наблизо и надалеч, тя долавяше със зрението и слуха си лекото звънтене на течаща и капеща вода. Реката блещукаше долу в селото. Луната изплува над малка цепнатина в скалите. Посребри леко росните листа и камъни и проблесна матово в наскоро насмоленото дърво на малката църковна камбанария до портата към гробището. После отново се изгуби зад извисяващия се гръб на хребета. Блестящи бели облаци покриха небосвода.

Кристин чу тропот от копитата на кон, който приближаваше в бавен тръс по пътя, и шум от мъжки гласове. Не се боеше от хората в селото си, защото познаваше всички. Сега дори се почувства в безопасност.

Кучетата на баща й се втурнаха към нея, обърнаха се и се върнаха в горичката. После пак затичаха към нея. Баща й се появи измежду брезите и я поздрави. Водеше Гюлсвайнен за юздите. На седлото висяха птици и се удряха в него при всяка крачка на коня. Лавранс носеше качулатия ястреб в лявата си ръка. Спътникът на Лавранс беше висок, прегърбен мъж в монашеско расо. Преди да зърне лицето му, Кристин го позна: брат Едвин.

Тръгна към двамата мъже като на сън. Посрещна с усмивка въпроса на баща си дали е познала госта им.

Лавранс го бе срещнал до моста над река Руст. Придума го да им гостува и да пренощува в „Йорун“. Брат Едвин пожела да спи в обора:

— … защото съм пълен с въшки. Не бива да ме слагате в хубаво легло.

Въпреки всички увещавания на Лавранс монахът не отстъпи. Дори помоли да му поднесат храната на двора. Накрая все пак го убедиха да влезе в къщата, а Кристин хвърли цепеници в огнището и запали свещи на масата, докато слугинята носеше ястия и напитки.

Монахът седна на дървената пейка до вратата. Искаше само студена каша и вода. Не прие предложението на Лавранс да си вземе вана и да му изперат дрехите.

Брат Едвин се дръгнеше непрекъснато, а цялото му изпосталяло, набръчкано лице се смееше.

— Тези гадини хапят изнежената ми кожа по-жестоко от бичовете на съвремието ни и от думите на приора[21]. През лятото веднъж седнах под една издадена скала в планината — бяха ми разрешили да изляза на пусто място, за да се отдам на пост и молитва. Седях си аз и се мислех за чист като отшелник-светец, а бедняците от долината Сетна ми носеха храна и ме смятаха за набожен и пречистил тялото си монах. Братко Едвин, казваха те, ако имаше повече такива монаси като теб, щяхме бързо да станем по-добри; сега обаче гледаме само как свещеници, епископи и монаси се хапят и бият заради вярата като малки прасенца. Не е богоугодно да изричате такива слова, рекох им, но ми стана приятно да го чуя. Пеех и се молех, та планината закънтя от гласа ми. Сега за мен ще бъде поучително да усещам как въшките хапят плътта ми и се борят за нея, да чувам как добрите стопанки, които държат на чистотата в домовете си, подхвърлят, че е най-добре през лятото монашеското ми наметало да стои в плевнята. Тръгнал съм на север, към Нидарус, за да присъствам на бденията в памет на свети Улав, и с доволство забелязвам нежеланието на хората да ме доближават.

Юлвхил се събуди. Лавранс я взе на ръце и я загърна в палтото си.

— За това дете ви говорих, скъпи отче. Сложете ръцете си върху него и се помолете на Господ за него, както сте се помолили за момчето на север от долината Мел, което си възвърнало здравето.

Монахът хвана нежно Юлвхил под брадичката и се вгледа в лицето й. После повдигна едната й ръка и я целуна.

— Лавранс Бьоргюлфсьон, по-добре, двамата със съпругата ти се молете да не се поддадете на изкушението, като се опитате да извиете Божиите ръце с молбите си за това дете. Нашият бог Исус Христос сам е положил крачетата й на най-безопасната пътека към божия дом. Виждам го в очите ти, щастливка си, Юлвхил: твоите духовни закрилници са ти отредели друга съдба.

— Чух, че момчето от долината Мел е оздравяло — напомни Лавранс.

— Той беше единствено дете на бедна вдовица. Нямаше кой да се грижи за него след смъртта на майка му. И въпреки това клетницата се молеше само Господ да й даде безстрашно сърце, за да повярва, че ще отреди на рожбата й най-добрата участ за него. Аз просто се помолих заедно с нея, нищо повече.

— С майка й някак не можем да се примирим с тази мисъл — тежко въздъхна Лавранс. — Най-вече защото е красива и добра.

— Виждал ли си детето от Лидста на юг в долината? — попита монахът. — Искаш ли дъщеря ти да е такава?

Лавранс потръпна от ужас и притисна детето към гърдите си.

— Замисли се, Лавранс — настоя брат Едвин. — Всички сме чеда на Господа Бога и Той скърби за нас, защото сме осакатени от греха. И въпреки това ние не смятаме, че живеем зле.

Монахът се приближи до иконата на Дева Мария. Всички коленичиха, а той прочете вечерната молитва. Думите му донесоха успокоение на домакините.

Но след като излезе от стаята да си търси място за спане, Астрид, най-главната слугиня, измете грижливо пода, където бе стоял монахът, и побърза да хвърли сметта в огъня.

На следващата сутрин Кристин стана рано и сипа млечна каша и пшенични бисквити в красива дълбока паница, защото знаеше, че монахът не вкусва месо. Занесе му храната. Вкъщи още никой не беше станал.

Брат Едвин вече се бе приготвил за път, застанал сред гумното с тояга и торба на рамо. Усмихнато благодари на Кристин за положеното старание, седна на тревата и се подкрепи, а тя се разположи до нозете му.

Малкото й бяло куче дотича при тях — на нашийника му подрънкваха звънчета. Кристин го взе в скута си; брат Едвин щракна с пръсти пред муцунката му, хвърли му няколко залъка и го похвали.

— Кралица Евфемия донесе тази порода в страната — отбеляза той. — Общо взето, живеете добре в „Йорун“.

Кристин поруменя от радост. Сама осъзнаваше колко хубаво е кучето й и се гордееше с него. В селото нямаше други хора с домашно куче. Едва сега обаче научи, че кралицата имала същата порода куче.

— Симон Андресьон ми го изпрати — поясни тя и го притисна до гърдите си, а то я облиза по лицето. — Казва се Куртелин.

Отначало Кристин възнамеряваше да поговори с монаха за тревогите си и да го помоли за съвет. Сега обаче желанието й да предъвква снощните си мисли се изпари. Според брат Едвин Господ ще се погрижи за Юлвхил. Жестът на Симон да й изпрати подарък още преди официалното празненство й се стори много красив. Не й се мислеше за Арне: той се държа неподобаващо с нея.

Брат Едвин взе тоягата и торбата си и помоли Кристин да предаде поздравите му на всички в дома. Не можел да остане до по-късно. Предпочитал да тръгне, докато е още прохладно. Кристин го изпрати до църквата и до горичката се сбогуваха. Монахът я благослови и призова Господ да бди над нея.

— Отче, кажете нещо и за мен, както за Юлвхил — помоли Кристин, докато държеше ръката му.

Монахът разрови мократа трева с отеклия си от подагра крак.

— Бих те призовал да се замислиш, дъще, как Господ се грижи за нуждите на хората от долината. Тук пада малко дъжд, но Той ви е дал вода в планините, а и росата освежава ниви и поляни всяка нощ. Благодари на Господ за даровете, които ти е отредил, и не се оплаквай, ако ти се струва, че би могла да имаш още. Радвай се на красивата си златиста коса и недей да се ядосваш, задето не е къдрава. Чувала ли си притчата за жената, дето се разплакала, защото на Бъдни вечер имала само малко парче сланина, за да нахрани с него седемте си гладни деца. Както често се случва, свети Улав минавал на коня си оттам. Протегнал ръка над оскъдната трапеза и помолил Господ да нахрани бедните дечица. Но когато в тепсията се появило цяло заклано прасе, жената започнала да се жалва, задето няма достатъчно посуда.

Кристин се завтече към къщи, а Куртелин се мотаеше из краката й, дърпаше полите на дрехата й и лаеше, а сребърните звънчета на врата му подрънкваха.

6.

До заминаването на Арне за Хамар оставаха няколко дни. Майка му и сестрите му ги използваха, за да му приготвят дрехи.

Ден преди да тръгне на път, той се отби с „Йорун“ да си вземе сбогом. Издебна сгоден случай и прошепна на Кристин да го чака на пътя южно от „Лаугарбрю“ на следващата вечер.

— Нека се сбогуваме насаме — помоли той. — Ако ти се струва, че се осмелявам да искам много от теб, сети се, че двамата израснахме заедно като брат и сестра — додаде той, щом забеляза колебанието й.

Кристин обеща да го чака на уреченото място, стига да успее да се измъкне от къщи.

На следващата сутрин валеше сняг, но през деня заваля дъжд. Сивкава кал покри пътищата и полята. Между планинските била се стелеха валма от мъгла. От време на време се спускаха надолу и се виеха на бели къдели в полите на планината, но после мъглата отново се сгъсти.

Отец Айрик дойде да помогне на Лавранс да състави важни разрешителни. Отидоха в къщата с огнището, защото там цареше по-приятна обстановка, отколкото в голямата къща, където димът от пещта изпълваше цялата стая. Рагнфрид се намираше в „Лаугарбрю“, за да навести Рамборг: момиченцето се възстановяваше след прекараната през есента треска.

Кристин се измъкна незабелязано без особени затруднения, но не посмя да вземе кон и тръгна пеш. Пътят беше покрит с киша и изсъхнали листа. Носеше се печален мирис на гнилоч, смърт и хумус. Повеите на вятъра запращаха влагата право в лицето й. Тя нахлупи качулката над лицето си и загърна хубаво връхната си дреха, като я придържаше с две ръце. Ускори крачка. Малко се страхуваше, защото чуваше глухия шум на реката в натежалия въздух, а над планинските гребени се носеха черни, опърпани облаци. От време на време поспираше да се ослуша за Арне.

След известно време долови тропот на копита по разкаляния път. Спря. Мястото изглеждаше пусто и подходящо да се сбогуват необезпокоявани от никого. Арне се появи зад гърба й, слезе от коня и го поведе за юздите. Приближи се до Кристин.

— Чудесно е, че дойде въпреки ужасното време.

— По-неприятно е за теб, защото те чака дълъг път, а и си решил да тръгнеш късно вечерта — въпросително го погледна Кристин.

— Юн ме помоли да остана в „Лопт“ тази нощ. Предположих, че за теб ще бъде по-лесно да дойдеш по това време на деня.

Помълчаха. Кристин се удиви защо досега е била напълно сляпа за красотата на Арне. Той носеше гладък шлем, а под него кафява, плътно прилепнала по главата му шапка, покриваща и раменете. Под нея тясното му лице изглеждаше сияещо и красиво. Кожената му броня беше стара, покрита с петна от ръжда и драскотини по ризницата, овехтяла от носене: Арне я беше взел от баща си. Но доспехите му подчертаваха стройната му, снажна и силна снага. Освен това Арне носеше меч и копие в ръка. Останалата част от въоръжението му висеше на седлото. Арне определено изглеждаше мъжествено.

Кристин положи ръка върху рамото му и рече:

— Спомняш ли си как ме попита дали според мен си личен момък като Симон Андресьон, Арне? Едно ще ти кажа, преди да се сбогуваме: за мен ти го превъзхождаш по красота и външен вид, макар хората да го смятат за по-богат и по-знатен от теб.

— Защо ми го казваш? — попита Арне, останал без дъх.

— Защото брат Едвин заръча да не забравяме да благодарим на Господ за даровете Му и да не приличаме на онази жена, която, след като свети Улав отрупал трапезата й с ядене, започнала да се вайка, че нямала посуда. И ти недей да се жалваш, задето Господ не те е дарил и с богатства, освен с физическа красота.

— Това ли имаше предвид? — попита Арне и понеже тя мълчеше, продължи: — Или понечи да ми признаеш, че предпочиташ да се омъжиш за мен?

— Така е — тихо призна тя. — Теб те познавам по-добре…

Арне я прегърна и я повдигна. Обсипа лицето й с безчет целувки, а после отново я пусна на земята.

— Бог да ни е на помощ, Кристин, такова дете си!

Тя стоеше с клюмнала глава, но не сваляше ръце от раменете му. Арне хвана китките й и ги стисна:

— Сладка моя, виждам, че не разбираш колко ме боли сърцето, задето ще те изгубя. Кристин, израснахме заедно като две ябълки на един клон, обикнах те, преди да осъзная, че един ден друг ще дойде и ще те отведе от тук. Както е неизбежна смъртта, такава е и участта ми: след този ден няма да изпитам радост.

Кристин заплака горчиво и повдигна лице, за да я целуне Арне.

— Не говори така, мили мой Арне — изхлипа тя и го потупа по гърба.

— Кристин — промълви той и взе ръцете й в своите, — би ли могла да помолиш баща си — Лавранс е добър човек, не би те принудил да сториш нещо пряко волята ти — да поизчака няколко години. Кой знае, може пък щастието да ми се усмихне, а сме и толкова млади…

— Ще послушам родителите си — изхлипа тя.

Арне също се разрида.

— Кристин, нямаш представа колко си ми скъпа — зарови лице в рамото й той. — Ако наистина ме обичаш и ти, отиди при Лавранс и го помоли да…

— Не мога — хълцаше тя, — няма мъж на света, заради когото да се възпротивя на волята на родителите си.

Затърси опипом лицето му под шапката и тежкия шлем.

— Задръж това — той й подаде малка брошка — и от време на време мисли за мен, защото аз никога няма да те забравя — теб и мъката си.

Когато си взеха сбогом, вече почти се беше смрачило. Тя проследи с поглед как Арне се изгубва в далечината. От пролука в облаците се прокрадна лунна светлина и се отрази в следите от стъпките им в кишата. Кристин съвсем се натъжи: изглеждаха толкова студени и скръбни. Издърпа долната си ленена фуста и избърса подпухналото си от плач лице. Обърна се и пое към къщи.

Беше мокра и зъзнеше от студ, затова ускори крачка. След малко чу, че по пътя приближава някой. Поизплаши се: не беше изключено по черния път да минават непознати, а и й предстоеше да измине доста път из ненаселено място. От едната страна се издигаше купчина камъни, а от другата надолу се спускаше стръмен склон. Оттам до оловносивата река в дъното на долината се простираше само борова гора. Затова Кристин се поуспокои, когато чу, че приближаващият се човек извика името й. Спря се и го изчака да я настигне.

Мъжът беше висок, слаб, облечен в тъмна връхна дреха със светли ръкави. Когато се приближи достатъчно, Кристин видя, че е облечен като свещеник и носи празна торба на гръб. Позна го: Бентайн, внукът на отец Айрик. Веднага разбра, че е мъртвопиян.

— Е, единият си отива, а другият идва — засмя се той, след като се поздравиха. — Току-що срещнах Арне от „Финсбрекен“, а сега теб, разплакана. Я се усмихни, нали се прибирам. С теб също сме приятели от детинство, нали?

— По нищо не приличаш на Арне — скастри го Кристин.

Тя не хранеше топли чувства към Бентайн.

— Май и други ще споделят моето мнение — продължи тя. — Дядо ти се радваше много, задето си намерил мястото си под слънцето в Осло.

— Да бе — захили се Бентайн. — Намерил съм си мястото — друг път! Като прасе в житна нива. Всичко свърши както винаги: прогониха ме като престъпник. Да, да. Дядо ми не случи на внуци. Защо бързаш толкова?

— Замръзвам — лаконично обясни Кристин.

— А аз какво да кажа? Това са ми всичките дрехи. В Хамар се наложи да си продам палтото за бира и храна. Сигурно си още топла след раздялата с Арне. Я ми дай и аз да се постопля.

При тези думи той отгърна връхната й дреха, преметна я над рамото си и притисна мократа си ръка към тялото й.

Кристин, потресена от дързостта му, не осъзна веднага какво се е случило. После понечи да се отскубне, но той държеше здраво дрехата й, закопчана със солидна сребърна кука. Бентайн продължаваше да я притиска, поиска да я целуне и допря брадичката й с устата си. Кристин се помъчи да го удари, ала не успя да помръдне в ръцете му.

— Ума ли си изгуби? — просъска Кристин, докато се бореше. — Как смееш да ме опипваш като някоя… Утре ще се разкайваш горчиво, мерзавец такъв!

— О, не, утре ще ти дойде акълът в главата — зарече се Бентайн, спъна я, тя залитна и падна в локвата край пътя, а той запуши устата й с ръка.

Досега Кристин не възнамеряваше да вика. Едва сега осъзна какво иска да й стори Бентайн, но я обзе див, неконтролируем гняв и дори не се изплаши. Изръмжа като разярено животно и заудря мъжа, който я държеше прикована към земята, докато леденостудената вода проникваше през дрехите й в парещата й кожа.

— Утре ще разбереш, че е по-добре да си мълчиш — продължи Бентайн. — А ако няма как да се скрие, ще обвиниш Арне. Ще ти повярват…

Той пъхна пръст в устата й; тя го захапа с всичка сила. Бентайн изкрещя и отпусна хватката. Кристин светкавично освободи ръката си и сграбчи лицето му. Притисна пръста си към очната му ябълка. Бентайн изрева и се изправи на колене. Кристин се промъкна като котка, събори насилника по гръб и се втурна по пътя, а под краката й се разхвърчаха пръски кал.

Тичаше, без да се обръща назад. Чуваше стъпките на Бентайн зад гърба си; сърцето й се качи в гърлото и тя тихичко хленчеше, докато се оглеждаше къде се намира. Няма ли най-после да стигне до „Лаугарбрю“! Най-сетне излезе на пътя, минаващ през полята. Долу вече се виждаха скупчените къщи, но Кристин осъзна, че ще допусне грешка, ако се прибере: майка й ще я види цялата изпоцапана с кал и сухи листа, с изпокъсани дрехи.

Бентайн я настигаше. Кристин се наведе и грабна два големи камъка. Изчака го да се приближи и ги запрати срещу него. Единият го улучи и го събори на земята. Кристин отново хукна и спря чак на моста.

Хвана се за парапета, цялата разтреперана. Причерня й пред очите. Едва не изпадна в несвяст. Сили да бяга й даде мисълта какво иска да й стори Бентайн. Разтърсена от срам и оскърбление, тя продължи да тича, но краката й вече не я държаха. Лицето, одраскано от ноктите му, пареше, гърбът и краката й бяха изранени. Сълзите й напираха, горещи като огън.

Прииска й се Бентайн да беше умрял от удара с камъка. Защо не се върна да го довърши с ножа си? Посегна да го извади, но установи, че го е изгубила.

Съобрази, че не бива да се появява в такъв вид у дома. Хрумна й да отиде в имението „Румюн“ и да се оплаче на отец Айрик.

Той обаче не се беше прибрал. Кристин влезе в къщата с огнището и намери там Гюнхил, майката на Бентайн. Жената беше сама вкъщи и Кристин й разказа как се е държал синът й с нея. Не спомена защо е била навън по това време. Гюнхил остана с впечатлението, че Кристин е била в „Лаугарбрю“, и девойката не я разубеди.

Гюнхил мълчеше, но си поплака, докато почистваше дрехите на Кристин и оправяше най-раздърпаните й плитки. Девойката, силно разстроена, не забелязваше какви погледи й хвърля стопанката крадешком.

Кристин реши да си тръгва. Гюнхил си наметна връхната дреха, изпрати я навън и тръгна към обора. Кристин я попита накъде се е запътила.

— Имам право да потърся сина си, нали? — отвърна стопанката. — Искам да разбера дали не си го убила с онзи камък.

Кристин предпочете да не й отговаря. Само я предупреди да изпрати Бентайн далеч от селото възможно най-скоро и той да не й се мярка пред очите.

— Иначе ще обадя за случилото се на Лавранс. Сама се сещаш какво ще последва.

След по-малко от седмица Бентайн замина на юг. Носеше писмо на епископа в Хамар от отец Айрик, в което отецът го молеше да намери на внука му занимание или поне да му съдейства сам да го направи.

7.

Около Коледа в „Йорун“ най-неочаквано пристигна Симон Андресьон. Извини се, задето не е известил за посещението си и идва сам, но Андрес бил в Швеция на служба при краля. Самият Симон постоял известно време в „Дюфрин“, но му доскучало в компанията на сестрите и болната му майка. Затова му се приискало да навести дома на Лавранс Бьоргюлфсьон.

Рагнфрид и Лавранс му благодариха сърдечно, че е предприел такова дълго пътуване в най-лютата зима. Колкото по-често виждаха Симон, толкова повече им допадаше. Той беше посветен във всички договорки между Андрес и Лавранс и сега се разбраха да отпразнуват женитбата му с Кристин преди началото на постите, ако Андрес се прибере, а ако ли не — след Великден.

Кристин ставаше плаха и мълчалива в присъствието на годеника си. Не намираше теми за разговор. Една вечер, докато другите пиеха, Симон й предложи да излязат да се поразхладят. Когато застанаха на чардака пред стаята за празненства, той я прегърна и я целуна. Кристин не се зарадва, но не се възпротиви, защото осъзнаваше, че женитбата й е неизбежна. Вече възприемаше сватбата си като задължение, а не като желано събитие. Харесваше Симон, но само когато той разговаряше с други, не я докосваше и не се обръщаше към нея.

Цяла есен се чувства нещастна. Не я успокояваше мисълта, че Бентайн не успя да й стори нищо. Сякаш наистина я беше обезчестил.

Нищо вече не беше същото след опита да я насили. Кристин будуваше нощем, неспособна да отклони мислите си от случилото се, а бузите й пламтяха от срам. Още усещаше долепения до себе си Бентайн, докато се бореше с него, горещия му, вонящ на бира дъх. Неизменно си представяше какво би могло да се случи и по цялото й тяло плъзваха тръпки при спомена за думите му: „ако няма как да се скрие, ще обвиниш Арне“. В съзнанието й бушуваха мисли за възможните последствия, ако нещастието се беше случило, и ако хората разберяха за срещата й с Арне. Ами ако баща й и майка й повярват на хорските приказки? Как би посрещнал Арне подобен развой? Той се появи пред очите й така, както го видя за последно, и се почувства предателка само защото случайно би могла да го въвлече в подобна позорна история. Кристин сънуваше постоянно кошмари. В църквата беше чувала за порива и изкушението на плътта, но тези думи не й говореха кой знае колко. Сега разбра от опит, че и тя, и всички хора имат греховна плът, която стяга душата с железни обръчи.

Друг път си представяше как убива Бентайн или го ослепява. Единствено опиянението от отмъщението на сън срещу противния, тъмен мъж, обсебил мислите й, я избавяха за малко от унинието. Но и това вече не помагаше. Заради изтърпяното насилие плачеше горчиво, легнала до Юлвхил през нощта. Въпреки всичко Бентайн успя да отнеме невинността на мислите й.

На първия ден след коледните празници всички жени в имението „Йорун“ бяха затрупани с работа в готварницата. Рагнфрид и Кристин също прекараха почти целия ден там. Късно вечерта, докато част от жените разтребваха след готвенето, а други поднасяха вечерята, една краварка се втурна в стаята с писъци и плесна с ръце:

— Исусе Христе, случило се е голямо нещастие, карат мъртъв Арне Юрдшон с шейна! Бог да помага на Юрд и Инга в неволята им…

Влязоха Халдан и мъж, живеещ малко по-надолу по пътя.

Жените ги наобиколиха. Кристин застана най-встрани, пребледняла като платно и цялата разтреперана. Халдан, слуга на Лавранс, който познаваше Арне от дете, плачеше неудържимо, докато разказваше какво се е случило: Бентайн, внукът на отеца, убил Арне. В нощта на посрещането на новата година епископът и гостите му пиели в стаята, когато пристигнал Бентайн. Работел като писар: описвал приходите от енорията на Тялото Христово. Мъжете първо не искали той да се присъедини към тях, но той припомнил на Арне, че са съселяни. Тогава Арне му позволил да седне до него. Пили заедно, обаче се сбили. Арне се нахвърлил толкова яростно срещу Бентайн, че внукът на отеца извадил нож и го пробол в гръкляна и гърдите. Арне умрял почти мигновено.

Епископът, потресен до дън душа от нещастието, лично се погрижил да приготвят тялото и наредил на хората си да го откарат до дома на родителите му. Заповядал да оковат Бентайн във вериги, отлъчил го от Църквата и ако вече не бил обесен, щели да го обесят съвсем скоро.

Наложи се Халдан да повтори думите си неколкократно, защото прииждаха все нови и нови хора. Лавранс и Симон също влязоха, когато забелязаха каква суматоха и суетня настана на двора. Лавранс се натъжи и нареди да му оседлаят коня, за да тръгне незабавно за „Финсбрекен“. Докато се готвеше да потегля, погледът му спря върху пребледнялото лице на дъщеря му.

— Искаш ли да дойдеш с мен? — попита той.

Кристин се поколеба. Потрепери и само кимна, защото не беше в състояние да говори.

— Не е ли твърде студено за нея? — обезпокои се Рагнфрид.

— Нали и без това утре ще бдим над мъртвеца и всички ще се съберем там.

Лавранс погледна съпругата си. Забеляза и изражението на Симон. Приближи се до тях и обгърна раменете на Кристин.

— Тя му е като сестра — обясни Лавранс. — Сигурно ще изяви желание да помогне на Инга да приготвят мъртвеца.

Макар че сърцето на Кристин се бе свило болезнено от отчаяние и тревога, тя изпита топла благодарност към баща си заради думите му.

Рагнфрид предложи в такъв случай да вечерят, преди да тръгнат. Трябваше й малко време да приготви дарове на Инга — ново ленено платно, восъчни свещи и прясно изпечен хляб. По Лавранс предаде, че тя също ще й помогне за погребението.

На вечеря ядоха малко, но разговаряха много. Обсъждаха на какви изпитания е подлагал Господ Юрд и Инга.

Свлачища и наводнения опустошили имението им, по-големите им деца се споминали, а сега братята и сестрите на Арне били още малки. През последните няколко години щастието им се усмихнало, откакто епископът назначил Юрд от „Финсбрекен“ за свой наместник, а оцелелите им деца се разхубавили и родителите им смеели да се надяват на светло бъдеще за тях. Майката обаче обичала най-много Арне…

Хората съжаляваха и отец Айрик. Уважаваха и обичаха свещеника, селяните пък се гордееха с него, защото беше начетен и способен. През всичките си години като Божи служител не се бе случвало да прояви небрежност към задължението си да чете на празник, литургия или служба. На младини воювал за граф Алв от Турнберг, но проявил неблагоразумието да убие много знатна особа и потърсил убежище при епископа в Осло. Епископът забелязал интереса на Айрик към писаното слово и го обучил за свещеник. Ако не си беше създал врагове заради убийството на знатния благородник, отец Айрик нямаше да служи в тази малка селска църква. Наистина, той проявяваше алчност и трупаше пари, но не само в своята кесия, а и в тази на Църквата. Така обстановката в храма стана хубава, накупиха съдове, дрехи и книги. Децата и роднините му не му носеха друго, освен грижи и тревоги. Земеделците по селата не смятаха за правилно свещениците да живеят като монаси, защото и те имаха нужда от женска помощ в именията си и от съпруга, която да им приготвя багажа и провизиите, когато поемат на дълъг път из енорията, особено зиме. Хората помнеха, че до неотдавна свещениците в Норвегия са се женели. Затова никой не осъждаше отец Айрик, задето има три деца и жена — негова икономка от младини. Но тази вечер всички изтълкуваха сполетелите го беди, идващи от деца и внуци, като Божие наказание заради съжителството му с любовница, и изразиха мнението, че май наистина е по-добре свещеникът да няма семейство. Смъртта на Арне щеше да сложи край на досегашното приятелство между отец Айрик и неговите енориаши във „Финсбрекен“ и неизбежно щеше да породи вражда и озлобление.

Симон Андресьон, запознат с престоя на Бентайн в Осло, разказа как Бентайн постъпил на служба като писар при старшия отец на църквата „Света Дева Мария“. Вършел си съвестно работата и бил любимец на жените заради хубавите си очи и умението си да говори добре. Сред почитателките му били предимно жени, чиито мъже ги лъжат, и млади девойки, които харесват щедри на ласки мъже. Симон се засмя с надежда да са разбрали намека му. Е, Бентайн бил достатъчно хитър да не прекрачва границата с такива девойки, а да ги омайва само с приказки. Носела му се славата на целомъдрен. Крал Хокон обаче бил набожен и държал много на благонравието. Искал да приучи хората си на благоприличие и добри маниери. Поне младите, над останалите нямал такава власт. Каквито и хитрости да използвали младежите, за да си устройват тайно гуляи и разпивки с бира, придворният свещеник винаги научавал за тях. Принуждавал лудите глави да се изповядват, да се покайват и дори им налагали строги наказания, а двама-трима от момците с най-буйна кръв прогонили. Накрая станало ясно, че тази лисица, писарят Бентайн, посещавал всички кръчми и разни бордеи, изповядвал камериерките и им опрощавал греховете.

Седнала до майка си, Кристин се мъчеше да яде, та да не забележат какво й е, но ръцете й трепереха и тя разливаше кашата от лъжицата си. Езикът й се удебели, устата й пресъхна, едва преглъщаше хляба. Но когато Симон започна да говори за Бентайн, тя вече не можеше да се преструва, че се храни. Хвана се за пейката с две ръце. Обзе я силен страх и отвращение. Прилоша й, зави й се свят. Той се бе опитал да я… Бентайн и Арне, Бентайн и Арне. Обезумяла от нетърпение, едва изчака да привършат с вечерята. Копнееше да зърне Арне, красивото му лице, да коленичи до него, да скърби на воля и да забрави за всичко останало.

Рагнфрид й помогна да си облече връхната дреха и я целуна по бузата. Кристин не беше свикнала да получава ласки от майка си и това я поуспокои. За миг облегна глава на рамото й, но не посмя да се разплаче.

На двора разбра, че към желаещите да отидат във „Финсбрекен“ са се присъединили Халдан, Юн от „Лаугарбрю“, Симон и негов слуга. Кристин изпита необяснима болка от присъствието на двамата непознати на Арне мъже.

Навън се пукаше дърво и камък от студ, а снегът хрущеше под краката им. Небето бе обсипано със звезди. Пояздиха известно време и чуха викове, крясъци и бесен тропот от копита, идващ откъм платата. Малко по-нататък се разминаха с ездачите, разнесе се дрънчене на метал. Лъхна ги миризмата на димящи, заскрежени коне. Халдан се провикна след ездачите — младежи от южните стопанства в околността. Все още празнуваха Коледа и изпробваха конете си. Някои, твърде пияни, за да спрат, продължиха с гръм и трясък, като удряха щитовете си. Други обаче, които разбраха тъжната вест от Халдан, се отделиха от групата, притихнаха и се присъединиха към Лавранс и слугите му, като зашепнаха на мъжете най-отзад.

Наближиха „Финсбрекен“; вече виждаха стопанството отвъд Силсо. Пространството между къщите беше осветено. Хората бяха забили пламтящи факли в купчина сняг. Отблясъците им обагряха бялата земя в червено, а тъмните къщи приличаха на поръсени със съсирена кръв. Една от сестрите на Арне стоеше на двора и потропваше с крака, скръстила ръце на гърдите си. Кристин целуна подпухналото от плач премръзнало дете. Сърцето й се натежа като камък, а стъпалата й се наляха с олово, докато се качваше по стълбата към къщата.

На вратата я посрещна песен и блясък от безчет запалени свещи. Насред стаята, върху дъсчени подпори, покрит с погребални повивки, стоеше ковчегът, в който донесоха Арне. До главата му млад свещеник с книга в ръка четеше молитви, а наоколо бяха коленичили хора с лица, скрити в яките на дебелите си връхни дрехи.

Лавранс запали свещта си, постави я до ковчега и коленичи. Кристин понечи да направи същото, но не успя да я закрепи. Симон й се притече на помощ. Докато свещеникът четеше молитвите, всички стояха на колене и повтаряха думите му шепнешком, а от устата им излизаше пара — в стаята цареше вледеняващ студ.

Когато свещеникът затвори книгата и присъстващите се изправиха — в стаята вече се бяха събрали много хора, — Лавранс се приближи до Инга. Тя се вторачи в Кристин. Думите на Лавранс не стигаха до нея. Пое даровете му машинално.

— И ти ли дойде, Кристин? — попита тя с неестествен глас. — Да не би да искаш да видиш в какво състояние ми върнаха сина?

Отмести няколко свещи, хвана Кристин за ръката и отметна кърпата над лицето на Арне.

Кожата му бе пожълтяла, а между разкрехнатите му оловносиви устни лъснаха равни дребни, блестящо бели зъби, оголени сякаш в подигравателна усмивка. Под дългите му ресници леко се подаваха изцъклените му очи, а бузите му бяха осеяни с тъмносини петна от нанесените му удари или вследствие от смъртта.

— Да не би да искаш да го целунеш? — продължи да пита Инга.

Кристин се наведе послушно и притисна устните си към бузата на мъртвеца, хладна като роса. Лъхна я миризма на труп. От топлината на восъчните свещи тялото на Арне бе започнало да се разлага.

Кристин постоя наведена с ръце върху дъските на ковчега. Едва намери сили да се изправи. Инга отметна дрехите на мъртвеца, за да се види прободната рана над ключицата му. Обърна се с лице към присъстващите и изрече с разтърсващ глас:

— Значи не е вярно онова, дето го говорят хората: раните на мъртвеца започвали да кървят, щом го докоснел онзи, който е причинил кончината му. Сега момчето ми е изстинало и вече не е толкова красиво като онзи път, когато го видя за последно, Кристин. Сега не ти е приятно да го целуваш, нали? Но дочух, че тогава не си отблъснала ласките му.

— Инга — подзе Лавранс пристъпи напред, — да не си изгубила ума си? Какви ги говориш…

— Нали в „Йорун“ се правите на много знатни, а ти, Лавранс Бьоргюлфсьон, се имаш за голям богаташ и синът ми не посмя да поиска ръката на дъщеря ти като почтен жених. Май и Кристин се мислеше за по-достойна от него. Ама забрави за достойнството си, когато в нощта преди заминаването му хукна да го гони по селския път и си поигра с него в храсталака. Попитай я, пък да видим дали ще посмее да излъже пред лицето на смъртта, която тя причини с лекомислието си.

Лавранс не зададе никакви въпроси на дъщеря си, а се обърна към Юрд.

— Озапти жена си, направо не е на себе си.

Кристин повдигна пребледнялото си лице и се огледа отчаяно.

— В нощта преди заминаването на Арне се срещнахме по негова молба. Между нас не се случи нищо нередно.

Постепенно Кристин се окопити и започна да проумява в какво я обвинява Инга.

— Не зная какво намекваш, Инга, но недей да ни клеветиш пред трупа му. Арне никога не се е опитвал да ме изкуши или съблазни.

Инга се разсмя високо:

— Арне — не, но Бентайн? Не ти позволи да го разиграваш. Я попитай Гюнхил, Лавранс. Тя измила мръсотията от гърба на дъщеря ти. Всеки, присъствал на кавгата между Арне и Бентайн в дома на епископа, ще ти каже, че Бентайн се подиграл на сина ми, задето оставил Кристин на пътя и станал за посмешище, а тя позволила на Бентайн да се мушне под връхната й дреха и си поиграла и с него.

Лавранс я сграбчи за рамото и й запуши устата.

— Изведи я от тук, Юрд. Срам и позор е да говориш така пред тялото на този порядъчен младеж. Но дори и всичките ти деца да лежаха тук мъртви, нямаше да те оставя да бълваш такива клевети за моята дъщеря. Юрд, ти ще отговаряш за думите на тази обезумяла жена.

Юрд хвана жена си и я задърпа към вратата, но рече на Лавранс:

— Вярно е, че Арне и Бентайн са се скарали заради Кристин. Това е причината да загине синът ми. Вероятно не знаеш, но из селото през есента тръгнаха разни слухове…

Симон удари с меча си по най-близкия до него скрин.

— Добри хора, призовавам ви да си намерите друга тема на разговор и да оставите годеницата ми на мира. Отче, моля ви да усмирите тези миряни, та да не нарушаваме границите на благоприличието.

Свещеникът, най-малкият син от „Юлвсволен“, прибрал се за Коледа, отвори книгата и застана до главата на покойника. Лавранс обаче продължи да настоява онези, които са злословили по адрес на дъщеря си, му да си вземат думите назад.

— Да, вземи ми живота, Лавранс, както дъщеря ти ми отне цялата ми утеха и радост. Вдигни й сватба с този рицарски син, но хората въпреки това знаят, че тя сама се венча с Бентайн на селския път. Не го искам — тя запрати платното, дадено й от Лавранс, към наведената над ковчега Кристин. — Не ми трябва платното на Рагнфрид, за да погреба сина си. Направи си от него забрадка или го запази, за да повиваш в него горското си копеле. После слез при Гюнхил заедно да скърбите за обесения ти мъж!

Лавранс, Юрд и свещеникът хванаха Инга. Симон се опита да вдигне Кристин, свлякла се над ковчега. Тя отривисто го отблъсна, изправи се на колене и извика колкото й глас държи:

— Боже, Спасителю, помогни ми, това са пълни лъжи!

Протегна ръка и я доближи до една свещ върху ковчега. Пламъкът сякаш полегна настрани. Кристин усети как всички погледи се насочиха към нея. Мина цяла вечност. Внезапно усети пареща болка по дланта си и политна назад.

Струваше й се, че е изпаднала в несвяст, но усети как Симон и свещеникът я вдигнаха. Инга крещеше. Кристин зърна ужасеното лице на баща си и чу свещеникът да призовава хората да не тълкуват прибързано случилото се, защото няма как да поискат обяснение от Господ. Симон изнесе Кристин по стълбите. Слугата му изтича до конюшнята и след секунди Кристин се озова на седлото пред Симон, все още замаяна от припадъка. Той я загърна в широката си дреха и пое към селото. Конят препускаше с всички сили.

Лавранс ги настигна малко преди „Йорун“. Останалата част от дружината яздеше далече зад тях. Чуваше се тропотът от копитата на конете им.

— Не казвай нищо на майка си — посъветва я Симон, когато я свали до входната врата. — Тази вечер се изрекоха много нелепи приказки. Нищо чудно, че накрая изгуби съзнание.

Рагнфрид, все още будна, ги заразпитва какво са заварили в стаята за бдение над мъртвеца. Симон взе думата и отговори от името на всички. Имало много запалени свещи, събрал се доста народ. Да, имало и свещеник — Турмуд от „Юлвсволен“. По думите на домашните, отец Айрик поел към Хамар още вечерта, за да избегнат затруднения при погребението.

— Нека да почетем за душата на Арне — предложи Рагнфрид. — Бог да даде сили на Инга. Подложена е на тежки изпитания, а е толкова добра и свястна жена.

Лавранс каза няколко думи в същия дух и след малко годеникът на Кристин предложи да си легнат, защото „Кристин е капнала от умора и много тъжна“.

След като усети, че Рагнфрид е заспала, Лавранс стана, наметна се, приближи се до леглото на дъщеря си и приседна на края му. Хвана в тъмното ръката й и подхвана съвсем нежно:

— Кажи ми, дете, кое от всичко изречено от Инга е истина и кое — лъжа.

Задавена от ридания, Кристин му разказа какво се бе случило в нощта, когато Арне потегли за Хамар. Лавранс я изслуша мълчаливо. Кристин се надигна от постелята, прегърна го и тихо захлипа:

— Аз предизвиках смъртта на Арне. Инга е права…

— Арне сам те е помолил да се срещнете на пътя — възрази Лавранс и загърна голите рамене на дъщеря си със завивката. — Постъпих несъобразително, като ви позволих да общувате така, но го смятах за по-разумен момък. Няма да ви съдя — зная колко тежко ти е в момента. Никога обаче не съм очаквал, че на някоя от дъщерите ми ще й тръгне лошо име из селото. Майка ти ще се огорчи, когато чуе за слуховете. Не разбирам защо си отишла при Гюнхил, а не дойде при мен. Постъпила си много неразумно. Не съм очаквал такава глупост от теб.

— Не мога да остана повече тук — ридаеше Кристин. — Не смея да погледна никого в очите, а и почерних две къщи — в „Румюн“ и „Финсбрекен“.

— Юрд и отец Айрик ще се погрижат Арне да отнесе сквернословията в гроба. Симон Андресьон ще защити името ти, както подобава — утеши я Лавранс и я потупа по рамото в мрака. — Нали се показа като истински рицар, когато се застъпи за теб в дома на Юрд и Инга?

Кристин се вкопчи в него и отправи съкровената си молба с разтреперан от боязън глас:

— Тате, изпрати ме в манастир. Изслушай ме. Отдавна го обмислям. Може Юлвхил да оздравее, ако постъпя в божията обител вместо нея. Спомняш ли си обувките с мъниста, които й уших през есента? Тогава си порязах пръста на острия златен конец. Когато започнах да ги шия, се упреквах, че не обичам достатъчно сестра си, за да стана монахиня и така да й помогна. Веднъж Арне ми зададе такъв въпрос. Ако бях се съгласила, това нямаше да се случи…

Лавранс поклати отрицателно глава:

— Легни си, Кристин — посъветва я той. — Не знаеш какво говориш, бедно мое дете. Помъчи се да поспиш.

Но Кристин не успя да заспи — изгаряше я пареща болка в ръката, а в сърцето й бушуваха отчаяние и огорчение от сполетялата я орис. Очакваше я участта на най-покварената уличница. Всички ще повярват на клеветите. Не, не може да остане повече в селото. Тревожните й мисли се рояха една след друга: какво ще каже майка й, като научи? Сега между семейството й и отеца на енорията възникна кръвна вражда. Някогашните приятели станаха върли врагове. Но Кристин направо се задуши при спомена за Симон. Той я отведе от дома на Арне и се застъпи за нея в дома й. Разпореждаше се, все едно тя е негова собственост, а родителите й му отстъпиха правото да разполага с живота й, сякаш Кристин вече е негова отговорност, а не тяхна.

Пред очите й изплува студеното, сурово лице на Арне в църквата. Когато последно излезе оттам, видя разкопан гроб, очакващ мъртвец. Раздробените буци пръст сивееха върху снега, твърди и студени като желязо. До там доведе тя Арне…

Изведнъж я споходи спомен за лятна нощ отпреди много години. Тогава стоеше на чардака във „Финсбрекен“ — същия чардак, който се намираше пред стаята, където сега бдяха над Арне. Арне играеше на топка с няколко момчета на двора и топката политна към Кристин. Тя я скри зад гърба си и отказваше да му я даде. Той посегна да й я отнеме със сила, започнаха да се боричкат на чардака, влязоха в стаята, търкаляха се между сандъците и окачените кожени чували с дрехи. Блъскаха си главите в тях, когато се опитваха да дадат отпор на другия, смяха се… Такова боричкане падна за тази топка.

Най-сетне Кристин осъзна, че Арне е мъртъв и няма повече да види красивото му дръзко лице, няма да усети топлината на ръцете му. Прояви такава детинска наивност и безсърдечност: не помисли как се е почувствал той, когато я изгуби. Заплака горчиво. Заслужаваше си участта. Но при мисълта за очакващите я неволи все пак й се стори, че наказанието й е твърде сурово.

Рагнфрид научи от Симон какво се бе случило във „Финсбрекен“ миналата нощ. Симон положи искрени усилия да не коментират въпроса. Кристин обаче, объркана от скръб и безсъние, изпита неоправдано озлобление към него, задето си позволява да омаловажава разразилия се скандал. А и не й допадаше как родителите й се отнасят към Симон като към господар в къщата.

— Не вярваш на тези приказки, нали, Симон? — боязливо попита Рагнфрид.

— Не — отвърна Симон. — Не допускам някой да им повярва. Хората познават вас, Кристин и онзи Бентайн. В това село просто не се случват много интересни неща и хората имат нужда от клюки. Ще им покажем, че името на Кристин не е лъжица за тяхната уста. За нещастие тя се е изплашила много от бруталното поведение на Бентайн и не се е осмелила да потърси закрила от вас или от отец Айрик. Ако го беше сторила, и Лавранс му беше потърсил обяснение, този пишман свещеник Бентайн щеше да потвърди пред всички, че е искал само да се пошегува с нея.

Родителите на Кристин се съгласиха със Симон. Кристин обаче тропна с крак и се развика:

— Той ме събори на земята. Сама не зная какво ми стори. Не бях на себе си, нищо не си спомням. Откъде да съм сигурна, че Инга не е права? От онзи ден не съм се чувствала весела и здрава.

Рагнфрид нададе вик и плесна с ръце. Лавранс скочи от мястото си. Промени се и изражението на Симон. Той я погледна остро, приближи се до нея и я хвана за брадичката. Засмя се.

— Бог да те благослови, Кристин. Щеше да си спомняш, ако ти бе сторил нещо лошо. Нищо чудно, че Кристин не е видял бял ден след онази злощастна вечер. Та тя никога не се е сблъсквала с порочната природа на човека — обърна се Симон към родителите й. — Всеки добронамерен и непредубеден човек ще разбере, че Кристин е девица, а не жена.

Кристин се вгледа в малките, категорични очи на годеника си. Посегна да обгърне врата му с ръце. Той продължи:

— Не си мисли, че няма да забравиш случилото се, Кристин. Нямам намерение веднага да те затворя във „Формо“ и да не те пускам от долината. Цветът на косата и желанията на човека са различни на слънце и при дъжд, казал старият крал Свере, когато упрекнали привържениците му, биркебайнерите[22], че се възгордели заради успеха си.

Лавранс и Рагнфрид се усмихнаха. Мед им капеше от сърцата да слушат как младият мъж говори като стар, помъдрял епископ. Симон продължи:

— Не е много прилично аз да поучавам тъста си, но ще си позволя да ти кажа, Лавранс, че в нашето семейство ни държаха по-изкъсо като деца. Не ни даваха да тичаме напред-назад с прислугата, както е свикнала Кристин. Майка ми често повтаряше: който играе с бедняка, ще хване въшки. Има нещо вярно.

Лавранс и Рагнфрид посрещнаха думите му с мълчание, но Кристин се извърна настрани. Желанието да прегърне Симон, което изпита преди малко, се изпари.

Към обяд Лавранс и Симон взеха ските и излязоха да нагледат капаните, заложени горе на хребета. Времето беше чудесно, грееше слънце и студът не хапеше. Двамата мъже искаха да се откъснат малко от потискащата атмосфера в дома, затова се поотдалечиха от долината. Качиха се чак до оголената част от планината.

Седнаха на слънце под стръмно спускаща се скала, за да се подкрепят. Лавранс сподели колко много е обичал Арне. Симон се съгласи, подчерта добродетелите на покойника и изрази разбиране, че Кристин скърби за приятеля си. Лавранс предложи да не притискат Кристин, а да й дадат време да се поуспокои, преди да отпразнуват сватбата. Доверила на баща си желанието си да прекара известно време в манастир.

Симон се сепна и подсвирна.

— Молбата й не ти допада — предположи Лавранс.

— А, не, няма такова нещо — побърза да го увери Симон. — Всъщност това ми се струва най-умното решение, скъпи татко. Изпрати я при сестрите от Осло за година. Така ще разбере какви са хората. Чувал съм това-онова за тамошните монахини — засмя се той. — Не биха се тръшнали на смъртен одър само защото двама побъркани младежи са се хванали за гушите заради тях. Не че искам такава невеста, но на Кристин няма да й навреди да опознае и такива хора.

Лавранс прибра остатъците от храната и рече, без да поглежда младежа:

— Ти обичаш Кристин…

Симон се позасмя, свел поглед.

— Разбирам я, както разбирам и теб — припряно и смутено отвърна той, изправи се и си взе ските. — Не съм срещал девойка като нея, с която да искам да свия семейно гнездо.

Малко преди Великден, докато в долината още се придвижваха с шейни, Кристин пое за втори път в живота си на юг. Симон дойде, за да я придружи до манастира. С баща си и годеника си Кристин пътуваше в шейна, увита в кожи. Следваха ги слуги и шейни, натоварени с нейната ракла с дрехи и дарове за абатисата и сестрите от манастира: кожени палта и отбрани храни.

II

Венецът

1.

В едно ранно лятно утро през април, докато лодката на Осмюн Бьоргюлфсьон минаваше покрай издадения скалист бряг на остров Ховедоя, отекна камбанният звън на манастирската църква, а над залива се разнесе отговорът на камбанариите в града. Вятърът ту довяваше песента им, ту я отнасяше.

По лазурното небе се гонеха малки, набръчкани облаци, а слънчевите лъчи проблясваха върху неспокойно потрепващата набраздена повърхност на водата. По бреговете вече се запролети, снегът по нивите се стопи, над храсталаците се носеха сини сенки и златисти отблясъци. В боровата гора по планинските била, ограждаща областта Акер като рамка, все още се виждаха бели петна от сняг, а по далечните синкави върхове на запад отвъд фиорда още се белееха снежни ивици.

Застанала в предната част на лодката заедно с баща си и с Юрид, съпругата на Осмюн, Кристин гледаше към града, където огрените от слънцето църкви и каменни къщи се извисяваха над многобройните сиво-кафяви градини и голи дървета. Вятърът подмяташе пешовете на дрехата й и рошеше косите й, подали се изпод шапката.

Предишния ден, когато за пръв път след дългата зима пуснаха навън добитъка в имението „Скуг“, сърцето й се сви при спомена за дома. Кравите в „Йорун“ трябваше да чакат още дълго, докато ги изведат от тъмните обори. Домиля й за изпосталелите след зимата животни. Съжали ги, задето са принудени да търпят и да стоят затворени.

Закопня да се прибере при майка си, при Юлвхил, която през последните години винаги заспиваше в обятията й. Домъчня й и за малката Рамборг. Прииска й се да види семейството и роднините си от „Йорун“, да погали конете и кучетата, да си поиграе с Куртелин, оставен на грижите на Юлвхил. Сети се с умиление и за ястребите на баща си, кацнали на клоните с качулки на главите. До тях висяха окачени ръкавици от конска кожа — мъжете си ги слагаха, когато хващаха птиците в ръка — и пръчки от слонова кост, с които ги чешеха.

Всички нещастия, случили се през зимата, останаха безвъзвратно в миналото. Кристин помнеше само спокойствието на родния дом. Хората от селото не си промениха доброто мнение за нея. Дори отец Айрик се разгневи и възмути от постъпката на Бентайн. Самият Бентайн избягал от Хамар. Говореше се, че се скрил в Швеция. Опасенията на Кристин се оказаха напразни, защото отношенията между „Йорун“ и съседното имение не се влошиха.

По пътя се отбиха да гостуват в дома на Симон. Кристин се запозна с майка му, братята и сестрите му. Рицар Андрес не се беше прибрал от Швеция. Кристин изпита необяснима неприязън към хората от имението „Дюфрин“ и фактът, че не може да я обоснове, само още повече я разпали. Докато пътуваха към дома на Симон, тя си каза: няма защо да се държат надменно и да се смятат за по-достоен род от нейния, защото биркебайнерът Райдар Даре, техният родоначалник, не е бил известен никому, преди крал Свере да го ожени за вдовицата в „Дюфрин“. Роднините на Симон обаче се оказаха съвсем земни хора, а една вечер самият той започна да разказва за основоположника на рода си:

— Проучих и вече зная със сигурност какъв е бил: майстор на гребени. По всичко личи, че си се сгодила за момък с аристократично потекло, Кристин.

— Мери си приказките, момче — скастри го майка му, но всички се засмяха.

Кристин изпитваше необяснимо огорчение, когато баща й посрещаше възторжено и най-безинтересната шега на Симон. Ставаше й и мъчно, задето Лавранс не бе имал много поводи за радост в живота си. Но никак не й допадаше неговата любов към Симон.

По Великден всички бяха в „Скуг“. Тя разбра, че чичо й се отнася строго към селяните и слугите. Срещна неколцина, които попитаха как са майка й и баща й. Говореха за Лавранс с любов: за разлика от брат си той се отнасял добре с тях, когато живеел тук.

Майката на Осмюн и мащеха на Лавранс разполагаше с отделна къща в имението. Макар и немного стара, изглеждаше болнава и немощна. Лавранс не говореше много за нея. Веднъж Кристин го попита дали мащехата му е била груба с него, а той й отговори:

— Нито ми е напакостила, нито ми е помогнала.

Кристин хвана баща си за ръката и той стисна нейната.

— Ще се почувстваш по-весела при достопочтените сестри, дъще. Ще те разсеят с по-ведри мисли отколкото у дома.

Плаваха съвсем близо до града; от пристана ги лъхна мирис на смола и солена риба. Юрид обясняваше кои църкви, имения и земи се виждат. От последното си идване тук Кристин си спомняше единствено тежката кула на църквата „Свети Халвар“. Обиколиха почти целия град от запад и акостираха на монашеския пристан.

Кристин вървеше между баща си и чичо си. Отминаха няколко хангара за лодки и излязоха на път, изкачващ се към нивите. Юрид ги следваше, хванала Симон под ръка. Слугите останаха да помогнат на неколцина мъже, дошли от манастира, да натоварят багажа на количка.

Обителта Нонесетер и целият квартал Лайран се намираха в границите на града, но по пътя къщи се виждаха само тук-там. В бледосиния въздух над главите им пееха чучулиги, а по пепелявите склонове жълтееха глинести почви. Край оградите обаче растеше тучна зелена трева.

Влязоха през главната порта на манастира. От църквата се проточи върволица от монахини, които идваха към тях. Пееха псалми, а от отворената врата се носеше музика.

Кристин следеше със свито сърце движенията на облечените в черно жени с бели кърпи около лицата. Направи дълбок поклон, мъжете също наведоха глави, притиснали шапки до гърдите си. След монахините вървяха група млади момичета — някои още деца, — облечени в рокли от небоядисано сукно, препасани с колани в бяло и черно, със сплетени коси, опънати настрани с ластици в същите цветове. Докато ги наблюдаваше, Кристин неволно си придаде надменен вид, защото се почувства изплашена и се боеше да не я сметнат за проста селянка.

От красотата и изяществото на манастира дъхът й спря. Всички сгради около вътрешния двор бяха от сив камък; над всички постройки от северната страна се извисяваше дългата стена на църквата. Покривът на храма се издигаше на две нива, а в западната част имаше камбанария. Каменни плочи покриваха двора, а около цялото дворно пространство обикаляше закрит коридор, чийто покрив се крепеше на красиви колони. Пред храма се намираше внушителна каменна статуя на Света Богородица Милосърдна, разтворила мантията си над неколцина коленичили миряни.

При тях дойде мирянка, която живееше в обителта, и ги помоли да я последват до кабинета на абатисата. Високопреподобната Груа Гютормсдатер, снажна и едра възрастна жена, щеше да е хубава, ако нямаше толкова много косми около устата. Говореше с дълбок глас като на мъж, иначе изглеждаше приятелски настроена. Напомни на Лавранс, че познава родителите му, и се поинтересува как са съпругата и другите му деца. Накрая се обърна дружелюбно към Кристин:

— За теб се говорят хубави неща. Виждаш ми се умна и добре възпитана. Едва ли ще предизвикаш недоволството ни. Разбрах, че си сгодена за този почтен и добър мъж на име Симон Андресьон. Според мен баща ти и годеникът ти постъпват правилно, като ти позволяват да поживееш известно време в обителта на Дева Мария, за да се научиш да се подчиняваш и да служиш, преди да започнеш да заповядваш и да се разпореждаш. Искам да те призова да се научиш да откриваш щастие в молитвите и богослуженията, за да свикнеш да се сещаш при всяко свое действие за твоя създател, за милосърдната му майка и за всички светци, предоставили ни най-светлия пример за сила, справедливост, преданост и доблест, качества, които ще трябва да притежаваш, когато един ден поемеш стопанство в ръцете си и започнеш да възпитаваш деца. В божия дом ще се научиш и да не си пилееш времето, защото тук се оползотворява всяка секунда и дейностите са насрочени за точно определен час. Много млади момичета и жени предпочитат да се излежават до късно сутрин, а вечер да се заседяват на масата, увлечени в безсмислени приказки. Макар че ти не ми приличаш на такава. За тази година, прекарана в манастира, ще се сдобиеш с много знания, ценни както за земното ти съществуване, така и за живота ти в другото царство.

Кристин се поклони и й целуна ръка. После Високопреподобната отпрати Кристин да последва невероятно дебела стара монахиня на име сестра Потенсия в манастирската трапезария. Абатисата покани Юрид и мъжете да вечерят с нея в друга стая.

Манастирската трапезария представляваше красиво помещение с под, покрит с каменни плочи, и островърхи сводести прозорци със стъкла. Виждаше се врата към друго помещение, явно също със стъклени прозорци, защото Кристин забеляза слънчеви лъчи.

Сестрите чакаха да им поднесат храната: възрастните, седнали на покрита с възглавници каменна пейка до стената под прозорците, а младите послушници и гологлавите момичета в светли рокли от сукно — на дървена скамейка пред масата. В страничната стая имаше още една сложена маса: там седнаха богати старци, отказали се от имотите си в полза на манастира, заедно със слугите си. В замяна обителта им осигуряваше подслон, храна и грижи до края на живота им. Те не носеха монашески раса, но дрехите им бяха тъмни и благоприлични.

Сестра Потенсия посочи на Кристин външната пейка, а самата тя седна до почетното място в горната част на масата, отредено за абатисата. Днес столът й остана празен.

Всички се изправиха, докато сестрите четяха молитвата преди хранене. После млада, красива монахиня застана зад катедра, поставена до вратата между двете зали. Докато мирянките носеха храна и напитки тук, а две млади сестри — в другото помещение, монахинята зачете с висок приятен глас и без да се запъне на нито една дума, притчата за света Теодора и свети Дидимус.

Първо Кристин искаше да покаже добри обноски, защото забеляза, че всички сестри и послушници спазват безупречно етикета и се хранят изискано, сякаш са на официална вечеря. На трапезата цареше изобилие от най-отбрани ястия и напитки, но монахините си сипваха по малко, посягайки към блюдата с върховете на пръстите си. Никой не разливаше месната супа по покривката или по дрехите си, всички режеха месото в чиниите си на дребни парченца, за да не си изцапат устата. Дъвчеха внимателно и безшумно.

Кристин усети как я облива студена пот: ами ако не успее да се държи толкова изискано като останалите сътрапезници? Чувстваше се неловко в пъстроцветните си дрехи сред облечените в черно и бяло жени. Въобразяваше си, че всички я гледат. Пожела да хапне парче тлъсто овче месо, затова хвана костта с два пръста на лявата си ръка, а с дясната започна да реже месото. Стараеше се да борави ловко и непринудено с ножа, но той се изплъзна от ръката й. Резенът хляб и месото отхвръкнаха върху покривката, а ножът издрънча на пода.

Шумът отекна в тихото помещение. Кристин почервеня като божур и понечи да се наведе, за да вдигне ножа, но мирянка, обута в сандали, се приближи с безшумни стъпки и я изпревари. Стомахът на Кристин се сви. После не можа да сложи залък в устата си. Освен това си поряза пръста и се боеше кръвта да не капне върху покривката. Стискаше ръката си в плохата на роклята и си мислеше: ето, сега изцапах красивата си светлосиня дреха, подарък за пътуването до Осло. Не смееше да вдигне очи от скута си.

След малко Кристин започна да се вслушва какво чете монахинята. След като властникът не успял да пречупи Теодора — тя не искала нито да принесе жертва на кумирите, нито да се омъжи — той заповядал да я отведат във вертеп за блудници. Въпреки това й напомнил да мисли за свободолюбивия си род и за почтените си родители; да не забравя, че ще ги опозори завинаги. Обещал й спокоен живот като девица, ако се съгласи да служи на езическа богиня на име Диана.

Теодора отвърнала:

— Непорочността е като лампа, но любовта към Господ е пламъкът й. Склоня ли да служа на тази жена — дявол, наричана от теб Диана, непорочността ми ще струва не повече от ръждясала лампа без огън и масло. Наричаш ме свободолюбива, но ние всички сме родени роби, защото първородителите ни са се продали на дявола. Христос ме откупи и съм длъжна да му служа. Не желая да се омъжвам за враговете му. Той ще брани гълъба си, но ако разреши да оскверните земната ми плът — храм на неговия свещен дух, — няма да се смятам за опозорена, докато не склоня да предам собствеността му в ръцете на нечестивия.

Кристин получи сърцебиене, защото тази притча й напомни някак за Бентайн. Изведнъж я осени мисълта, че нейният грях вероятно се състои точно в това: тя не се сети за Бог дори за миг, не го помоли за помощ.

Сестра Сесилия продължи да чете за Дидимус. Приживе той бил рицар — християнин, но пазел вярата си в тайна. Отишъл в дома, където се намирала девицата. Дал пари на стопанката, за да го пусне при Теодора. Тя се свила в ъгъла като подплашен заек, но Дидимус я нарекъл своя сестра и божия невеста. Дошъл да я спаси. Поговорил с нея и я убедил, че като неин духовен брат е готов да рискува живота си, за да защити честта й. Накрая тя го послушала: разменили си дрехите; тя навлякла ризницата му. Дидимус нахлупил шапката си над очите й и я загърнал в наметалото си чак до брадичката. Посъветвал я да излезе, криейки лицето си като младеж, засрамен от посещението си в този вертеп.

Кристин се сети за Арне и положи огромни усилия, за да сдържи сълзите си. Изслуша края на историята, вторачила напред плувналите си във влага очи. Отвели Дидимус на ешафода, а Теодора се завтекла от планината, хвърлила се в краката на палача и го помолила да умре вместо Дидимус. Двамата благочестиви люде се надпреварвали кой първи да получи ореола на светец. Обезглавили ги в един и същи ден, на двайсет и осми април 304 години след раждането на Христа, в Антиохия, както е написал свети Амвросий.

Станаха от трапезата и сестра Потенсия потупа приятелски Кристин по бузата.

— Май ти домъчня за майка ти, а?

Сълзите на Кристин започнаха да капят неудържимо, но монахинята се престори, че не ги забелязва. Поведе Кристин към странноприемницата, където щеше да отседне.

Помещаваше се в една от каменните постройки на самия вход към манастира. Въведоха я в хубава стая с прозорци от стъкло и голям комин на по-късата стена. По протежение на дългата стена бяха наредени шест легла, след тях — сандъците на послушниците.

Кристин предпочиташе да спи в едно легло с някое от младите момичета, но сестра Потенсия повика дебела, руса жена.

— Това е Ингебьорг Филипусдатер. Тя ще ти бъде другар в леглото. Запознайте се.

И сестра Потенсия ги остави.

Ингебьорг веднага хвана Кристин за ръка и започна да бъбри. Нисичка, доста дебела, тя имаше толкова пълно лице, че малките й очи едва се виждаха над издутите бузи. Кожата й обаче беше нежна, бяла и червена, а косата й — златиста и къдрава. Дебелите й плитки се увиваха като въжета, а дребните й къдрици се подаваха непрекъснато изпод лентата на челото й.

Ингебьорг зададе куп въпроси на Кристин, но вместо да изчака отговор, подхвана да разказва за себе си. Описа цялото си родословно дърво — само почтени и заможни хора. Била обещана на знатен богаташ, Айнар Айнаршон от „Аганес“, но бил много стар, погребал вече две жени. Това била най-голямата й грижа. Кристин изобщо не забеляза Ингебьорг да приема тежко участта си. После Ингебьорг поговори малко за Симон Андресьон. Кристин се удиви колко внимателно е огледала годеника й за краткия миг, когато се разминаха на входа. После поиска да надникне в сандъка на Кристин, но първо отключи своя и показа всичките си дрехи. Докато ровеха из сандъците, в стаята влезе сестра Потенсия и ги смъмри, задето се занимават с непристойни неща в неделя. Кристин отново се потисна: не беше свикнала да я мъмрят други хора, освен майка й.

Ингебьорг обаче не се смути. След като си легнаха, не спря да бъбри. Кристин заспа, заслушана в гласа й. В ъгъла на стаята спяха две мирянки. Имаха задължението да внимават да не би някоя от послушниците да си съблече нощницата през нощта, както и да не се успят за утринното богослужение. Но иначе мирянките не се мъчеха да ги усмиряват постоянно. Преструваха се, че не чуват как послушниците си бъбрят преди сън. Затваряха си очите и за лакомствата, скрити в сандъците им.

Когато събудиха Кристин на следващата сутрин, Ингебьорг вече бе увлечена в продължителен разговор. Кристин се запита дали изобщо е млъквала през нощта.

2.

Чуждестранните търговци, прекарващи лятото в Осло, идваха в града през пролетта, по празнично време, десет дни преди бденията в памет на свети Халвар. Тогава хора от всички околни села се стичаха в града и още през първите седмици на май в Осло гъмжеше от народ. Това беше най-подходящото време за покупки от чуждестранните търговци, преди да са продали повечето си стока.

Сестра Потенсия отговаряше за покупките за обителта. Обеща на Ингебьорг и Кристин да ги вземе със себе си до града в деня преди бдението. Неочаквано обаче по обяд в манастира пристигнаха роднини на сестра Потенсия и тя нямаше как да ги остави сами, като излезе. Ингебьорг изпроси разрешението й да тръгнат без нея, макар че противоречеше на правилника. Придружаваше ги старец на име Хокон — бе отстъпил цялото си имущество на манастира и в замяна живееше там.

От постъпването на Кристин в обителта минаха три седмици. През това време тя не си подаде носа от дворовете и градините на манастира. Удиви се колко уверено настъпва пролетта. Малките широколистни горички се бяха раззеленили, а под светлите стъбла на дърветата се бе образувал килим от бяла съсънка. Над фиорда се носеха светли облаци, предвестници на хубаво време, водата в рекичката изглеждаше свежа и синя; пролетните повеи на вятъра леко я браздяха.

Ингебьорг подскачаше, късаше листа от дърветата и ги миришеше, оглеждаше хората, с които се разминаваха, но Хокон я мъмреше: не подобава на благочестива жена, при това послушница в манастир, да се държи така. Старецът нареди на двете жени да се хванат под ръка и да вървят плътно зад него, тихо и чинно. Ингебьорг обаче не спираше да се озърта и да бъбри, защото Хокон не чуваше добре. И Кристин беше облечена в дрехи на послушница: небоядисана, сиво-бяла рокля от сукно, вълнен колан, лента на косата и обикновена, тъмносиня връхна дреха. Капишонът й беше нахлупен над очите, та да не се вижда сплетената й коса. Хокон крачеше пред тях, подпирайки се на голям бастун с месингова украса. Беше облечен в дълга до земята одежда, на гърдите си носеше оловен божи агнец, а на шапката — икона на свети Кристофер. Косата и брадата му, вече побелели, но изрядно поддържани, блестяха като сребърни на слънцето.

Между рекичката до обителта и дома на епископа обичайно не се виждаха много хора. Там нямаше нито бараки, нито ханове, а именията принадлежаха на големци от околните села. Къщите гледаха към улицата с дървените си фронтони, лишени от прозорци. Днес обаче по тясната уличка се изсипваха големи тълпи, а слугите стояха на портите и разговаряха с минувачите.

Стигнаха до дома на епископа. Пред църквата „Свети Халвар“ и манастира „Свети Улав“ вече гъмжеше от народ. По тревата бяха отворили бараки, а фокусниците показваха как обучени от тях кучета скачат през обръч. Хокон не се съгласи да остави жените да погледат. Не позволи на Кристин да влезе в църквата, понеже щяло да й бъде по-интересно да я разгледа на празника.

Докато слизаха надолу покрай църквата „Свети Климент“, Хокон ги хвана за ръцете, защото цареше голяма навалица от хора, надошли от селата или от уличките между търговските имения. Кристин и Ингебьорг отиваха към „Микле“, където работеха обущарите. Ингебьорг хареса дрехите на Кристин, но не одобри обувките й. Показа й няколко чифта от своите, изработени в чужбина, и Кристин нямаше търпение да си купи същите.

Имението „Микле“ беше едно от най-големите в Осло. Простираше се от пристана до уличката на обущарите. В него имаше над четирийсет къщи около два големи двора. В единия сега бяха опънали сергии с навес от сукно. Над тях се извисяваше паметникът на свети Криспинус[23]. Хората се блъскаха, докато оглеждаха стоката, между готварниците притичваха жени с тенджери и бидони в ръце, из краката на купувачите се мотаеха деца, а слугите пренасяха чували от складовете. От чардаците на горните етажи на къщите, където се продаваха най-отбрани стоки, се надвикваха обущари и чираци, размахвайки към посетителите малки пъстроцветни, обшити със злато обувки.

Ингебьорг се насочи към работилницата на обущаря Дидрек — немец, женен за норвежка. Живееше в къща в имението „Микле“.

Старецът тъкмо се пазареше със знатен мъж в пътническа наметка, запасал меч на кръста си, но Ингебьорг съвсем невъзмутимо се приближи до тях, наведе се и рече:

— Добри човече, ще бъдете ли така любезен да ни оставите да поговорим с Дидрек преди вас? Трябва да се върнем в манастира по вечерня. Вероятно вие разполагате с повече време?

Мъжът кимна и им отстъпи реда си. Дидрек сръчка Ингебьорг в ребрата с лакът и я попита с усмивка дали в манастира танцуват толкова лудо, та си е износила миналогодишните обувки. В отговор тя също го смушка и му отвърна, че обувките й наистина са се изтъркали, да помага Господ, но идва заради друго момиче и дръпна напред Кристин. Дидрек и чиракът му донесоха сандък и той започна да вади обувки, едни от други по-хубави. Кристин приседна на един сандък и той й помогна да пробва. Имаше бели, кафяви, червени, зелени и сини обувки; с изрисувани дървени токчета и без токчета; обувки с катарами и със сребърни връзки; обувки от два-три цвята кожа. На Кристин й се прииска да си купи всичките, но бяха толкова скъпи, че се ужаси. Нямаше чифт, по-евтин от цената на една крава от „Йорун“. Когато я остави в манастира, Лавранс й връчи кесия с пари в брой на стойност една марка[24] сребро. На Кристин това й се видя цяло имане, но от думите на Ингебьорг се досети, че с тях не може да си купи почти нищо.

От любопитство Ингебьорг също пробва няколко чифта обувки.

— За опит не се плаща — засмя се Дидрек.

Хареса чифт горско зелени обувки с червени токчета, но се наложи да ги вземе на вересия. Дидрек я познаваше и се съгласи.

Кристин долови раздразнението на Дидрек, защото високият мъж в пътническата пелерина излезе от работилницата му, а двете жени се забавиха вътре, улисани в обувките. Затова Кристин побърза да си избере чифт обувки без ток, изработени от виолетово-синя тънка кожа, извезани със сребро и украсени с розово-червени камъчета. Не й харесваха обаче зелените копринени връзки. Дидрек обеща да ги смени и ги заведе в стая в дъното на втория етаж. Там държеше сандък с копринени връзки и малки сребърни катарами. Всъщност обущарите нямаха право да търгуват с такава стока. Много от връзките се оказаха твърде дълги, а катарамите — прекалено големи.

Кристин и Ингебьорг се изкушиха да си накупят още дреболии, а след като пийнаха сладко вино с Дидрек и той опакова покупките им в сукнено платно, вече стана късно и кесията на Кристин олекна значително.

Отново излязоха на източната уличка. Слънцето вече хвърляше златисти отблясъци. От навалицата из въздуха се носеше лека мъгла. Беше толкова красиво и топло, а хората идваха от планината, накъсали свежи листа от дърветата, за да украсят домовете си за празника. Ингебьорг предложи да отидат до моста, защото по това време там се случвали много забавни неща. Отвъд рекичката се събирали фокусници и факири. Дори била чувала за цял кораб, пълен с екзотични животни. Показвали ги в клетки долу, на брега.

Хокон, след като си бе пийнал немска бира в „Микле“, беше поомекнал и в добро разположение на духа. Двете жени го хванаха под ръка и го помолиха много мило. Той бързо склони и тримата поеха към планината.

На другия бряг на реката имаше само няколко имения, пръснати по зелените склонове чак до стръмните планински била. Минаха покрай миноритския манастир. Кристин се засрами, задето си спомни, че възнамеряваше да даде почти цялото си сребро за душата на Арне. Не искаше обаче да го сподели със свещеника в монашеската обител. Боеше се от въпросите му. Обмисляше да се приближи до босоногите братя и да ги попита там ли е брат Едвин. Много й се искаше да го види, но нямаше представа как по най-благочестив начин да заговори някого от монасите и да му изложи молбата си. Не й останаха достатъчно пари за литургия. Ще трябва да се примири и само да запали голяма свещ.

Изведнъж откъм брега се разнесоха ужасяващи писъци. Над струпалото се множество премина вълна и то се втурна като побесняло към Кристин, Ингебьорг и Хокон. Хората крещяха, изпаднали в див ужас. Някой извика на стъписаните жени и на стареца, че хищниците са избягали от клетката.

Хукнаха обратно към моста. Хората викаха един през друг: преобърнала се сергия и оттам побягнали хищници, вероятни и една змия. С приближаването към моста блъсканицата ставаше все по-голяма. Жена изтърва детето си точно пред тях. Хокон се надвеси над него, за да не го стъпчат хората. После Кристин и Ингебьорг го зърнаха да тича с детето на ръце, но веднага след това го изгубиха от поглед.

Хората до тесния мост се блъскаха така ожесточено, че избутаха жените на полето. Видяха как тълпата се понесе към реката. Младите мъже нагазиха във водата, а възрастните се втурнаха към плавателните съдове. За броени мигове лодките се напълниха.

Кристин се мъчеше да привлече вниманието на Ингебьорг. Крещеше й да изтичат до миноритския манастир. Монасите слизаха оттам и се опитваха да убедят обезумелите от страх хора да потърсят убежище в обителта. Кристин не се изплаши колкото Ингебьорг. От хищниците, излезли на свобода, нямаше и помен, но Ингебьорг не беше на себе си. Сред множеството избухна недоволство, защото цяла тълпа мъже, въоръжили се в именията, отблъскваха бягащите хора от моста. Мъжете прииждаха кой на кон, кой пеш и едва не стъпкаха Ингебьорг. Тя нададе вой до бога и хукна към гората. Кристин не допускаше, че дружката й може да тича като подгонен глиган. И тя се втурна след Ингебьорг, защото двете не биваше да се разделят.

Чак навътре в гората Кристин съумя да спре Ингебьорг на пътеката към крепостта Трелаборг. Постояха, за да си поемат дъх. Ингебьорг хълцаше и плачеше. Не смеела да се върне сама в манастира през града.

Кристин се съгласи с нея. Не беше никак безопасно да прекосят пълната с разтревожени хора улица. Предложи да потърсят къща, където да платят на някое момче да ги придружи до манастира. Ингебьорг се сети, че покрай брега минава път до Трелаборг, а там имало няколко къщи. Затова продължиха да вървят по пътеката.

Заради обзелото ги безпокойство им се стори, че са вървели цяла вечност, когато най-сетне забелязаха малко стопанство. На двора, под трепетликите, седяха неколцина мъже и пиеха. Стопанката на къщата им носеше кани с вино. Тя изгледа сърдито и учудено двете жени в монашески одежди. Мъжете не обърнаха внимание на Кристин, докато тя обясняваше затруднението, в което са изпаднали с Ингебьорг. Накрая все пак двама мъже станаха и се съгласиха да ги придружат до обителта срещу една жълтица.

По говора им Кристин разбра, че не са норвежци, но й се сториха почтени. Поискаха й доста пари, но Ингебьорг беше изплашена до смърт и Кристин не виждаше начин да се приберат сами по тъмно. Затова се съгласи да им плати колкото казаха.

Когато излязоха на горската пътека, мъжете се приближиха плътно до тях и започнаха да говорят. На Кристин това никак не й се хареса, но не издаде страха си. Отговаряше им спокойно, разказа им за избягалите зверове и попита мъжете откъде са. През това време се озърташе, все едно всеки миг очаква да зърне придружаващите ги мъже, с които двете с Ингебьорг са дошли дотук. Говореше за тях така, сякаш са цяла потеря. Непознатите се умълчаха, а и тя не разбираше добре езика им.

След малко Кристин забеляза, че не вървят по същия път, по който минаха с Ингебьорг. Пътеката лъкатушеше в друга посока, на север, а и изминаха доста голямо разстояние. В сърцето й се загнезди страх, но тя не смееше да го допусне в мислите си. Присъствието на глуповатата Ингебьорг я окрили, защото Кристин чувстваше, че трябва да бъде силна и заради двете. Напипа изпод дрехата си реликвения кръст, подарък от баща й, и го стисна. Помоли се от цялото си сърце на Бог да срещнат някого по пътя и се помъчи да събере кураж, за да не показва колко е изплашена.

Пътеката минаваше покрай горска полянка и излизаше на път. Градът и заливът оставаха долу. Мъжете ги водеха в погрешната посока — или нарочно, или поради незнание. Намираха се високо горе на билото, далеч на север от моста: виждаше го оттук. Пътят, на който излязоха, явно водеше към моста.

Кристин се спря, извади кесията си и започна да брои парите в шепата си.

— Е, добри люде — подхвана тя, — вече нямаме нужда от помощта ви. Пътят ни е познат. Благодарим ви за услугата. Ето ви обещаното възнаграждение. Нека Бог бъде с вас, приятели.

Мъжете се спогледаха доста глуповато, а Кристин я досмеша. Единият обаче се ухили грозно и каза, че пътят до моста бил много пуст. Не им препоръчвал да слизат дотам сами.

— Едва ли има чак такива мерзавци или глупци, които да посмеят да спрат две девойки в монашески одежди — отвърна Кристин. — Предпочитаме да продължим сами — отсече тя и им подаде парите.

Мъжът я сграбчи за китката, надвеси лицето си към нейното и спомена нещо за „kuss“ и „beutel“. Кристин разбра: ще ги оставят на мира, ако му даде целувка и кесията си.

Спомни си лицето на Бентайн, долепено до нейното, и за миг страхът стисна гърлото й. Прилоша й, но тя стисна устни, призова Бог и Дева Мария и в същия миг чу тропот от конски копита, идващ от север.

Удари мъжа с кесията през лицето и той залитна; ритна го в гърдите, той се строполи на земята и се претърколи надолу към гората. Другият немец я хвана отзад, отскубна кесията от ръката й и дръпна ланеца от врата й. Той се скъса. Кристин едва не падна, но успя да се задържи, хвана мъжа и се опита да изтръгне реликвения кръст от шепата му. Той бързаше да се измъкне, защото чуваше приближаването на конниците. Ингебьорг крещеше колкото й глас държи. Ездачите по пътеката пришпориха конете. От гората се появиха трима мъже. Ингебьорг се завтече към тях. Те скочиха от конете. Кристин позна знатния мъж от работилницата на Дидрек. Той извади меча си, сграбчи за врата немеца, дръпнал кръста на Кристин, и го повали на земята. Слугите му подгониха другия крадец, хванаха го и здраво го набиха.

Кристин се подпря на скалата. Трепереше, но в нея надделя удивлението от бързия резултат от молитвата. Забеляза, че Ингебьорг е отметнала назад капишона си, палтото й висеше свободно на раменете, а тя замяташе дебелите си руси плитки на гърдите. При тази гледка Кристин избухна в смях. Свлече се и се подпря на едно дърво, защото направо не можеше да спре. Краката й омекнаха, сякаш вътре имаше вода, а не кости. Кристин се тресеше от плач и смях.

Мъжът се приближи и сложи предпазливо ръка върху рамото й.

— Май сте се изплашили повече, отколкото искате да издадете — рече той с приятен глас. — Успокойте се. Проявихте завидна смелост, когато опасността беше най-голяма.

В отговор Кристин успя само да кимне. Той имаше красиви светли очи, тясно, бледо, смугло лице, въгленовочерна коса, подстригана късо над челото и зад ушите.

Ингебьорг вече си бе подредила косата. Приближи се към тях и благодари на непознатия многословно и любезно. Докато разговаряше с Ингебьорг, той не свали ръката си от рамото на Кристин.

— Какви са тези мерзавци? — попита той слугите си, хванали двамата немци.

— От кораба за Росток.

— Тогава ще ги вземем с нас до града, та да ги тикнат в тъмницата. Хайде сега да придружим тези девойки до манастира. Намерете ремъци да ги вържем…

— Момите ли, Ерлен? — пошегува се единият.

Слугите на знатния мъж бяха силни и добре облечени младежи. Боят с немците ги развесели.

Ерлен се намръщи и понечи да отговори сурово, но Кристин сложи ръка на лакътя му.

— Пуснете ги, скъпи господине — потрепери тя. — Нито аз, нито сестра ми желаем тази случка да се обсъжда.

Ерлен я погледна, прехапа долната си устна и кимна в знак, че я разбира. После удари с меча двамата пленници по тила и те паднаха на земята.

— Бягайте — подритна ги той и те хукнаха към града.

Ерлен се обърна към девойките и ги попита дали искат да се качат и те на конете.

Ингебьорг с радост позволи на Ерлен да я качи на седлото си, но се оказа, че тя не може да се задържи и се свлече на земята. Той погледна въпросително към Кристин.

— Свикнала съм да яздя на мъжко седло — отвърна тя.

Той я повдигна с ръка, мушната под коленете й. По тялото й преминаха сладостни тръпки, защото той я държеше много предпазливо, сякаш се боеше да я доближи до себе си. У дома, в „Йорун“, мъжете не се стесняваха да притискат Кристин плътно до тялото си, когато й помагаха да възседне коня. Тя се почувства поласкана от деликатното отношение на Ерлен.

Рицарят, както продължаваше да го нарича Ингебьорг въпреки сребърните му шпори[25], предложи ръката си и на нея, а слугите му също се метнаха на конете. Ингебьорг настоя да заобиколят града от север, под масива Рюен и района Мартестокер, а не през улиците. Ингебьорг полюбопитства защо ездачите носят пълно снаряжение. Рицарят отвърна сериозно:

— Забраната да се носи оръжие не е толкова строга за пътуващите, а и всички хора от града гонят диви зверове.

— Много ме е страх от тези зверове — призна Ингебьорг.

Кристин се досети, че приятелката й би извървяла най-дългия и пуст път, само и само да си поговори с Ерлен.

— За втори път ви бавим тази вечер — извини се Ингебьорг.

— Не се тревожете — успокои я Ерлен. — Тази вечер трябва да стигнем само до Гердарюд, а и през нощта ще бъде светло.

Кристин слушаше с интерес как Ерлен отговаря на Ингебьорг, без да се шегува или да я подкача, като с равнопоставен събеседник или дори по-висшестоящ. Спомни си за Симон. Досега не беше срещала друг мъж от кралската свита, но Ерлен беше значително по-възрастен от Симон.

Спуснаха се в долината под планината и поеха по протежение на потока. Пътеката беше тясна, а храсталаците протягаха мокрите си ухаещи клонки към лицето на Кристин. В долината цареше прохлада, листата покрай потока лъщяха от роса.

Яздеха бавно; тропотът на конските копита по влажната, обрасла с трева пътека, отекваше глухо. Кристин се люшкаше на седлото, а зад гърба си чуваше бъбренето на Ингебьорг и уравновесения, плътен глас на Ерлен. Той не се впускаше в приказки и отговаряше някак разсеяно, На Кристин й се струваше, че и той е обзет от нейното настроение. Самата тя се чувстваше странно замаяна, но спокойна и доволна от щастливата развръзка.

Когато излязоха от гората и поеха по хълмовете под Мартестокер, сякаш се събуди от сън. Слънцето клонеше към залез, а градът и заливът се къпеха в ясна и бледа светлина. Нататък, над хребетите на Акер, млечносиньото небе бе обточено със светложълта ивица. Във вечерната тишина се разнасяха далечни звуци, долитащи сякаш от дълбините на прохладата. Някъде скърцаха колела на каруца, другаде лаеха кучета. Птиците в гората, останала зад гърба им, чуруликаха и извиваха трели.

Из въздуха се носеше миризма на запален треволяк. В полето забелязаха червените отблясъци от огън. Пламъците показваха, че яснотата все пак е вид мрак.

Минаха между огражденията на манастира. Непознатият заговори Кристин. Предложи услугите си да ги изпрати до портата, да поговори с абатисата и да й обясни какво се е случило. Ингебьорг обаче предпочиташе да се промъкнат през църквата и да влязат в манастира, без някой да забележи отсъствието им. Надяваше се сестра Потенсия да се е улисала с гостите си.

Кристин не се учуди, че пред лявата порта на църквата цари необичайна тишина. Иначе вечер тук ставаше доста оживено, защото хората от околността посещаваха църквата на монахините. Освен това в близост се намираха къщите, където живееха със слугите си възрастни миряни, решили да прекарат старините си в обителта. Сбогуваха се с Ерлен. Кристин помилва коня му — черен жребец с красива глава и кротки очи. Заприлича й на Мурвин, когото яздеше като дете в „Йорун“.

— Как се казва конят ви, господине? — попита тя, когато жребецът извърна глава от ръцете й и изпръхтя към гръдта на мъжа.

— Баярд — отвърна той и я погледна над гривата на коня. — Искате да узнаете името на коня, а не моето, така ли?

— Искам да узная и вашето, господарю — леко се поклони тя.

— Ерлен Никулаусьон.

— Дължим ви благодарност за добрината ви, Ерлен Никулаусьон — промълви Кристин и му подаде ръка.

Изведнъж лицето й се обля в гъста червенина. Тя издърпа наполовина ръката си от неговата.

— Да не би Осхил Гаутесдатер от Довре да е ваша роднина?

Забеляза с изненада, че и той се изчерви като божур. Пусна рязко ръката й и отвърна:

— Тя е моя леля. Аз съм Ерлен Никулаусьон от „Хюсабю“.

Погледна я толкова странно, че тя съвсем се смути, но се окопити и рече:

— Бих искала да ви благодаря по най-подобаващия начин, Ерлен Никулаусьон, но не зная как да изразя признателността си…

Той се поклони. Настана време да се сбогува с него, макар че й се искаше да си поговорят още. Кристин се обърна на вратата и видя, че Ерлен не е тръгнал. Помаха му с ръка.

В манастира цареше пълна паника и суматоха. Хокон бе поръчал на двама ездачи да обадят в обителта за изчезването на девойките, а самият той тръгнал да ги търси из града. Изпратили още хора да му помагат. Монахините чули, че зверовете убили и изяли две деца в града. Слухът беше пълна измислица, а звярът — беше един — бил уловен от неколцина от стражите на краля още преди вечерня.

Кристин стоеше с наведена глава и мълчаливо слушаше, докато абатисата и сестра Потенсия изливаха гнева си върху нея и Ингебьорг. Чувстваше се като заспала. Ингебьорг плачеше и се опитваше да се оправдае — та нали излезли с позволението на сестра Потенсия, с придружител, както си му е редът. Откъде да знаят какво ги очаква…

Високопреподобната Груа обаче нареди да останат в църквата, докато камбаните бият в полунощ, да се помъчат да посветят мислите си на духовни занимания и да благодарят на Господ, че е спасил живота и честта им.

— Господ ясно ви е показал истината за света — отсече тя. — Дивите зверове и слугите на дявола застрашават чедата му на всяка крачка. Няма друг начин да се спасят, освен да се уповават на Бог с молитви и призиви към Него.

Даде им по една свещ в ръката и ги накара да отидат със сестра Сесилия Бордшдатер, която нощем често се молеше сама в църквата.

Кристин положи свещта си пред олтара на свети Лаврентий и коленичи на олтарната стълба. Вторачи се в пламъка, докато бавно четеше „Отче наш“ и „Богородице Дево“. Постепенно блясъкът на свещите я обгърна и я откъсна от всичко останало. Кристин усети как сърцето й се разтваря, преливащо от благодарност, признателност и любов към Бога и милосърдната Му майка. Сякаш се приближи до тях. Винаги е знаела, че те бдят над нея, но едва сега го усети. Светът й се стори като тъмна стая, където пада слънчев лъч, а прашинките сноват между мрака и светлината. Почувства, че най-сетне и тя потъва в слънчевия лъч…

Искаше й се да остане в тихата, притъмняла църква възможно най-дълго; при малкото светли петънца, подобни на златисти звезди в нощта, при старото ухание на тамян и топлия мирис на запалени свещи. Копнееше да си почива на своята звезда.

Идването на сестра Сесилия отбеляза края на мига, изпълнен с щастие. Монахинята пристъпи едва доловимо до нея и докосна рамото й. Трите жени се поклониха пред олтара и излязоха през малкия южен портал на църквата.

Ингебьорг умираше за сън и си легна, без да говори. Кристин посрещна мълчанието й със задоволство — не искаше никой да смущава блажените й мисли. За нейна радост им беше забранено да си събличат долните ризи през нощта: Ингебьорг се потеше обилно заради телесата си.

Кристин дълго лежа будна, но не усети отново сладостния прилив, разнесъл се по тялото й, докато коленичеше пред олтара. Все пак топлината не я бе напуснала и тя отправи горещата си благодарност към Господ. Чувстваше се силна, докато се молеше за родителите си, за сестрите и си и за душата на Арне Юрдшон.

Мъчно й беше за баща й, за връзката помежду им каквато бе, преди в живота им да се появи Симон Андресьон. В душата й се надигна още по-силна нежност към баща й. Тази вечер синовната й обич изключваше любов и тревога за майка й. Кристин усещаше смътно, че Лавранс е понесъл много лишения в живота си. Спомни си старата, черна дървена църква в Гердарюд. На Великден тя видя там гробовете на трите си братчета и на баба си, истинската майка на Лавранс — Кристин Сигюршдатер, починала при раждането му.

Какво ли е довело Ерлен Никулаусьон в Гердарюд? Нямаше представа.

Не че Кристин продължаваше да мисли за него, но през цялото време споменът за тясното му тъмно лице и приглушения му глас дремеше някъде в сумрака извън светлия ореол, огрял съзнанието й.

Когато се събуди на следващата сутрин, слънчевите лъчи нахлуваха в спалнята. Ингебьорг й съобщи, че лично абатисата наредила на мирянките да не ги будят за сутрешната литургия. Дори обадили на Ингебьорг двете с Кристин първо да отидат да закусят. Радостта от жеста на абатисата стопли сърцето на Кристин: целият свят бе решил да я дари с добротата си.

3.

Селяните от областта Акер смятаха света Маргарита за своя покровителка и всяка година устройваха срещата си на двайсети юли, деня, в който се чества светицата. Тогава братята и сестрите от манастира се събираха до църквата в Акер с деца, гости и изобщо с простолюдието и слушаха литургията, отслужвана в олтара на света Маргарита, После тръгваха към залата за празненства до болницата в Хофвин. Там пиеха и се веселяха в продължение на пет дена.

Но понеже и църквата в Акер, и болницата в Хофвин бяха собственост на монашеската обител, а и мнозина от селяните в Акер обработваха земя, взета под аренда от манастира, се наложи обичаят абатисата и няколко по-възрастни сестри да почитат селяните с присъствието си в първия ден на пиршеството. А на онези от сестрите, които бяха в манастира само за да получат подходящо възпитание, а не да поемат по иноческия път, разрешаваха да придружават абатисата и да се включват в танцовата забава. Затова им поръчаха на празника да се облекат в светски дрехи.

Вечерта преди празничното честване на светицата в спалнята на девойките цареше оживление. Които се канеха да ходят на забавата, ровеха из сандъците си и си приготвяха премените, а клетите послушници изглеждаха сърдити и само ги наблюдаваха. Някои девойки бяха сложили гърнета върху комина и сега варяха отвари за бяла и мека кожа. Други забъркваха мазила, мажеха си с тях косите, разделяха ги на кичури, навиваха ги на кожени каишки, та после да се сдобият с красиви букли.

Ингебьорг извади всичките си дрехи, но не можеше да избере какво да си облече. Изключи зелената кадифена рокля, защото била твърде скъпа и изящна за пред селяни. До Кристин се приближи Хелга — една от сестрите, слаба и дребничка. Родителите й я обещали на Бог още от дете. Тя дръпна Кристин настрана и й прошепна:

— Ингебьорг сигурно ще се спре на зелената рокля и светлочервената копринена риза. Кристин, винаги си била добра с мен. Никак не подобава на послушница като мен да говори такива неща, но въпреки това ще ти го кажа. Онзи рицар, дето ви изпрати до манастира, си говори с Ингебьорг в църквата; той я причаква в клисурата, когато ходи при старицата Ингюн. Пита за теб и Ингебьорг му обеща да те заведе при него. Обзалагам се, че сега за пръв път чуваш за това, нали?

— Ингебьорг не ми е споменавала подобно нещо — отвърна Кристин.

Наложи се да стисне устни, за да не види сестра Хелга напиращата усмивка. Ето каква била значи тази Ингебьорг…

— Вероятно Ингебьорг много добре е разбрала, че не съм от жените, които тичат на среща с непознати мъже зад ъглите на къщите или зад оградите — гордо заяви Кристин.

— Май беше редно да премълча всичко това, не биваше да ти го казвам — заоправдава се сконфузено Хелга и двете се разделиха.

Цяла вечер Кристин се мъчеше да потисне усмивката си, когато някой погледнеше към нея.

На следващата сутрин Ингебьорг се помайваше и се разхождаше по долна риза из стаята. Кристин се досети, че приятелката й изчака първо тя да се облече. Засмя се мълчаливо, докато вадеше от сандъка си златистата си копринена риза. Досега не я беше обличала. Мекият ефирен плат се разля по тялото й, дрехата беше разкрасена със сребриста, синя и кафява коприна на врата и по гърдите, макар отворът на пазвата да не беше дълбок. Кристин си обу ленени чорапи и завърза малките виолетово-сини обувки, които за неин късмет Хокон бе успял да спаси в навалицата през онзи злощастен ден. Ингебьорг я погледна и Кристин се засмя:

— Баща ми винаги ме е учил да не показвам пренебрежението си към по-нисшите от мен, но ти си твърде важна и не желаеш да се докарваш заради селяните.

Червена като божур, Ингебьорг съблече вълнената риза и облече светлочервена, от коприна.

Кристин облече най-хубавата си кадифена рокля — виолетова, с дълбоко деколте и ръкави с цепка. Шлейфът й стигаше почти до земята. Закопча позлатен колан на кръста си и сложи на раменете си наметка от катерича кожа. Пусна дългата си руса коса и я разпиля. Закрепи на главата си златиста лента с малки рози.

Забеляза, че Хелга ги гледа. Кристин извади от сандъка си сребърна брошка — същата, с която бе закопчана дрехата й в нощта, когато Бентайн я настигна по селския път. След онази случка Кристин не я сложи нито веднъж. Приближи се до Хелга и тихо рече:

— Сигурна съм, че вчера ми довери онази вест от добро сърце. Не съм си помисляла друго.

И й сложи брошката.

Ингебьорг също изглеждаше много хубава, пременена в зелената си дреха, наметнала на раменете си червена копринена пелерина и пуснала къдравата си коса. Всички се надпреварват да се издокарат, помисли си Кристин.

В прохладното и свежо утро шествието тръгна от обителта и пое на запад към Фрюша. В околността селяните почти бяха прибрали сеното, а по протежение на дървените огради растяха на туфи сини камбанки и златиста дагуса. Класовете на избуялия по нивите ечемик се люлееха сребристобели с лек розов оттенък. На места, където тясната пътека криволичеше между нивите, хората се затрудняваха да минат заради избуялата растителност.

Хокон вървеше начело, понесъл знака на манастира с иконата на Дева Мария върху синя копринена покривка. Следваха го слуги и старци от обителта, после абатисата и четири възрастни монахини на коне. След тях вървяха девойките. Светските им премени блестяха на слънчевата светлина, преливащи от ярки цветове. На края на шествието пристъпваха няколко старици — мирянки и въоръжени мъже.

Членовете на обителта прекосяваха светлите ниви с песен на уста, а срещнеха ли ги селяни, отстъпваха встрани и отдаваха почит. Наоколо вървяха групички от миряни, тръгнали към църквата. Не след дълго монахините чуха зад гърба си хвалебствена песен, изпълнена от плътни мъжки гласове. Иззад близкия склон изплува знакът на манастира на остров Ховедоя — червената копринена покривка заблестя на слънчевата светлина и се раздвижи: ту се смъкваше, ту се развяваше във въздуха в зависимост от стъпките на носача.

Докато се изкачваха по последния склон към църквата, над цвилещите коне отекна величественият мощен звън на църковните камбани. За пръв път в живота си Кристин виждаше толкова много коне на едно място — полюшващо се, неспокойно море от лъскави гърбове на жребци върху гъстата зелена трева пред портите на църквата. На платото седяха или стояха прави празнично облечени хора, но всички станаха да поздравят иконата на Дева Мария от манастира, когато я понесоха сред множеството, и сториха дълбок поклон пред абатисата.

Струпалите се хора бяха повече, отколкото можеше да побере църквата, но вътре, до олтара, пазеха място за монахините и придружаващите ги миряни. Веднага след тях влязоха монасите от цистерцианския манастир на Ховедоя и се качиха в хора, откъдето изпълниха цялата църква с празнична песен.

Докато слушаха литургията, хората стояха прави и Кристин видя къде е застанал Ерлен Никулаусьон. Извисяваше се над околните с внушителния си ръст и тя разгледа профила му: високо, полегато и тясно чело; едър, правилен нос с триъгълна форма, с удивително фини, потреперващи ноздри като на неспокоен, подплашен жребец. Сега не й се стори толкова красив, колкото го помнеше. Мускулите по лицето му изглеждаха изопнати към меките, изящни устни и му придаваха сериозен вид, но все пак беше хубавец.

Той обърна глава и я погледна. Дълго не можаха да откъснат очи един от друг. След това Кристин само се молеше службата да приключи възможно по-скоро. Чакаше с нетърпение да разбере какво ще стане после.

Хората се насочиха към изхода на църквата, настана блъсканица. Ингебьорг дръпна Кристин назад в тълпата. Възползваха се от създалата се суматоха, за да се отделят от монахините, които тръгнаха напред. Смесиха се с последните останали в църквата хора.

Ерлен чакаше отвън, до вратата, застанал между свещеника от Гердарюд и пълен, червендалест мъж в пищен син кадифен костюм. Самият Ерлен бе облечен в коприна, но дрехите му бяха в кафяво и черно: дълга до земята туника, черна пелерина с втъкани дребни жълти соколи.

Размениха поздрав и се насочиха към мястото на платото, където бяха завързали конете си. Докато разговаряха за хубавото време, празничната литургия и събралото се множество, дебелият, червендалест мъж със златни шпори на име рицар Мюнан Бордшон поведе Ингебьорг за ръка. Девойката явно много му хареса. Ерлен и Кристин останаха назад. Вървяха мълчаливо.

Хората започнаха да се разотиват и пред църквата настана голяма неразбория. Конете се блъскаха, някои ездачи викаха ядосано, а други се смееха. Повечето жени и деца се качваха на седлата до мъжете, а младите момчета се мятаха при някой свой другар. Църковните хоругви, монахините и свещениците вече се виждаха как се спускат по склона.

Рицар Мюнан отмина Кристин и Ерлен. Ингебьорг седеше пред него, подпряна на ръката му. Двамата викнаха и помахаха за поздрав. Ерлен рече:

— И двамата ми слуги са с мен, но биха могли да се качат на един кон, а вие да вземете единия. Така ли предпочитате?

— Изостанахме доста от другите — изчерви се Кристин. — Не виждам слугите ви наоколо, така че… — тя не довърши мисълта си, засмя се, а Ерлен се усмихна.

Той се метна на седлото и й помогна да се качи зад него. У дома Кристин често се возеше при баща си, дори и след като порасна. Но въпреки това се почувства малко смутена и неспокойна, когато се хвана за рамото на Ерлен. С другата ръка се подпря на гърба на коня. Бавно заслизаха към моста.

Не след дълго Кристин реши да подхване разговор, за да наруши мълчанието:

— За мен беше неочаквано да ви срещна днес, господине.

— Така ли? — учуди се Ерлен и се обърна назад. — Нима Ингебьорг Филипусдатер не ви е предала поздравите ми?

— Нито не ми е казвала за поздравите ви — отвърна Кристин. — Не е споменавала името ви от онзи път, когато ни се притекохте на помощ — хитро додаде тя, защото Ингебьорг заслужаваше Ерлен да разбере за лицемерието й.

Ерлен не погледна назад, но Кристин долови усмивката му, когато я попита:

— А онази дребничка монахиня, забравих името й, тя предаде ли ви поздравите ми? На нея й дадох и възнаграждение за добрината.

Страните на Кристин поаленяха; тя се засмя:

— Е, поне това дължа на Хелга: заслужи си възнаграждението.

Ерлен си наклони леко главата и тилът му се допря до ръката й. Кристин побърза да отмести ръката си по-нагоре на рамото му. Обзе я леко безпокойство: май си бе позволила прекалена дързост, излизаше от границите на благоприличието, като дойде на литургията заради уречената си среща с мъж.

Ерлен я попита:

— Искате ли да танцувате с мен тази вечер, Кристин?

— Не зная — отвърна девойката.

— Сигурно ви се струва непристойно? — предположи той и след като не получи отговор, продължи: — Вероятно имате право. Но може би един танц няма да ви навреди? От осем години не съм бил на забава.

— Защо? Женен ли сте?

Кристин се досети, че ако Ерлен е семеен, нямаше да си урежда среща с нея. Подобно поведение би било недостойно. Помъчи се да зададе по-смислен въпрос:

— Да не би да сте изгубили годеницата или съпругата си?

Ерлен се обърна рязко и я изгледа изненадан:

— Аз? Осхил не ви ли е… Защо се изчервихте така, когато споменах кой съм онази вечер?

Кристин отново пламна, но не отговори. Ерлен настоя:

— Бих искал да узная какво знаете за мен от леля ми.

— Почти нищо — припряно рече Кристин. — Само ви е хвалила. Разказвала ми е колко сте красив и от какво знатно коляно произлизате. Веднъж ми каза, че моят род не може да се сравнява с вашия.

— Нима продължава с тези приказки въпреки несгодите си — засмя се горчиво Ерлен. — Е, щом се утешава с тази мисъл… Не е ли споменавала друго за мен?

— Че какво друго? — учуди се Кристин и сърцето й се сви незнайно защо.

— Би могла например да ви спомене, че бях отлъчен от църквата и ме принудиха да платя скъпо, за да постигна отново разбирателство и мир — тихо промълви Ерлен и сведе поглед.

Кристин посрещна думите му с дълго мълчание, а после бавно заключи:

— Не всеки е ковач на собственото си щастие, както казват. Не съм видяла много от света, но никога не бих повярвала, че сте извършили нещо непочтено, Ерлен.

— Бог да ви възнагради за думите ви, Кристин — Ерлен се наведе и целуна китката й толкова страстно, че конят подскочи. Когато животното се успокои, Ерлен помоли настойчиво: — Елате да танцувате с мен, Кристин. После ще ви разкажа всичко за живота си, но нека прекараме тази вечер във веселие.

Кристин се съгласи. Известно време яздиха, без да разговарят.

После Ерлен се поинтересува от Осхил и Кристин му разказа каквото знае, като не спираше да я хвали.

— Значи не всички врати са затворени за Бьорн и Осхил? — поколеба се Ерлен.

Кристин обясни, че мнозина ги харесват. Баща й например смятал повечето одумвания и слухове за клевети.

— Какво мислите за моя роднина Мюнан Бордшон? — засмя се Ерлен.

— Не го огледах — отвърна Кристин, — но не ми се стори нищо особено.

— А знаете ли, че той е син на Осхил?

— Така ли? — слиса се Кристин.

— Да, децата й наследиха от нея всичко друго, освен красотата й.

— Дори не зная името на първия й съпруг — подхвърли Кристин.

— Двете със сестра й се задомили с двама братя, Борд и Никулаус Мюнансьон. Баща ми е по-възрастен, а майка ми била втората му съпруга. От предишната нямал деца. Женихът на Осхил, Борд, също не бил в първа младост и никак не се спогаждали. Тогава бях малък и се мъчеха да скрият от мен какво става. Така или иначе тя избяга от страната с Бьорн и се омъжи за него без одобрението на роднините си. Борд вече беше починал. Хората искаха да разтрогнат брака им, говореше се, че Бьорн се намърдал в леглото на Осхил преди смъртта на мъжа й и дори скроили заговор да го премахнат. Не успяха обаче да им сторят нищо. Двамата минаха под венчило, но платиха висока цена — разделиха се с всичките си имоти. Бьорн уби и братовчеда на Осхил, който е и братовчед на сестра й, тоест на майка ми.

Кристин получи сърцебиене. В родния й дом възрастните винаги внимаваха децата да не чуват непристойни приказки, но някои подобни случки все пак стигаха до ушите й, например, че мъж съжителствал с омъжена жена, без да са минали под венчило. Наричаше се прелюбодеяние, един от най-тежките грехове. В такива случаи се свиква съвет за съдбата на мъжа, отлъчват го или го прогонват надалеч, като го лишават от правото на закрила от закона. Според Лавранс никоя стопанка не била длъжна да остане при мъжа си, ако той има връзка с друга омъжена жена. Копелетата цял живот страдат заради греха на родителите си, дори и ако в последствие им разрешат да се венчаят. Мъж може да остави наследството и името си на дете, родено му от уличница или просякиня, но не и на копеле, пък било то и родено от рицарска жена. Кристин се сети каква неприязън изпитваше към Бьорн, към бледото му лице и тлъстото му отпуснато тяло. Недоумяваше как е възможно Осхил да се държи толкова мило и кротко с мъжа, който я е подмамил да съгреши; как такава прекрасна жена му е позволила да я направи на глупачка. Та той дори не се отнасяше с нея, както заслужава. Сам-самичка се трепеше из двора, а Бьорн по цял ден пиеше бира. И въпреки това Осхил винаги му говореше с нежност и мекота в гласа. Кристин се запита дали баща й е забелязал тази несправедливост, когато Бьорн им гостува в „Йорун“. Впрочем я озадачи начинът, по който Ерлен говори за най-близките си роднини. Вероятно предполагаше, че Кристин вече е чувала за това.

— Ще ми бъде приятно някой ден, когато поема на север, да погостувам на леля Осхил. Бьорн още ли е такъв красавец?

— Не — отвърна Кристин. — Прилича на престояло сено.

— Е, никак не му е лесно на човека — със същата горчива усмивка отбеляза Ерлен. — В живота си не съм срещал по-красив мъж от него. Изминаха двайсет години, откакто не съм го виждал, а тогава бях малък, но въпреки това мисля, че няма равен по хубост.

Не след дълго пристигнаха в болницата, която представляваше сбор от редица внушителни каменни и дървени сгради: лечебница, дом за милостиня, странноприемница за богомолци, параклис и дом на свещениците. На двора цареше пълна суматоха, защото приготвяха храна за селяните. В днешния ден бедните и болните членове на сдружението също щяха да получат най-отбрани ястия.

Сградата на сдружението се намираше отвъд градините на странноприемницата и хората минаваха през прочутата градина с билки на достопочтената абатиса. Тя подтикна градинарите да започнат да отглеждат растения, неизвестни дотогава в Норвегия, а и всички насаждения на разпространени цветя, подправки и лековити треви вирееха по-добре в нейните градини. Абатисата се славеше като изкусна билкарка и дори беше превела на норвежки книги на Салернската медицинска школа за лековитите растения. Откакто разбра, че и Кристин е посветена в изкуството на билкарството и проявява любознателност, Високопреподобната Груа се държеше още по-дружелюбно с нея.

Кристин обясни на Ерлен какви треви растат от двете страни на пътя. Под лъчите на обедното слънце се носеше парливо ухание на копър и целина, на лук и рози, на амбра и жълт шибой. Зад напечените от жаркото слънце поля, където вирееха билки, тъмнееха изкусително овощни градини, заградени с плет. Там блестяха алени череши, а под зелените корони на дърветата примамваше прохладна сянка. Ябълковите дръвчета навеждаха клони, натежали от плод.

Плет от роза рубигиноза обграждаше градината. Тук-там още се виждаха цветове, но по нищо не се различаваха от шипки. Нажежените листа обаче ухаеха на вино и ябълки. Хората си късаха клонки и се кичеха с тях. Кристин също си затъкна няколко цветчета зад ушите и задържа една роза в ръката си. Ерлен я взе мълчаливо. Поноси я малко, после я закрепи на бутониерата си със смутен и объркан вид. Действията му бяха доста непохватни и по невнимание той си избоде пръстите до кръв.

На втория етаж на къщата на сдружението по протежение на дългите стени бяха сложени няколко широки маси: една за мъжете и една за жените. Насред стаята имаше две маси за деца и младежи.

На масата на жените абатисата седеше на почетното място, а монахините и по-знатните стопанки — на пейката до стената. Неомъжените жени се настаниха на външната пейка, като за девойките от манастира бяха отредени по-личните места. Кристин усещаше погледа на Ерлен, но не посмя дори веднъж да си извърне леко главата. Осмели се да хвърли бърз поглед към масата на мъжете едва когато свещеникът започна да чете имената на починалите братя и сестри от сдружението. Зърна го за секунда, застанал до стената зад запалена свещ на масата. И той я гледаше.

Празничният обяд продължи дълго заради ритуалите, при които се вдига чаша и се споменават Бог, Дева Мария, света Маргарита, свети Улав и свети Халвар, четат се молитви и се пеят песни.

През отворената врата Кристин видя, че слънцето се е скрило. От платото се носеше музика и песни. Младите станаха от масите, когато абатисата им позволи да слязат и да се позабавляват, ако искат.

На платото горяха огньове. Наоколо се извиваха хора от пъстро и черно облечени младежи. Свирачите седяха върху наредени един върху друг сандъци и опъваха струните на цитрите. Понеже се събраха твърде много хора за едно хоро, се образуваха по-малки кръгове и във всеки изпълняваха различна песен. Вече се смрачаваше, върховете на северните горски склонове се чернееха на фона на жълтеникаво зеленото небе.

Хората пиеха под чардака. Неколцина мъже се втурнаха към шестте девойки от манастира, които слязоха по стълбите. Мюнан Бордшон се спусна към Ингебьорг, а Ерлен хвана Кристин за китката. Стисна ръката й, пръстените им се отъркаха и се сплетоха здраво.

Ерлен я заведе при най-далечния огън. Там танцуваха деца. Със свободната си ръка Кристин се залови за дванайсетгодишно момче, а Ерлен — за крехко, дребничко девойче.

В тяхното хоро не пееха, а само се поклащаха под звуците на музиката. После някой извести, че Сивур Датчанина искал да им изпее нещо. Напред пристъпи висок, светъл мъж с грамадни ръце и подхвана песента си:

„На Мункхолмената тучна нива

хоро се вие, та извива,

а до кралицата танцува Ивар.

Не знаете ли кой е Ивар?“

Свирачите не знаеха песента и само подръпваха струните, а датчанинът пееше без съпровод с красивия си силен глас:

„Нима забравихте, кралице мила,

как през едно горещо лято

отведоха ви тук насила?

И в Дания не стъпихте засмяна

с корона златна, а в сълзи обляна.

Не спря короната блестяща

на клетите сълзи пороя.

Нима не помните, кралице?

Та вие бяхте първо моя.“

Свирачите успяха да хванат мелодията, а танцуващите започнаха да си тананикат новата песен и се включиха в рефрена.

„Да бяхте вий под моята корона

да имах само тази власт —

и щяхте на бесило срамно

вий да увиснете завчас.

Ала храбрец голям е Ивар

и на заплахи се не дава.

Надява ризница желязна

и с кораб златен заминава.

Спокойно спете вий, кралице,

над вас блещукат рой звезди

и нека светлата зорница

над сънищата ви да бди.

А вам, кралю честити,

едно ще да ви пожелая:

Нещастията да се сипят

и да не им се вижда краят.

Не знаете ли кой е Ивар?“

Времето напредна. Огньовете представляваха вече само купчини пепел, която ставаше все по-черна.

Кристин и Ерлен стояха под дърветата до оградата, хванати за ръце. Шумотевицата, вдигната от празнуващите, утихна. Само неколцина младежи газеха жаравата и си тананикаха, но свирачите вече си бяха легнали. Повечето хора си тръгнаха. От време на време някоя стопанка минаваше да търси мъжа си, напил се с бира и заспал кой знае къде.

— Къде ли съм си оставила връхната дреха? — прошепна Кристин.

Ерлен я прихвана през кръста и загърна и двамата с пелерината си. Притиснати един до друг, те тръгнаха из градината с билките.

Лъхна ги силен дъх на подправки, но вече по-приглушен и овлажнял от мъглата. Спусна се много тъмна нощ. Облаците над върховете на дърветата обагриха небето в сиво. Двамата усетиха присъствието и на други хора в градината. Ерлен притисна девойката към гърдите си и попита шепнешком:

— Страхуваш ли се, Кристин?

Тя възприемаше околния свят като бегъл проблясък в съзнанието си. Даваше си сметка, че това е безумие, ала се чувстваше обладана от приятно вцепенение. Притисна се към Ерлен и зашепна неясни думи, без сама да знае какви.

Стигнаха до края на пътеката, където имаше каменна стена. Отвъд нея се простираше гората. Ерлен й помогна да се покатери. Пое я от другата страна и я задържа в ръцете си, преди да я пусне на земята.

Кристин вдигна лице към Ерлен и му поднесе устните си. Той докосна слепоочията й, зарови пръсти в косите й. Усещането беше приятно. Прииска й се да отвърне на ласките му, прегърна главата му и се опита да го целуне, както я бе целунал той.

Ерлен плъзна ръце по гърдите й и ги погали, а тя усети как той сякаш отвори сърцето й и го докосна. Ерлен раздипли леко ризата й и целуна гръдта й. Все едно нажежи цялото й същество.

— Никога не бих те наранил — прошепна Ерлен. — Не бих допуснал да пролееш и една сълза заради мен. Не съм си представял по-добра девойка от теб, скъпа Кристин.

Внимателно я поведе към тревата под храстите. Седнаха и се облегнаха на каменната стена. Кристин мълчеше, но понеже той явно се сдържаше да не я погали, тя протегна ръка и докосна лицето му.

След известно време Ерлен я запита:

— Не си ли изморена, любима?

Кристин се притисна към гърдите му, а той я прегърна и прошепна:

— Поспи си, Кристин, отпусни се на рамото ми.

Тя потъваше в мрак, топлина и щастие, сгушена до гърдите му.

Когато се опомни, лежеше изтегната на тревата с буза в скута му. Ерлен седеше както преди това, опрял гръб на оградата, лицето му сивееше в сутрешния сумрак, но широко отворените му очи изглеждаха бистри и красиви. Беше завита с пелерината му, а усещаше краката си приятно топли в кожената наметка.

— Поспа в скута ми — усмихна се леко той. — Бог да те възнагради, Кристин. Спа като бебе в обятията ми.

— А вие не поспахте ли, Ерлен? — попита Кристин.

А той погледна пробудените й очи с усмивка:

— Може пък да дойде нощ, когато ще заспим в една постеля. Не зная какво ще отсъдиш, като го обмислиш. Цяла нощ не мигнах, макар че онова, което ни разделя, ме възпира по-убедително дори от меч. Кажи ми, ще останеш ли моя любима и след тази нощ?

— Да, искам да съм ваша любима, Ерлен. Ще бъда ваша любима и няма да обикна другиго.

— Господ да ме изостави, ако прегърна друга девойка или жена, преди да станеш моя законна спътница в живота. Кажи го и ти, Кристин — помоли той.

— Господ да ме изостави, ако приема в обятията си друг мъж, докато съм жива.

— Трябва да тръгваме, скоро хората ще се събудят.

Нагазиха в гъсталака от външната страна на оградата.

— Замисляла ли си се какво ще правим от тук нататък? — попита Ерлен.

— От вас зависи — отвърна Кристин.

— В Гердарюд се говори, че баща ти е мек и справедлив мъж — отбеляза след малко той. — Дали според теб ще се възпротиви на молбата ни да развали уговорката си с Андрес Даре?

— Татко непрекъснато повтаря, че за нищо на света не би принудил дъщерите си да се съобразят с неговата воля. Основната причина за този годеж е удобното разположение на земите ни. Но татко едва ли би искал да не видя бял ден в живота си заради имот.

В съзнанието й се прокрадна съмнение, че ще успее лесно да убеди Лавранс да развали годежа, но тя пропъди колебанията си.

— Дано всичко се нареди добре — изрази надежда Ерлен. — Кристин, кълна се, вече не мога да те изгубя. Никога няма да бъда щастлив, ако не съм с теб.

Разделиха се в гората. В сутрешния сумрак Кристин намери пътя към странноприемницата, където бяха отседнали гостите от манастира. Нямаше свободни легла, затова тя метна дрехата си върху сламата на пода и легна, без да се съблича.

Когато се събуди, вече наближаваше пладне. Седнала на пейка до Кристин, Ингебьорг Филипусдатер шиеше разпраната си връхна дреха и веднага започна да бъбри:

— Цяла нощ ли прекара в компанията на Ерлен Никулаусьон? Внимавай с това момче, Кристин. Да не мислиш, че Симон Андресьон ще се зарадва, като разбере, че си се сприятелила с Ерлен?

Кристин взе леген и започна да се мие.

— А твоят годеник, Ингебьорг? На него дали ще му хареса да научи с кого си танцувала снощи? Абатисата ни разреши да се забавляваме и да танцуваме, с когото пожелаем.

— Годеникът ми Айнар Айнаршон и Мюнан Бордшон са приятели — задъха се Ингебьорг. — А и Мюнан е женен и стар. Освен това е и грозен, но е свестен и изглежда като аристократ. Я виж какво ми подари за спомен от снощи — похвали се тя и показа на Кристин златна фиба, която снощи беше закачена на шапката на Мюнан. — Този Ерлен го освободили от отлъчването миналия Великден, но при него в „Хюсабю“ се настанила любовницата му Елине Ормсдатер. Ерлен избягал при отец Юн в Гердарюд, защото явно само така би могъл да устои на изкушението да съгреши.

Кристин се приближи към Ингебьорг, пребледняла като платно.

— Нима не знаеш? — учуди се Ингебьорг. — Ерлен съблазнил жената и я разделил със съпруга й. Живял с нея в имението въпреки заповедта на краля и анатемата на архиепископа. Имали две деца. Наложило се да избяга в Швеция и му отнели много имоти. Според Мюнан Ерлен ще стигне до просешка тояга, ако не си вземе поука в най-скоро време…

— Това ми е известно, ако искаш да знаеш — отвърна Кристин със сковано лице. — Това са минали работи.

— Да, така каза и Мюнан, неведнъж слагали край на отношенията си — умислено отбеляза Ингебьорг. — Но теб това не те засяга, нали си сгодена за Симон Андресьон. И все пак този Ерлен е голям красавец.

Монахините щяха да тръгнат за манастира след деветия богослужебен час и Кристин обеща на Ерлен да се срещнат до каменната ограда, където прекараха нощта, веднага щом намери сгоден случай.

Завари го легнал по корем на тревата с глава, заровена в шепите му. Щом я видя, той скочи на крака и протегна ръце към нея.

Кристин ги пое и постояха така, преплели пръсти, Кристин подхвана:

— Защо ми разказахте вчера историята на Бьорн и Осхил?

— По очите ти разбирам, че си узнала — отвърна Ерлен и бързо пусна ръцете й. — За какъв ме мислиш сега, Кристин? Тогава бях на осемнайсет години — припряно заобяснява той. — Тогава кралят, мой роднина, ме изпрати на мисия в крепостта на Варгьой — Вълчия остров — и прекарахме зимата в областта Стайген. Тя беше омъжена за местния лагман, Сигюр Саксюлвсьон. Съжалих я, защото той беше стар и невероятно противен. Сам не зная какво ме прихвана. Е, харесвах я, разбира се. Предложих на Сигюр да ми наложи каквито иска глоби, защото исках да му се реванширам. Все пак в много отношения е смел мъж. Той обаче настоя да уредим всичко по законовия ред и ме осъди пред тинга на жигосване заради прелюбодейство с жената на моя домакин. Случилото се стигна до ушите на баща ми, а после и до крал Хокон и той ме прогони от двора си. Ако искаш да узнаеш всичко, с Елине ме свързват само децата, а те не са й първата грижа. Живеят в Йостердалене, в стопанство, което беше мое, но го дадох на сина си, Орм. Елине не желае да живее при тях. Сигурно се надява Сигюр да предаде скоро богу дух. Не зная какво всъщност иска. Сигюр я прие отново, но според нея тя само му слугувала като робиня. Елине настоя да се срещнем в Нидарус. А аз не се чувствах особено добре при баща ми в „Хюсабю“. Продадох всичко, което успях, и избягах с нея в областта Халанд — тамошният владетел граф Якоб ми оказа подкрепа в онзи труден момент. Какво друго можех да сторя — та тя носеше детето ми в утробата си. Тогава се заблуждавах, че няма да съм първият, измъкнал се безнаказано от подобна история, но крал Хокон беше най-строг към приближените си. С Елине живяхме разделени около година, но баща ми почина и се събрахме отново. Струпаха ми се доста неприятности. Селяните ми отказаха да плащат данък или да разговарят с наместниците ми, защото съм бил отлъчен. Отново постъпих необмислено и ме осъдиха за грабеж, а нямах пари да плащам дори на слугите си. Кристин, тогава бях твърде млад и не знаех как да се справя с налегналите ме неволи, а всичките ми роднини, с изключение на Мюнан ме изоставиха. Той обаче не смееше да ми помага заради жена си. Е, сега вече ти признах: пропилях имотите си и изложих на опасност честното си име. За теб май е по-добре да бъдеш със Симон Андресьон.

Кристин обгърна врата му с ръце.

— Ако си съгласен, ще се придържаме към клетвата ни от снощи, Ерлен.

Ерлен я притегли към себе си, целуна я и промълви:

— Животът ми ще се промени, бъди сигурна. Единствена ти в целия свят имаш власт над мен. О, само да знаеш колко много мислих снощи, докато спеше в обятията ми, красавице моя. И сам дяволът не би могъл да ме подтикне да те разтревожа или оскърбя, скъпоценност моя.

4.

Когато живееше в „Скуг“, Лавранс Бьоргюлфсьон плати на църквата в Гердарюд, за да отслужват панихиди за душите на починалите му родители. Годишнината от смъртта на баща му, Бьоргюлф Шетилсьон, се падаше на тринайсети август и Лавранс помоли брат си Осмюн да заведе Кристин на помена, за да присъства и тя.

Кристин дочака уречения ден с тревога в сърцето. Опасяваше се да не би нещо да осуети намеренията на чичо й и той да не изпълни обещанието си, защото неведнъж бе показвал, че не държи особено на Кристин. Все пак Осмюн пристигна в манастира в деня преди панихидата и взе племенницата си. От обителта наредиха на Кристин да облече светски дрехи, но да са тъмни и семпли. Плъзна слух, че девойките от манастира си позволявали да обикалят извън стените на Нонесетер. Затова епископът разпореди младите жени, които не се готвят да поемат по иноческия път, да не носят монашески одежди, когато гостуват на роднините си, за да не ги бъркат с послушниците или обреклите се на бога монахини.

Душата на Кристин ликуваше, докато пътуваше с чичо си по селския път. Осмюн също се радваше на компанията й, защото установи, че Кристин умее да общува. Иначе той се чувстваше угнетен от грижи. Обясни й, че по всяка вероятност тази есен ще съберат войска за поход към Швеция, защото кралят бил твърдо решен да отмъсти за престъплението, извършено срещу съпруга на племенницата му[26]. Кристин знаеше за убийството на шведските херцози и го смяташе за ужасяващо злодеяние, но кралските междуособици не представляваха интерес за нея. У дома, в долината, хората не отделяха много време на подобни събития, макар че и Лавранс участва в похода срещу херцог Айрик[27] до крепостта „Рагнхилдархолм“ край град Конунгахела. Осмюн подробно описа какъв напредък са постигнали кралят и братята му в отношенията си. Кристин не разбираше от тези неща, но слушаше внимателно разказа му за уговарянето и развалянето на годежите на кралските дъщери. Утешаваше се с мисълта, че не навсякъде обсъденият годеж има тежестта на женитба, както в родния й край. Събра смелост и разказа на чичо си, че се е запознала с Ерлен от „Хюсабю“. Осмюн се изказа ласкаво за него: проявил неблагоразумие, но вината била най-вече на баща му и на краля. Отнесли се твърде строго с него, сякаш станал съучастник на дявола само защото го споходил лош късмет. Кралят бил твърде благочестив, а Никулаус се разгневил, задето Ерлен пропилял много имоти. Затова го заклеймили като прелюбодеец, който ще гори в ада.

— Всеки смелчага трябва да проявява поне малко непокорство — заключи Осмюн Бьоргюлфсьон. — А и онази жена беше голяма красавица. Но ти, Кристин, нямаш работа с Ерлен, така че не се тревожи за неговите дела.

Ерлен не дойде на панихидата, както обеща на Кристин, и тя през цялото време мисли за него, а не за Божието слово. Не само не изпитваше угризения за това, но и усещаше странно отчуждение от неща, които доскоро й бяха близки.

Помъчи се да се утеши с мисълта, че Ерлен е намерил за най-разумно да не издават познанството си пред нейния настойник. Тя споделяше същото мнение, но цялото й сърце копнееше за Ерлен. Вечерта си легна в отредената за нея спалня и си поплака.

На следващия ден излезе да се поразходи из гората с шестгодишната си братовчедка. Поотдалечиха се от имението и чуха, че някой се приближава зад гърба им. Кристин позна Ерлен, без дори да се обърне.

— Цял ден седя на хълма и наблюдавам двора — призна той. — Надявах се да намериш сгоден случай да излезеш из гората…

— Да не мислиш, че съм излязла, за да те видя? — засмя се Кристин. — Не се ли боиш да ходиш из гората на чичо ми с кучета и лък в ръка?

— Лично той ми позволи да ловувам тук известно време. А кучетата са негови — намериха ме тази сутрин — той погали животните и взе момиченцето в скута си. — Нали ме познаваш, Рагнфрид? Не бива да казваш, че сте говорили с мен, а аз ще ти подаря нещо.

Ерлен подаде на детето кесийка със стафиди.

— Всъщност ги носех за теб, Кристин. Това дете дали може да пази тайна?

Разговаряха припряно и с усмивка на уста. Ерлен беше облечен в къса, тясна кафява жилетка, а на главата си носеше червена копринена шапка. Изглеждаше младолик, смееше се и закачаше детето. Междувременно хвана ръката на Кристин и я стисна до болка.

Ерлен изрази радостта си от подготвяния поход:

— Така по-лесно ще подновя дружбата си с краля — обясни той. — И всичко ще стане по-лесно — додаде развълнувано той.

По едно време седнаха на поляна в гората. Ерлен държеше детето в скута си и тайно галеше пръстите на Кристин в тревата. Мушна в ръката й три златни пръстена, завързани един за друг.

— А някой ден ще имаш толкова, колкото можеш да носиш — обеща й той шепнешком.

— Ще те чакам тук, на тази поляна, всеки ден по това време, докато си в „Скуг“ — рече й той на раздяла. — Идвай, когато успееш.

На следващия ден Осмюн Бьоргюлфсьон замина заедно със съпругата си Юрид и децата за фамилното имение в Хаделан, защото се изплашиха от слуховете за предстоящите походи. Живеещите близо до Осло още не бяха успели да се отърсят от спомена за последния опустошителен поход на херцог Айрик. Майката на Осмюн, изплашена до смърт, пожела да потърси убежище в манастира на Кристин, защото беше твърде немощна, за да пътува с останалите. Кристин обеща да остане при нея — наричаше я своя баба, — докато Осмюн се върне от Хаделан.

По пладне, когато хората в имението се оттеглиха да си починат, Кристин се качи в спалнята си. Бе донесла вързоп с дрехи и сега се преоблече, докато си тананикаше.

От баща си имаше памучна небесно синя рокля, изпъстрена с червени цветчета. Реши да се натъкми с нея. Среса косите си и ги прибра назад с червена копринена панделка. На кръста си сложи колан също от червена коприна, а на ръцете — пръстените от Ерлен. През цялото време се чудеше дали ще му се хареса така.

Двете кучета, скитали вчера с Ерлен из гората, спаха в нейната стая. Сега Кристин ги примами да тръгнат с нея. Промъкна се между постройките и пое по пътеката към гората.

Палещите лъчи на обедното слънце огряваха самотната, притихнала поляна. От заобикалящата я борова гора се носеше силно ухание. Слънцето печеше, а синьото небе изглеждаше някак натежало над върховете на дърветата.

Кристин седна на сянка. Отсъствието на Ерлен не я разтревожи. Не се съмняваше в него. Дори изпита особено задоволство, че е пристигнала първа и ще го почака.

Заслуша се в тихото жужене на мушиците по пожълтялата трева. Откъсна няколко уханни цветчета, които достигна само с едно протягане на ръката. Стри ги между пръстите си и ги помириса. Унесе се в дрямка, макар и с широко отворени очи.

Не помръдна дори когато чу тропот на копита в гората. Кучетата започнаха да ръмжат и козината им настръхна, но после се втурнаха към поляната с радостен лай, размахвайки дружелюбно опашки. Ерлен слезе от коня, потупа го по гърба и го пусна. Затича към Кристин, а кучетата подскачаха из краката му. Той ги закачаше, милваше ги по муцуните и се приближи, следван от двете сиви като вълци животни. Кристин се усмихна и му протегна ръка, без да става.

Докато гледаше черната му коса в скута си, в съзнанието й изплува спомен, ясен и същевременно далечен като сгушена в мрака на планински склон къща, внезапно осветена от слънчев лъч в неспокоен ден. И в сърцето й сякаш се надигна онази нежност, за която някога я молеше Арне Юрдшон, без тя да го разбере. Със страх и трепет в сърцето тя притегли Ерлен към себе си и притисна лицето му към гърдите си. Целуна го, все едно се боеше да не й го отнемат. После погледна главата му в прегръдките си, сякаш държеше дете. Закри очите му с ръка и обсипа устата и бузите му с целувки.

Слънчевата светлина вече не огряваше поляната. Тежкият цвят на върховете на дърветата потъмня още повече и се разля по цялото небе. В облаците се виждаха само малки, медночервени светли точици, наподобяващи пламъци от пожар. Баярд се появи, изпръхтя високо и застана неподвижно, вторачен в тях. Светкавица разцепи небето, последвана от трясъка на недалечен гръм.

Ерлен се изправи и поведе коня към близката стара плевня. Завърза го за вратата до купчина дърва. В плевнята имаше натрупано сено. Ерлен разстла дрехата си и двамата с Кристин седнаха, а кучетата легнаха до тях.

Не след дълго плисна проливен дъжд. Гората зашумоля, а дъждовните капки плющяха по земята. Наложи се да се изместят по-навътре, за да не се намокрят. След всеки прокънтял гръм Ерлен питаше Кристин:

— Не те ли е страх, любима?

— Малко — отвръщаше тя и се притискаше в обятията му.

Загубиха представа за времето. Бурята отмина бързо, гръмотевиците отекваха съвсем в далечината, а слънцето огряваше мократа трева. От покрива се стичаха все по-малко лъскави капки. В плевнята се разнасяше все по-силно сладникавото ухание на сено.

— Трябва да тръгвам — рече Кристин.

— Да, трябва да тръгваш — съгласи се Ерлен и хвана крака й.

— Ще се намокриш. Вземи коня, а аз ще вървя пеш.

Ерлен я гледаше странно. Кристин потрепери. Заради сърцебиенето, предположи тя. Ръцете й бяха студени и потни. Когато той целуна оголеното й коляно, тя вяло се опита да го отблъсне. Ерлен вдигна лице за миг и й заприлича на един мъж, когото нахраниха в манастира. Така целуна той дадения му комат хляб. Кристин се отпусна безсилно в сеното с разперени ръце и позволи на Ерлен да осъществи желанието си.

Тя седеше изправена, когато Ерлен надигна глава от ръцете си и се подпря отривисто на лакът:

— Не ме гледай така, Кристин!

Гласът му я проряза като неизпитвана досега остра болка. Той не се чувстваше щастлив от случилото се!

— Кристин, Кристин… Сигурно си мислиш, че съм те подмамил да дойдеш при мен в гората, за да ти сторя това, да те насиля…

Тя погали косите му, без да го погледне.

Не си ме насилвал. Ако те бях помолила, щеше да ме пуснеш да си отида — прошепна тя.

— Не съм сигурен — отвърна той и зарови лице в скута й. — Опасяваш ли се, че ще предам доверието ти? — страстно попита той. — Кристин, кълна ти се в християнската си вяра — Бог да ме изостави в сетния ми час, ако не ти бъда верен, докато съм жив.

Тя не продума, само галеше косите му.

— Май стана време да се прибирам — въпросително рече тя след време и изчака отговора му със смъртен страх в сърцето.

— Да — кимна мрачно той.

Ерлен се изправи чевръсто, отиде до коня и отвърза юздите.

И Кристин стана от сеното. Постепенно започна да осъзнава какво се е случило между тях. Почувства се отпаднала и съкрушена. Сама не знаеше какво бе очаквала от срещата им — може би Ерлен да я качи на коня си, да я отведе от тук и вече да не се връща при роднините си? По цялото си тяло изпитваше странна болка. Значи за това се пееше във всички народни песни. Изживяването с Ерлен я превърна в негова жена и тя не можеше да допусне мисълта, че ще живее далеч от обятията му. Трябваше да си тръгне и да го остави тук, но цялото й същество отхвърляше тази перспектива.

Ерлен и Кристин поеха надолу из гората, хванати за ръка. С другата си ръка той водеше коня, но не знаеше какво да й каже.

Приближиха се до постройките на „Скуг“ и Ерлен понечи да се сбогува с нея.

— Недей да тъжиш така, Кристин, съвсем скоро ще станеш моя съпруга.

— А кога заминаваш? — попита тя със свито сърце.

— Веднага щом отпътуваш от „Скуг“ — отвърна той и в гласа му се появи по-бодра нотка. — Ако се откажат от похода, ще се посъветвам с Мюнан. Той отдавна ми повтаря да се задомя. Ще се съгласи двамата да поговорим с баща ти.

Кристин наведе глава. След всяка негова дума бъдещето й в манастира или в родния дом й се струваше все по-немислимо; сякаш се носеше по течение, отдалечаващо я от всичко познато.

— Нали каза, че роднините ти заминали някъде? Значи си сама в спалнята? — попита Ерлен. — Ако дойда да поговорим нощес, ще ми отвориш ли?

— Да — прошепна Кристин и се сбогува с него.

Кристин прекара остатъка от деня с баба си. След вечеря й помогна да си легне. После се качи на втория етаж, където се намираше нейната спалня. Седна на сандъка под малкия прозорец. Не й се спеше.

Наложи се да чака дълго. Навън цареше пълен мрак, когато чу тихите стъпки по чардака. Ерлен почука на вратата с пръсти, увити във връхната си дреха. Кристин стана, дръпна резето и го пусна вътре.

Тя забеляза колко го зарадва прегръдката й. Притисна се към него.

— Опасявах се, че ще ме посрещнеш разгневена — призна той. — Не сме сторили голям грях. Божият закон не е като светския. Гюнюлф, брат ми, веднъж ми обясни: ако двама души единодушно решат да са заедно цял живот и да споделят една постеля, са венчани пред Бога и всеки опит да нарушат светия си съюз е голям грях. Ще ти го кажа и на латински, само да се сетя… Знаех го, но…

Кристин се запита по какъв ли повод братът на Ерлен му е разяснявал този въпрос, но пропъди неволно прокрадналото се съмнение, че Ерлен е постъпил така и с друга жена. Опита се да се утеши с думите му.

Седяха прегърнати на сандъка. Кристин се чувстваше спокойна. Само в неговите обятия я обземаше усещане за безопасност.

Ерлен ту говореше много и развълнувано, ту млъкваше за дълго и само я милваше. Кристин жадно поглъщаше всяка негова дума, всяка чаровна дреболия, която го правеше още по-обаятелен; същевременно омаловажаваше провиненията му, хвърлящи върху него неблагоприятна светлина, и любовта й към Ерлен ставаше все по-силна.

Никулаус, бащата на Ерлен, бил твърде стар, когато му се родили децата, и нямал необходимото търпение и подход, за да ги възпита. И двамата му синове израснали в дома на чичо си, Борд Петершон, в „Хестнес“. Ерлен нямаше други братя и сестри освен година по-малкия от него Гюнюлф, свещеник в църквата в Нидарус.

— След теб на този свят най-много обичам него.

Кристин попита дали с брат му си приличат, но Ерлен отвърна през смях, че са различни и по лице, и по сърце. От три години Гюнюлф бил в чужбина да следва. Два пъти изпращал писма на роднините си — последно миналата година, когато се канел да тръгва от абатството „Сен Женвиев“ в Париж за Рим.

— Ще се зарадва, когато се върне и ме завари женен — сподели Ерлен.

После й разказа за голямото наследство, оставено от родителите му. От думите му Кристин се досети, че той не следи как се развиват земите и търговската дейност в тях. Тя, от своя страна, беше наясно с имотите на баща си. Ерлен не бе подходил отговорно към наследените земи: някои продал, други разпокъсал, трети опропастил, четвърти ипотекирал. Положението се влошило особено през последните години, когато се опитвал да се раздели с любовницата си. Тогава се надявал с течение на времето хората да забравят за нелепите му подвизи, а роднините му да му подадат ръка. Преди дори си мислел, че някой ден хората от половината област ще работят за него, както на времето работели за баща му.

— Сега обаче не зная къде ще му излезе краят — въздъхна той. — Някой ден може да стана като Бьорн Гюнаршон. Ще притежавам малко стопанство в планината и сам ще изнасям оборския тор както някогашните роби, защото няма да имам дори кон.

— Бог да ти е на помощ — засмя се Кристин. — Май наистина ще съм ти нужна, защото зная повече за селската работа от теб.

— Едва ли си изнасяла тор — усъмни се той.

— Не, но съм гледала как става. Почти всяка година сея зърно. Татко обикновено сам оре най-близките до дома ни ниви и ми дава да започна със сеитбата, та да има берекет.

Споменът я натъжи и тя побърза да продължи с шегите:

— Ще ти е нужна поне жена, която да ти пече хляб, да ти вари бира, да ти пере единствената риза на гърба и да дои кравата. Ще вземеш на заем една–две крави от най-близкия богаташ.

— Слава на Бога, че отново те чувам да се смееш — Ерлен я вдигна на ръце като дете.

Следващите шест нощи Ерлен прекара при Кристин. После Осмюн Бьоргюлфсьон се прибра.

В последната нощ и двамата се чувстваха нещастни. Той многократно повтори, че не бива повече да се разделят и за ден. Накрая прошепна:

— Ако непредвидена неприятност ми попречи да се прибера в Осло преди зимата и ти е нужна помощ, обърни се към отец Юн от Гердарюд, с когото сме приятели от деца. Можеш да се довериш и на Мюнан Бордшон.

Кристин не успя да отрони дума; само кимна в знак на съгласие. Разбираше за какво говори той — за същото, което не й излизаше от ума, — но понеже Ерлен не поясни мисълта си, тя също не се осмели да го изрече на глас и да покаже колко е потисната.

Пет вечери Ерлен си тръгваше през нощта, но последната я помоли горещо да остане при нея. Кристин се боеше, но той настоя:

— Кристин, ако ме открият в спалнята ти, не се боя да отговарям за постъпките си.

На нея също й се искаше да прекара поне още малко време с него и не намери сили да му откаже каквото и да било.

Опасяваше се да не се успят, затова цяла нощ седя, облегната на таблата на леглото. От време на време задрямваше и не знаеше кога Ерлен наистина я е погалил и кога е сънувала. Държеше ръката си върху гърдите му и усещаше как бие сърцето му. Седеше с обърнато към прозореца лице, за да не изпусне изгрева. Когато навън просветля, тя го събуди. Облече се и двамата излязоха на чардака. Ерлен прескочи парапета и се озова от другата страна на къщата. После се изгуби зад ъгъла. Кристин влезе в спалнята и се сви в кревата. Най-сетне остана сама и даде воля на сълзите си за пръв път, откакто стана собственост на Ерлен.

5.

В манастира, дните се нижеха постарому. Кристин сновеше между спалното помещение и църквата, тъкачницата, библиотеката и трапезарията. Монахините и останалите живущи в обителта събираха реколтата от двора и овощната градина; дойде време за празничното шествие по случай Кръстовден, а после — за постите преди Архангеловден. Кристин се чудеше как така никой не забелязва настъпилата у нея промяна. Причината сигурно се криеше във факта, че тя винаги ставаше мълчалива в присъствието на чужди хора, а и нейната дружка Ингебьорг Филипусдатер говореше за двама.

Никой не се досещаше колко далече от обителта летят мислите на Кристин. Наум тя си повтаряше, че вече е любовницата на Ерлен. Сега всичко й се струваше като сън: вечерта след празника на света Маргарита, времето, прекарано в плевнята, нощите в спалнята в „Скуг“. Или тези срещи бяха сън, или сегашният й престой в манастира. Но тя знаеше, че един ден ще се събуди, защото всичко ще излезе наяве. Нито за миг не се заблуждаваше: в утробата си вече носеше детето на Ерлен.

Не й се мислеше какво я очаква, когато разбулят тайната й: дали ще я хвърлят в тъмница, или ще я изпратят вкъщи. Пред очите й в далечината се мярнаха бледите образи на родителите й. От гледката й прилоша и тя реши да чака бурята да отмине. Ще се помъчи да се вземе в ръце и да изтърпи най-тежкото, за да се озове най-накрая в обятията на Ерлен — единственото място, където се чувстваше у дома си.

В напрегнатото й очакване на събитията имаше и крепка надежда, и силен страх. Сладостната тръпка беше примесена със страдание. Кристин осъзнаваше нещастието си, но въпреки неволите любовта й към Ерлен избуяваше и цъфтеше в душата й като посято в нея растение. В последната им нощ заедно Кристин откри ведно с разливащата се по тялото й нега, че в ръцете му я очакват непознати за нея радости и щастливи мигове. При спомена за нощта я полазваха сладостни тръпки, все едно я облъхваше горещо ароматно дихание от нажежените от слънцето градини. Горско копеле — дете, заченато сред природата. Кристин прие ругатнята, запратена в лицето й от Инга, и я притисна до сърцето си. Усети топлината на слънчевите лъчи и вдиша мириса на борови иглички. Сякаш с всяко потреперване, всеки неспокоен удар на сърцето й зараждащият се в нея живот й напомняне, че е поела по нов път. Колкото и да бе труден и непроходим, накрая щеше да я заведе при Ерлен — Кристин не се съмняваше.

Докато заедно с Ингебьорг и сестра Астрид тъчаха големия килим с изображения на рицари и птици, кацнали на вейки, Кристин си представяше как ще избяга от манастира, когато бременността започне да й личи. Ще тръгне по селския път, облечена като беднячка, понесла всичките си ценности във вързоп. Ще измолва покрив над главата си в някое далечно село и ще прислужва на стопаните: ще носи кобилица на рамо, ще чисти обора, ще меси хляб, ще пере и ще я проклинат, задето не иска да издаде кой е бащата на детето й. А после Ерлен ще я намери…

Понякога дори си представяше, че той закъснява и не я заварва жива. Тя лежи красива и бяла като платно в бедното селско легло. Ерлен се навежда и прекрачва прага. Облечен е в дългото си до земята черно палто, с което го помнеше от „Скуг“. Стопанката го води до кревата, той пада на колене и хваща изстиналите й ръце. По лицето му се изписва неописуема мъка. О, не, не може да бъде, едничка моя радост… Привел снага под бремето на скръбта, той излиза от стаята, притискайки до гърдите си новородения си син. Завива го в гънките на палтото си. Не, Кристин не искаше да допусне подобна развръзка. Няма да умре, няма да допусне такава участ да сполети любимия й. Но понеже я налегна униние, тези мисли й носеха известно облекчение.

Изведнъж прозря в какво положение е изпаднала и то с цялата му вледеняваща яснота: детето не е плод на въображението й, а необратима действителност. Съвсем скоро ще се наложи да отговаря за постъпките си. От ужас сърцето и спря да бие.

Опасенията й обаче се оказаха неоснователни: май не беше бременна. Сама не разбираше защо откритието не я зарадва. Досега като че ли плака под топла завивка, а изведнъж стана и се озова на студа. Изминаха още два месеца. Кристин вече беше сигурна, че нещастието й се бе разминало. Почувства се още по-несретна, мръзнеща от студ, празна. В сърцето й покълна леко озлобление към Ерлен. Наближаваше Бъдни вечер, а от него — ни вест, ни кост. Нямаше представа къде се намира той сега.

Струваше й се, че няма да издържи целия този страх и цялата тази неизвестност. Като че ли връзката между тях се скъса и Кристин се изплаши не на шега. Ами ако се случи нещо и не го види никога повече? Оказа се разделена от всичко, с което бе свързана досега. Не допускаше, че Ерлен ще предаде доверието й, а се боеше от други неволи. Направо недоумяваше как ще понесе това безконечно очакване и нестихваща болка.

Понякога се сещаше за родителите и сестрите си. Милееше за тях като за нещо отдавна изгубено.

Докато се молеше в църквата и дори докато се заминаваше с друго, тя изпитваше неистов копнеж да стане част от обществото, отдадено на Бога. Вярата винаги бе присъствала в живота й, но сега Кристин се чувстваше отчуждена от нея заради неизповядания си грях.

Опитваше се да си внуши, че разлъката с родния дом, рода и християнството е само временна. Ерлен ще й помогне да намери отново пътя към тях. Когато баща й даде благословията си за любовта им, Кристин ще възобнови крепката си връзка с него. А след като с Ерлен се оженят, ще изповядат греха си и ще го изкупят.

Кристин започна да търси доказателства, че и другите хора не са безгрешни. Вече слушаше внимателно прошепнатите в манастира сплетни и забелязваше разни дребни провинения на сестрите в манастира, уличаващи ги в недостатъчна святост, в интерес към светски занимания. Разбира се, тези провинения не бяха сериозни: под опеката на абатисата Груа обителта Нонесетер представляваше образец за отдадена на Бога общност. Монахините изпълняваха старателно всички задължения и проявяваха грижа и отзивчивост към бедните и болните. Канонът не се спазваше чак толкова стриктно, що се отнася до забраните сестрите да приемат роднини и приятели в стаята за посетители. Монахините имаха право и да гостуват на свои близки в селото при определени поводи, но по време на управлението на Високопреподобната Груа нито една сестра не бе опозорила обителта с поведението си.

Кристин вече надаваше ухо за шушукането между стените на манастира: дребнави ежби, прояви на завист и суета. Сестрите отказваха да вършат друга тежка работа, освен да гледат болни хора. Всички се смятаха за образовани и твърде изискани. Всяка претендираше, че се труди повече от останалите, а които не притежаваха творчески заложби, се нагърбваха с най-неблагодарните задължения.

Високопреподобната Груа се отличаваше с ерудицията и интелигентността си. Тя бдеше зорко над благопристойното поведение и старание на своите духовни чада, ала не се грижеше за душевното им здраве. Винаги се държеше мило и дружелюбно към Кристин. Очевидно я предпочиташе пред останалите девойки, но причината беше проста: Кристин, ученолюбива и прилежна във всяко ръкоделие, полагаше старание и не говореше излишно. Абатисата не очакваше сестрите да й отговарят, когато им зададе въпрос. Затова пък обичаше да разговаря с мъже. В приемната й влизаха и излизаха селяни и уредници от манастира, проповедници — пратеници на епископа, с които се намираше в правен спор. Беше постоянно заета с грижите за владенията на манастира и се грижеше за счетоводството. Набавяше църковни одежди; изпращеше книги за препис, както и получаваше такива. И най-злонамерените не биха могли да открият нещо непристойно в поведението на достопочтената Груа. Тя просто обичаше да разговаря на теми, непонятни за повечето жени.

Приорът живееше в самостоятелна къща на север от църквата и правомощията му върху собствеността на манастира се свеждаха до съхранението на стилата и пръчката за наказание на абатисата. Сестра Потенсия се грижеше за обстановката в самата обител и съсредоточаваше усилията си върху стриктното спазване на обичаите, които бе усвоила в изискания немския манастир по време на послушничеството си. Светското й име беше Сигрид Рагнвалсдатер. Смени го, когато прие монашеството, защото в чужбина това е обичайно. Нейна беше идеята младите девойки, дошли в Нонесетер само за известно време, да носят одежди на млади монахини.

Сестра Сесилия Бордшдатер се отличаваше от останалите. Винаги мълчалива, тя вървеше със сведен поглед и отговаряше кротко и покорно. Слугуваше на всички, захващаше се с най-грубата работа, спазваше най-строго постите и дори измолваше от абатисата да пости повече от необходимото. Часове наред се молеше, коленичила пред олтара след вечерня, или слизаше в църквата преди утреня.

Една вечер, след като цял ден пра дрехи заедно с две сестри — мирянки до плета, сестра Сесилия избухна в неистов плач, докато се хранеха на трапезата. Хвърли се на каменния под, започна да пълзи между сестрите и да се удря в гърдите. С пламнали бузи и цялата обляна в сълзи, тя ги молеше за прошка. Описа се като най-голямата грешница в обителта. Душата й била закоравяла от високомерие; не послушание и благодарност заради раждането на Нашия Спасител я предпазили от светските изкушения, а именно високомерието й. Избягала тук не защото обичала човек, а защото обичала собствената си горделивост. От горделивост слугувала на сестрите си, а от чашата си пиела не вода, а тщеславие. Докато сестрите й си мажели хляба с масло и пиели бира, тя изяждала комат сух хляб, обилно полят със самодоволство.

От всичките й приказки Кристин разбра единствено, че дори и сестра Сесилия не е съвсем благочестива. Монахинята оприличи суровото си целомъдрие на лоена свещ, забравена на тавана, която се омърсява от сажди и паяжини.

Абатисата се приближи до задавената от ридания млада жена и като взе под внимание обзелия я пристъп, строго й нареди да се пренесе от спалното помещение на сестрите в нейното легло и да остане там, докато треската й премине.

— А после, сестра Сесилия, в продължение на осем дни ще изпълнявате моите задължения, а ние ще се допитваме до вас по всички духовни въпроси и ще ви засвидетелстваме най-голяма почит заради богоугодния ви живот, та да се наситите на хвалебствията на грешниците. После ще отсъдите дали те си заслужават усилията и ще решите дали искате да живеете според правилата на манастира, или предпочитате да се занимавате с неща, които никой не изисква от вас. Ще прецените защо вършите всички тези добрини: заради желанието да ви се възхищаваме или от любов към Бога, от потребност да получите Неговото снизхождение.

Така и стана. Сестра Сесилия остана в стаята на Високопреподобната четиринайсет дена. Мъчеше я силна треска, а абатисата лично пое грижите за здравето й. Когато сестра Сесилия се вдигна от постелята, осем дена седя плътно до абатисата на трапезата и в църквата, а всички й слугуваха. Тя плачеше през цялото време, все едно я налагаха. После омекна и се ободри. Продължи да живее постарому, но се изчервяваше като девица всеки път, когато някой я погледнеше, докато тя премита пода или стои сама в църквата.

Случката със сестра Сесилия пробуди у Кристин желанието да се сближи и помири с всичко, от което се бе отдалечила. Сети се за брат Едвин. Един ден събра смелост и помоли абатисата за разрешение да отиде при босоногите братя и да посети свой приятел.

Кристин долови раздразнението на Високопреподобната Груа. Между миноритите и останалите манастири в епархията нямаше място за топли чувства. Името на монаха, при когото отиваше Кристин, никак не умилостиви абатисата, тъкмо напротив. Тя описа брат Едвин като разколебан божи служител. Постоянно кръстосвал страната и искал да ходи в чужди епархии. Мнозина го смятали за светец, но той изглежда не разбирал, че първият закон на францисканците изисква послушание към по-високопоставените. Изповядвал осъдени на изгнание и отлъчени от обществото, кръщавал децата им и ги опявал, без да иска разрешение. Прегрешенията му не се дължали на неразумност, а на непокорство. Понесъл търпеливо наложените му наказания. Отнесли се снизходително към него, защото се славел като изкусен занаятчия, но дори и дарбата му предизвиквала разправии. Иконописецът на епископа в Бьоргвин[28] не можел да допусне брат Едвин да изографисва църкви в тамошната епархия.

Кристин се одързости да попита откъде е брат Едвин, защото името му не й звучало като норвежко. Високопреподобната Груа реши да й обясни. Брат Едвин бил роден в Осло, но баща му, англичанин на име Ричард Плейтместър, се оженил за селянка от „Скугхайм“. Двамата съпрузи се установили в града. Днес двама от братята на Едвин работели като производители на оръжие в Осло. За разлика от тях, монахът цял живот се лутал насам-натам. От дете имал желание да постъпи в манастир. Веднага щом навършил необходимите години, приел монашеството на Ховедоя, при монасите — цистерианци. Те го изпратили в обител във Франция, за да получи нужното възпитание. Брат Едвин имал добри заложби и благодарение на тях успял да напусне цистерцианския орден и да постъпи в ордена на миноритите. А когато членовете на този орден решили без съгласието на епископа да построят със собствените си ръце църква на поляните, брат Едвин се показал като един от най-ревностните и неотстъпчиви радетели на идеята. Едва не пребил до смърт с чук пратеник на епископа, който пристигнал там със задачата да сложи край на строителните работи.

Отдавна никой не бе разговарял така с Кристин, затова когато абатисата й разреши да се оттегли, тя се поклони и целуна ръката й почтително и горещо. В очите й избиха сълзи. Абатисата си помисли, че Кристин скърби заради чутото, и все пак й разреши при случай да посети брат Едвин.

След няколко дни й известиха, че хора от манастира ще ходят до кралското имение по работа, и й предложиха да я придружат до обителта на братята минорити.

Брат Едвин беше в килията си. Кристин се зарадва искрено на срещата им, макар и да си мислеше, че единствено Ерлен би могъл да я извади от унинието й. Старецът галеше ръката й, докато разговаряха. Благодари й за посещението. Не бил стъпвал в родния й край, откакто последно си видели с нея в „Йорун“, но питал за нея и й пожела щастие и късмет в брачния живот. Кристин го помоли да отидат заедно в църквата.

Излязоха от манастира, заобиколиха го и влязоха през главния портал, защото брат Едвин не смееше да преведе Кристин през двора. Изглеждаше много боязлив и несигурен, сякаш се страхуваше да не ядоса някого. Колко е остарял, помисли си Кристин.

След като принесе пожертвованието си пред олтара в присъствието на един йеромонах, Кристин помоли брат Едвин да я изповяда. Той се ужаси. Не смеел да го стори, защото имал строга забрана да изслушва изповеди.

— Сигурно си чувала за какво става дума — предположи той. — Не смятах за редно да откажа на онези клетници да се докоснат до даровете, с които Бог ме бе възнаградил, без да съм ги заслужил. Трябваше обаче да ги посъветвам да търсят опрощение и покаяние където е редно. Но ти, Кристин, си длъжна да се изповядаш във вашия манастир.

— Има нещо, което не мога да изрека пред всекиго — призна тя.

— Нали не си въобразяваш, че ако като в поверителния акт на изповедта ми кажеш онова, което не смееш да изречеш пред духовния си баща, то вече няма да бъде прегрешение? — строго попита брат Едвин.

— Ако не можеш да ме изповядаш, поне ме изслушай и ми дай съвет как да се справя с онова, което ми тежи на сърцето, братко Едвин.

Монахът се огледа. В момента в църквата нямаше никой. Брат Едвин седна на един сандък в ъгъла и рече:

— Не забравяй, че не мога да ти дам опрощение, но ще ти дам напътствията си и ще запазя разговора ни в тайна.

Кристин се изправи пред него и промълви:

— Не мога да се омъжа за Симон Андресьон.

— По този въпрос едва ли ще ти дам съвет, по-различен от този на всеки игумен. Непокорните чеда не са драги Богу, а и баща ти се е погрижил за твоето добруване, както впрочем знаеш.

— Вероятно ще промениш мнението си, след като ме изслушаш — отвърна Кристин. — Симон е твърде добър, за да гризе голата клонка, чийто цвят вече е откъснат от другиго.

Тя погледна монаха право в очите, но когато забеляза как сухото му, сбръчкано старческо лице се изопна и помръкна от скръб и ужас, сякаш и в самата нея нещо се пречупи. Сълзите рукнаха по бузите й, а тя падна ничком в нозете на монаха. Брат Едвин побърза да я спре:

— Не, недей, седни на сандъка до мен. Не мога да те изповядам…

Той се отдръпна да й направи място.

Тя продължи да плаче, а той галеше ръката й и нареждаше:

— Помниш ли, Кристин, къде се запознахме с теб? По стълбите на църквата в Хамар? Веднъж, докато бях чужбина, ми разказаха една притча за монах, който не можел да повярва, че Господ обича всички живи твари, дори низшите и грешните. При него слязъл ангел и докоснал сетивата му, та монахът да види камък на дъното на морето, а под камъка — сляпо, бяло, голо животно. Гледал го, докато му станало мило, защото било толкова малко и уязвимо. Когато те видях, седнала на стълбите, толкова малка и уязвима, си помислих: Бог обича хора като теб — красиви и крехки, но и нуждаещи от закрила и подкрепа. Стори ми се, че цялата църква заедно с теб лежи в дланта на Всевишния.

Кристин прошепна:

— Заклехме се във вечна вярност един на друг. Чувала съм, че такъв обет ни свързва пред Бога със силата на родителска благословия.

Монахът обаче отвърна покрусен:

— Кристин, който ти го е казал, явно не познава достатъчно добре канона. Няма как да се вречеш във вярност на този мъж, без да прегрешиш спрямо родителите си. Бог им е дал властта да решават вместо теб, преди да срещнеш този човек. Нима за роднините на този мъж това също не е повод за скръб и срам при условие, че техният син и близък е съблазнил дъщерята на справедлив и почтен стопанин, прочул се със силата на меча си? Освен това си сгодена за другиго. От една страна, не смяташ, че си извършила непростим грях, но, от друга, не смееш да го изповядаш пред духовния си баща. А ако наистина сте като женени с този мъж, защо не си се забрадила, а се разхождаш с пуснати коси сред девойките, с които вече нямаш нищо общо?[29] Мислите ти вече бродят в по-различна посока от техните.

— Нямам представа за какво си мислят те — изморено рече Кристин. — Но е истина, че непрекъснато мисля само за този мъж и копнея за него. Не съм си прибрала косата под забрадка единствено заради татко и мама. Иначе щях да го направя на часа, без да се притеснявам, че ще ме нарекат негова любовница. Искам само да бъда негова.

— Знаеш ли дали този мъж има почтени намерения към теб и някой ден ще носиш името му и пред Бога? — попита брат Едвин.

Кристин му разказа цялата си история с Ерлен Никулаусьон. Докато говореше, й се струваше, че никога не е изпитвала съмнения относно благоприятната развръзка на събитията.

— Не разбираш ли, братко Едвин — настойчиво го хвана за ръката тя, — не бяхме господари на себе си. Ако го срещна тук, пред божия храм, нека Господ да ми е на помощ. Ще тръгна веднага с него, само да ме помоли. Вече зная — и другите са грешни, колкото и ние. Когато се прибрах у дома след случилото се с Ерлен, не можех да проумея как така страстта взема превес над човешкия разум и ни кара да забравим страха си от прегрешенията, но сега преживях какво ли не и разбрах: ако хората не получат опрощение за греховете си, извършени под напора на плътско желание или гняв, Царството небесно ще опустее. И за теб се говори, че почти си пребил човек в яростта си.

— Вярно е — призна монахът. — Благодаря на Божията милост, че днес не се наричам убиец. Това се случи отдавна, бях млад и не можах да понеса несправедливото отношение на епископа към нас, бедните монаси. Крал Хокон, тогава още херцог, ни даде позволение да строим храм, но ние нямахме пари и решихме да го издигнем със собствените си ръце. Имахме само неколцина работници, които ни помагаха повече заради наградата в Царството небесно, отколкото заради нищожното парично възнаграждение. Вероятно ние, монасите — просяци, сме проявили високомерие, като сме искали да издигнем такава пищна църква, но се радвахме като деца на труда си и пеехме хвалебствени химни, докато сечахме дърва, зидахме и се претрепвахме от работа. Бог здраве да дава на Ранюлв, нашия майстор — строител, изкусен ковач. Според мен сам Бог го е дарил с толкова дарби и знания. Тогава изработвах пана от камък и завърших пано на света Клара, която ангелите отвеждат в църквата „Свети Франциск“ сутринта на Рождество Христово. Паното стана разкошно, всички му се радвахме, а после тези слуги на дявола сринаха стените, а падналите камъни счупиха паната ми. Неспособен да се овладея, се нахвърлих върху виновника с чук в ръка… По лицето ти грейна усмивка, Кристин. Не осъзнаваш ли колко грешно е да откриваш успокоение в разказите за хорската слабост, вместо да слушаш истории за човешката добродетел, които да ти служат за пример? Не ми е никак лесно да ти дам съвет — призна той на изпроводяк. — Ако не постъпиш по най-правилния начин, ще обречеш родителите си на скръб и ще посрамиш целия си род. Погрижи се да развалиш годежа си със Симон Андресьон и изчакай търпеливо Бог да ти изпрати отреденото ти щастие. Дотогава се покайвай с цялото си сърце за стореното и не позволявай на този Ерлен да те съблазни и да съгрешите за пореден път, а го помоли горещо да се помири с роднините ти и с Бога… Не мога да те освободя от греха ти — заключи брат Едвин. — Но ще се моля за теб от цялата си душа.

Той положи старите си изтънели ръце върху главата й и на раздяла се помоли Божията мир и благодат да я осенят.

6.

После Кристин изобщо не си спомняше в подробности какво й каза брат Едвин, но когато си тръгна от миноритския манастир, в мислите и душата й настъпи странна яснота и успокоение.

Преди се бореше с притъпен и потиснат страх и се мъчеше да му се противопостави: не е извършила чак толкова тежък грях. Сега брат Едвин й даде да разбере ясно и недвусмислено, че е съгрешила, и й обясни в какво се състои прегрешението й. Посъветва я да не го отрича пред себе си, а да се постарае да понесе бремето му търпеливо и безропотно. Кристин се опитваше да не мисли за Ерлен с предишното нетърпение: нито за дългото му отсъствие, нито за ласките му. Реши да му бъде вярна и да мисли за него само с доброта. Сещаше се и за родителите си и си обеща да ги възнагради за обичта им. Само веднъж да преодолеят мъката, която се канеше да им причини, като наруши обета, даден на Дюфринския род. Кристин често си припомняше съвета на брат Едвин да не търси утеха в грешките на другите. Чувстваше се покорна и склонна към пълно послушание. С лекота печелеше благоразположението на монахините. Започна да се успокоява с мисълта, че не е толкова трудно да намериш пътя към одобрението на околните. Надяваше се двамата с Ерлен да не изпитат на гърба си хорската злоба.

До деня, когато му се закле във вечна вярност, Кристин се опитваше най-добросъвестно да върши само добри дела, но тогава просто изпълняваше волята на другите.

Сега се чувстваше пораснала, вече жена. Не само заради горещите тайни ласки, които получи и даде; не и защото се съобрази с желанията на Ерлен и изостави бащините си препоръки. Брат Едвин й напомни, че върху плещите й вече пада отговорността за живота й и за живота на Ерлен, и тя беше готова да носи това бреме гордо и съвестно. Чувстваше се недостойна да бъде сред монахините, да присъства на богослуженията, да споделя радостта и умиротворението на коледните празници, но се утешаваше, че ще дойде и мигът, когато ще поправи стореното.

На втория ден от новата година Андрес Даре, познат още като Гюдмюнсьон, пристигна съвсем неочаквано в манастира заедно със съпругата си и петте им деца. Искали да отпразнуват края на Коледата с приятели и роднини в града и помолиха абатисата да пусне Кристин, за да им погостува за няколко дни.

— Скъпа дъще — подхвана Андрес Даре, — ще ти се отрази добре да се събереш с нови хора.

Хората от „Дюфрин“ отседнаха в красива къща в имение, недалеч от крепостта на епископа. Къщата беше собственост на племенниците на Андрес. Ратаите спяха в просторна стая на първия етаж, а на втория се помещаваше великолепна спалня с тухлено огнище и три хубави легла. В едното спяха Андрес и съпругата му заедно с най-малкия си син Гюдмюн, още дете; във второто — Кристин и двете дъщери в семейството — Астрид и Сигрид; а в третото — Симон и най-големият брат Юрд Андресьон.

Всички деца на Андрес и жена му бяха хубави. Симон не блестеше особено с външния си вид, но и той не беше грозен. Сега Кристин още по-ясно забеляза, че и двамата родители, и другите деца в семейството се вслушват в думите на Симон и се стараят да изпълняват желанията му. Всички в семейството изпитваха силна обич един към друг, но несъмнено на първо място беше Симон.

Дюфрините живееха в радост и безгрижие, денем ходеха на църква и принасяха пожертвования, а нощем се събираха и пируваха с други хора. Младите се забавляваха и танцуваха. Всички се отнасяха към Кристин сърдечно и като че ли не забелязваха колко е угрижена.

Вечер, когато изгасяха лампата на втория етаж и всички си легнеха, Симон ставаше от кревата си и присядаше на леглото на девойките. Обикновено разговаряше със сестрите си, но в мрака протягаше ръка и я слагаше върху гръдта на Кристин. Тя потръпваше от погнуса.

Сетивата й за интимното общуване вече се бяха изострили и тя се досещаше, че Симон е твърде горд и стеснителен, за да й каже някои неща, защото усещаше нежеланието й да отвърне на ласките му. В нея се надигаше странно озлобление. Сякаш той се опитва да се покаже като по-достоен мъж от онзи, който вече я бе обладал, макар и да не знаеше за неговото съществуване.

Но една вечер отидоха на танцова забава в друго имение и двете сестри на Симон останаха да пренощуват там. Родителите си легнаха, а Симон се настани върху кожите при годеницата си.

Тя придърпа завивката до брадичката си и скръсти ръце на гърдите си. След малко Симон посегна към пазвата й. Тя усети допира на коприна до кожата си и разбра, че Симон е легнал при нея облечен.

— И на светло си срамежлива, и на тъмно, Кристин — опита се да се пошегува Симон. — Поне ми подай да подържа ръката ти — помоли той и девойката докосна ръката му едва-едва с върха на пръстите си.

— Не ти ли се иска да си поговорим, след като ни се е удала възможност да полежим насаме? — попита той.

Първоначално Кристин реши да му признае какво е сторила и кимна в знак на съгласие, но после не успя да пророни дума.

— Може ли да се мушна под завивката — настоя той. — В стаята е голям студ.

Симон се пъхна под кожата и вълнената завивка, постлана над нея. Отпусна ръка над главата на Кристин, но без да я докосва. Полежаха така известно време.

— Хич няма да ми е лесно да те завоювам — засмя се обезсърчено Симон. — Обещавам ти да не те притеснявам. Само ще те целуна, щом другото ти е неприятно. Но не може ли поне да си поговорим?

Кристин навлажни устни с върха на езика си, но продължи да мълчи.

— Защо трепериш така? — учуди се Симон. — Да не би да съм сбъркал някъде, Кристин?

Тя не искаше да го лъже и само поклати отрицателно глава.

Симон полежа още малко при нея. Помъчи се да завърже разговор, но накрая се засмя и прошепна:

— Явно тази вечер ще трябва да се задоволя с мисълта, че нямаш нищо против мен, и да се зарадвам. Ама си голям инат. Поне ми дай да те целуна и ще те оставя намира…

Тя се обърна към него и изпълни молбата му. Симон стана от леглото. Кристин се поколеба дали да му признае какво се е случило между нея и Ерлен, но се отказа, когато чу как той се съблича до леглото си, бързайки да си легне.

На следващия ден майката на Симон, Анерд, не се държеше приятелски с Кристин както обикновено. Девойката се досети, че госпожата сигурно е подочула нещо и не е останала доволна от начина, по който годеницата е приела сина й в постелята си.

Следобед Симон каза, че с негов приятел имали намерение да си разменят конете. Попита Кристин дали иска да го придружи и тя се съгласи. Поеха заедно към уреченото място.

Навън времето беше хубаво, а въздухът — свеж. През нощта валя малко, но сега грееше слънце и леко замръзналият сняг хрущеше под стъпките им. Сутрешната прохлада се отразяваше добре на Кристин и когато Симон изведе избрания от него жребец, тя започна оживено да обсъжда качествата на животното. Разбираше от коне, защото преди прекарваше доста време с баща си. А този кон изглеждаше превъзходно — сивкав на цвят, с черна ивица на гърба и изправена грива, добре сложен и енергичен, но доста дребен и слабичък.

— Няма да издържи дълго да го язди мъж в пълно снаряжение — отбеляза Кристин.

— Така е, но на мен не ми трябва за тази цел — отвърна Симон.

Той го изведе на мястото зад двора, пусна го да побяга, после да повърви, поязди го и предложи на Кристин и тя да го изпробва. Позабавиха се доста на бялата поляна.

Накрая Кристин му даде да изяде от шепата й парче хляб. Симон, облегнат с ръка върху гърба на коня, я наблюдаваше и изведнъж рече:

— Кристин, струва ми се, че с майка ми се държите малко остро една към друга.

— Не съм искала да бъде нелюбезна с нея — отвърна Кристин. — Но между нас няма недоизказани неща.

— Според теб и между нас двамата няма недомлъвки. Не възнамерявам да те притискам, Кристин, но това не може да продължава така: все някога трябва да поговорим.

— Никога не съм била особено словоохотлива — поясни Кристин. — И сама го зная. Не го приемай твърде трагично, ако между нас нещата не се получат.

— Много добре знаеш какво е мнението ми по въпроса — отвърна Симон и я погледна.

Кристин се изчерви като домат. Изпита почти физическа болка: нямаше как да обвинява Симон заради опитите му да я ухажва. След малко той продължи:

— Вероятно не можеш да забравиш Арне Юрдшон, така ли е, Кристин?

Тя се вторачи в него. Симон продължи с нежен и доброжелателен глас:

— Не те упреквам — израснали сте заедно като брат и сестра, а и от смъртта му не е изминала и година. Моля те само да бъдеш сигурна, че ти мисля единствено доброто…

Кристин пребледня като платно. Докато вървяха нататък в сумрака, и двамата мълчаха. Стигнаха до края на пътя. В зеленикаво–синия въздух изплува лунният сърп с блестяща звезда в скута си.

Една година, даде си сметка Кристин и безуспешно се помъчи да си припомни кога за последно е мислила за Арне. Изплаши се; навярно се държи като лека, разпътна, блудна жена. Измина едва година, откакто седя край смъртния одър на Арне уверена, че повече няма да изпита радост в живота си. Кристин изстена безгласно от страх пред непостоянството на собственото си сърце. Всичко се оказваше преходно. Ерлен, Ерлен, ами ако той я забрави? Все пак й се струваше по-страшно тя да го забрави.

Господин Андрес заведе цялото си семейство на коледното тържество в кралския двор. Кристин се изуми от великолепието и разкоша. Влязоха и в залата, където крал Хокон и госпожа Исабел, вдовицата на крал Айрик, приемаха гости. Андрес пристъпи напред и поздрави краля, а децата му и Кристин останаха на по-заден план. Тя се сети за думите на Осхил: Ерлен и кралят са близки роднини, защото бабите им по бащина линия са сестри. Кристин се чувстваше като държанка на Ерлен, паднала в плен на чара му. Нямаше никакво право да присъства на това празненство, а още по-малко да идва в компанията на достопочтеното семейство на рицар Андрес.

След малко госпожа Анерд представи трите си дъщери на кралицата. Кристин се чудеше къде ли е Ерлен, но не смееше да вдигне очи от пода. Питаше се дали не е застанал някъде в залата, защото сякаш усещаше погледа му върху себе си. Но тя и без това си въобразяваше, че всички я зяпат, все едно се досещат каква лъжкиня се крие под златистата й разпиляна коса.

Ерлен не се виждаше в залата, където поднасяха храна и напитки на младите. Изнесоха масите, за да могат да танцуват. Тази вечер Кристин се видя принудена да танцува със Симон.

По протежението на дългата стена се намираше закрепена за пода маса. Кралската прислуга носеше непрекъснато бира, медовина и вино. Веднъж Симон заведе Кристин до масата, за да се подкрепят с питие, и тя видя Ерлен, застанал до нея, точно зад Симон. Ерлен я погледна и Кристин се разтрепери неудържимо, докато поемаше чашата от ръката на Симон и я поднасяше към устните си. Ерлен зашепна оживено на своя другар — едър, пълен, красив възрастен мъж. Събеседникът му поклати недоволно глава с ядосан вид. Веднага след това Симон поведе Кристин към танцуващите.

Тя не знаеше колко продължи този танц. Песента сякаш нямаше край, а всяка секунда й се струваше безконечна и изпълнена с болка от неутолен копнеж и безпокойство. Накрая танцът все пак свърши и Симон отново я поведе към масата с напитките.

Негов другар го заговори и го дръпна към група младежи. И тогава пред Кристин тутакси се появи Ерлен.

— Искам да ти кажа толкова много неща — прошепна той, — просто не зная с кое да започна. За бога, Кристин, да не ти прилоша? — побърза да попита той, когато забеляза, че тя е пребледняла като тебешир.

Тя не го виждаше ясно. Между лицата им се стичаше водопад. Ерлен взе чаша от масата, пи и й я подаде. Чашата натежа в ръката й. Не успя да я поднесе до устните си. Струваше й се, че ръката й е отсечена от рамото.

— Значи искаш да пиеш с годеника си, но не и с мен? — тихо попита Ерлен.

В този миг Кристин изпусна чашата на пода и политна в ръцете му.

Когато дойде на себе си, установи, че лежи на пейка, с глава, отпусната в скута на непозната жена. Бяха разхлабили колана й и брошката, която пристягаше дрехата на гърдите й. Някой я плескаше по дланите, за да я свести. Бяха плиснали вода в лицето й.

Кристин се надигна. Сред наобиколилите я хора съзря пребледнялото, болезнено изкривено лице на Ерлен. Самата тя се чувстваше отмаляла, сякаш някой бе разтопил крайниците й, а главата й като че ли се бе уголемила и изпразнила от съдържание. Въпреки това вътре бе останала една-едничка ясна и отчаяна мисъл: трябва да говори с Ерлен.

Кристин се обърна към Симон Андресьон:

— Стана ми много задушно — тук горят много свещи, а и не съм свикнала да пия толкова вино.

— Сега по-добре ли си? — попита Симон. — Изплашихме се за теб. Да те изпратя ли до вкъщи?

— Да изчакаме да си тръгнем с родителите ти — спокойно предложи Кристин. — Седни при мен, вече нямам сили да танцувам — тя потупа възглавницата върху пейката и му направи знак да седне, а другата си ръка протегна към Ерлен: — Елате да се присъедините към нас, Ерлен Никулаусьон, не успях дори да ви предам поздравите на Ингебьорг. В последно време се опасява, че сте я забравили.

Кристин забеляза, че на него му е много по-трудно да запази самообладание, и положи усилие, за да потисне напиращата на устните й язвителна усмивка.

— Предайте на госпожицата най-сърдечните ми благодарности, задето си спомня за мен — смотолеви той.

Кристин се напрягаше да измисли послание, което да подхожда на леконравната Ингебьорг и същевременно да провокира Ерлен да го разтълкува правилно. В душата й се надигна горчивина заради продължилата няколко месеца пълна неизвестност, която бе принудена да изтърпи.

— Скъпи Ерлен — рече тя, — как бихме могли да забравим мъжа, защитил така смело честта ни?

Лицето му се изопна, сякаш му зашлеви плесница. Кристин мигом се разкая за хапливия си намек. Симон се поинтересува за какво става дума. Тя му разказа за приключението си с Ингебьорг в гората по склона Айкаберг. Симон видимо се подразни и за да смени темата, тя го помоли да попита майка си дали ще си тръгват скоро. Чувствала се доста изтощена. Щом Симон се отдалечи, Кристин погледна крадешком Ерлен.

— Не съм очаквал от теб такава съобразителност — тихо отбеляза той. — Направо удивително!

— Както вероятно се досещаш, често ми се налага да лъжа и да се крия — мрачно рече тя.

Ерлен дишаше тежко и все още изглеждаше блед.

— Така ли стоят нещата? — прошепна той. — Та ти ми обеща да потърсиш помощта на приятелите ми, ако се стигне дотук. Бог ми е свидетел: не е минал и ден, без да мисля за теб и да се питам дали не се е случило най-лошото…

— Зная какво наричаш „най-лошото“ — сухо го прекъсна Кристин. — Не се бой. За мен най-лошото би било да не ми проговориш. Не разбираш ли, че ходя сред монахините като черна овца?

Млъкна, защото сълзите й напираха.

— Затова ли си дошла сега с Дюфрините? — поинтересува се Ерлен.

Кристин се почувства напълно отчаяна и не успя да отрони дума.

На вратата се появиха Симон и майка му. Ръката на Ерлен висеше отпусната върху коляното му, така близо до нея, но все пак недостижима…

— Трябва да говоря с теб — настоя той, — не успяхме да си кажем нищо…

— Ела на литургията в църквата „Света Дева Мария“ след Коледа — бързо прошепна Кристин, изправи се и тръгна към вратата.

Госпожа Анерд се държеше много любвеобилно и грижовно към Кристин, докато вървяха към къщи, а там дори й помогна да си легне. Двамата със Симон размениха няколко думи едва на следващия ден.

— Как така си се съгласила да разнасяш вести между този Ерлен и Ингебьорг Филипусдатер? — учуди се той. — Нямаш работа да се намесваш в техните тайни срещи!

— Между тях няма нищо особено — вдигна рамене Кристин. — Тя е куха лейка.

— Също така ми се струва доста неразумно от твоя страна да тръгнеш сама из гората с тази сврака.

В отговор Кристин доста рязко му обърна внимание, че двете са се изгубили не по своя вина. Симон замълча.

На следващия ден семейството на Симон изпрати Кристин до манастира и после пое към имението си.

Всеки ден в продължение на цяла седмица Ерлен идваше на вечерната служба в църквата на манастира, но на Кристин не й се удаде нито един сгоден случай да размени с него някоя дума. Тя се чувстваше като ястреб, кацнал на клонка със спусната над очите качулка. Кристин се разкайваше за всяка необмислена дума, която двамата изрекоха при последната си среща. Не биваше да го допускат. Дори мисълта, че случилото се тогава е неочаквано и за двама им и те не си даваха сметка какви ги говорят, не й донесе утеха.

И ето че един следобед в кабинета на абатисата дойде красива жена, явно съпруга на гражданин. Тя попита за Кристин Лаврансдатер и се представи като съпруга на търговец на дрехи. Мъжът й току-що се прибрал от Дания с нови хубави палта и Осмюн Бьоргюлфсьон пожелал да подари едно на племенницата си. По негова заръка жената дошла в манастира, за да вземе Кристин и да я заведе у дома си, та Кристин да си избере връхна дреха.

Разрешиха на Кристин да напусне обителта с непознатата. На девойката не й се вярваше чичо й да е решил да й направи такъв скъп подарък и дори да изпрати жена да я вземе от обителта. Някак си не му беше присъщо. Непознатата отначало не се показа много разговорлива и отбягваше да отговаря на въпросите на Кристин, но с наближаването на града изведнъж подхвана:

— Нямам желание да те правя на глупачка, каквато си ми хубавица. Ще ти призная истината, пък ти ще решиш какво да правиш. Изпрати ме не твоят чичо, а друг мъж. Опитай се да отгатнеш името му. Не успееш ли, няма да ти позволя да идваш с мен. Нямам мъж и се прехранвам, като давам подслон на пътници и им наливам бира. Няма защо да се боя от грях или от блюстителите на реда, но не искам по моя вина да те обезчестят в странноприемницата ми.

Кристин се спря, пламнала от срам. Прониза я болезнено чувство на неудобство заради Ерлен. Жената продължи:

— Ще те придружа обратно до манастира, Кристин, но ще ми платиш за положеното усилие. Рицарят ми обеща голямо възнаграждение. И аз някога бях красива и ме обезчестиха с измама. Ако се сетиш за мен, споменавай ме в молитвите си вечер. Името ми е Брюнхил Флюга.

Кристин свали пръстен от ръката си и го подаде на жената:

— Много мило от твоя страна, Брюнхил, но този мъж сигурно е моят роднина Ерлен Никулаусьон. Ако е той, няма нищо страшно. Иска от мен да го помиря с чичо ми. Не се разкайвай, задето си се съгласила да ме доведеш. Благодаря ти за предупреждението.

Брюнхил Флюга се извърна, за да прикрие усмивката си.

Поведе Кристин през уличките зад църквата „Свети Климент“ и двете заслизаха към реката. По склона се виждаха няколко дребни стопанства, отдалечени от останалите. Двете жени минаха през няколко огради от дървени колчета и срещу тях се зададе Ерлен. Той се огледа на всички страни, съблече си палтото, загърна в него Кристин и нахлузи качулката на главата й.

— Какво ще кажеш за този мой отчаян опит да се видим? — побърза да попита той шепнешком. — Сигурно ме мислиш за луд, но просто трябва да говоря с теб.

— Май няма да извлечеш голяма полза от размисли кое е правилно и кое — грешно.

— Не говори така — помоли Ерлен, — Вината е моя… Кристин, не спирам да мисля за теб ни денем, ни нощем — прошепна той в ухото й.

През тялото й премина сладостен трепет, когато за миг го погледна право в очите. Почувства се виновна, защото погледът на Ерлен събуждаше у нея пориви, различни от мисълта за тяхната любов.

Брюнхил Флюга тръгна напред. Стигнаха до странноприемницата и Ерлен я попита:

— Как предпочиташ да направим: да влезем в стаята, или да поговорим на горния етаж?

— Както ти искаш — отвърна Кристин.

— Горе е студено — прошепна Ерлен. — Хайде да се стоплим в леглото.

Кристин само кимна в знак на съгласие.

Ерлен едва затвори вратата и Кристин се озова в прегръдките му. Извиваше се в ръцете му като вейка, а той я заслепяваше и задушаваше с целувките си и нетърпеливо събличаше двете й палта. Захвърли ги на пода. После я вдигна, останала по светлите си монашески одежди, и я занесе на ръце в леглото. Изплашена от дивата му страст и от внезапно надигналото се в нея плътско желание, тя го прегърна и зарови лице във врата му.

В спалнята беше много студено. На светлината от малката лампа виждаха диханието си, излизащо от устата им като дим. На леглото обаче бяха натрупани достатъчно кожи и завивки, а най-отгоре — меча кожа. Завиха се с нея през глава. Кристин изгуби представа колко време прекара в обятията на Ерлен.

— Искам да си изясним нещата, мила Кристин. Направо не смея да те задържам повече тук — настоя Ерлен.

— Ще остана при теб цяла нощ, ако поискаш — прошепна му тя.

Ерлен долепи буза до нейната.

— Няма да е редно от моя страна. И без това доста объркахме нещата, но няма да позволя заради мен да влезеш в хорските уста.

Кристин мълчеше, но се почувства засегната от думите му. Не разбираше защо Ерлен споменава опасенията си от хорската мълва. Та нали самият той избра да я доведе в странноприемницата на Брюнхил. Без да е твърде сигурна, мястото не й се струваше почтено. Ерлен очевидно бе предвидил какво ще се случи между тях, защото бе оставил чаша с медовина върху отметнатата от леглото завивка.

— Обмислях да те отвлека в Швеция, ако всички други възможности се изчерпят. Нейно височество Ингебьорг[30] ме прие радушно през есента и си спомни за роднинската ни връзка. Сега плащам за някогашните си грехове — нали знаеш, избягах от страната — и не желая да намесвам и теб.

— Заведи ме в „Хюсабю“ — помоли Кристин. — Не мога повече да живея далеч от теб сред девойките в манастира. Моите и твоите роднини ще проявят разум, ще одобрят решението ни и ще се сдобрим с тях.

Ерлен я притисна към гърдите си и простена:

— Не мога да те заведа в „Хюсабю“, Кристин.

— Защо? — тихо попита тя.

— Елине се премести там през есента — призна след малко Ерлен. — Не мога да я убедя да се махне — продължи гневно той, — освен ако аз не я натоваря на шейната и не я отведа. Не зная дали съм способен на подобно нещо: тя доведе и двете ни деца.

Кристин започна да потъва все по-дълбоко и по-дълбоко. С разтреперан от страх глас промълви:

— А аз си мислех, че с нея сте разделени…

— И аз мислех така — отвърна лаконично Ерлен. — Но тя е разпитала из долината Йостер и е научила, че възнамерявам да се оженя. Нали видя мъжа, с когото дойдох на коледното празненство. Той ме отгледа, Борд Петершон от „Хестнес“. Когато се прибрах от Швеция, ходих при него и при моя роднина Хеминг Алфсьон от областта Салтвикен. Разговарях и с двамата за предстоящата ни женитба и ги помолих за помощ. Елине е подочула за това. Обещах й да й дам каквото поиска за себе си и децата, но тя непрекъснато повтаря, че и да си върви, Сигюр, съпругът й, едва ли щял да преживее зимата и тогава нямало кой да ни попречи да заживеем заедно. Спах в конюшнята с Хафтур и Юлв, а Елине се намърда в леглото ми. Кой знае как са се смели ратаите зад гърба ми.

Кристин мълчеше. След малко Ерлен продължи:

— В деня, когато отпразнуваме нашата сватба, тя ще осъзнае, че каквото и да направи, вече няма власт над мен. Жал ми е обаче за децата. От година не бях ги виждал. Разхубавили са се. Няма да успея да им осигуря добър живот, дори и да бих се оженил за майка им.

От очите на Кристин бликнаха сълзи.

— Не чу ли какво ти казах, Кристин? Говорих с роднините ми. Одобриха желанието ми да се задомя. Съобщих им, че искам теб и никоя друга.

— И какво мислят за мен? — колебливо попита Кристин.

— Не разбираш ли — мрачно продължи Ерлен, — те нямат избор. Реагираха по единствения логичен начин: не могат и не желаят да дойдат с мен при баща ти, преди да развалиш годежа си със Симон Андресьон. Твоето решение да придружиш семейството му на коледното тържество съвсем не улесни положението ни.

Кристин заплака тихо, но неудържимо. Досега инстинктивно усещаше, че в любовта й има нещо непристойно и непочтено, но едва сега проумя: вината е нейна.

Трепереше от студ, когато малко след това стана от леглото и Ерлен я навлече в двете палта. Навън цареше пълен мрак. Ерлен вървя с нея до гробището на църквата „Свети Климент“, а Брюнхил я придружи до манастира.

7.

Следващата седмица Брюнхил Флюга дойде в манастира с вестта, че палтото е готово, и Кристин тръгна отново с нея. Както и предишния път, двамата с Ерлен се качиха в таванската стая.

На раздяла той й даде палто:

— Вземи го, за да покажеш все пак нещо в манастира като доказателство къде си била.

Палтото бе ушито от синьо кадифе и червена коприна. Ерлен я попита дали забелязва, че е поръчал палто със същите цветове като роклята, която Кристин носела онзи път в гората. Тя направо се изненада с каква радост посрещна въпроса му. Думите му й доставиха неизпитвана досега наслада.

Изчерпаха хитростта с палтото, за да се срещат тайно. Налагаше се да измислят нова, но се оказа трудно. Ерлен ходеше на вечерната служба в църквата, а няколко пъти Кристин си измисли работа в къщите на старците — миряни, живеещи в манастира, та под прикритието на мрака да разменят с Ерлен няколко думи до оградата.

После Кристин помоли сестра Потенсия за разрешение да посети няколко бедни, немощни старици, които живееха под закрилата на манастира малко по-надалеч от останалите постройки. Зад къщата им имаше навес, където гледаха крава. Кристин предложи услугите си тя да я дои и да почиства; така успяваше да пуска Ерлен да влиза при нея.

С леко учудване Кристин забеляза, че макар и любимият й да се радва на нейната идея и на възможността да прекарват известно време заедно, все пак го гложди някакво недоволство, задето тя е прибягнала до подобна хитрост.

— Май познанството ни не ти се отразява добре — отбеляза той една вечер. — Започваш да ставаш много лукава.

— Нямаш право да ме упрекваш — засегна се Кристин.

— Упрекът ми изобщо не е насочен към теб — побърза да се извини Ерлен и я погледна плахо.

— Никога не съм допускала, че ще мога да лъжа с такава лекота — продължи Кристин. — Но човек не знае какво ще му се наложи да прави.

— Невинаги успяваш да излъжеш — предпазливо рече Ерлен. — Помниш ли как през зимата не съумя да признаеш на годеника си, че не искаш да се омъжиш за него?

Кристин мълчеше и галеше лицето му.

Изпитваше най-силна любов към него, независимо дали я натъжаваше, или удивляваше с думите си. Кристин приемаше тегобата, задето може да поеме вината за целия позор и непристойност във връзката им. Ако бе проявила смелост и бе говорила със Симон, сега щяха да са уредили взаимоотношенията и живота си. Ерлен направи всичко по силите си: каза за женитбата на роднините си. Така разсъждаваше Кристин, когато дните в манастира й се струваха безконечни и мъчителни. Ерлен искаше всичко да е изрядно и правилно. По лицето й грейваше нежна усмивка, сетеше ли се как описва той сватбата им: Кристин ще язди до църквата в кадифе и коприна, а той ще я занесе на ръце до брачното им ложе. Свободно пуснатите й коси ще бъдат увенчани с висока златна корона.

— Красивите ти, прелестни коси — добавяше той и си играеше с плитките й.

— Да, но за теб няма да е първата ни брачна нощ — угрижено рече тя веднъж.

Той я привлече и я прегърна страстно.

— Да не мислиш, че си спомням кога за първи път съм празнувал Коледа или съм видял как склоновете в родния ми край се раззеленяват след зимата? Но помня съвсем ясно кога за първи път те държах в обятията си, помня всяка наша среща и всеки път изпитвам вълнение като на коледно тържество или на лов за птици по зелените склонове…

Примряла от щастие, тя се сгуши до гърдите му. Кристин не се самозалъгваше, че събитията ще се развият според очакванията на Ерлен. Рано или късно щеше да настъпи денят на Страшния съд. Връзката им нямаше как да продължи в същия дух. Но това не я плашеше чак толкова много. Повече се боеше от вероятността Ерлен да замине на север, преди проблемът да се разреши, и да й се наложи да се раздели с него за известно време. Сега Ерлен бе отседнал в крепостта „Акершнес“, защото братовчед му Мюнан Бордшон се бе съгласил да се грижи за стопанството, докато кралският ковчежник се намираше в град Тюнсберг, където кралят лежал тежко болен. Един ден обаче щеше да се наложи Ерлен да се прибере и да поеме управлението на имотите си. Кристин не искаше да признае пред себе си дори за миг колко я плаши мисълта за любовницата, която го чака у дома. Ужасяваше се и защото се страхуваше повече от това да застане сам–самичка пред Симон и баща си и да им признае какво й е на сърцето, отколкото от вероятността да я хванат в прегрешение с Ерлен.

Почти започна да се моли да я сполети беда за назидание, защото мислите й отлитаха само и единствено към Ерлен. Копнееше за него денем и го сънуваше нощем. Не чувстваше разкаяние, макар да знаеше, че един ден ще плати скъпо за всичко нередно, което си бяха позволили. А през кратките мигове, когато оставаше насаме с Ерлен в обора на стариците, му се отдаваше изцяло и то с такава страст, сякаш бе продала душата си, за да е негова.

Времето минаваше, а обстоятелствата работеха в тяхна полза. Кристин не забелязваше някоя от монахините да я подозира. Е, Ингебьорг разбра за срещите й с Ерлен, но явно ги смяташе за невинни закачки. Дори тя не допускаше, че сгодена девойка с потекло би се осмелила да развали дадената дума. Побиваха я тръпки от ужас. Вероятно се е впуснала в нещо нечувано. Тези мисли отново засилваха желанието й връзката й с Ерлен да излезе наяве, а целият този кошмар да свърши.

Дойде Великден. Кристин направо не проумяваше защо зимата се застоя толкова дълго. Всеки ден, през който не виждаше Ерлен, й се струваше мъчителна година, а нескончаемите дни без него преминаваха в безконечни седмици. Сега обаче, с идването на пролетта и Великден, като ли че от коледното тържество в дома на краля не бе изминал и ден. Кристин помоли Ерлен да не я посещава през почивните дни и той се съгласи. Винаги проявяваше разбиране към желанията й. И двамата прегрешиха, като нарушиха забраната на поста. Кристин искаше да не съгрешават поне преди Великден. Въпреки това Ерлен й липсваше до болка. Отново я налегнаха опасения. Сигурно ще се наложи да отпътува съвсем скоро. Той не й бе споменал нищо подобно, но Кристин узна, че кралят лежи на смъртен одър, и очакваше тази вест да внесе промяна в поведението на Ерлен.

Такива мисли я занимаваха и тревожеха, докато един ден след Великден й известиха да се яви в приемната за гости, за да се види с годеника си.

Щом той се изправи срещу нея и й подаде ръка, Кристин разбра, че нещо не е наред. Лицето на Симон изглеждаше изопнато, а малките му сиви очи не се смееха, когато устните му се разтеглиха в привидна усмивка. Неволно Кристин си помисли: така му отива повече. Симон изглеждаше добре в пътническото си облекло — синя, дълга до земята, плътно прилепнала по тялото му връхна дреха, наричана от мнозина котхарди, с кафява яка и качулка, която сега бе отметнал назад. Светлокестенявата му коса се къдреше на дребни масурчета във влажния въздух.

Поговориха. Симон ходил във „Формо“ по време на постите и се отбивал почти всеки ден в „Йорун“. Домашните й се чувствали добре, Юлвхил била по-здрава от всякога, а Рамборг също вече живеела при тях и била много хубава и жизнерадостна.

— Тези дни идва краят на годината, когато ти пожела да прекараш в манастира — напомни Симон. — У вас сигурно вече се започнали с подготовка за сватбеното ни тържество.

Кристин мълчеше и Симон продължи:

— Обещах на Лавранс да дойда до Осло и да поговоря с теб по въпроса.

Кристин сведе поглед и промълви:

— Симон, налага се двамата с теб да поговорим някъде на спокойствие.

— И сам се досетих — кимна той. — Тъкмо се канех да те помоля да питаш нейно високопреподобие Груа дали ще ни позволи да излезем малко в градината.

Кристин се изправи рязко и излезе от стаята с безшумни стъпки. След малко се върна с една от сестрите в обителта. Тя носеше ключ за вратата в стаята за посетители, която извеждаше в билковата градина зад най-западната постройка на манастира. Монахинята им отключи и те излязоха навън. Стелеше се гъста мъгла и не виждаше по-далеч от няколко крачки. Стволовете на дърветата изглеждаха гарваново черни, а по клоните блестяха капки вода. Падналият наскоро сняг се бе поразтопил върху пръстта, а под храстите се подаваха вече цъфнали лилии. Изпъстрената с теменужки трева ухаеше на хлад и свежест.

Симон я заведе до най-близката пейка. Седна, наведен леко напред, и подпря лакти на коленете си. После вдигна очи към Кристин и подхвана със странна усмивка:

— Май зная какво искаш да ми кажеш. Друг ти е легнал на сърце.

— Да — тихо призна Кристин.

— Сигурно ще позная и кой е: Ерлен Никулаусьон от „Хюсабю“?

Помълчаха. После Кристин се престраши:

— Да не си чул отнякъде?

Симон се поколеба, преди да отговори:

— Да не ме смяташ за глупак? На коледното тържество се досетих какво става помежду ви. Просто нямаше как да го обсъдим заради майка и татко. Затова този път реших да дойда сам. Не съм сигурен дали от моя страна е разумно да повдигам въпроса, но според мен е редно да поговорим за тези неща, преди да се вречем. Вчера случайно срещнах мой роднина — йеромонах Йойстайн. От него научих, че една вечер те видял да отиваш към църквата „Свети Климент“ заедно с жена на име Брюнхил Флюга. Заклех се в най-скъпото си, че те е объркал с друга. Ако отречеш, ще повярвам на думата ти.

— Свещеникът не се е объркал — инатливо рече Кристин. — Заклел си се нахалост.

Симон помълча, после попита:

— Знаеш ли коя е Брюнхил Флюга, Кристин?

Тя поклати отрицателно глава.

— Мюнан Бордшон я настани в къща в града, когато се ожени. Тя продава вино под тезгяха, такива неща…

— Да не би и ти да я познаваш? — подигравателно попита Кристин.

— Никога не съм минавал за монах или светец, но не съм обезчестявал девици или омъжени жени — пламна Симон. — Нима не разбираш, че почтен мъж не би те извел от обителта в компанията на такава пропаднала жена?

— Ерлен не ме е мамил — разгневи се Кристин и се изчерви. — Нищо не ми е обещавал. Пожелах го, без да се е опитвал да ме съблазни. Плени ме още от първия път, когато го зърнах.

Симон бе извадил камата си и я подхвърляше от едната в другата си ръка.

— Колко е странно да чуеш такива думи от устата на годеницата си. Чака ни светло бъдеще, няма що, Кристин.

Тя си пое дълбоко въздух:

— Не те очаква нищо добро със съпруга като мен, Симон.

— Така изглежда — съгласи се Симон Андресьон.

— Надявам се единствено да ме подкрепиш, та господин Андрес и баща ми да развалят уговорката за сватбата ни — смутено и боязливо промълви Кристин.

— Наистина ли ще го направиш? — Симон помълча малко. — Един Господ знае дали осъзнаваш какво говориш.

— Напълно — увери го тя. — Наясно съм и какво гласи законът: ако някой се опита да принуди девойка да встъпи в брак против волята й, тя има право да свика тинга.

— Този закон май е само за епископа — усмихна се студено Симон. — На мен не ми се е налагало да разучавам какво постановява законът за такива случаи. Не си въобразявай, че ще се стигне дотам. Няма да настоявам да си удържиш на думата, щом това е против волята ти. Но, Кристин, сватбата ни е уговорена от цели две години, а ти изразяваш несъгласието си чак сега, когато семействата ни се подготвят за сватбеното тържество. Замисляла ли си се какво ще стане, ако сега се изправиш пред всички и обявиш, че искаш да развалиш годежа?

— И ти вече не ме искаш за съпруга.

— Напротив, пак си помисли дали не те искам…

— С Ерлен Никулаусьон се заклехме в християнската си вяра, че ако нещо ни попречи да свием гнездо, никой от нас няма да се задоми — разтреперана призна Кристин.

Симон помълча, този път по-дълго.

— В такъв случай не разбирам защо твърдиш, че не те е примамил и не ти е обещал нищо. Та той те е изкушил да забравиш за съветите на всичките ти роднини — с мъка в гласа рече най-после той. — Какъв съпруг ще бъде той според теб, щом дори е прелъстил омъжена жена? А сега иска да ми отнеме годеницата?

Кристин едва преглътна сълзите си и прошепна задавено:

— Казваш го, за да ме нараниш.

— Наистина ли смяташ, че бих те уязвил нарочно? — тихо попита Симон.

— Нямаше да стане така, но и теб не са те питали за коя искаш да се ожениш, Симон — промърмори Кристин. — Бащите ни сами решиха въпроса. Щеше да е различно, ако ти ме беше избрал.

Симон заби в пейката камата и тя остана да стърчи. След малко я извади и се опита да я затъкне в ножницата си, но камата не потъна в калъфа, защото върхът й се бе огънал. Той отново започна да я прехвърля от ръка в ръка.

— Отлично знаеш, че не е вярно, затова не ме изкарвай… Наясно си за какво исках да си поговорим, и то неведнъж — гласът му трепереше, но той продължи: — Ти обаче ме посрещаше с неизменната си студенина, а аз държа на мъжкото си достойнство и нямаше как да ти го кажа, дори някой да се бе опитал да го изтръгне от мен с нажежени клещи… Първо си помислих, че се държиш така заради онова момче, което загина. Реших да те оставя на спокойствие, нали ти не ме познаваше. Струваше ми се много грубо да повдигна въпроса толкова скоро след смъртта му. Явно обаче не ти е било нужно много време да го прежалиш. Ех, ех, ех…

— Ясно — отвърна Кристин. — Разбирам, Симон. Не мога да очаквам от теб да ми бъдеш приятел.

— Приятел! — възкликна Симон и се изсмя. — За какво ти е притрябвало моето приятелство?

Кристин пламна.

— Ти си вече голям мъж и сам решаващ за коя и кога да се ожениш.

Симон я прониза с поглед и пак се изсмя:

— Разбрах. Искаш аз… аз да поема вината за развалянето на годежа? Ако наистина си категорична в решението си и държиш да наложиш волята си, ще го направя — тихо довърши той. — Ще поема вината пред моите и твоите роднини с изключение на едно. Искам да признаеш истината на баща си. Ако предпочиташ, аз ще му съобщя новината и ще се постарая да смекча вината ти, но настоявам Лавранс Бьоргюлфсьон да научи, че не съм нарушил дадената дума.

Кристин се вкопчи с две ръце в пейката. Последните думи на Симон я съкрушиха повече от всичко, казано дотук. Плахо вдигна очи към него, пребледняла като платно.

Симон се изправи:

— Време е да тръгвам. Тук намръзнахме, а и сестрата чака с ключа. Давам ти една седмица да премислиш нещата. През това време аз ще свърша някои мои работи в града. Преди да замина, пак ще дойда да поговорим, но не се притеснявай, дотогава няма да се налага да ме виждаш.

8.

Макар и да се утешаваше с мисълта, че всичко вече свърши, Кристин се чувстваше съсипана и се измъчваше от нетърпение да се озове отново в обятията на Ерлен.

През нощта не можа да заспи и се реши да направи нещо, което досега дори не се бе осмелявала да си представи: да изпрати бележка до Ерлен. Оказа се трудна задача да намери подходящ пратеник. Сестрите — мирянки никога не излизаха сами, а и Кристин не се сещаше за човек, който би проявил желание да го направи. Мъжете, заети със селскостопанската работа, бяха възрастни и в редките случаи, когато идваха в манастира, разговаряха само с абатисата. Остана единствено Улав — невръстно хлапе, което работеше в градините. Високопреподобната Груа го бе, приела като собствен син. Една сутрин намериха на стълбите към църквата пеленаче. Според слуховете майка му била една от сестрите — мирянки, но вече била посветена в монашеството. След като преди време прекарала шест месеца в тъмницата заради груба проява на непослушание — тогава всъщност намерили детето пред църквата, — й дали одежди на сестра — мирянка и й наредили да работи в малкото стопанство, отделено от обителта. Месеци наред Кристин разсъждаваше над съдбата на сестра Ингрид, но така и не й се удаде възможност да поговори с нея. Решението на Кристин да повери бъдещето си в ръцете на Улав криеше опасност. Все пак той беше дете и всички монахини обичаха да го закачат и да му обръщат внимание. Но Кристин вече нямаше какво да губи. Няколко дни по-късно Улав щеше да ходи до града и Кристин го накара да съобщи на Ерлен в крепостта „Акершнес“, че трябва да намери начин да се срещне с нея насаме, и то бързо.

Още същия следобед в стаята за посетители пристигна Юлв, слугата на Ерлен. Представи се като близък на Осмюн Бьоргюлфсьон и помоли от името на господаря си да пуснат за малко племенницата му в града, защото Осмюн нямал време да дойде в обителта. Кристин се уплаши да не би хитростта на Ерлен ще бъде разобличена, но сестра Потенсия само я попита дали чичо й е имал намерение да я покани на гости. Кристин отговори утвърдително и получи позволение да тръгне с Юлв. Той я заведе в къщата на Брюнхил Флюга.

Ерлен я чакаше в спалнята. Изглеждаше разтревожен и напрегнат. Кристин се досети защо: вече знаеше кой е най-големият му страх.

Винаги нещо я жегваше, когато го видеше така — изгубил ума и дума от страх да не е забременяла. Та двамата не можеха да се откъснат един от друг. Тази вечер Кристин беше обзета от трескаво безпокойство и го упрекна открито заради поведението му. По лицето на Ерлен се разля гъста червенина и той облегна глава на рамото й:

— Права си — кимна той. — Трябва да те оставя на мира, Кристин, а не да залагам щастието ти на карта. Ако искаш…

Тя го прегърна и се засмя, но той решително я премести на пейката и седна от другата страна на масата. Тя му протегна ръка, а той страстно обсипа дланта й с целувки.

— Струва ми неземно усилие, но искам да знаеш, че за мен е важно двамата с теб да минем под венчило с чест.

— Тогава не биваше да ме обезчестяваш.

Ерлен зарови лице в ръката си.

— Така е, да можеше Господ да върне времето назад, нямаше да ти сторя тази злина.

— И двамата не го искаме — засмя се бурно Кристин. — Само да се сдобря с роднините си и да се помиря с тях и с Бог, и няма да се притеснявам, че ще скрия косите си под забрадка. Често ми се струва, че ако съм с теб, мога да живея и без хорското одобрение.

— Напротив, очаквам ти да възстановиш благочестието и реда в моя дом. Не бих си простил, ако те завлека в безчестието си.

Кристин поклати глава.

— Значи ще те зарадвам: говорих със Симон Андресьон и той се съгласи да ме освободи от дадената дума.

Ерлен изпадна в бурен възторг и поиска да узнае подробностите. Кристин му разказа всичко, премълча единствено пренебрежителните думи на Симон за Ерлен. Сподели и отказа на Симон да поеме вината пред баща й.

— Съвсем нормално — лаконично отбеляза Ерлен. — Двамата се разбираха доста добре, нали? Е, аз няма да спечеля така лесно симпатиите на баща ти.

Кристин прие думите на Ерлен като знак, че и той осъзнава колко препятствия ги очакват още, преди да постигнат целта си. Изпита благодарност към любимия си. Той продължаваше да ликува:

— Опасявах се, защото не очаквах да събереш смелост да говориш със Симон. Личи, че все пак го харесваш.

— Нека това не те обижда. След всичко преживяно няма как да отрека: Симон е справедлив и порядъчен мъж.

— Ако не ме беше срещнала, сигурно щеше да живееш добре с него, Кристин. Защо се смееш?

— А, сетих се какво ми казваше знахарката Осхил, когато бях дете: разумните хора живеят добре, но по-добре живее онзи, който се осмели да бъде неразумен.

— Бог да благослови леля Осхил, задето те е научила на такива мъдрости — рече Ерлен и я взе в скута си. — Много странно е, но досега не съм те виждал изплашена, Кристин.

— Не ми ли личи? — попита тя, притисната към гърдите му.

Той я остави на леглото и й събу обувките, но после я заведе отново до масата.

— О, мила моя Кристин, щастието ни се усмихва. Нямаше да постъпя така с теб — не спираше да гали косите й, — ако всеки път, щом те зърнех, не ми минаваше през ума, че е напълно невъзможно да ми дадат за жена такава прелестна девойка като теб. Седни и пий с мен — помоли той.

Неочаквано някой почука на вратата, вероятно с дръжката на меч.

— Отворете, Ерлен Никулаусьон, ако сте вътре!

— Това е Симон Андресьон — обясни шепнешком Кристин.

— Отваряйте, в името на лукавия, ако се имате за мъж! — извика Симон и отново блъсна вратата.

Ерлен се приближи до леглото и откачи меча си от куката. Огледа се безпомощно.

— Тук няма къде да се скриеш, освен в леглото…

— Нищо няма да се промени, дори и да се скрия — отвърна Кристин. Станала на крака, тя говореше много спокойно, но Ерлен забеляза колко силно трепери. — Отвори му — подкани го тя.

Симон продължаваше да думка по вратата.

Ерлен се приближи и свали резето. Симон влезе в стаята с изваден меч в ръка, но веднага го прибра в ножницата.

Известно време мълчаха. Кристин не трепереше, а направо се тресеше, но въпреки това изпитваше странно, сладостно нетърпение. В душата й се надигна любопитство пред предстоящата битката между двамата мъже. Най-после си отдъхна: идваше краят на безконечните месеци, прекарани в мълчание, неутолени копнежи и тревоги. Местеше поглед от единия мъж към другия, бледа и със светнали очи. Нетърпението й прерасна в трескаво отчаяние. В очите на Симон Андресьон се четеше повече презрение, отколкото гняв или ревност. Зад привидно гордата физиономия на Ерлен тя забеляза, че вътрешно той изгаря от срам. Досещаше се какво мислят другите мъже за постъпката му да я доведе на такова пропаднало място. За Ерлен това бе равнозначно на плесница. Кристин долавяше нетърпението му да извади меча и да се нахвърли на Симон.

— Защо си дошъл, Симон? — извика Кристин с изплашен глас.

Двамата мъже се обърнаха към нея.

— За да те прибера — отвърна Симон. — Мястото ти не е тук.

— Вече нямате право да се разпореждате с Кристин Лаврансдатер — рязко напомни Ерлен. — Сега тя е моя.

— Щом казвате — грубо отвърна Симон. — В много хубава къща сте завели невестата си, няма що… — Симон се задъхваше и млъкна, за да овладее гласа си. После подхвана спокойно: — Все още се водя неин годеник, поне докато я отведе баща й. Дотогава съм длъжен да браня с огън и меч каквото е останало от честта й — а според хорските приказки то не е никак много.

— Няма нужда да го правите. И сам мога — отсече Ерлен и се изчерви под погледа на Симон. — Нали не си въобразявате, че ще позволя на някакъв хлапак да ме заплашва? — избухна той и сложи ръка върху меча си.

Симон скръсти ръце на гърба си.

— Не съм чак толкова страхлив, та да се изплаша, че ще ме сметнеш за страхливец — заяви той със същия тон. — Ще се бия с теб, Ерлен Никулаусьон, и ще направя живота ти ад, ако в най-скоро време не помолиш Лавранс Бьоргюлфсьон за ръката на Кристин…

— Няма да го сторя по твоя заповед, Симон Андресьон — сопна му се Ерлен, но по лицето му за пореден път плъзна гъста руменина.

— Тогава го направи, за да изкупиш вината си спрямо тази млада девойка — невъзмутимо продължи Симон. — Така ще поправиш грешката си в очите на Кристин.

Тя не издържаше повече да наблюдава как Симон измъчва Ерлен. Тропна с крак и кресна:

— Отивай си, Симон, махай се. Каква работа имаш с нас?

— Нали току-що обясних. Ще се наложи да ме изтърпите, докато баща ти ме освободи от дадената дума.

Нервите на Кристин не издържаха и тя се развика:

— Тръгвай, тръгвай, идвам след теб. Исусе Христе, защо ме мъчиш така, Симон? Нали не ме смяташ за достойна за твоите грижи и опека?

— Не го правя заради теб. Ерлен, бихте ли й казали да ме последва?

Лицето на Ерлен трепереше. Той докосна рамото на Кристин:

— Послушай го, Кристин. Със Симон Андресьон ще си поговорим друг път…

Тя се изправи послушно и си облече палтото. Обувките й останаха до леглото, защото не посмя да разкрие пред Симон, че ги е събула.

Навън отново се спускаше мъгла. Кристин вървеше бързо, с наведена глава и шаваше трескаво с ръце, пъхнати в ръкавите на палтото. В гърлото й напираше безутешен плач. Изпитваше неопределимо желание да се скрие някъде и да ридае до несвяст. Най-лошото сигурно й предстоеше. Тази вечер изпита ново усещане и цялото й същество се гърчеше от ужас: стана свидетелка на унижението на мъжа, комуто се бе отдала.

Симон вървеше плътно до нея, докато тя припкаше през уличките, дворовете и откритите места, където всичко чезнеше от погледа им в мъглата. Спъна се в нещо и политна напред, но Симон я хвана навреме.

— Недей да тичаш така — посъветва я той. — Хората се обръщат след нас. Как само трепериш! — по-меко отбеляза той.

Кристин продължи мълчаливо.

Хлъзгаше се в калта, а чорапите й, макар и кожени, се скъсаха и водата от локвите проникна през тях. Краката й подгизнаха и се вкочаниха.

Наближиха моста над манастирския склон и след като го прекосиха, поеха нагоре с по-бавни крачки.

— Кристин — подхвана неочаквано Симон, — баща ти не бива да узнава за случилото се.

— Как разбра къде съм? — попита Кристин.

— Отидох в обителта, за да говоря с теб, и чух, че един от ратаите на чичо ти дошъл да те вземе. Само дето Осмюн сега не е в града. Не сте особено изобретателни. Чу ли какво ти казах?

— Да — кимна Кристин. — Аз изпратих на Ерлен вест да се срещнем в дома на Флюга. Познавам я.

— Пфу, какви ги говориш! Няма как да знаеш каква е… а той… Чуй ме, Кристин. Постарай се да потулиш случилото се пред Лавранс. А ако се наложи да му признаеш истината, то поне му спести най-позорните подробности.

— Много си се загрижил за баща ми — язвително подхвърли Кристин, цялата разтреперана. Мъчеше се да звучи гордо, но гласът й бе задавен от напиращия плач.

Симон повървя още малко и спря. Макар и неясно, тя виждаше лицето му в мъглата. За първи път Симон изглеждаше толкова сериозен.

— При всяко мое гостуване в „Йорун“ усещах, че вие, жените, не разбирате що за човек е Лавранс. Нямал власт над вас, твърдеше Трун от Йеслингите. Че защо му е да се главоболи с такива дреболии? Лавранс е роден да командва мъже. Той има дарба за предводител, а хората му го следват на драго сърце. Сега вече няма такива герои, баща ми го помни от крепостта „Богахюс“. За жалост съдбата му е отредила да стане стопанин в долината. Оженили го твърде млад, а майка ти никак не улеснява живота му с чепатия си характер. Наистина, баща ти има много приятели, но я ми назови един, който би го подкрепил в тежък час? Бог му взе мъжките рожби и той се осланяше на вас, неговите дъщери, да прославите рода му. И какво става — едната му дъщеря си изгубва здравето, а другата — честта.

Кристин притисна ръка към гърдите си, сякаш искаше да защити сърцето си, да го подготви, та то да устои на словесните удари на Симон.

— Защо ми го казваш? — прошепна след малко тя. — И без това вече не ме искаш…

— Така е — колебливо кимна Симон. — Бог да ми е на помощ, Кристин, помня как те гледах онази вечер в стаята на покойника във „Финсбрекен“. Дано дяволът ме отнесе жив в ада, ако друг път повярвам на невинни момински очи! Обещай ми, че няма да се срещаш с Ерлен преди идването на баща ти — настоя Симон пред портите на манастира.

— Нищо няма да ти обещавам — отвърна Кристин.

— Тогава ще го накарам той да ми обещае.

— Добре, няма да се срещам с него — побърза да се съгласи Кристин.

На раздяла Симон каза:

— Остави на сестрите си кученцето, което някога ти подарих. Те го обичат. Ако не ти тежи да го виждаш в дома си, разбира се. Утре рано сутринта тръгвам на север — съобщи той и хвана ръката й за сбогом под погледа на сестрата, която стоеше на портата.

Симон Андресьон пое надолу към града. Докато вървеше в мъглата, удряше със свит пестник каквото му падне пред очите, бъбреше неразбрано и сипеше ругатни. Закле се пред себе си да не тъжи за нея. Преди смяташе Кристин за чисто злато, но сега, след като я погледна отблизо, видя най-евтина тенекия. Бяла като снежинка, тя подложи ръката си на пламъка на свещта миналата година. Сега пиеше вино с отлъчен от тинга непрокопсаник в бордея на Флюга. Мътните го взели! Сърцето му се късаше от гняв и мъка заради нищо неподозиращия Лавранс Бьоргюлфсьон, който бе гласувал пълно доверие на дъщеря си. И през ум не му минаваше, че тя няма да го оправдае. Сега самият Симон се бе натоварил със задачата да му занесе лошата вест и да го излъже заради Кристин.

Кристин изобщо не смяташе да спази обещанието, дадено на Симон, но с Ерлен успяха да се видят само за малко и да разменят едва няколко думи.

Тя държеше ръката му и го гледаше като свой господар, докато той говореше за случилото се в стаята на Брюнхил. Зарече се да се разправи друг път със Симон Андресьон.

— Ако се бяхме сбили горе, щеше да се разчуе из целия град — разпалено обясняваше Ерлен. — Този Симон го знае много добре.

Кристин усещаше колко дълбоко е наранен Ерлен от случката. Самата тя непрекъснато мислеше за нея. Не можеше да си я избие от главата, защото този път Ерлен претърпя по-силно унижение от нея. Двамата вече се бяха превърнали в една плът и тя носеше отговорност за постъпките му, макар и да не ги одобряваше, но щеше да усеща по кожата си драскотините по неговото тяло.

След три седмици Лавранс Бьоргюлфсьон пристигна в Осло да прибере дъщеря си от манастира.

Кристин се боеше от реакцията му и тръгна към стаята за посетители със свито сърце. Още щом го зърна, увлечен в разговор със сестра Потенсия, се удиви колко се е променил. Вероятно и преди година, когато го видя за последно, си е бил такъв, но в съзнанието на Кристин той още представляваше млад, жизнен и красив мъж. Като малка се гордееше с неговата хубост. Всичките години, прекарани в грижи и тревоги, бяха оставяли неумолимо отпечатък върху лицето му, докато Кристин се превръщаше в млада жена. Просто тя не забелязваше промяната. Едва сега обърна внимание на оредялата му коса, на поръждавелите кичури по слепоочията — така побелява русата коса. Бузите му й се сториха хлътнали и увиснали, а мускулите на лицето — изопнати като струни. Нямаше и следа от здравия му тен. Сега кожата изглеждаше изхабена, загрубяла. Лавранс не вървеше прегърбен, но раменете му под палтото сякаш се бяха поотпуснали. Приближи се към нея с леки и сигурни крачки и й протегна ръка, ала Кристин помнеше колко плавно и пъргаво пристъпваше той на младини. Промяната положително не бе настъпила само през изминалата година, но Кристин я забеляза едва сега. В излъчването му се бе появила и отсянка на лека покруса и сякаш именно тя изваждаше на показ всички други признаци на старостта. Кристин избухна в сълзи.

Лавранс обгърна раменете й с ръка и погали бузата й.

— Недей да плачеш, дете — меко я успокои той.

— Ядосан ли си ми, тате? — тихо попита тя.

— Да, но това е разбираемо — отвърна той и продължи да я милва. — Знаеш, че няма защо да се боиш от мен — печално додаде той. — Кристин, овладей се, не се ли срамуваш да се държиш така? — попита той, защото тя се тресеше от ридания и се свлече на пейката. — Няма да обсъждаме нищо пред хората — напомни той, седна до нея и хвана ръката й. — Няма ли да ме попиташ как са майка ти и сестрите ти?

— Какво казва майка?

— Сигурно се досещаш какво е мнението й, но сега няма да го обсъждаме — настоя отново Лавранс. — Иначе майка ти се чувства добре — рече той и започна да й разказва надълго и нашироко как са у дома, а Кристин малко по малко се успокои.

Въпреки това вътрешното й напрежение не се уталожи, защото неизвестността я плашеше, а баща й не отвори дума за разваления годеж. Даде й пари за милостиня на бедните в манастира. Донесъл бе и дарове, та дъщеря му да ги занесе на сестрите — мирянки от обителта. Самият той направи голямо дарение на манастира и на монахините. Всички останаха с впечатлението, че Лавранс е дошъл да прибере дъщеря си, защото й предстои женитба. Вечерта преди заминаването им абатисата ги покани да споделят с нея трапезата в нейния кабинет. Високопреподобната Груа оцени престоя на Кристин в обителта като изключително ползотворен и похвали старанието й.

Настъпи часът за раздяла. На портата на манастира Кристин се сбогува със сестрите и приятелките си. После Лавранс я поведе към доведения за нея кон и й помогна да се качи на седлото. Чувството да язди надолу към моста заедно с баща си и слугите от „Йорун“ беше много странно. Минаваше гордо и спокойно по пътя, по който неведнъж се бе промъквала в мрака. Кристин си мислеше за великолепното сватбено тържество, описвано неведнъж от Ерлен. Сърцето й се сви. Много по-лесно би било, ако я бе отвел със себе си. Още дълго й предстоеше да крие тайната си, а пред хората да се преструва на такава, каквато не е. Погледът й се спря върху остарялото угрижено лице на баща й и тя осъзна колко прав е Ерлен, като не я взе със себе си.

В странноприемницата имаше доста пътници. Вечерта всички седнаха да се хранят в малката трапезария само с две легла в нея, предназначени за Кристин и за Лавранс, защото ги смятаха за най-изисканите гости. След вечеря другите им пожелаха лека нощ и се отправиха към леглата си. Кристин се чувстваше гузна, задето напълно доброволно се промъкна в кръчмата на Брюнхил Флюга и се отдаде на Ерлен, измъчвана от тревога и страх, че повече няма да се озове в прегръдките му. Тази мисъл я караше да се смята недостойна за радушния прием в странноприемницата.

Баща й, седнал на пейката, я погледна.

— Този път няма ли да се отбием в „Скуг“? — попита Кристин, за да сложи край на неловкото мълчание.

— Не — отвърна Лавранс. — Преситих се от съветите на чичо ти. Не спира да ми повтаря да те заставя със сила да удържиш на думата си — поясни той. — Така и щях да направя, но Симон успя да ме разубеди: самият той не желаел да се жени за девойка, която не го обича.

— Лично аз никога не съм давала дума на Симон — побърза да се оправдае Кристин. — Винаги си твърдял, че няма да ме принуждаваш да се омъжа против волята ми.

— Според мен не може да се нарече принуда искането ми да не се отмяташ от даденото обещание, което отдавна стана всеизвестно — възрази Лавранс. — Вече втора зима сте сгодени, а досега не си изразявала неохота или несъгласие. Насрочихме деня на сватбата и тогава реши да се отметнеш. Ако миналата година отложи сватбата, за да имаш време да шикалкавиш и после да не спазиш уговорката ни, ще ти кажа, че постъпката ти е много недостойна.

Кристин заби поглед в огнището.

— Сам не зная кое е по-позорно — продължи баща й, — хората да говорят, че ти си отблъснала Симон или че той те е отхвърлил. Андрес ми изпрати вест — Лавранс се изчерви. — Бил ядосан на сина си и ме моли да определя какво обезщетение да ми плати заради развалената уговорка. Не зная дали постъпих правилно, но в отговор поръчах да му предадат, че в случая виновникът не е един, та само той да плаща. И за двете семейства случилото се е голям срам.

— Защо да е чак такъв голям срам? — тихо попита Кристин. — Със Симон сме на едно мнение.

— На едно мнение — повтори Лавранс. — Пред мен Симон не скри разочарованието си, но ме убеди, че след разговора си с теб е разбрал колко безсмислено би било да те застави да удържиш на думата си. Това щяло само да ви направи още по-нещастни. Искам да ми обясниш какво точно се случи с теб.

— Симон не ти ли каза? — удиви се Кристин.

— Само изрази предположението, че си отдала сърцето си на другиго. Ти ми кажи истината, Кристин.

Тя се позамисли.

— Бог ми е свидетел, тате — подхвана тихо тя, — оценявам какъв добър съпруг би бил Симон. Но наистина се запознах с друг мъж и съм сигурна, че и за миг няма да се почувствам щастлива, ако стана жена на Симон, дори и той да притежава цялото злато на света. Искам да живея с другия, пък ако ще да има само една-единствена крава.

— Нали не очакваш да те дам на ратай.

— Той е от по-знатен род от нашия и притежава достатъчно земи и имоти — успокои го Кристин. — Просто казах, че дори и да няма пукната пара, предпочитам да спя с него на наръч слама, отколкото със Симон в копринено ложе.

Бащата помълча.

— От една страна, не искам да те насилвам да се омъжиш за мъж, когото не харесваш, макар че само Господ и свети Улав знаят какво не ти допада у почтен момък като Симон. От друга страна обаче, нямам представа дали избраникът ти е подходящ за теб. Ти си млада и неразумна, но е добре да знаеш, че мъж на място никога не би хвърлил око на сгодена девойка.

— Човек няма власт над тези неща — разпалено възрази Кристин.

— Може и така да е, но, разбери ме правилно, нямам намерение да унижавам Дюфринския род, като те сгодя веднага след като си обърнала гръб на Симон, още по-малко пък за по-знатен и по-богат мъж.

Лавранс се замисли и настоятелно попита:

— Кой е избраникът ти?

Кристин вкопчи ръцете си една в друга и задиша учестено.

— Не мога, тате — едва доловимо промълви тя. — Ако не ми позволиш да се омъжа за него, ме изпрати в манастир за цял живот. И без това няма да живея дълго без него. Но не подобава да споменавам името му, преди да зная дали и той изпитва същото към мен. Недей да ме заставяш да изрека името му, докато не стане ясно дали той ще дойде с годежари да ми поиска ръката.

Лавранс я изгледа продължително. Думите на Кристин му се понравиха.

— Така да бъде. Най-добре наистина да запазиш името му в тайна, щом не знаеш какви са намеренията му. А сега си лягай, дъще — приближи се и я целуна. — С тази твоя приумица ни създаде много грижи и ядове. Но ти знаеш, че за мен най-важно е твоето добро. Дано Господ даде да съумеем да превърнем случилото се в нещо хубаво. С Негова помощ и с подкрепата на Неговата милосърдна майчица ще се справим и с това. Хайде, лягай си и гледай да се наспиш.

Докато се унасяше в сън, Лавранс като че ли долови хлипане от леглото на дъщеря си, но се престори на заспал. Сърце не му даваше да сподели с нея опасенията си, че хората отново ще започнат да я одумват заради някогашната случка с Арне и Бентайн. Лавранс се измъчваше, но нямаше власт да попречи на хорските сплетни да петнят доброто име на дъщеря му. За нещастие той подозираше, че с лекомислието си самата Кристин им е дала повод за клюки.

III

Лавранс Бьоргюлфсьон

1.

Кристин се прибра през най-хубавото пролетно време. Река Логен усърдно заобикаляше поля и дворове, а водите й искряха и блещукаха като сребърни между крехките листа на черната елша. Сякаш светлите искри имаха глас и пееха заедно с ромона на водата. С настъпването на вечерния мрак ромоленето ставаше по-приглушено. Ден и нощ шумът на реката изпълваше въздуха над „Йорун“ и на Кристин й се струваше, че дървените стени на къщите вибрират като кухата част на цитра.

По скалистите места ден след ден къпани в синя мъгла блещукаха бистри поточета. Над полята се носеше ухание на пролет, въздухът трептеше от топлината. От плодородната почва покълна жито, а тучните ливади лъщяха като коприна при всеки повей на вятъра. Горичките и склоновете дъхтяха на свежест, а след залез-слънце се разнасяше силен, разхладителен и възкисел мирис на земни сокове и добър урожай, сякаш майката земя въздъхваше продължително с облекчение, освежена от нощния хлад. Кристин си спомняше с трепет за ласките на своя любим. Всяка вечер си лягаше с болезнен копнеж за силните му ръце, а сутрин се събуждаше потна и морна от сънищата си.

Направо не проумяваше как така всички у дома избягваха да говорят за единственото, което занимаваше мислите й. Минаха седмици, без някой да спомене за разваления й годеж със Симон. Никой не я разпитваше какво й е на сърцето. След като попривършиха с полската работа, баща й постоянно ходеше из гората. Веднъж, за да нагледа как върви добивът на смола, друг път вземаше ястреба и кучетата и не се прибираше с дни. Когато биваше у дома, говореше дружелюбно с Кристин, както винаги, но като че ли нямаше какво толкова да й сподели. Вече не я канеше да се разхожда с него.

Преди да се прибере, Кристин се боеше от бурната реакция на майка си. Всъщност Рагнфрид я посрещна мълчаливо и това й се стори още по-лошо.

Всяка година в дома на Лавранс Бьоргюлфсьон отбелязваха с голямо пиршество Еньовден. Тогава стопанинът раздаваше на бедняците от селото всичката храна, останала неизядена през последната седмица на постите. Които живееха близо до „Йорун“, идваха да си вземат полагащата им се милостиня. Посрещаха ги радушно и ги гощаваха богато, а Лавранс и гостите му се смесваха с бедняците, за да послушат някои от старците, които знаеха много староскандинавски саги и рецитираха поезия. През деня седяха до огнището и убиваха времето с бира и приятелски разговори, а вечер танцуваха на двора.

Тази година Еньовден се случи студен и облачен, но хората не се разочароваха, защото в долината отдавна не бе валяло и цареше суша. От празника на свети Халвар през май не бе паднала и капка дъжд. И в планината нямаше много сняг, а хората не помнеха от тринайсет години да са виждали Логен толкова малка в разгара на лятото.

Лавранс и гостите му бяха в добро разположение на духа, когато слязоха да поздравят бедняците, дошли за милостиня. Те бяха насядали около масата, ядяха млечна каша и пиеха вкусна бира, а Кристин сновеше напред-назад и помагаше на възрастните и болните да се хранят.

Лавранс поздрави хората и ги попита доволни ли са от гощавката. После се приближи да приветства с добре дошъл старец на име Хокон, пристигнал същия ден в „Йорун“. Хокон бе участвал като войник в похода на стария крал Хокон в Шотландия. Старецът, останал без пукната пара, вече беше почти сляп. Добри люде му предлагаха да поостане в домовете им, но той предпочиташе да обикаля из именията — навсякъде го посрещаха като скъп гост заради богатия му житейски опит и многото му знания по редица въпроси.

Лавранс сложи ръка върху рамото на брат си Осмюн Бьоргюлфсьон, дошъл на гости в имението, и попита Хокон дали е доволен от гозбите.

— Бирата си я бива, Лавранс — подхвана Хокон, — но кашата я е правила някоя пишман домакиня. Хората са го казали: вкуси манджата и ще разбереш каква е готвачката. Е, тазвечерната каша е позагоряла.

— Лоша работа — съгласи се Лавранс. — Ще прощавате за загорялата каша. Дано тази стара приказка да не е винаги вярна, понеже дъщеря ми я вари.

Лавранс се засмя и подкани Кристин и Турдис да побързат и да поднесат паниците с кисело мляко.

Кристин се втурна към готварницата като попарена. Сърцето й заблъска в гърдите. Забеляза изражението на баща си, когато той чу думите на Хокон за готвачката и манджата.

Късно вечерта баща й и чичо й дълго обикаляха напред-назад из двора и си приказваха. Обзе я вцепеняващ страх. На следващия ден баща й изглеждаше мълчалив и недоволен. Това засили тревогата й. Лавранс обаче не отрони дума.

Баща й продължи да мълчи и след отпътуването на Осмюн Бьоргюлфсьон. За ужас на Кристин Лавранс започна да се държи по-студено към Хокон и не му предложи да поостане, а посрещна заминаването му за поредното имение с облекчение.

Иначе през това лято имаше достатъчно причини за лошото настроение на Лавранс. В селото се очертаваше слаба реколта и селяните свикаха тинг, за да обсъдят как да се подготвят за идващата зима. Още в края на лятото повечето стопани оставиха напразните надежди и осъзнаха, че са принудени да заколят или да продадат на юг значителна част от добитъка и да купят зърно, за да има какво да ядат през зимата. Предната година също не случиха на добра реколта и запасите от жито бяха по-оскъдни от всякога.

През една есенна утрин Рагнфрид заведе дъщерите си да огледат платно, простряно за избелване. Кристин похвали изкусната тъкан на майка си. После погали Рамборг по главата и рече:

— Това ще го сложим в чеиза ти, мъниче.

— Майко — обади се Юлвхил, — а аз няма ли да имам чеиз за манастира?

— И за теб ще приготвим, както и за сестрите ти — успокои я Рагнфрид. — Просто в обителта ще ти трябват други неща. Нали знаеш, че само да поискаш, можеш да останеш при нас, докато сме живи.

— А когато постъпиш в манастира, Юлвхил — колебливо се намеси Кристин, защото се двоумеше как да се изрази, — може би аз вече отдавна ще съм станала монахиня.

Кристин хвърли плах поглед към майка си, но Рагнфрид не каза нищо.

— Ако можех да се омъжа, за нищо на света нямаше да отблъсна Симон. Той беше толкова мил и изглеждаше много тъжен, когато се сбогува с нас.

— Юлвхил, забрави ли, че баща ти ни предупреди да не говорим за това? — напомни Рагнфрид.

— Е, Симон май е съжалявал повече за раздялата си с вас, отколкото за мен — предизвикателно рече Кристин.

Майка й се сопна:

— Проявил е гордост, като не ти е показал колко скърби. Симон Андресьон не заслужаваше да го нараниш така, дъще, но той специално ни помоли да не те заплашваме или проклинаме.

— Защото се е погрижил да ме прокълне така, че да не се налага друг да ми казва колко ниско съм паднала. Но не забелязвах Симон да го е грижа мен, преди да обикна другиго.

— Прибирайте се вкъщи — обърна се майката към другите две момичета.

Рагнфрид седна на един пън и даде знак на Кристин да се приближи.

— Сигурно си чувала, че не се смята за особено благопристойно и почтително мъж да говори на годеницата си за плътска любов, да остава често насаме с нея или да й показва нетърпението си.

— Тогава се чудя дали истински влюбените млади никога не забравят тези препоръки? Винаги ли се придържат към старите повели за благочестие?

— Внимавай, Кристин, ти да не ги забравиш — предупреди я майка й. — Доколкото разбирам, баща ти се бои, че си избрала жених, комуто не е склонен да те даде.

— Какво е казал чичо? — поинтересува се Кристин.

— Нищо особено. Само пояснил, че Ерлен от „Хюсабю“ е от добро потекло, но същото не може да се каже за името му. Помолил Осмюн да се застъпи за него пред баща ти. Лавранс се зарадва, когато чу това.

Лицето на Кристин грейна от радост. Ерлен е говорил с чичо й! А тя толкова се измъчваше, задето нямаше вест от него.

Майка й продължи:

— Осмюн имаше неблагоразумието да спомене за слуховете, които се носели из Осло. Говорело се, че Ерлен обикалял около манастира, а ти си излизала да го виждаш до оградите.

— Е, и?

— Както сама разбираш, чичо ти посъветва Лавранс да приемем Ерлен в семейството ни, но след чутото, баща ти се разгневи ужасно. Не съм го виждала по-ядосан. Каза, че жених, който се домогва до дъщеря му по нечестен начин, заслужава да го посрещне с меч в ръка. Достатъчно се изложихме пред Дюфрийите, но ако Ерлен те е подмамил да ходиш с него по нощите, и то докато си в манастир, баща ти го приема като знак, че за теб ще бъде най-добре да избегнеш съжителството с такъв мерзавец.

Кристин вкопчи ръцете си една в друга. Лицето й ту придобиваше болезнена бледност, ту се обагряше в гъста червенина. Майка й я прегърна през кръста, но тя се отскубна и изкрещя, извън кожата си от превъзбуда:

— Остави ме намира, майко! Да не искаш да провериш дали съм напълняла?

Само след миг разтъркваше пламналата си буза. Смутена, погледна майка си. От очите на Рагнфрид хвърчаха искри. Кристин не помнеше да са й удряли шамар от дете.

— Седни — подкани я Рагнфрид. — Седни — повтори тя и дъщеря й се подчини.

Майката поседя мълчаливо. Когато проговори, гласът й звучеше леко колебливо:

— Отлично виждам: не ме долюбваш много-много. Питала съм се дали студенината ти към мен не се дължи на съмненията ти, че не те обичам колкото те обича баща ти. Реших да не насилвам нещата, а да изчакам да станеш майка. Тогава ще ме разбереш, мислех си аз. Още докато те кърмех и Лавранс влизаше при нас, ти спираше да сучеш и протягаше ръчички към него, а млякото се стичаше от устата ти, докато се смееше. Лавранс се забавляваше, а — Господ ми е свидетел — и аз се радвах и за него, и за теб, задето имаш такъв баща. Постоянно си играеше с теб и ти се усмихваше. Съжалявах те, че имаш толкова скръбна майка като мен. Бедно създание, та аз се тревожех да не те изгубя, затова не си позволявах да ти се порадвам. Но Бог и Пресветата Дева знаят колко съм те обичала.

По бузите на Рагнфрид се стичаха сълзи, лицето и гласът й обаче останаха спокойни.

— Бог ми е свидетел: никога не затаих в сърцето си горчилка към него или към теб, задето между вас има такава силна връзка. Знаех колко малко радост съм доставяла на баща ти през съвместния ни живот и бях благодарна, че има теб. Ако моят баща Ивар се бе държал така с мен… Една майка трябва да научи дъщеря си да се пази от много неща, Кристин, но аз не смятах за необходимо да го правя, защото ти ходеше навсякъде с баща си и очаквах да си разбрала кое е почтено и кое — правилно. Онова, за което намекна преди малко… Не бих си и помислила, че ще причиниш такава болка на Лавранс. Исках само да ти кажа следното: от все сърце се надявам да имаш съпруг, когото да обичаш. Но е необходимо да се държиш по-разумно. Не позволявай Лавранс да допусне, че избраникът ти е нещастник и не уважава живота и честта на жената. Защото Лавранс няма да те даде на такъв мъж дори и ако това е единственият начин да спаси честта ти пред хората. По-скоро ще вземе нещата в свои ръце и ще въздаде справедливост с меч в ръка, отколкото да позволи да се омъжиш за човека, който е пропилял живота ти.

След тези думи майка й се изправи и я остави.

2.

В деня, когато честваха възвръщане мощите на свети Вартоломей, двайсет и четвърти август, тингът в Хаугар провъзгласи внука на покойния Хокон за крал[31]. Сред пратениците от северната част на Гюдбранската долина беше и Лавранс Бьоргюлфсьон. От млад го смятаха за верен човек на краля, но Лавранс не беше близък със свитата, а и никога не се бе опитвал да извлече полза от доброто име, което си спечели с участието си в похода срещу херцог Айрик. И сега Лавранс не изгаряше от желание да ходи на тинга по случай коронясването на новия крал, но нямаше как да откаже. Избраните да представляват интересите на Северната долина имаха и за задача да се опитат да купят зърно от южните райони и да го изпратят с кораби към долината на река Раума.

Хората по селата бяха напълно обезсърчени и изплашени заради настъпващата зима. Не им се нравеше и вестта за новия крал — дете. Старците напомняха за времето, когато крал Магнюс се спомина, а синовете му още бяха невръстни деца[32]. Отец Айрик отбеляза:

— Vae terrae, ubi puer rex est.[33]

Грижите за стопанството в отсъствието на мъжа си пое Рагнфрид Иваршдатер. И за нея, и за Кристин това беше добре дошло, защото не им оставаше време да подвият крак и нямаше кога да се тревожат. Всички селяни от околността събираха мъх от планината и лющеха брезова кора, защото разполагаха с малко сено и с почти никаква слама, а дори шумата, донесена след честването на Еньовден, бе пожълтяла и спаружена. На Кръстовден, когато отец Айрик носи разпятието над полята, мнозина от включилите се в церемонията плачеха и високо призоваваха Бог да се смили над хора и добитък.

Около седмица след Кръстовден Лавранс Бьоргюлфсьон се прибра от тинга.

Вече бе минало времето за лягане, но Рагнфрид все още се трудеше в къщата, където тъчаха. Денем имаше толкова много работа, че често будуваше до късно, за да не занемари ръкоделията си. Чувстваше се добре в тази къща — най-старата в имението, вкопана в земята и покрита с тор. Съществувала от езически времена[34]. При Рагнфрид седяха Кристин и Астрид и тъчаха пред огнището.

Известно време работиха мълчаливо, защото ги налягаше сън. Неочаквано чуха тропот на копита, но само от един кон. По мокрия двор галопираше самотен ездач. Астрид отиде в преддверието да провери кой е дошлият и се върна, последвана от Лавранс Бьоргюлфсьон.

И стопанката, и дъщеря й веднага забелязаха, че Лавранс е почти безпаметно пиян. Той залитна и се хвана за пръта, с който отваряха капака на тавана. Рагнфрид му съблече прогизналото от дъжда палто, свали му шапката и му разкопча колана.

— Какво стана с Халдан и Кулбайн? — малко изплашено попита тя. — Да не си ги оставил по пътя?

— Не, зарязах ги в имението „Лопт“ — засмя се Лавранс. — Така ми се прииска да се прибера у дома. Иначе ми е неспокойно. Яхнах Гюлсвайнен и ето ме тук. Направи ми нещо за ядене, Астрид — обърна се той към слугинята. — Ама донеси продуктите и го приготви тук, та да не ходиш чак до готварницата в този дъжд. Но побързай, че от сутринта не съм сложил залък в устата си.

— Не те ли нагостиха в „Лопт“? — учуди се съпругата му.

Лавранс се поклащаше, седнал на пейката, и се смееше.

— Имаше храна, разбира се, но там не ми се ядеше нищо. Пихме със Сигюр, а после ми се стори най-добре да се прибера, вместо да чакам до утре сутринта.

Астрид донесе бира и храна, както и сухи обуща за господаря си.

Лавранс се помъчи да си свали шпорите, но едва не се катурна напред.

— Ела, Кристин — махна той, — ела да помогнеш на баща си. Днес ще го направиш на драго сърце, сигурен съм… да, на драго сърце.

Кристин се подчини и коленичи. Лавранс хвана главата й с две ръце и я повдигна:

— Дъще, нали знаеш, че ти мисля само доброто. Ако някога те натъжа, то ще бъде, защото така ще те предпазя от много бъдещи скърби. Кристин, ти си много млада. Тази година навърши седемнайсет… три дни след честването на свети Халвар. Да, на седемнайсет си.

Кристин помогна на баща си и леко пребледняла, се изправи и отново седна на трикракото столче до огнището.

След като се подкрепи, Лавранс поизтрезня. Задоволи любопитството на жените. Тингът минал добре. Успели да купят зърно, брашно и малц, малко от Осло и малко от Тюнсберг. Провизиите били внесени от чужбина и се надявали да са по-качествени от норвежките, но имало вероятност да се окажат и по-долнопробни. Лавранс се видял с много роднини и познати, предаде поздравите им на домашните си. Докато разказваше, заваляше думите.

— Говорих с Андрес Гюдмюнсьон — съобщи той, когато Астрид излезе. — Симон се сгодил за младата вдовица от „Манвик“. Сватбата е насрочена да се състои в „Дюфрин“ по време на честването на свети Андрей Първозвани. Този път момъкът сам уредил женитбата си. В Тюнсберг избягвах Андрес, но той ме намери. Симон се запознал с госпожа Халфрид едва това лято, увери ме той, за да не си помисля, че синът му е развалил годежа с Кристин, защото е намерил по-богата невеста.

Лавранс се засмя безрадостно.

— Разбирате ли, този почтен човек се опасяваше, да не би да сметнем сина му за подлец.

Кристин си отдъхна. Стана й ясно защо баща й е така разтърсен: през цялото време е таял надежда нещата между нея и Симон да се оправят. За малко Кристин допусна, че е научил за разходките й из Осло.

Лавранс се изправи и им пожела лека нощ, но задържа Кристин да остане още малко при него.

— Имам още една вест — подхвана той. — Бих могъл да я премълча, но най-добре да ти я съобщя, Кристин. Ще се наложи да забравиш избраника на сърцето си.

Кристин стоеше с отпуснати ръце и наведена глава. Когато чу волята на баща си, вдигна очи. Раздвижи устни, но от тях не излезе звук.

Лавранс отмести поглед от лицето на дъщеря си. Разпери примирително ръце:

— Много добре знаеш, че не бих се възпротивил, ако тази женитба е добра за теб.

— Какви вести са стигнали до ушите ти по време на това пътуване, тате? — попита Кристин с ясен глас.

— Ерлен Никулаусьон и неговият братовчед Мюнан Бордшон ме намериха в Тюнсберг и Мюнан ме помоли да те дам за жена на Ерлен. Отказах му.

Кристин дишаше в мъка.

— Защо не желаеш да ме омъжиш за Ерлен Никулаусьон, тате?

— Не съм наясно какво знаеш за избраника си — отвърна Лавранс. — Ако сама не си способна да проумееш причината да постъпя така, едва ли ще се зарадваш да я чуеш от моите уста.

— Сигурно защото е бил отлъчен и прокълнат — предположи Кристин.

— Знаеш ли какво е предизвикало крал Хокон да прогони близкия си роднина Ерлен от двора си? Чувала ли си, че Ерлен е бил отлъчен, след като се е противопоставил на повелята на архиепископа, и че не е напуснал страната сам?

— Да — кимна Кристин и добави малко разколебано: — Зная и че е бил на осемнайсет, когато се е запознал с любовницата си.

— На осемнайсет години аз се ожених. По мое време хората смятаха младежите на тази възраст за способни да отговарят за постъпките си и да се грижат за своето и чуждото благоденствие.

Кристин мълчеше.

— Ти наричаш любовница онази жена, с която той е живял десет години и която е майка на децата му. Не съм съгласен да дам дъщеря си на мъж, водил години наред неопровержимо непристоен живот, преди да се ожени. И сама знаеш, че непристоен живот е доста меко казано.

— Не съдеше толкова строго знахарката Осхил и Бьорн — тихо възрази Кристин.

— И въпреки това не ми ще да се сродяваме с тях — отвърна Лавранс.

— Тате, наистина ли през целия си живот си бил напълно безгрешен, та смееш да осъждаш Ерлен така жестоко?

— Сам Господ знае, че не обявявам никого за по-голям грешник от мен. Но няма да дам дъщеря си на първия нехранимайко, пожелал я за жена, само защото всички имаме нужда от Божията милост — рязко рече Лавранс.

— Не това исках да кажа — разпалено отвърна Кристин. — Татко, майко, спомнете си какви сте били като млади. Нима не помните колко трудно ви е било да устоите на изкушението от плътската любов?

По лицето на Лавранс изби гъста червенина.

— Не — отсече той.

— Значи сте си изгубили ума, щом сте решили да ме разделите от Ерлен Никулаусьон — изкрещя отчаяно Кристин.

Лавранс отново седна на пейката.

— Та ти си само на седемнайсет, Кристин — подзе той. — Възможно е двамата да сте се влюбили силно един в друг, но той не е толкова млад, че да не осъзнава някои неща. Ако беше мъж на място, нямаше да се присламчи с любовни слова към неопитно дете като теб. Явно за него не е било от значение, че си сгодена. Няма да омъжа дъщеря си за мъж, който има две деца от чужда жена. Знаеш ли за децата му? Твърде млада си, за да съобразиш колко раздор и омраза ще внесе тази негова постъпка в рода му за цял живот. Мъжът не може да изостави докрай наследниците си, но и няма как да поправи стореното: трудно ще намери начин да наложи сина си в отбрано общество, а дъщеря му ще се омъжи за ратай или за беден селянин. Неговите деца ще намразят теб и рожбите ти от дъното на душата си, не се съмнявай в това. Нима не осъзнаваш, Кристин: такива грехове, макар и не толкова тежки и простими пред Бога, съсипват непоправимо рода на съгрешилия. Да вземем наистина за пример Бьорн и Осхил. Мюнан, синът й, тъне в разкош, защото е кралски наместник и има голямо наследство, както и братята му. През всичките тези години обаче той не е ходил да види майка си, която живее в бедност. Да, точно този мъж е говорител на избраника ти. Казах и ще го повторя: отговорът ми е не. Докато съм жив, няма да станеш част от този род.

Кристин закри лице с ръце и избухна в сълзи:

— Ако не си промениш решението, ден и нощ ще се моля на Господ да ме прибере.

— Няма смисъл повече да го обсъждаме — огорчено отвърна баща й. — Може и да не ти се вярва, но мой дълг е да постъпя според съвестта си. Лягай си, дете.

Протегна й ръка, но тя дори не я погледна и излезе от стаята, разтърсвана от ридания.

Двамата съпрузи поседяха мълчаливо. Лавранс се обърна към жена си:

— Ще ми донесеш ли малко бира? Не, по-добре вино. Капнал съм…

Рагнфрид стана да изпълни молбата му. Върна се с висока чаша в ръка и го намери захлупил лице в ръцете си. Лавранс я чу, откри очи, погали кърпата на главата й и ръцете й.

— Бедничката ми Рагнфрид, измокрила си се. Седни да пийнеш с мен!

Рагнфрид едва-едва докосна чашата с устни.

— Хайде, пий с мен — настоя Лавранс и придърпа жена си да седне в скута му.

Макар и неохотно, Рагнфрид му угоди.

— Ще ме подкрепиш изцяло в тази история, нали, жено? За Кристин ще бъде най-добре да осъзнае час по-скоро, че трябва да си избие този мъж от главата.

— Няма да стане лесно — отбеляза Рагнфрид.

— И сам виждам — тросна се Лавранс.

Отново помълчаха, а после Рагнфрид попита:

— Как изглежда този Ерлен от „Хюсабю“?

— Амиииии — проточено подхвана Лавранс, — може да се нарече красавец, но май единственото му призвание е да задиря фусти.

Отново се възцари мълчание. Наруши го Лавранс:

— Наследил е много земя и пари от Никулаус, но ги е профукал. Не за такъв зет съм се трудил да обезпеча децата си.

Майката сновеше неспокойно напред-назад из стаята. Лавранс продължи:

— Най-лошо впечатление ми направи опитът му да подкупи със сребро Кулбайн да донесе писмо на Кристин.

— Видя ли какво пише?

— Не, изобщо не исках да го чета — сурово отвърна Лавранс. — Веднага го върнах на Мюнан и му споделих какво е мнението ми за такова поведение. Ерлен бе сложил и своя печат върху писмото. Що за нелепи детинщини! Мюнан ми обърна внимание, че това бил печатът на херцог Скюле. Ерлен го наследил от баща си. Сигурно така се опитваше да ме накара да се замисля каква огромна чест ми оказват, като молят за ръката на дъщеря ми. Единствената причина Мюнан да помага на Ерлен с толкова усърдие и плам е, че с падението на Ерлен идва крахът на властта и честта на рода от „Хюсабю“, каквито ги помним от дните на Никулаус и Борд. Ерлен вече няма как да се надява да се ожени за жена с неговото потекло.

Рагнфрид се спря пред мъжа си:

— Не съм сигурна дали си прав по този въпрос. Първо, не бива да забравяме, че настъпиха тежки времена за всички ни и мнозина стопани са принудени да се задоволяват с доста по-малка власт и чест от бащата на Ерлен. И самият ти знаеш: днес вече не е толкова лесно човек да се сдобие със земя или стока и да забогатее.

— Зная, зная — нетърпеливо я прекъсна Лавранс. — Точно затова нараства необходимостта човек да се отнася още по-внимателно с наследството си, а не да го пилее.

— Искам да ти кажа и още нещо — настоя съпругата. — Според мен Ерлен е достоен жених за Кристин. Твоят род е бил от най-видните в Швеция, а дядо ти и баща ти са донесли рицарското звание в Норвегия. Моите предци са били благородници и феодали в продължение на стотици години до Ивар-старши. Баща ми и дядо ми бяха кралски служители. Ти и Трун обаче нямате нито привилегиите на придворните, нито кралска земя. Като се замисля, положението на Ерлен Никулаусьон не се различава много от вашето.

— Не е същото — разпалено възрази Лавранс. — На Ерлен са му поднесли власт и рицарско звание на тепсия, а той го е пропилял заради разврат. Разбирам, и ти искаш да ми се опълчиш, Рагнфрид. И ти няма да ме подкрепиш. Да не би и ти като Осмюн и Трун да смяташ, че за мен е голяма чест такива влиятелни големци да искат ръката на дъщеря ми за своя роднина?

— Вече ти казах — тросна се Рагнфрид, — струва ми се безсмислено да се засягаш само защото смяташ, че роднините на Ерлен се отнесли снизходително към теб. Нима не разбираш, Лавранс? Милото ни и послушно дете се осмели да ни се противопостави и да отхвърли Симон Андресьон. Нима не забелязваш колко се е променила Кристин, след като се прибира от манастира? Направо не е на себе си, ходи като омагьосана. Явно обича този мъж толкова силно, че ако не отстъпиш, ще се случи голямо нещастие.

— Какво искаш да кажеш? — попита Лавранс и я стрелна с поглед.

— Неведнъж тъстове са се запознавали със зетя си, ама не са се усетили.

Лавранс направо се вцепени и пребледня.

— Та ти си нейна майка! — задавено процеди той. — Как смееш… Нима си забелязала сигурни признаци, та се осмеляваш да обвиниш дъщеря ни в подобно нещо?

— Не, не — побърза да го успокои Рагнфрид. — Не това исках да кажа. Но няма как да знаем какво се е случило помежду им или какво може да се случи. В главата й се върти една-единствена мисъл: за любовта към него. Виждам го всеки ден в очите й. Ами ако някой ден реши да ни покаже, че той й е по-свиден от честта и от живота?

Лавранс подскочи като ужилен:

— Полудя ли! Как си позволяваш да говориш така за красивото ни и добро дете? Кристин да не е някоя краварка, дето веднага ще легне по гръб зад оградата. Разбери, Рагнфрид, няма как да е виждала този мъж и да се разговаряла с него много пъти. Всичко ще отшуми, понякога девойките просто проявяват капризи. Господ ми е свидетел, сърцето ми се къса да я гледам толкова скръбна, но все някога мъката трябва да отмине! Говориш ми за живота и честта й. Ще мога да опазя дъщеря си в собствения си дом. Не ми се вярва девойка от добро потекло, възпитана в духа на християнските добродетели за моминска чест, така лекомислено да се раздели с целомъдрието и живота си. Е, народът е съчинил песни за такива любовни терзания. Когато момъкът и момата са усещали изкушението на плътската любов, са създавали песен за мъката си и така са преодолявали желанието си, като са се отказвали да го осъществят. Нали и ти — той погледна Рагнфрид — предпочиташе другиго, когато те омъжиха за мен. Как ли щеше да живееш, ако Ивар ти бе дал правото сама да си избереш жених?

По лицето на Рагнфрид се изписа смъртна бледност:

— Исусе Христе! Пресвета Дево! Откъде знаеш…

— От Сигюр от „Лопт“. Спомена ми нещо, когато се преместихме в долината — отвърна Лавранс. — Отговори на въпроса ми: според теб щеше ли да бъдеш по-щастлива, ако Ивар ти бе позволил да се омъжиш за своя избраник?

Съпругата му стоеше с наведена глава.

— Този мъж — подхвана тя едва доловимо — не искаше да се ожени за мен.

През цялото й тяло премина конвулсивна тръпка и тя размаха юмрук във въздуха.

Лавранс внимателно сложи ръце върху раменете й.

— Това ли е причината? — покъртен попита той и в гласа му прозвуча искрена и печална изненада. — Този мъж ли е причината през всичките тези години да скърбиш, Рагнфрид?

Без да отговори, тя се разтрепери неудържимо.

— Рагнфрид? — погледна я въпросително Лавранс. — Да, но после, когато Бьоргюлф почина… а ти… искаше да… трябваше да ти се противопоставя… но не можех. Тогава за другия ли си мислеше? — прошепна той изплашен, объркан и огорчен.

— Откъде ти хрумват такива неща — отвърна тя със задавен глас.

Лавранс долепи чело до челото на жена си и леко поклати глава.

— Не зная. Тази вечер ми наговори толкова много и странни неща. Хвана ме страх, Рагнфрид. Явно не умея да разбирам женската душевност.

Рагнфрид се усмихна, все още бледа, и обгърна врата му с ръце.

— Господ ми е свидетел, Лавранс. Тогава те умолявах да отида, защото към теб изпитвах пагубна по силата си любов. А към другия таях изгаряща омраза и сякаш чувах как лукавият се радва на лютата ненавист в сърцето ми.

— Обичал съм те от все сърце, жено — промълви Лавранс и я целуна. — Искам да го знаеш. Според мен живяхме сносно, нали, Рагнфрид?

— Винаги си бил безупречен съпруг — отвърна тя, изхлипа и се притисна към гърдите му.

Той я притегли страстно към себе си.

— Иска ми се да прекарам тази нощ при теб, Рагнфрид, и ако се отнесеш с мен като едно време, вече няма да бъда такъв глупак.

Жена му се вцепени в обятията му и се отдръпна:

— Сега са пости — тихо рече тя със странно суров глас.

— Права си — засмя се Лавранс. — Двамата с теб винаги сме спазвали всички пости и сме се старали да живеем според Божиите повели. Сега обаче ми се струва, че щяхме да бъдем по-щастливи, ако имахме за какви грехове да се разкайваме.

— Недей да говориш така — помоли го отчаяно жена му и притисна слабите си ръце до слепоочията му. — Нали знаеш, че искам да постъпваш, както намериш за добре.

Той я притегли в обятията си още веднъж и изстена:

— Бог да й е на помощ. Нека Бог пази всички ни, Рагнфрид. Изморен съм — отсече той и я пусна. — И ти ще си лягаш, нали?

Лавранс я изчака на вратата; тя изгаси огнището, духна малката желязна лампа до стана и потуши искрата с пръсти. Двамата съпрузи излязоха на дъжда и поеха към къщата за спане.

Лавранс стъпи върху стълбата към спалнята, но се върна при жена си, която още беше в преддверието. За последен път тази вечер я притисна към гърдите си и я целуна в мрака. После прекръсти лицето й и се качи да спи.

Рагнфрид се съблече и се мушна под завивките. Известно време лежа, заслушана в стъпките на мъжа си на горния етаж. Леглото горе изскърца и после се възцари тишина. Рагнфрид скръсти тънките си ръце върху повехналите си гърди.

Бог да ми е на помощ. Що за съпруга беше тя, що за майка. Остаряваше с всеки изминал ден, но въпреки това си оставаше същата. Вече не търсеше ласки от Лавранс като на младини, когато го молеше страстно и го заклинаше да й даде любов, а той се затваряше в черупката си и ставаше плах и стеснителен, щом тя пожелаеше да прояви по-голяма щедрост, отколкото изискваха съпружеските й задължения. И макар че зачена много деца, винаги бе принудена да се унижава, побесняла от срам, задето хладните му съпружески ласки не й се струваха достатъчни. Но когато Рагнфрид имаше нужда от доброта и нежност, Лавранс откликваше на потребностите й. Неизчерпаемата му всеотдайност, когато тя лежеше болна и измъчена, охлаждаше като роса разгневената й душа. Лавранс проявяваше готовност да поеме й нейното бреме на плещите си, но не искаше да я направи съпричастна на своите тегоби. Рагнфрид обичаше безкрайно всичките си рожби. Когато изгубеше дете, сякаш някой изтръгваше сърцето от гърдите й. Боже Господи, добре че насред нестихващите тревоги тя все пак успя да изпита сладостта на неговата готовност да отнеме от душата й част от нейната скръб и да я прибави към своята.

Рагнфрид би минала през огън и вода заради Кристин, макар че нито детето, нито Лавранс го допускаха. В майчиното сърце се надигна ярост, напомняща омраза, към дъщеря й, защото тази вечер Лавранс потърси интимна близост с жена си само за да забрави болката си на баща, който вижда рожбата си нещастна.

Рагнфрид не посмя да стане, понеже не знаеше дали Кристин е заспала в другото легло, но се надигна тихо на колене, опря чело о таблата на леглото и започна да се моли. Докато студът постепенно вкочаняваше тялото й, Рагнфрид се отправи за пореден път на нощна разходка, опитвайки се да си проправи път към така търсеното душевно равновесие.

3.

Възвишението се намираше на склона в западната част на долината. През тази лунна нощ целият свят бе окъпан в бяло. Планината се гънеше на бели вълни под бледо синьото беззвездно небе. Дори сенките, които заоблените върхари хвърляха над заснежените площи, изглеждаха причудливо леки и светли, защото луната се носеше нависоко.

По склоновете към долината гората белееше от сняг и скреж, а побелелите равнини на стопанствата приличаха на надраскани с тъмни завъртулки, представляващи огради и къщи. В самата долина обаче сенките се сгъстяваха и изчезваха в мрака.

Знахарката Осхил излезе от обора, затвори вратата и постоя на снега. Вече всичко побеля, а до средата на декември оставаха цели три седмици. Този студ на празника на свети Климент свидетелстваше, че зимата наистина вече е дошла. Е, няма що. Нищо ново под слънцето, като се имаше предвид лошата реколта тази година.

Старицата въздъхна тежко. Отново зима, студ и самота. Вдигна ведрото с мляко и фенера и пое към къщата. Огледа се.

От гората излязоха четири черни точици и вече преполовяваха склона. Четирима конници — върховете на копията им проблеснаха на лунната светлина. Нямаше да им е лесно да се изкачат, защото никой не бе идвал в стопанството на Осхил, откакто падна снегът. Дали идват при нея?

Четирима въоръжени мъже. Никой, запътил се към нея по почтена работа, не би събрал такава свита. Осхил се замисли дали да не скрие сандъка с ценните вещи в навеса.

Огледа зимната картина и пустото стопанство. После влезе вкъщи. Двете стари кучета, легнали пред огнището, тупнаха с опашки по дъсчения под. Младите Бьорн ги взе със себе си.

Раздуха жарта в огнището и хвърли още цепеници, после напълни тенджерата със сняг и я сложи на огъня. Сипа млякото в дървена паница и я занесе в стаята.

Съблече мръсната си вълнена рокля, воняща на обор и пот, и облече тъмносиня дреха. Замени забрадката от синьо платно с бяла ленена кърпа и я завърза грижливо над косата си. Събу кожените ботуши и си обу обточени със сребро обувки.

После се захвана да разтреби стаята: приглади възглавниците и кожата на леглото, нагънати от Бьорн, подсуши масата и подреди възглавниците за сядане на пейката.

Стоеше пред огнището и бъркаше кашата за вечеря, когато кучетата я предупредиха за идващите гости. Чу конете да трополят на двора, а мъжете влязоха във външния коридор и почукаха на вратата с копие. Осхил дръпна тенджерата от огъня, поприглади премяната си и придружена от кучетата, отиде да отвори.

Навън, на осветения от луната двор, трима млади мъже държаха четири запотени коня. Влезлият в дома й извика радостно:

— Лельо Осхил, нима идваш лично да ни отвориш! На това му викам Ben trouvé[35]!

— Племеннико, ама това ти ли си! Добре си ми дошъл! Влизай в стаята, докато покажа на другарите ти къде да оставят конете.

— Сама ли си? — попита Ерлен и тръгна с нея и другите трима ездачи.

— Да, Бьорн и ратаят ни отидоха с шейната да донесат малко фураж, който успяхме да скътаме в планината — обясни Осхил. — А нали нямам слугиня — през смях додаде тя.

След малко четиримата мъжаги се разположиха на външната пейка, с гръб към масата, и наблюдаваха как старицата тихо и пъргаво им поднася вечеря. Застла масата с покривка, сложи свещ, донесе масло, сирене, мечешки бут и купчина наредени една върху друга тънки питки хляб. Слезе в мазето да налее бира и медовина, а после сипа кашата в хубава дървена паница и подкани мъжете да се подкрепят.

— Храната май няма да стигне за такива юнаци като вас — засмя се тя. — Ще взема да сваря още каша. Утре ще ви нагостя по-добре, но през зимата затварям готварницата; там пека само хляб или варя бира. Тук, в стопанството не сме много хора, а и вече остарявам, синко.

Ерлен се засмя и поклати глава. Забеляза колко изискано и почтително се отнасяха другарите му към възрастната жена. Трудно му беше да повярва, защото не ги беше виждал в такава светлина.

— Чудна жена си ти, лельо. Когато майка беше десет години по-млада отколкото си ти сега, изглеждаше старица в сравнение с младоликото ти лице в момента.

— Да, Магнхил бързо се сбогува с младостта — кимна Осхил. — Откъде идеш, Ерлен? — попита след малко тя.

— Прекарах известно време в имението на север, в Леша. Там ми дадоха подслон. Сигурно се досещаш какво ме води по тези места.

Тя го изгледа изпитателно.

— Дошъл си да искаш ръката на дъщерята на Лавранс Бьоргюлфсьон.

— Да, помолих го да ми я даде за жена, както си му е редът, но той ми отказа категорично. Понеже двамата с Кристин не желаем да се разделяме при никакви обстоятелства, не намирам друг изход, освен да я отведа със сила. Изпратих съгледник в селото и той разбра, че майка й ще ходи в „Сюнбю“ за празника на свети Климент, където ще постои известно време, а Лавранс отишъл с хората си в залива да донесат зимнината в Сил.

Осхил се позамисли.

— Ерлен, я остави тези приумици — посъветва го тя. — Не ми се вярва девойката да дойде с теб доброволно, а ти едва ли искаш да я насилваш.

— Напротив, ще дойде. Разговаряли сме за това неведнъж. Самата тя много пъти ме е молила да я отведа от дома й.

— Наистина ли Кристин… Недей да си въобразяваш, че щом е споменала нещо подобно, веднага ще тръгне с теб — засмя се Осхил.

— Ще тръгне — настоя Ерлен. — Лельо, предлагам да й изпратиш вест в „Йорун“ да дойде да ти погостува седмица-две, докато родителите й ги няма. Така ще успеем да стигнем до Хамар, преди да са забелязали отсъствието й — обясни той.

Старата жена му отговори със същата лека усмивка:

— А замислял ли си се какво обяснение ще дадем двамата с Бьорн на Лавранс, когато той дойде и ни поиска сметка за изчезването на дъщеря си?

— Да. Били сме четирима въоръжени мъже, а и девойката не е оказала съпротива.

— Не желая да се забърквам в подобни истории — отсече леля му. — За всичките тези години Лавранс се е доказал като надежден стопанин. Той и съпругата му са честни хора и не искам да участвам в предателство спрямо тях или в опозоряването на дъщеря им. Остави момичето на мира, Ерлен. Крайно време е роднините ти да чуят, че си направил нещо различно от отмъкването на чужди булки.

— Хайде да го обсъдим насаме — предложи лаконично Ерлен.

Осхил взе свещ, излезе от стаята и затвори вратата. Седна на чувала с брашно. Ерлен застана пред нея с ръце, втъкнати в пояса.

— Ще кажеш на Лавранс Бьоргюлфсьон, че отец Юн ни е венчал, преди да продължим пътя си към госпожа Ингебьорг Хоконсдатер в Швеция.

— А кое те кара да бъдеш сигурен в готовността на госпожа Ингебьорг да ви приеме с отворени обятия?

— Разговарях с нея в Тюнсберг. Тя ме приветства като свой скъп роднина и ми благодари, задето й предложих услугите си тук или в Швеция. А Мюнан ми обеща да ми даде препоръките си за пред нея.

— Много добре знаеш, че ако успееш да убедиш някой свещеник да ви бракосъчетае, Кристин ще изгуби наследствените си права, а децата й няма да бъдат твои законни наследници. Под въпрос остава и дали ще я смятат за твоя съпруга.

— Тук може и да не признаят женитбата ни. Точно затова ще потърсим убежище в Швеция. Родоначалникът на рода й, лагманът Лауренсиус, не е успял да се ожени за госпожица Бенгта, защото не са получили съгласието на нейния брат. И въпреки това всички са я смятали за негова съпруга.

— Да, но те са нямали деца — напомни Осхил. — Ами ако Кристин овдовее? Да не очакваш, че синовете ми няма да посегнат на наследството, което ще й оставиш, ако за децата ви съществуват съмнения дали не са извънбрачни?

— Думите ти са несправедливи спрямо Мюнан — възрази Ерлен. — Не познавам добре другите ти деца, а и доколкото зная, нямаш причина да си снизходителна към тях, но Мюнан винаги ми е бил предан от дъното на душата си и много иска да ме ожени. Той отиде да помоли Лавранс за ръката на дъщеря му. А колкото до децата ни, ще намеря начин да ги подсигуря с наследство и име.

— А на майка им ще й излезе име на любовница. Само не проумявам как хрисим човек като отец Юн Хелгесьон би се осмелил да ви венчае въпреки закона.

— Изповядах му се през лятото — глухо призна Ерлен. — Тогава той ми даде дума да ни венчае, ако изчерпим всички възможности.

— Е, добре тогава — въздъхна Осхил. — Навлякъл си тежък грях на душата си, Ерлен. Кристин беше щастлива в дома на родителите си, а и бяха й намерили красив и почтен жених от добро коляно.

— От Кристин зная, че някога самата ти си казвала: с моя племенник бихте си били лика-прилика, а този Симон Андресьон не е подходящ за теб.

— О, казала съм била, дрън-дрън — сряза го леля му. — Аз говоря какви ли не врели-некипели. Не разбирам как си убедил Кристин да ти се върже на акъла. Едва ли сте се срещнали много пъти. Девойките като нея не се дават току-така.

— Срещнахме се в Осло, после тя отиде при чичо си в Гердарюд и се измъкна, за да се видим в гората — сведе очи Ерлен и продължи съвсем тихо: — Там беше изцяло и само моя…

Осхил подскочи като ужилена. Ерлен наведе глава още по-ниско.

— А след това? Запазихте ли добрите си отношения? — попита тя изумена.

— Да — по лицето на Ерлен пробяга вяла усмивка. — Нямаме разногласия. Тя не се възпротиви на връзката ни, но е напълно невинна. Тогава ме помоли да я отведа, защото не искала да се връща при роднините си.

— Но ти не го направи?

— Не, моето желание беше тя да стане моя жена със съгласието на баща й.

— Отдавна ли се случи това? — попита Осхил.

— Преди една година, в средата на август.

— Не си бързал да я поискаш, а? — подметна Осхил.

— Тогава не беше освободена от годежа — обясни Ерлен.

— А оттогава не си я доближавал, така ли?

— А, уговорихме си няколко срещи — призна Ерлен, а по лицето му отново пробяга предишната лека усмивка. — Веднъж се видяхме в едно имение в града.

— Мили боже — възкликна Осхил. — Ще ви помогна с каквото мога. Представям си колко тежко й е на Кристин да носи такова бреме на плещите си и да не може да го сподели с никого. Да няма и нещо друго? — усъмни се тя.

— Засега не, доколкото зная.

— А замисли ли се, че Кристин има приятели и роднини из цялата долина?

— Ще се крием, докато пътуваме. Затова настоявам да тръгнем възможно най-бързо, та да сме натрупали известна преднина, преди баща й да се прибере. Ще ни дадеш ли шейната си, лельо?

— А чичо й в „Скуг“? — вдигна рамене Осхил. — Ако дочуе, че празнуваш сватба с племенницата му в Гердарюд?

— Осмюн ме препоръча на Лавранс. Няма как да го посветим в плана, но той ще си затвори очите. Ще трябва да пристигнем при свещеника през нощта и да потеглим, преди да се е развиделило. От Осмюн очаквам после да вразуми Лавранс, че не подобава на богобоязлив мъж като него да ни разделя след венчавка, и да го посъветва да ни даде благословията си, та с Кристин да станем законни съпрузи. И ти ще кажеш това на Лавранс. Нека постави каквито условия желае, за да се помирим, и да поиска нужните според виждането си глоби.

— Лавранс Бьоргюлфсьон едва ли ще търси чужди съвети — възрази Осхил. — Ерлен, сам Бог и свети Улав са ми свидетели: тази история не ми харесва. Разбирам обаче, че това е последният изход, до който можеш да прибегнеш, за да поправиш сторената неправда. Утре ще отида в „Йорун“, ако се съгласиш да ми дадеш някой от слугите ти. Една съседка ще се грижи за добитъка ми, докато ме няма.

На следващата вечер Осхил пристигна в „Йорун“, когато лунната светлина се бореше с последните издихания на слънчевите лъчи. Пребледняла, Кристин я посрещна на двора, а Осхил се слиса колко хлътнали са бузите на девойката.

Гостенката седна до огнището да поиграе с малките момичета. Поглеждаше крадешком към Кристин, която слагаше масата. Изглеждаше много отслабнала и мълчалива. Тя поначало си беше сдържана по характер, но в сегашното й поведение Осхил забеляза потайност. Долови напрежението в душата на девойката и желанието й да се противопостави на авторитета.

— Сигурно си чула за случилото се през есента? — предположи Кристин, докато се приближаваше към нея.

— Да, племенникът ми те е поискал за жена.

— Помниш ли какво ми каза веднъж? Двамата с него сме си били лика–прилика. Само дето той бил твърде богат и от по-знатен род от мен.

— Разбрах, че Лавранс е на друго мнение — сухо отбеляза Осхил.

В очите на Кристин проблесна пламъче, а устните й се разтеглиха в лека усмивка. Макар ролята на съучастница да не й допадаше, Осхил реши да откликне на молбата на Ерлен и да изпълни желанието му.

Кристин приготви леглото на родителите си за гостенката, а Осхил я помоли да спи при нея. След като си легнаха, в стаята се възцари тишина и Осхил се осмели да изложи целта на посещението си.

С натежало сърце Осхил забеляза, че Кристин не се замисля каква тревога ще причини на родителите си. Все пак аз прекарах повече от двайсет години в мъка и страдание, докато живях с Борд, помисли си тя. Така е с всички ни. Кристин явно не бе обърнала внимание колко залиняла е Юлвхил тази есен. Осхил се опасяваше, че замине ли за известно време, Кристин няма да види повече малката си сестра. Но реши да си мълчи: колкото по-дълго съумееше Кристин да съхрани радостта и дързостта си, толкова по-добре за нея.

Кристин стана и събра скъпоценностите си в малко ковчеже. Донесе го в леглото. Осхил продължи:

— Все пак на мен ми се струва по-редно Ерлен да дойде, когато се прибере баща ти, да признае откровено какво ти е сторил и да остави решението в ръцете на Лавранс.

— Татко ще го убие! — възкликна уплашено Кристин.

— Няма да го убие, ако Ерлен се въздържи и не извади меч срещу бъдещия си тъст — успокои я Осхил.

— Не искам Ерлен да изтърпи подобно унижение, нито баща ми да разбира, че Ерлен ме е докоснал, преди да ме поиска, както си му е редът.

— Да не мислиш, че Лавранс ще се разгневи по-малко, когато узнае за бягството ти от дома му заедно с Ерлен? Тази вест съвсем ще го съкруши. По закон ти ще бъдеш любовница на Ерлен, докато живееш с него без разрешението на баща си.

— Това е нещо различно. Ерлен се опита да ме направи своя съпруга.

Осхил млъкна. Питаше се как да поднесе на Лавранс Бьоргюлфсьон вестта, че са откраднали дъщеря му.

Кристин подхвана:

— Осхил, сигурно ме смяташ за недостойна дъщеря, но откакто татко се прибра от тинга, всеки ден е мъчение и за него, и за мен. За всички ни ще бъде най-добре тази история да приключи веднъж завинаги.

На следващия ден рано сутринта потеглиха от „Йорун“ и стигнаха в „Хауген“ малко след три следобед. Ерлен ги посрещна на двора и Кристин се хвърли в обятията му, без да се смущава от мъжа, придружавал нея и Осхил по пътя.

Кристин поздрави Бьорн Гюнаршон и другите двама слуги на Ерлен, сякаш са стари познати. Осхил не забеляза признаци на плахост или страх у девойката. А после, когато всички седнаха на масата и Ерлен им изложи плана си, Кристин изразяваше мнението си по всеки въпрос и даваше предложения откъде да минат. Трябвало да тръгнат от „Хауген“ на следващата вечер, да стигнат до пътя Рустен, когато луната залезе, да пресекат областта Сил по тъмно и да подминат „Лопт“, а оттам да стигнат до моста на река Ута и да яздят по пустите пътища по западните брегове на Ута и Логен, докато издържат конете им. Кристин смяташе, че е добре да почиват по един ден на някое пасище по склона, „защото докато трае тингът на областта Хуледис, има вероятност са срещнем мои познати“.

— А от къде ще вземете фураж за конете? — поинтересува се Осхил. — Няма как да крадете фураж от чуждите пасища в такива времена, ако там изобщо е порасло нещо. Знаеш, че тази година в долината нямаше фураж за продан.

— И за това съм помислила — отвърна Кристин. — Ще вземем от вас назаем фураж и храна за три дни. Има още една причина да не пътуваме толкова хора заедно: Ерлен ще изпрати Юн обратно в „Хюсабю“, защото там реколтата беше по-добра тази година. Ще уреди преди Коледа да донесе на тукашните хора малко фураж. На юг в околността има бедняци, на които ми се иска да помогнем. Ще им раздадеш ли малко милостиня от наше име, Осхил?

Бьорн избухна в гърлен скептичен смях. Осхил поклати глава, но един от другарите на Ерлен, Юлв, вдигна смуглото си ъгловато лице и погледна Кристин с надменна усмивка:

— В „Хюсабю“ никога няма излишък, Кристин Лаврансдатер, независимо каква е реколтата из останалата част на страната. Но може вие да промените нещо, когато станете стопанка. От думите ви съдя, че на Ерлен му трябва точно такава съпруга.

Кристин кимна спокойно и продължи със съветите. Налагало се да яздят възможно най-далеч от главния път. Не й се струваше добра идея да минават през Хамар. Ерлен възрази, че трябва да се отбият, за да вземат от Мюнан писмото за шведската херцогиня.

— Тогава Юлв ще ни остави до село Фагаберг и ще отиде при Мюнан, докато ние се движим на запад от Мьос, през Лан и по пътищата отвъд Хаделан, докато стигнем до Хакедал. От чичо зная, че оттам минава пуст път за Маргаретината долина на юг. Не е препоръчително да прекосим Раумарике по това време, защото там хората от „Дюфрин“ вдигат пищна сватба — засмя се Кристин.

Ерлен се приближи до нея и я прегърна през раменете, а тя се облегна на него, без да се стеснява от присъстващите. Осхил подхвърли възмутена:

— Чудя се как досега не си избягала от къщи сама.

Бьорн отново се разсмя гръмко.

След малко Осхил се запъти към готварницата да приготви храната. Погрижила се бе да стопли помещението, защото там щяха да спят слугите на Ерлен. Помоли Кристин да дойде с нея, „понеже искам с чиста съвест да мога да се закълна на Лавранс Бьоргюлфсьон, че не съм ви оставяла и за миг насаме в дома си“, ядосано заяви тя.

Кристин се засмя и я последва. Веднага след тях тръгна и Ерлен. Той си придърпа трикрако столче до огнището, седна и само пречеше на жените. Ерлен използваше всяка възможност да хване Кристин, докато тя шеташе напред-назад. Накрая я накара да седне на коляното му.

— Юлв е прав: трябва ми точно такава жена като теб.

— О, да — заядливо се засмя Осхил. — Тя ще бъде идеалната съпруга. Нали тя рискува всичко в това приключение, не ти.

— Така е — съгласи се Ерлен. — Но аз изразих готовност да се оженя за нея по законен начин. Недей да се сърдиш така, лельо Осхил.

— Няма как иначе — сопна се тя. — Не само че не си уредил делата си, ами сега така ще я втасаш, че ще трябва да бягаш от имота си с жена.

— Не забравяй, лельо: от прастари времена само смелчаци се решават да изгубят всичко заради жена. Нали така става във всички приказки.

— О, Бог да ви е на помощ — рече Осхил с омекнало и подмладено лице. — И преди съм ги чувала тези приказки, Ерлен — тя го погали по главата и разроши косата му.

В същия миг Юлв Халдуршон нахълта в стаята и побърза да затвори вратата зад гърба си.

— Имаме гости, Ерлен. Кого искаш да видиш най-малко точно сега?

— Лавранс Бьоргюлфсьон ли дойде? — скочи от мястото си Ерлен.

— По-лошо е — отвърна Юлв. — Елине Ормсдатер.

Отвън някой отвори вратата. Влезе жена, избута Юлв настрани и се показа на светло. Кристин погледна към Ерлен. В началото той като че ли повехна и се сви, но после се поизправи. По лицето му се разля гъста червенина.

— Откъде, по дяволите, идваш? Какво търсиш тук?

Осхил се приближи към новодошлата и я покани:

— Елате с мен в къщата, Елине Ормсдатер. Не сме чак такива варвари, та да приемаме гостите си в готварницата.

— Госпожо Осхил — подхвана Елине, — не очаквам от роднините на Ерлен да ме посрещнат като скъпа гостенка. Ерлен, попита ме откъде идвам. От „Хюсабю“. Едва ли ще те изненадам с този отговор. Имаш поздрави от Орм и Маргрет. Живи и здрави са.

Ерлен мълчеше.

— Когато чух, че си накарал Гисюр Арнфинсьон да ти набави пари за поредното пътуване на юг, очаквах да се отбиеш при роднините си в Гюдбранската долина. А и нали си поискал за жена дъщерята на техен съсед.

За пръв път, откакто прекрачи прага, тя погледна изкосо Кристин. Силно пребледняла, девойката запази самообладание и плъзна изпитателен поглед по Елине.

Кристин остана напълно спокойна. От мига, когато разбра коя е гостенката, знаеше какво следва. Дълго бяга от тази мисъл, опитвайки се да я заглуши с непокорство, тревога и нетърпение. През цялото време се мъчеше да не се пита дали Ерлен се е разделил окончателно с любовницата си. Сега обаче съмненията все пак я застигнаха и нямаше смисъл да им се противопоставя. Вътрешно Кристин отказваше да се помоли на Бог за благополучен изход от положението.

Забеляза, че Елине Ормсдатер е очарователна. Макар и отдавна да не бе в първа младост, все още изглеждаше добре, а някога вероятно е била ослепителна красавица. Сега бе отметнала назад качулката на връхната си дреха — главата й бе кръгла като топка, скулите й изпъкваха, но се виждаше, че едно време е била хубавица. Кърпата й покриваше само задната част на главата. Докато говореше, Елине приглаждаше с ръка златистите си лъскави къдрици под кърпата. За първи път Кристин виждаше жена с толкова големи очи: тъмнокафяви, кръгли и сурови. Под тънките въгленово черни вежди и дългите ресници очите на Елине изпъкваха още по-красиво в контраст със златистите й коси. Лицето и устните й се бяха зачервили и загрубели след пътуването в студа, но това не я загрозяваше ни най-малко, защото тя несъмнено беше повече от привлекателна. Тежките й пътнически дрехи закриваха формите й, но това никак не я смущаваше и тя се държеше като жена, уверена в безупречното си телосложение. На ръст Елине не надвишаваше Кристин, но благородната й осанка й придаваше по-строен вид от слабичката, крехка девойка.

— Нима през цялото това време е била при теб в „Хюсабю“? — тихо попита Кристин.

— Аз не съм бил там от много време — изчерви се Ерлен. — Прекарах почти пялото лято в „Хестнес“.

— Ерлен, нося ти вест — обади се Елине. — Вече няма да ти се налага да изпробваш докъде ще стигне гостоприемството на роднините ти, защото в дома ти се разпореждам аз. Тази есен останах вдовица.

Ерлен продължаваше да мълчи.

— Не съм те молил да идваш в „Хюсабю“ и да се разпореждаш там — с усилие промълви той.

— Сама се осведомих как са нещата там — отвърна Елине. — От много време събирам в сърцето си добрина към теб, Ерлен, и се чувствам длъжна да се погрижа за твоето благосъстояние. Макар че Господ знае колко несправедливо се отнесе ти към децата ни и към мен.

— За децата направих всичко по силите си. Нали именно заради тях се примирих с твоето присъствие в „Хюсабю“. Знаеш го отлично. И сама не си вярваш, като твърдиш, че си се натресла в дома ми, за да помогнеш на мен и на децата — усмихна се подигравателно той. — Гисюр щеше да се справи в стопанството и без твоята намеса.

— Да, ти винаги си смятал Гисюр за предан слуга — тихо се засмя Елине. — Сега обаче съм свободна жена, Ерлен. Настъпи мигът да спазиш обещанието си.

Ерлен не отрони дума.

— Помниш ли какво ми обеща в нощта, когато родих сина ти? Даде ми дума да се ожениш за мен след смъртта на Сигюр.

Ерлен приглади плувналата си в пот коса.

— Да, спомням си.

— Ще удържиш ли на думата си?

— Не.

Елине Ормсдатер хвърли поглед към Кристин и се усмихна леко. Кимна и отново се обърна към Ерлен.

— Минаха десет години, Елине. Оттогава непрекъснато сме живели като двама прокълнати в чистилището.

— Не беше само това — възрази тя със същата лека усмивка.

— От много години между нас няма нищо повече — настоя изтощен Ерлен. — Даже децата не променят този факт. Знаеш отлично, че не понасям дори да стоя в една и съща стая с теб — почти изкрещя той.

— Странно, но това лято не забелязах подобно нещо — усмихна се красноречиво Елине. — Тогава не бяхме постоянно врагове.

— Ако искаш да изкараш, че сме били приятели, така да бъде — уморено рече Ерлен.

— Тук ли ще стоите цяла вечер? — обади се Осхил.

Сипа каша в две големи дървени паници и подаде едната на Кристин. Девойката я пое.

— Хайде, Юлв, вземай и ти една паница и я занеси на масата. При всички положения ще седнем да вечеряме.

Кристин и слугите тръгнаха с паниците в ръце. Осхил се обърна към Ерлен и Елине:

— Идвайте и вие. Няма смисъл да продължавате да стоите тук и да се препирате.

— По-добре е още сега да се разберем — възрази Ерлен.

Осхил го изгледа мълчаливо и излезе от помещението.

Кристин донесе бира от мазето и седна на външната пейка, изправена като свещ, със спокойно изражение. Не се хранеше. Мъжете също нямаха апетит. Ядяха само придружителят на Елине и ратаят на Бьорн. Осхил седна и похапна малко каша. Никой не говореше.

След известно време Елине Ормсдатер дойде сама. Осхил й предложи мястото до Кристин. Гостенката седна и започна да се храни. От време на време поглеждаше крадешком към Кристин и по лицето й пробягваше едва прикрита коварна усмивка.

Осхил отиде в готварницата.

В огнището огънят само тлееше. Намери Ерлен, седнал пред него на трикракото столче, свит, хванал главата си с ръце.

Осхил се приближи до него и сложи ръка върху рамото му.

— Дано Бог ти прости, Ерлен. Голяма каша надроби!

Ерлен вдигна глава. Лицето му изглеждаше посърнало от скръб.

— Тя е бременна — рече той и затвори очи.

Осхил пламна и го разтърси:

— Коя от двете? — попита тя подигравателно и сурово.

— Детето не е от мен — продължи Ерлен със същия сломен тон. — Но ти едва ли ще ми повярваш. Никой няма да ми повярва.

И той отново се отпусна безсилно.

Осхил седна срещу него на ръба на огнището.

— Опитай се да се вземеш в ръце, Ерлен. При така стеклите се обстоятелства не е толкова лесно човек да ти повярва. Ще се закълнеш ли, че детето не е твое?

Ерлен повдигна съкрушеното си лице.

— Кълна се. Колкото е истина, че имам нужда от Божията милост и се надявам от цялото си сърце майка ми да е намерила утеха при Бог след всички неволи, изтърпени на земята, толкова е вярно и това, че не съм баща на детето й. Не съм докосвал Елине, откакто срещнах Кристин!

Ерлен изкрещя последните думи и Осхил му направи знак да понижи глас.

— Тогава няма за какво да се тревожиш. Ще разбереш кой е бащата и ще го подкупиш да се ожени за нея.

— Според мен е Гисюр Арнфинсьон, моя иконом в „Хюсабю“ — отвърна унило Ерлен. — Миналата есен говорихме по въпроса, после отново го обсъждахме. Смъртта на Сигюр не е неочаквана. Гисюр беше склонен да се ожени за Елине, ако й осигуря подобаваща зестра, когато мъжът й се спомине.

— Аха — кимна Осхил.

— Тя ще откаже да се омъжи за него — продължи Ерлен. — Ще посочи мен като баща на детето в утробата й. Закълна ли се, че съм невинен, всички ще ме вземат за клетвопрестъпник.

— Ще се наложи да я разубедиш. Няма друг изход, освен още утре да я заведеш в „Хюсабю“. Бъди решителен и непоколебим. Трябва да уредиш женитбата между иконома ти и Елине.

— Така е — съгласи се Ерлен, зарови лице в ръцете си и захлипа. — Нима не разбираш, лельо? Представяш ли си какво ще си помисли Кристин?

Ерлен остана да нощува в готварницата заедно с другарите си. Във всекидневната легнаха жените: Кристин и Осхил в едното легло, а Елине Ормсдатер — в другото. Бьорн реши да спи в конюшнята.

На следващата сутрин Кристин и Осхил отидоха в обора. Докато домакинята приготвяше втора закуска в готварницата, Кристин занесе млякото във всекидневната.

На масата гореше свещ. Вече облечена, Елине седеше на края на леглото си. Кристин я поздрави тихо, донесе ведро и наля в него млякото.

— Ще ми дадеш ли да си пийна малко млекце? — попита Елине.

Кристин гребна от ведрото с дървен черпак и й го подаде. Елине пи жадно, докато оглеждаше Кристин.

— Значи ти си прословутата Кристин Лаврансдатер, която развали дружбата ми с Ерлен — констатира тя и й подаде черпака.

— Замислете се сама дали изобщо е имало какво да развалям — отвърна девойката.

Елине прехапа устни.

— Какво ще направиш, ако един ден омръзнеш на Ерлен и той ти предложи да те омъжи за ратая си. И тогава ли ще отстъпиш?

Кристин мълчеше, а Елине се засмя и продължи:

— Сега сигурно постоянно се съгласяваш с него. Какво ще кажеш, Кристин, да хвърляме ли зарове за нашия мъж? Нали и двете сме му любовници.

След като не получи отговор, Елине продължи:

— Боже, колко си простодушна! Дори не отричаш, че си негова любовница.

— Не искам да те лъжа — обясни Кристин.

— Няма да извлечеш полза, дори да ме излъжеш — продължи Елине със същия тон. — Много добре познавам Ерлен. Сигурно още на втората ви среща ти се е нахвърлил като подивял. Жал ми е за теб, нещастно дете, а си толкова красива.

Бузите на Кристин побеляха. Прилоша й и тя изрече с отвращение:

— Не искам да говоря с теб…

— Да не мислиш, че с теб ще се отнесе по-различно? — продължи Елине.

— Няма да се оплача от Ерлен, каквото и да стори — сряза я Кристин. — Щом съм решила да тръгна по дивата пътека, няма да се жалвам и вайкам, ако си разраня краката по камъните.

Елине помълча, а после подхвана, пламнала и разколебана:

— И аз бях девица като теб, когато той ме прелъсти, Кристин, въпреки че от седем години бяха омъжена за старец. Но ти едва ли си способна да проумееш колко нещастно живеех тогава.

Кристин започна да трепери неистово. Елине я погледна. Извади малък рог от пътническия си сандък, оставен пред леглото. Счупи печата и прошепна:

— Ти си млада, а аз вече остарях, Кристин. Осъзнавам колко безсмислено е да се съревновавам с теб. Моето време отмина, сега е твой ред. Ще пиеш ли с мен, Кристин?

Кристин не помръдна от мястото си. Елине поднесе рога към устните си, но не отпи, а каза:

— Поне тази чест ще ми окажеш да пиеш за мое здраве и ще ми обещаеш, че няма да бъдеш много сурова към децата ми?

Кристин пое рога. В този момент вратата се отвори и при тях влезе Ерлен. Той постоя, местейки поглед от едната към другата.

— Какво става тук?

Кристин отговори с пронизителен и буен глас:

— Ние, твоите любовници, се каним да вдигнем наздравица една за друга.

Той я сграбчи за китката и взе рога.

— Замълчи — скастри я Ерлен. — Няма да пиеш с тази жена.

— Защо? — рязко запита Кристин. — И тя е била непорочна, когато си я съблазнил.

— Тя го повтаря непрекъснато и сигурно вече сама си вярва. Елине, да не би да си забравила как ме накара да отида при Сигюр с тези врели-некипели, а той ми доведе свидетели, които потвърдиха, че те е хващал с друг мъж?

Пребледняла от отвращение, Кристин отмести поглед. Елине пламна като божур и рече инатливо:

— Няма да се разболее от проказа, ако пие с мен.

Ерлен се обърна към Елине, изпълнен с гняв. Изведнъж лицето му се издължи и вцепени. Той едва си пое дъх от ужас.

— Исусе Христе! — възкликна той с разтреперан глас. — Ти пий първа, Елине, после ще пие и Кристин.

Елине се отдръпна притеснена. Заотстъпва заднишком към вратата, но Ерлен я последва.

— Пий — настоя той.

Извади камата от пояса си и тръгна към нея.

— Изпий каквото си наляла на Кристин.

Ерлен сграбчи ръката й и я довлече до масата. Натисна устата й към рога.

Елине изкрещя и скри лице в ръката си.

Ерлен я пусна, разтреперан.

— Животът ми със Сигюр беше ад — викаше Елине, — а ти ми обеща, но се отнесе още по-лошо с мен!

Кристин пристъпи към тях и взе рога:

— Все една от нас трябва да пие. Не можеш да ни задържиш и двете.

Ерлен изтръгна рога от ръцете й, блъсна я и тя падна до леглото. Застанал на коляно върху пейката от нейната страна, той държеше главата на Елине и се мъчеше насила да излее течността в устата й.

Тя промуши ръка под неговата и допипа камата от масата. Посегна да го прониже, ножът разкъса дрехите му, но само го одраска. Елине обърна върха на камата срещу себе си и след миг се свлече в скута на Ерлен.

Кристин се изправи и се приближи. Ерлен държеше Елине — главата й бе отметната назад. Започна да агонизира почти моментално. В гърлото й нахлуваше кръв и изтичаше през устата й. Успя да изплюе част от кръвта и изхърка:

— За теб приготвих това питие, заради всичките пъти, когато си ми изменял.

— Доведи леля Осхил — прошепна Ерлен.

Кристин не намери сили да помръдне от мястото си.

— Тя умира — рече Ерлен.

— Завиждам й — промълви Кристин.

Ерлен я погледна. Отчаянието в очите му я размекна и тя тръгна да търси Осхил.

— Какво има? — попита Осхил, когато Кристин я викна да излезе от готварницата.

— Убихме Елине Ормсдатер — рече Кристин. — Тя умира…

Осхил се втурна към всекидневната, но завари Елине издъхнала.

Осхил нагласи тялото на мъртвата върху пейката, изми кръвта от лицето й и го покри със забрадката. Ерлен стоеше зад трупа, облегнат на стената.

— Осъзнаваш ли, че по-лошо от това няма накъде? — попита Осхил.

Тя напълни огнището с цепеници и съчки, а после хвърли рога вътре и раздуха пламъка.

— Можеш ли да разчиташ на слугите си? — настоя да получи отговор Осхил. — Говоря за Юлв и Хафтур, защото тях ги познавам. Юн и придружителя на Елине ги виждам за първи път. Разчуе ли се, че двамата с Кристин сте били единствените свидетели на смъртта й, ще съжаляваш, задето не си оставил любимата си да изпие отровата на Елине. А плъзнат ли слухове за отрова, хората ще си спомнят за какво някога бях обвинена и аз. Елине имаше ли роднини и приятели?

— Не — глухо отвърна Ерлен. — Нямаше другиго, освен мен.

— И въпреки това може да възникнат трудности при опитите да скрием трупа и да се отървем от него, без да си навлечеш най-грозни подозрения.

— Искам да я погребем в осветена земя — рече Ерлен. — Ако ще това да ми струва цялото „Хюсабю“. Съгласна ли си, Кристин?

Кристин кимна.

Осхил седеше мълчаливо. Колкото повече умуваше, толкова по-невъзможно й се струваше да намерят изход; В готварницата се намираха четирима мъже. Дали Ерлен ще успее да купи мълчанието им? Дали придружителят на Елине ще се съгласи да напусне страната срещу пари? Съществуваха твърде много рискове. А и в „Йорун“ хората бяха осведомени за гостуването на Кристин в стопанството на Осхил. Един Господ знае какво щеше да направи Лавранс, ако разбере какво се е случило. Оставаше един–единствен изход: да откарат тялото надалеч. За минаване през планинския път на запад не можеше и да се помисли. Налагаше се да избират между три пътя: за долината на река Раума, над хълмовете край Тронхайм или на юг през Гюдбранската долина. Колкото и достоверна история да скалъпеха, никой нямаше да им повярва, ако някога истината излезеше наяве.

— Трябва да се посъветвам с Бьорн — отсече Осхил, стана и отиде да го повика.

Бьорн Гюнаршон изслуша разказа на съпругата си абсолютно невъзмутимо и без да отмества поглед от Ерлен.

— Бьорн, налага се някой да се закълне, че е видял как Елине сама посяга на живота си — обезсърчено завърши Осхил.

В очите на Бьорн лека–полека настъпи някакво раздвижване. Той погледна съпругата си и устните му се разтеглиха в крива усмивка:

— И този някой ще бъда аз?

Осхил скръсти ръце на гърдите си, а после ги размаха срещу него.

— Бьорн, нима не осъзнаваш колко е важно това за бъдещето на двамата млади?

— А моята вече е свършила, така ли? Или очакваш в мен да е останала предишната смелост, която да ми даде кураж да положа мнима клетва и така да помогна на момъка да се измъкне невредим? Та самият аз някога бях завлечен на дъното. Ти ме завлече на дъното — повтори той.

— Говориш така сега, когато вече остарях — прошепна Осхил.

Кристин избухна в сърцераздирателен плач. Досега седеше свита до леглото, вцепенена и безмълвна. Сега започна да ридае оглушително. Гласът на Осхил, натежал от спомени за сладостта на любовните ласки, разкъса сърцето й. Едва в този момент Кристин проумя какво представлява любовта й към Ерлен. Споменът за горещото, страстно щастие заличи всичко останало, отми изпълнената с отчаяние ненавист от тази нощ. Кристин изпитваше единствено силна любов и непреклонна воля да изтърпи неволите.

Тримата я погледнаха. Бьорн се приближи до нея и я хвана за брадичката:

— Кристин, ще потвърдиш ли, че Елине сама посегна на живота?

— Всяка дума, която чухте, е самата истина — кимна категорично Кристин. — Заплашихме я, че ще я принудим да признае за отровата, и тя се прониза с ножа.

— Елине е подготвяла много по-страшна съдба за Кристин — обади се Осхил.

Бьорн пусна девойката. Приближи се до трупа, вдигна го и го остави върху леглото, където преди това спа Елине. Долепи го до стената и го зави грижливо с одеялата.

— Изпрати Юн и мъжа, с когото дойде Елине, в „Хюсабю“. Да тръгнат по обед. Излъжи ги, че Елине е решила да дойде с теб на юг и искаш да я оставиш да се наспи. Покани мъжете да хапнат в готварницата. После говори с Юлв и Хафтур. Преди отправяла ли е заплахи, че смята да посегне на живота си? Ако се наложи, ще можеш ли да повикаш свидетели да подкрепят думите ти?

— Всички, идвали в имението, докато двамата с нея още живеехме заедно, ще потвърдят, че тя неведнъж е повтаряла как ще сложи край на живота си — уморено отвърна Ерлен. — А понякога и на моя, когато сме разговаряли за намерението ми да я напусна.

Бьорн се засмя грубо:

— Така си и мислех. Тази вечер ще я облечем в пътническите й дрехи и ще я натоварим в шейната. Ти ще седнеш до нея.

Ерлен се олюля.

— Не мога — промълви той.

— Ако продължаваш в същия дух, след двайсет години в теб няма да остане и капка мъжество — смъмри го Бьорн. — Тогава ще караш ли шейната? Аз ще седна при нея. Ще тръгнем пред нощта и ще пътуваме по пусти пътища, докато стигнем областта Фрун. В този студ няма как да се разбере кога е умряла. Ще отидем в монашеската странноприемница в град Руалста. Там двамата с теб ще разкажем как ти и Елине сте се сдърпали отзад в шейната. Имаме свидетели, готови да потвърдят, че не си искал да живееш повече с нея, след като са те освободили от анатемата, а и междувременно си поискал ръката на девойка от потекло като твоето. Юлв и Хафтур ще се движат на известно разстояние от шейната, та после, ако се наложи, да потвърдят под клетва кога са я видели жива. Ще ги убедиш ли? При монасите ще я положим в ковчег и ти ще се спазариш с отците да осигурят гробовен мир за нея и душевен за теб. Е, не звучи никак приятно, но ти сам си надроби тази попара. Какво стоиш като родилка пред припадък? Бог да ти е на помощ, момче, май досега ножът не ти е опирал до кокала.

От планината задуха студен вятър. Мъжете се приготвиха да потеглят. От снежните преспи към синкавото лунно небе се издигаше ситен, сребрист прашец.

Запретнаха два коня един зад друг. Ерлен седна отпред на шейната; Кристин се приближи до него.

— Ерлен, моля те този път да опиташ и да ми изпратиш вест как върви пътуването и какво става с теб.

Той стисна ръката й до кръв.

— С мен ли си още, Кристин?

— Да — кимна тя и додаде: — И двамата имаме вина за случилото се нещастие. Подразних те, защото исках тя да умре.

Осхил и Кристин наблюдаваха как шейната се отдалечава. Ту се издигаше над преспите, ту се спускаше между тях. Изчезна в една падина, после се озова върху бял хълм. Мъжете хлътнаха в сянката на заоблен планинския връх и се изгубиха от погледа на двете жени.

Кристин и Осхил седнаха пред огнището с гръб към празното легло. Осхил вече се бе погрижила да изнесе дрехите и сламата от него. И двете имаха усещането, че леглото зее зад тях, отворило празната си паст.

— Искаш ли тази нощ да спим в готварницата? — попита неочаквано Осхил.

— Все едно къде — отвърна Кристин.

Осхил излезе да провери какво е времето.

— Независимо дали вятърът ще се усили, или времето ще омекне, няма да стигнат далеч, преди истината да излезе наяве — отбеляза Кристин.

— В „Хауген“ винаги духа силен вятър — напомни Осхил. — Това не е признак за промяна на времето.

Продължиха да седят.

— Не забравяй каква злина ви бе подготвила Елине — обади се стопанката.

— Като се замисля, май и аз щях да кроя такива планове на нейно място — прошепна Кристин.

— Не ми се вярва да искаш да разболееш някого от проказа — сопна се Осхил.

— Помниш ли, лельо, какво ми каза веднъж? „Чудесно е, когато човек не смее да направи онова, което не смята за редно. Но не е добре, когато човек смята нещо за нередно само защото не смее да го стори.“

— Ти не би посмяла да извършиш такъв грях.

— Съгласна съм, но вече направих твърде много неща, които някога смятах за грях. Просто досега не съм се досещала, че грехът води след себе си и до необходимостта да стъпчеш поривите на други хора.

— Ерлен искаше да сложи край на нещастния си живот с Елине още преди да те срещне — увери я разпалено Осхил. — Между тях всичко отдавна приключи.

— Зная, но явно е имала причина да не смята намеренията му за непоклатими.

— Кристин — тревожно помоли Осхил, — нали няма да се откажеш от Ерлен? Сега вече никой не може да ви спаси, освен самите вие.

— Добре че не те чува някой свещеник — усмихна се студено Кристин. — Няма да допусна двамата с Ерлен да се разделим, пък ако ще да сломя и собствения си баща.

Осхил се изправи.

— Май най-добре да свършим нещо полезно — предложи тя. — Няма смисъл да се мъчим да спим.

От килера донесе няколко ведра с мляко, изля го в буталката и започна да го бие.

— Остави на мен — предложи Кристин. — Гърбът ми е по-здрав.

Работеха, без да разговарят. Застанала до вратата на килера, Кристин биеше маслото, а Осхил разчепкваше вълна до огнището. Едва след като Кристин отцеди суроватката и се канеше да омеси маслото, се осмели да попита Осхил:

— Лельо, никога ли не се боиш от деня, когато ще застанеш пред Божия съд?

Осхил се надигна, приближи се до девойката и застана на светлото пред нея.

— Може би ще събера смелост и ще попитам Онзи, Който ме е създал такава, каквато съм, дали ще се смили над мен, когато удари часът за разплата, защото никога не съм молила за снизхождение, когато съм нарушавала повелите Му. Никога не съм просила от Бог или от човек да ми опростят и една пара от глобите, наложени ми в този дом.

След малко Осхил продължи:

— Помня какъв беше Мюнан, най-големият ми син, на двайсет години: много по-различен от сега, ако съдя по слуховете. Някога децата ми бяха други.

Кристин рече тихо:

— През всичките тези години все пак си имала безрезервната подкрепа на Бьорн.

— Да, имах и това.

Кристин привърши с приготвянето на маслото и Осхил предложи да се опитат да поспят.

Легнаха в тъмната стая, Осхил прегърна Кристин и притисна главата й към гърдите си. Не след дълго разбра по равномерното, тихо дишане на девойката, че тя вече е заспала.

4.

Мразът се задържа дълго. Животните в оборите мучаха жално, защото ги хранеха оскъдно. Мъчеше ги и студът. Стопаните се стараеха да пестят фуража.

За Коледа повечето хора си останаха у дома — отказаха се да гостуват на приятели и роднини.

По Коледа студът се засили. Всеки нов ден беше по-мразовит от предишния. Хората не си спомняха да е имало толкова сурова зима. Вече не падаше сняг дори в планината, а натрупалият от празника на свети Климент замръзна като кокал. Слънцето грееше от ясното небе и дните станаха по-светли. Нощем над планинските гребени се полюшваха и потрепваха пламъци като от свещи и осветяваха половината небе, но не донасяха по-меко време. Случваше се някой ден да се заоблачи и да повали малко сух снежец, но после отново настъпваше ясно време и дърво и камък се пукаха от студ. Логен ръмжеше недоволно и клокочеше глухо изпод заледените мостове.

Всяка сутрин Кристин се събуждаше с мисълта, че няма да издържи и ден повече, защото непрекъснато усещаше борбата на нерви между себе си и баща си. Не стига дето всяко живо същество по селата бе подложено на изпитанието на суровата зима, ами и двамата с Лавранс сякаш си бяха обявили двубой.

Баща й не се държеше грубо, напротив. Двамата с Кристин не разговаряха за разногласията помежду си, но тя се досещаше за всичко неизказано и разбираше отлично, че той ще остане непреклонен в отказа си.

Болеше я, задето изгуби приятелството на баща си. Особено тежко преживяваше случващото се, защото знаеше колко грижи тегнат върху плещите на Лавранс. Ако взаимоотношенията им не се бяха променили, той щеше да споделя с нея тревогите си. В „Йорун“ хората бяха малко по-пощадени отколкото другаде, но и тук непрекъснато усещаха последиците от лошата реколта. Лавранс имаше навика през зимата да извежда младите жребчета и да ги опитомява, но тази година ги продаде на юг. Кристин тъгуваше за миналите години, когато гласът на Лавранс отекваше из двора, докато той се боричкаше с грациозните животни с буйни гриви. Някога баща й обичаше тези занимания. Но от миналата есен в имението нямаше изобилие нито в хамбарите, нито в плевните, нито в кочините. Въпреки това в „Йорун“ пристигаха мнозина, за да купят нещо или да молят за милостиня. Стопаните не отпращаха никого с празни ръце.

Късно една вечер на ски пристигна едър старец, облечен в кожи. Лавранс поговори с него на двора, а Халдан му занесе вечеря в готварницата. Никой от домашните и прислугата не познаваше стареца. Най-вероятно живееше в планината. Лавранс сигурно го бе срещнал по пътя. Стопанинът обаче не спомена нищо за госта. Халдан също запази мълчание.

Друга вечер в имението пристигна мъж, с когото Лавранс Бьоргюлфсьон от години имаше неуреден спор. Домакинът го заведе в килера, а когато се върна в къщата, рече:

— Всички ме молят за помощ, но у дома вие до един сте против мен. И ти, жено, ти също не ме подкрепяш — обърна се той ядосано към Рагнфрид.

Майката на Кристин скочи:

— Чуваш ли в какво ме упреква баща ти! Не съм против теб, Лавранс. И ти знаеш какво се е случило на юг от Руалста в края на есента. Пътувал е надолу из долината заедно с другия прелюбодеец, неговият роднина от „Хауген“, когато тя си е отнела живота — тази несретница, която той успя да съблазни, та тя да зареже всичките си роднини.

Кристин се обади със суров и твърд глас:

— Доколкото разбирам, вие го осъждате еднакво строго и за дългогодишните му усилия да сложи край на прелюбодеянието, и за живота му като прелюбодеец.

— Помагай, Господи! — извика Рагнфрид и плесна с ръце. — Какво става с теб? Нима дори след този случай не поумня малко?

— Нищо не е в състояние да промени решението ми — отсече Кристин.

Лавранс се надигна от пейката, където седеше до Юлвхил.

— Нито пък моето, Кристин — глухо напомни той.

Но дълбоко в сърцето си Кристин осъзнаваше, че нещо в нея се е променило: ако не решението й, то поне схващанията й за света.

Тя получи известие за развитието на злощастното пътуване на Ерлен. Всъщност всичко се наредило по-лесно, отколкото очакваха. Дали заради ниските температури, или по друга причина раната на Ерлен от одраскването с ножа по гърдите се възпалила и се наложило да лежи известно време в странноприемницата в Руалста. Бьорн поел грижите за болния. Благодарение на тази рана обаче успели да: обяснят случилото се нещастие и да си осигурят хорското доверие.

Когато се повъзстановил, Ерлен продължил пътя си с мъртвата, положена в ковчег, чак до Осло. С посредничеството на отец Юн успели да й намерят място в гробището до разнебитената църква „Свети Николай“. После Ерлен се изповядал пред епископа в Осло, а той му наложил да се поклони пред светата кръв в Шверин[36]. В момента Ерлен се намираше извън пределите на страната.

Тя обаче нямаше възможност да се отправи на поклонение и да намери опрощение за греховете си. Оставаше й единствено да стои у дома, да чака, да си блъска главата и да се мъчи да устои на натиска на родителите си. Над спомена за срещите й с Ерлен падна странна зимна студена светлина. Мислеше за неговата невъздържаност в ласките и в тъгата и й се струваше, че ако и тя съумяваше да приема и преживява нещата с бързината и страстта на Ерлен, после неволите вероятно щяха да й се струват по-маловажни и по-леки. Понякога я обземаха съмнения; ами ако Ерлен се откаже да се бори за любовта им? Сякаш винаги бе носила в сърцето си опасението, че ако настъпят тежки времена, Ерлен ще се предаде. Но Кристин нямаше намерения да се отказва от него, освен ако той не я освободи от клетвата й.

Зимата продължаваше с пълна сила. Кристин вече нямаше как да се самозалъгва, защото ги очакваше най-тежкото изпитание: на Юлвхил не й оставаше още много живот. Докато страдаше горчиво за сестра си, тя усещаше колко отчаяна и изтерзана е от греховност, защото всеки ден ставаше свидетелка на неописуемата мъка на родителите си и недоумяваше как ще изтърпи да гледа баща си така покрусен, как ще се въздържи да не се хвърли в кралата му и да му изповяда всичко, да го помоли за прошка и да остави съдбата си в неговите ръце.

Бяха пости. Мнозина изклаха дребния добитък с надеждата да спасят част от месото, преди животните да са умрели от глад. Хората се изпоразболяха от недохранване, защото ядяха само риба. Брашното не достигаше. Отец Айрик освободи цялото село от забраната да се ядат млечни продукти, но хората нямаха и капка мляко в домовете си.

Юлвхил лежеше болна в общото им легло с Кристин. През нощта се редуваха да бдят над нея. Случваше се Лавранс и Кристин да будуват до леглото й заедно. Веднъж Лавранс рече на Кристин:

— Спомняш ли си, когато брат Едвин ни разкри каква съдба очаква Юлвхил? Още тогава се досетих какво има предвид, но не пожелах да го приема.

През тези нощи на бдение над болната, баща й разказваше разни случки от детството им. Кристин, седнала до леглото, бледа като платно и изпаднала в пълно униние, разбираше, че с тези си думи Лавранс всъщност я умоляваше да се откаже от намеренията си.

Веднъж Лавранс отиде заедно с Кулбайн да нагледат мечешка хралупа в планинската гора. Върнаха се с мечка, качена на шейна, а в скута си Лавранс носеше малко мече. При вида на мечето Юлвхил се пооживи. Рагнфрид обаче не смяташе момента за подходящ да отглеждат такова животно и попита Лавранс за какво му е мечето.

— Ще го охраним, за да пази пред спалнята на девойките — засмя се грубо Лавранс.

Не успяха да намерят гъсто мляко за малкото и след няколко дни Лавранс го уби.

Слънцето доста се одързости и през деня от покривите дори започна да капе разтопен сняг. Синигерите се вкопчваха в дървените стени и се катереха по тях от страната, огряна от слънцето. Почукването на човките им отекваше, докато търсеха мухи, заспали в цепнатините на дървените трупи. По хълмистите места снегът блестеше суров и лъскав като сребро.

Най-после една вечер облаци забулиха луната. На сутринта жителите на „Йорун“ се събудиха, за да установят, че навън вилнее снежна виелица. От бурната фъртуна не се виждаше нищо.

Всички осъзнаха, че в този ден Юлвхил ще умре.

Всички от имението се събраха. Намина и отец Айрик. В стаята горяха много свещи. Вечерта Юлвхил изгасна тихо и спокойно в обятията на майка си.

Рагнфрид понесе нещастието по-кротко от очакваното. Родителите на мъртвата седяха един до друг и плачеха съвсем тихо. Всички присъстващи ридаеха. Кристин се приближи до баща си, а той я прегърна през рамо. Лавранс усещаше как дъщеря му трепери неудържимо под напора на сълзите и я привлече към себе си. Кристин имаше чувството, че и баща й усеща колко далече е тя от него в момента; по-далеч и от Юлвхил.

Кристин сама не проумяваше как е способна да се държи. Вече не си спомняше защо се мъчи да стиска зъби, но не се свлече на пода въпреки поразилата я болка.

Счупиха и извадиха няколко дъски от пода на църквата пред олтара на свети Томас и изкопаха гроб за Юлвхил Лаврансдатер в твърдата като камък пръст.

Валеше сняг, когато Юлвхил издъхна; валеше и когато я положиха в земята; продължи да вали без прекъсване още цял месец.

Хората очакваха с нетърпение да пукне пролетта, но им се струваше, че това никога няма да се случи. Дните станаха по-дълги и по-светли, изпаренията от топящия се под слънчевите лъчи сняг обгърнаха долината, но студът се задържа във въздуха, а топлината така и не успя да вземе превес. Нощем сковаваше мраз, пращеше лед, из планината гърмеше, а в селото виеха вълци и лисици като в разгара на зимата. Хората лющеха кора от дърветата, за да прогонят зверовете, но те се втурваха вкупом в оборите. Кой знае къде щеше да му излезе краят.

В един такъв ден, когато по канавките се отцеждаше вода, а снегът блестеше като сребро по полята, Кристин излезе да се поразходи. Слънцето осветяваше преспите и те приличаха на кухи буци. Снежната кора, подобна на ледена решетка, се пропукваше с тихо звънтене под тежестта на стъпките й. И все пак из въздуха се носеше неумолим студ, а по земята хрущеше твърд сняг.

Кристин пое към църквата. Сама не знаеше защо тръгна натам, но нещо я теглеше към божия храм. Там баща й имаше среща с неколцина селяни, членове на сдружението.

Към билото на склона срещна селяните. Вече слизаха надолу. С тях беше и отец Айрик. Мъжете се движеха пеш, събрани в тъмна група. Приведени, вървяха, без да разговарят. Отвърнаха суховато на поздрава на Кристин, когато се разминаваха.

Кристин се замисли. Мина много време, откакто всички в селото можеха да се нарекат нейни приятели. Сега хората я знаеха като неблагодарна дъщеря, а вероятно бяха узнали и повече. Сигурно вече не се съмняваха в истинността на плъзналите някога слухове за нея и Арне и Бентайн. Ами ако из селото вече я смятат за уличница? Кристин вирна брадичка и продължи към църквата.

Вратата стоеше открехната. От тъмното, кафяво помещение с устремените нагоре капители я лъхна студ, но и усещане за закътаност. Колоните сякаш издигаха мрака към носещата конструкция на тавана. На олтарите не горяха свещи, но през процепа на вратата се процеждаше малко слънчева светлина и проблясваше слабо в иконите и свещените съдове.

До олтара на свети Томас Кристин видя баща си, коленичил пред иконата, със скръстени ръце, които мачкаха шапката до гърдите.

Смутена и покъртена, Кристин се промъкна навън и застана на чардака, под свода между две по-ниски колони. Облегна се и се загледа в „Йорун“ и в окъпаната от бледосива мъгла долина. Реката, пресичаща селото, блещукаше на слънчевата светлина, побеляла от вода, примесена с лед. Елшакът по протежението й бе пожълтял от цвят, а боровата гора до църквата изглеждаше пролетно зелена. В близката горичка се чуваше цвърчене и чуруликане на птички. О, да, какви трели се извиваха някога след залез-слънце всяка вечер.

В тялото си Кристин усети да се пробужда забравен трепет, който мислеше, че е потъпкала. Кръвта й кипна и в нея се раздвижи предишният копнеж, крехък и слаб след прекарания зимен сън.

Лавранс Бьоргюлфсьон излезе и заключи вратата на църквата. Приближи се до дъщеря си и се загледа над близкия свод. Кристин забеляза какви незаличими белези е оставила изминалата зима по лицето на баща й. Сама не проумяваше как се реши точно сега да повдигне въпроса, но той просто й се изплъзна от устата:

— Преди няколко дена майка спомена, че ако избраникът ми бил Арне Юрдшон, си щял да отстъпиш. Вярно ли е?

— Да — кимна Лавранс, без да я погледне.

— Не съм те чувала да ми го казваш, докато Арне беше жив.

— Не е ставало дума. Досещах се, че момчето те харесва, но той си мълчеше, пък и беше млад. Не бях забелязал ти да проявяваш интерес към него. Няма как да очакваш от мен да поднеса на табла дъщеря си на мъж без пукната пара. Но ако бях видял да чезнеш от любов по него…

Постояха така, загледани в далечината. Кристин усещаше върху себе си погледа на баща си. Мъчеше се да запази спокойното си изражение, но въпреки това пребледня. Лавранс се приближи към нея, прегърна я и я притисна към гърдите си. Наведе главата й назад, вгледа се в лицето й и отново го затули с рамото си.

— Исусе Христе! Мила Кристин, наистина ли си толкова нещастна?

— Мъката ще ме съсипе, тате — промълви тя, заровила лице в прегръдките му.

Кристин избухна в сълзи, но не от любовна мъка, а защото по очите и ласките на баща си разбра колко е изтерзан. Той вече нямаше сили да се съпротивлява на желанието й. Кристин го победи.

През нощта тя усети потупване по рамото и се събуди.

— Стани — прошепна Лавранс. — Кристин, чуваш ли ме?

Кристин долови дълбокия, плътен глас на наситения с влага южен вятър, който пееше, удряйки се в ъглите на къщата. От покрива се отцеждаше вода, дъждовните капки сякаш шептяха, докато падаха в мекия, разтопен сняг.

Кристин бързо си облече роклята и тръгна след баща си към външната врата. Излязоха заедно да гледат светлата майска нощ. Подухваше топъл ветрец, а дъждът ги плисна. По небето се стелеха гъсти, сплъстени облаци, от горите се разнасяше шумолене, а между къщите и от планината се чуваха глухи тътнежи от отдалечаващия се сняг.

Кристин хвана баща си за ръката. Той я бе извикал, за да сподели тази гледка с нея. Така правеше някога, така постъпи и сега.

На път към къщи, за да си легнат, Лавранс рече:

— Непознатият, който дойде тази седмица, ми донесе писмо от Мюнан Бордшон. Това лято възнамерявал да навести майка си и моли за позволение да ми погостува и да поговори с мен.

— Какво ще му отговориш, тате? — прошепна Кристин.

— Отсега няма как да ти кажа — отвърна Лавранс. — Но ще го приема и ще преценя как да постъпя, та съвестта ми да е чиста пред Бога, дъще.

Кристин се мушна при Рамборг, а Лавранс си легна до спящата съпруга. Замисли се на колко голяма опасност при наводнения е изложено стопанството „Йорун“. Неслучайно се ширеше пророчество, че придошлата река ще го погълне.

5.

Пролетта дойде изведнъж. Няколко дни след като снегът се разтопи, селото почерня под изливащите се проливни дъждове. Водата рукна по склоновете, реката придойде и заприлича на оловносиво море на дъното на долината. По повърхността плаваха паднали дървесни клони, а течението образуваше коварно клокочеща вдлъбнатина. В „Йорун“ водната стихия заля нивята, но щетите не надминаха опасенията на стопаните.

Селяните започнаха сеитбата късно, а и нямаше достатъчно семена. Молеха се на Господ нощният мраз да пощади посевите им до есента. Появиха се признаци, че Той е чул молбите им и ще смъкне товара на тревогите от плещите им. Юни донесе по-меко време, а лятото беше топло и хората си възвърнаха надеждата с времето последиците от неплодородната година да се изличат.

След края на сенокоса една вечер в „Йорун“ пристигнаха четирима ездачи: двама господари с двама слуги. Гостите бяха Мюнан Бордшон и Борд Петершон от „Хестнес“.

Рагнфрид и Лавранс наредиха на прислугата да сложи трапезата на горния етаж и да постели леглата в спалнята за гости. Лавранс предложи новодошлите да изложат молбата си на следващия ден, след като си отпочинат от пътуването.

По време на вечерята думата взе Мюнан. Често се обръщаше към Кристин, сякаш двамата се познаваха от дълго време. Девойката забеляза, че поведението му никак не се понрави на баща й. Мюнан беше нисък и набит мъж, с червендалесто лице, грозен, бъбрив и малко плиткоумен. Знаеха го като Мюнан Кютука или Мюнан Танцьора. Но макар и да не беше нищо особено, Мюнан неведнъж бе доказал предаността си към Короната и си бе извоювал известно влияние върху управляващите. Той стопанисваше наследеното по майчина линия имение „Скугхайм“ и се ожени за богата жена, защото самият той беше доста заможен. Госпожа Катрин, неговата съпруга, беше изключително грозна жена и рядко си отваряше устата, но мъжът й винаги говореше за нея като за най-голямата умница на света. Затова хората шеговито я наричаха Съобразителната Катрин или Красноречивата Катрин. Явно живееха добре заедно, въпреки че на Мюнан му се носеше славата на мъж, склонен към забежки както преди, така и след женитбата си.

Борд Петершон продължаваше да е красив и достолепен старец, макар да бе пуснал шкембе и да се бе поналял. Косата и брадата му изглеждаха малко посивели, но все още бяха запазили жълтеникав оттенък. След смъртта на Магнюс Хоконсьон Борд живееше спокойно и управляваше големите си владения в Нурмьоре. Остана вдовец, след като и втората му съпруга почина; имаше един куп деца. До едно били хубави, благовъзпитани и живеещи охолно.

На следващия ден Лавранс и гостите му отидоха да разговарят в стаята за празненства. Домакинът покани съпругата си да присъства, но тя отказа.

— Решението зависи изцяло от теб. Знаеш колко тежко преживява дъщеря ни протакането на въпроса, но сама разбирам, че немалко неща говорят против тази женитба.

Мюнан връчи на Лавранс писмо от Ерлен Никулаусьон. Ерлен предлагаше на Лавранс едностранно да определи при какви условия е съгласен да му даде дъщеря си за жена. Изразяваше готовност да приеме в дома си приближени на Лавранс хора, които да оценят имуществото и доходите му; да поднесе на Кристин като сватбен подарък една трета от имуществото си, без да се брои чеизът й и всичко наследено от роднините й, в случай че остане бездетна вдовица. Освен това предлагаше да предостави на Кристин сама да се разпорежда с нейния дял от общия имот — както със зестрата й, така и с получените от него подаръци. Ако Лавранс пожелае по-различни условия за делба на имуществото, Ерлен ще го изслуша и ще се съобрази с исканията на бъдещия си тъст. Единственото условие, от което Ерлен не бил склонен да отстъпи, било, ако някой ден родителите на Кристин получат попечителство над децата на Ерлен и Кристин, Лавранс и Рагнфрид да не посягат към подаръците, които Ерлен е дал на децата си от Елине, защото тези блага са отделени от домакинството, преди той да сключи брак с Кристин Лаврансдатер. Накрая Ерлен предлагаше бракосъчетанието да се състои в „Хюсабю“ и обещаваше сватба за чудо и приказ.

Лавранс прочете писмото и подхвана:

— Предложението е чудесно. Разбирам, за вас е изключително важно да постигнем съгласие. Давам си сметка, че Ерлен неслучайно изпраща за втори път големец като вас, господин Мюнан, с една и съща молба при мен — стопанин, когото никой не знае извън пределите на околните села. А вие, господин Борд, дори сте си направили труда да дойдете заедно с Мюнан за подкрепа. Относно предложението на Ерлен имам да кажа следното: дъщеря ми не е възпитана да се разпорежда сама с имоти и богатства. Винаги съм възнамерявал да я омъжа за благонадежден стопанин, комуто спокойно да поверя нейното благоденствие. Не зная дали Кристин би се справила с подобна отговорност, но не вярвам да й се удава. По характер дъщеря ми е мека и хрисима и точно поради тази причина се обявих против бракосъчетанието. Според мен Ерлен постъпва неразумно, като отправя подобни предложения. Ако Кристин беше властна, дръзка и опърничава жена, нещата щяха да стоят другояче.

Мюнан избухна в смях.

— Скъпи ми Лавранс, нали не се оплаквате, задето дъщеря ви не е достатъчно опърничава?

А Борд се намеси с тънка усмивка:

— На дъщеря ви едва ли й липсва сила на характера, щом успя две години да държи на дадената дума и да ви се противопостави.

— Много добре зная това, но държа на казаното. И за нея беше тежко да ми се противопоставя. Няма да е щастлива с жених, който не е способен да й бъде господар.

— Дявол да го вземе — изруга Мюнан. — Явно дъщеря ви се различава много от всички мои познати, защото досега не съм срещал жена, която да не иска да си е сама господарка и да няма власт над съпруга си.

Лавранс само вдигна рамене.

Тогава се обади Борд Петершон:

— Лавранс Бьоргюлфсьон, разбирам защо не желаете да дадете съгласието си за бракосъчетанието на дъщеря ви и моя храненик. Смущава ви съвместното му съжителство и краят на връзката му с Елине Ормсдатер. Ще ви известя, че тази нещастна жена е позволила да бъде прелъстена от друг мъж, слуга на Ерлен в „Хюсабю“. Ерлен знаеше това, когато тръгна с нея през долината, и дори й предложи прилична зестра, ако слугата я поиска за жена.

— Сигурен ли сте в думите си? — попита Лавранс. — И така да е, постъпката му не е никак красива. За жена от добро потекло вероятно е тежка участ да влезе в имението под ръка със стопанина, а да излезе оттам с ратая.

— Добре, Лавранс Бьоргюлфсьон, разбирам ви — намеси се Мюнан Бордшон. — Най-лошо впечатление ви прави злощастната връзка на Ерлен с жената на Сигюр Саксюлвсьон. Постъпката му положително не може да се нарече похвална, но спомнете си, в името на бога, в какво положение се намираше той тогава. Беше млад момък и живееше под един покрив с млада и красива жена, омъжена за стар, студен и неспособен на нищо стопанин. А горе, в имението на Сигюр, нощта трае половин година. Как да очакваме от Ерлен да не се възползва от ситуацията, освен ако не е светец. Не отричам, Ерлен не е замесен от монашеско тесто, но вашата млада и красива дъщеря едва ли би се зарадвала, ако я омъжите за инок. Ерлен допусна доста грешки и се злепостави сам, но е крайно време да сложим край на всички клюки. Ние, неговите роднини, се постарахме да му помогнем да си стъпи на краката. Елине е мъртва, а той се погрижи най-съвестно да я погребат по християнски. Епископът в Осло му даде опрощение на греховете му и Ерлен наскоро се прибра, пречистен от светата кръв в Шверин. Нали не се осмелявате да проявите по-голяма строгост от епископа в Осло, от архиепископа или от който там се разпорежда с тази ценна капка кръв? Скъпи Лавранс, целомъдрието е нещо похвално, но е непосилно за зрелия мъж без проявата на изключителна Божия милост. Да вземем например свети Улав. Спомнете си, че свещеният крал получи своята дарба чак към края на земния си път. Вероятно Божията воля е била първо да създаде добрия момък крал Магнюс, който потуши въстанията на езичниците по северните земи. И макар че крал Улав имаше син от друга жена, а не от кралицата, той се смята за един от най-почитаните светци в Царството Божие. Май тези приказки ви се струват непристойни.

Борд го прекъсна:

— Лавранс Бьоргюлфсьон, и на мен начинанието не ми се понрави, когато Ерлен дойде при мен и ми призна, че на сърце му е сгодена девойка. Но в последствие осъзнах каква силна любов е пламнала помежду им и ми се стори голям грях да ги разделим. Миналата година Ерлен ме придружи на коледното тържество, устроено от крал Хокон за приближените му, и там двамата млади се видяха. В мига, когато погледите им се срещнаха, дъщеря ви се строполи безжизнена на пода и дълго време остана в несвяст. В очите на храненика си забелязах готовност да жертва живота си заради тази жена.

Лавранс помълча, преди да отговори:

— Да, думите ви звучат прекрасно, почти като рицарска легенда от южните страни. Но тук не се намираме в Бретан. Пък и вие сигурно също бихте предявили по-големи претенции към мъж, изявил желанието да стане ваш зет, и ще се съгласите, че не е достатъчно дъщеря ви да припада от любов по него в присъствието на много хора, за да го сметнете за достоен жених.

Двамата гости замълчаха, а Лавранс продължи:

— И вие сте наясно, драги ми господа, че ако Ерлен Никулаусьон не беше пропилял имотите и доброто си име, сега нямаше да седите тук и да молите стопанин от моята черга да ви даде дъщеря си. Но аз не желая хората да одумват Кристин, задето мъж от знатен род й е оказал честта да я поиска за жена, понеже се е опозорил до степен да не може да си намери по-богата жена и да запази неопетнено името на своя род.

Лавранс се изправи отривисто и започна да снове нервно напред–назад из помещението.

Мюнан възрази разпалено:

— О, Лавранс, ако ще говорим за позор, ви приканвам да обуздаете високомерието си, честна дума, бога ми.

Борд побърза да го прекъсне, като се приближи до Лавранс:

— Не ви липсва надменност, Лавранс. Приличате на онези стопани, за които сме чували от сагите: отказвали да приемат привилегии от краля, защото горделивостта им не им позволявала да понесат мисълта, че ще бъдат задължени на някого за благополучието си. Казвам ви, дори и Ерлен да беше запазил честта и богатството си непокътнати, не бих сметнал за унизително да помоля заможен мъж с вашия произход да даде дъщеря си за жена на моя храненик, ако разберях, че при раздяла сърцата на двамата млади ще се пръснат от мъка. Особено пък ако за душевното здраве и на двамата би било най-добре да се венчаят — додаде тихо той и сложи ръка върху рамото на Лавранс.

Домакинът се отдръпна. По лицето му се изписа строго и студено изражение.

— Не разбирам какво намеквате, господине.

Известно време двамата мъже се измерваха с поглед.

Думата взе Борд:

— Ерлен ми сподели, че двамата с дъщеря ви са си разменили обвързваща за цял живот клетва за вечна вярност. Вие вероятно смятате за ваше право да освободите детето си от клетвата му, защото е изречена без ваше съгласие, но няма как да премахнете клетвата на Ерлен. От моя гледна точка пречка се явява единствено вашата надменност и ненавистта, която изпитвате към грехопадението. Струва ми се обаче, че съдите грешника по-строго и от Всевишния, Лавранс Бьоргюлфсьон!

Лавранс отвърна леко разколебан:

— Възможно е в думите ви да има нещо вярно, Борд. Противопоставих се на тази женитба най-вече защото Ерлен не ми се струваше достатъчно благонадежден, та да му поверя дъщеря си.

— Осмелявам се да гарантирам за достойнствата на храненика си — заяви глухо Борд. — Обичта му към Кристин е толкова силна, че ако му я дадете за жена, ще се преобрази и няма да имате от какво да се оплачете.

Лавранс поразмисли. Борд протегна ръка и рече настойчиво:

— В името на Бога, Лавранс Бьоргюлфсьон, дайте ми положителен отговор!

Лавранс сложи ръката си върху десницата на Борд:

— В името на Бога!

Повикаха Рагнфрид и Кристин. Лавранс им съобщи решението си. Борд честити радостната вест на двете жени, а Мюнан се ръкува с Рагнфрид и разговаря изискано с нея. После Мюнан поздрави Кристин по чуждоземния обичай с целувка, като явно никак не бързаше да отлепи устните си от страните й. Фамилиарният поздрав не убягна от очите на баща й.

— Кристин, как ти се струва новия ти сродник, Мюнан? — попита я иронично той, когато вечерта останаха за малко насаме.

Кристин го погледна умолително. Той я погали по лицето и замълча.

Преди да заспят, Борд и Мюнан обсъдиха случилото се. Мюнан отбеляза:

— Какво ли не бих дал да видя физиономията на Лавранс Бьоргюлфсьон, ако научи истината за скъпоценната си дъщеря. Ние с теб трябваше да лазим на колене, та Ерлен да се ожени за девойка, която е обладавал неведнъж в хана на Брюнхил.

— Затваряй си устата — сряза го Борд с горчивина. — Ерлен постъпи грозно, като подмами това дете да ходи на такива места. Да не си споменал и дума пред Лавранс. Най-добре да успеят да се спогодят с Ерлен.

Уговориха се да обявят годежа през есента. Лавранс се оправда с лошата реколта, задето няма да успее да допринесе много за пиршеството. За да се реваншира, предложи да поеме разходите по сватбата и да я отпразнуват в „Йорун“ с подобаваща пищност. Отново се позова на неплодородната година и помоли годежът да трае една година.

6.

Отлагаха годежа неколкократно по различни причини. Разбраха се да го отпразнуват чак на нова година, но Лавранс се съгласи, че това не е причина да отлагат и сватбата. В крайна сметка насрочиха тържеството за след Архангеловден, както гласеше първоначалната уговорка.

Кристин, вече официално годеница на Ерлен, се зае да преглежда заедно с майка си чеиза. И двете полагаха усилия да увеличат купищата спални дрехи и носии, защото Лавранс нямаше да пожали средства, след като се съгласи да даде дъщеря си на стопанина на „Хюсабю“.

Кристин се чудеше защо щастливото събитие не предизвика ликуването й. Въпреки суетнята около приготовленията, в „Йорун“ не се забелязваше радостно оживление.

Родителите й скърбяха за Юлвхил, но и нещо друго ги потискаше. Държаха се мило с Кристин, ала заговореха ли с нея за годеника й, тя долавяше как се насилват да се преструват на загрижени, за да я зарадват и да й засвидетелстват обичта си, а не защото изпитват желание да споменават името на бъдещия си зет. Лавранс и Рагнфрид не се чувстваха щастливи от избора на дъщеря си дори и след като се запознаха с Ерлен. Когато остана за малко в „Йорун“ за годежа, той се държа резервирано и не се показа много разговорлив. Нямаше и как да бъде другояче. Кристин знаеше колко неохотно баща й даде съгласието си.

Кристин и Ерлен не успяха да разменят и дума насам. И за двамата ситуацията беше твърде необичайна: седяха заедно под погледа на роднините и нямаха за какво да си говорят, защото ги сближаваха много тайни. В душата на Кристин се прокрадна неясен, смътен страх и тя не можеше да се избави от него: вероятно ще ни бъде трудно, разсъждаваше тя, да делим една постеля като съпрузи, защото първо бяхме много близки, а после дълго време прекарахме разделени.

Все пак Кристин се мъчеше да се отърве от черните мисли. Ерлен възнамеряваше да им гостува в „Йорун“ първата неделя след Великден и попита Лавранс и Рагнфрид дали са съгласни. Лавранс се позасмя и го увери, че ще бъде добре дошъл в дома им.

Кристин се надяваше двамата да поизлязат на разходка, да си поговорят като някога и съмненията, хвърлящи сянка върху отношенията им, да се изпарят. Раздялата им продължи дълго и всеки от тях свикна да се справя с неволите посвоему.

По Великден във „Формо“ пристигнаха Симон Андресьон и неговата съпруга. Кристин ги видя в църквата. По време на службата невестата на бившия й годеник стоеше недалеч от нея.

Жената на Симон беше значително по-възрастна от него, вероятно към трийсетгодишна. Госпожа Халфрид имаше крехка и слаба фигура и беше дребна на ръст, но лицето й притежаваше удивително очарование. Светлокафявите й коси, подвиващи се под ленената кърпа, излъчваха нежност. Големите й сиви очи със златисти пръски гледаха благо и добронамерено. Всяка черта на лицето й изглеждаше изящна и фина, но пепелявосивият цвят на кожата й и развалените й зъби издаваха разклатено здраве. Халфрид явно беше доста болнава и според слуховете неведнъж я бяха сполетявали беди. Кристин се питаше как ли се чувства Симон със съпругата си.

Хората от „Йорун“ и от „Формо“ си размениха поздрави пред църквата, но не разговаряха. На третия ден Симон дойде на литургия без жена си. Приближи се до Лавранс и си казаха няколко думи. Кристин дочу името на Юлвхил. После Симон обърна внимание и на Рагнфрид. Рамборг, застанала до майка си, рече доста високо:

— Аз те помня, зная кой си.

Симон вдигна на ръце детето и го завъртя във въздуха.

— Колко мило от твоя страна, че не си ме забравила, Рамборг.

Симон поздрави и Кристин, но от разстояние. Лавранс и Рагнфрид не споменаха нищо за срещата вкъщи.

Кристин обаче я налегнаха мисли. Струваше й се странно да види отново Симон Андресьон, но вече като семеен мъж. Оживяха много стари спомени. Сети се колко сляпо и покорно обичаше някога Ерлен. Сега нещата се промениха. Чудеше се дали Симон е разказал на съпругата си защо са разтрогнали годежа. Най-вероятно не го е направил „за да не причини неудобство на баща ми“, помисли си подигравателно Кристин. И все пак тя се почувства жалка, задето още живее при родителите си неомъжена. Но нали с Ерлен бяха сгодени и Симон разбра, че са успели да наложат исканията си. Каквито и да ги е надробил преди това Ерлен, на нея той й остана верен, а и тя не се впусна по пътя на лековатия и разпуснат живот.

През една пролетна вечер Рагнфрид сподели, че иска да изпрати вест на старата Гюнхил — вдовицата, която шиеше кожени наметки. Времето беше чудесно и Кристин помоли за разрешение тя да занесе посланието. В крайна сметка й позволиха, защото мъжете у дома до един бяха заети.

Тръгна след залез-слънце. Към жълтеникавозеленото небе се издигаше тънък бял заскрежен дъх. При всеки удар на копитата девойката долавяше слабия звук от трошащ се лед и виждаше как парченцата се пръсват наоколо. От сумрачния гъсталак край пътя се разнасяха нежни, изпълнени с пролетно настроение птичи песни.

Кристин бързо пое надолу, без да размишлява за нищо особено. Просто се наслаждаваше на възможността да се поразходи сама. Яздеше с очи, приковани в новата луна. Месечината всеки миг щеше да се спусне към планинския гребен отвъд долината. Неочаквано конят отскочи настрани и се вдигна на задните си крака, а Кристин едва не се свлече от седлото.

Девойката забеляза тъмно тяло, свито на кълбо отстрани на пътя. Така и не успя да се отърси от ужаса при среща с хора, докато пътува сама. Предположи, че е възможно на легналия да му е прилошало. Овладя коня и се върна обратно. Подвикна:

— Има ли някой там?

Вързопът се пораздвижи и се обади глас:

— Да не би да си ти, Кристин Лаврансдатер?

— Братко Едвин? — тихо попита тя.

Кристин се усъмни дали сетивата й не я лъжат, или й се присънва. Приближи се до човека. Действително беше старецът; не можеше да се изправи без нейната помощ.

— Скъпи ми отче, накъде си се запътил по това време на годината? — удиви се Кристин.

— Слава на Бога, че те е изпратил по този път — простена монахът.

Кристин забеляза колко силно трепери брат Едвин.

— Бях тръгнал на север към вас, но силите ми се изчерпиха. Вече почти бях решил, че такава е волята Божия: да издъхна по пътищата, където съм скитал през целия си живот, но ми се щеше да се изповядам и да получа последното причастие. А и много исках да те видя отново, дъще.

Кристин му помогна да се качи на нейния кон. Поведе го за юздата и подпираше стареца, та да не падне. Брат Едвин ту се тюхкаше, задето Кристин ще си намокри краката, ту й се оплакваше от болките си.

Разказа й, че от Коледа бил в Еябю. Неколцина заможни селяни обещали през неплодородната година да освежат църквата с нова украса, но работите вървели мудно. Цяла зима боледувал. Имал нетърпими болки в стомаха, повръщал кръв и храната не му понасяла. Смятал, че не му остава да живее още много и се позастоял в обителта си, защото искал да умре при братята си. Споходило го обаче желанието за последен път да дойде в долината и тръгнал на север заедно с йеромонаха от Хамарновия стопанин на дома за поклонници в Руалста. Пътищата им се разделили до Фрун.

— Чух, че си се сгодила — рече брат Едвин. — За онзи мъж… И тогава ми домъчня за теб. Сърцето ми се сви при мисълта, че последната ни среща в манастира наистина ще остане последна. Тежко ми е, задето ти пое по пътя на раздора, дъще…

Кристин му целуна ръка и отвърна:

— Отче, кажи ми с какво съм заслужила силната ти обич.

— Често съм си мислил, Кристин, че ако Бог ни бе позволил да се срещаме по-често, ти щеше да станеш мое духовно чедо.

— И щеше да ми помогнеш да поема по иноческия път? — попита Кристин. След малко продължи: — Отец Айрик ми заръча да постъпя в монашеска обител и да се опитам да поправя греховете си, ако не получа съгласието на баща си и не се омъжа за Ерлен.

— Често се молех да закопнееш за монашеския живот — призна брат Едвин. — Но не и след като ми изповяда греха си. Исках да срещнеш Господ с венеца на непорочността си, Кристин.

Пристигнаха в „Йорун“. Домашните пренесоха монаха на ръце. Положиха го на леглото в стаята с огнището и се погрижиха да му е удобно. Той беше вече тежко болен. Отец Айрик дойде с церове за тялото и душата, но обясни, че монахът има рак и не му остава много. Брат Едвин настоя да тръгне на юг и да се опита да се прибере в манастира. Според отец Айрик това било немислимо.

Всички в „Йорун“ приеха идването на монаха като голяма благодат. Цял ден хората влизаха и излизаха от стаята му. Никога не липсваха желаещи да бдят над него през нощта. Струпаха се мнозина, които имаха време да послушат отец Айрик, докато чете религиозни книги до главата на умиращия. Хората разговаряха и с брат Едвин по духовни въпроси. Макар и повечето му думи да оставаха неясни и смътни за простолюдието, защото той винаги се изразяваше така, слушателите усещаха душата си изпълнена с упование и отрада, понеже всекиму бе ясно като бял ден, че сърцето на монаха прелива от любов към Бога.

Монахът проявяваше интерес какво се случва по селата. Разпита Лавранс за пораженията от лошата реколта. Домакинът му разказа, че в безизходицата се появили хора, които прибягват към скверни начини за оцеляване. Обърнали се за помощ към кошмара на съвестните християни. До хребета на запад от долината имало едри бели камъни с формата на човешките срамотии и неколцина мъже се подали на изкушението да принесат в жертва шопари и еретици. През една нощ отец Айрик повел със себе си най-набожните и смели селяни и те натрошили камъните. Лавранс също дал своя принос и видял със собствените си очи, че камъните цели са омазани с кръв, а наоколо се търкалят кости. А в една странична долина на Гюдбранската се говорело за старица, която селяните накарали да седи върху непоклатим камък и да реди езически заклинания три четвъртъка подред.

Една нощ Кристин остана сама при брат Едвин.

Той се събуди около полунощ и явно изпитваше ужасни болки. Помоли Кристин да донесе книгата за Богородичните чудотворства, която отец Айрик му зае, и да му почете от нея.

Макар и да не бе свикнала да чете на глас, Кристин приседна до леглото и сложи свещта до себе си. Намести книгата върху коленете си и започна да чете с голямо старание.

След малко забеляза, че по време на мъчителните пристъпи, болният стиска зъби и сплита изнемощелите си ръце.

— Скъпи отче, виждам, че се мъчиш ужасно — потресена прошепна Кристин.

— Така е, дъще, но сам Господ ме е превърнал отново в дете и ме разнася нагоре-надолу. Помня как избягах от къщи, когато бях на четири лета. Тръгнах из гората. Там се изгубих и дълго време не можаха да ме открият. Когато най-сетне ме намериха, майка ми беше сред търсачите. Прегърна ме силно и ме ухапа по врата. Помислих, че го прави, защото ми е ядосана, но после прозрях истинската причина. Сега копнея да се върна у дома, да се махна от гората. В светото писание е казано: оставете всичко и следвайте Ме. Но на този свят имаше толкова много неща, които не исках да оставя.

— Ти ли, отче? Всички те смятат за образец на целомъдрие, бедност и послушание.

Монахът се засмя:

— Мило дете, ти си мислиш, че на света няма други съблазни, освен похот, богатство и власт. Слушай какво ще ти кажа: това са дреболии покрай пътя, а аз обичам самите пътища. Не ме тегли към дреболиите на света, а към целия свят. Бог се смили над мен и ми отреди да обичам госпожа Сиромашия и госпожа Непорочност още от млад. Затова си въобразявах, че с тези си спътнички ще бъда винаги в безопасност. Обикалях, скитах къде ли не и мечтаех да преодолея всички пътища на света. А сърцето и умът ми също скитаха. Боя се, че често изпадах в заблуди относно най-мрачните постъпки. Но сега идва краят, Кристин, сега искам да се прибера у дома и да се освободя от всичките си мисли, да изслушам ясните слова на приора как да възприема греха си и Божията милост.

След малко монахът заспа. Кристин седна до огнището, за да наглежда огънят да не изгасне. На зазоряване, когато самата тя започна да дреме, брат Едвин внезапно се обади от леглото:

— Радвам се, че нещата между теб и Ерлен Никулаусьон стигнаха до щастлива развръзка, Кристин.

Кристин избухна в сълзи:

— Преди обаче да се стигне дотук, извършихме много непристойни дела. Сърцето ми се къса, като си помисля какви неприятности създадох на клетия ми баща. Той и сега не е щастлив, макар и да не знае цялата истина. Разбере ли я, ще се отрече от мен завинаги.

— Кристин — подхвана благо брат Едвин, — разбери, че се налага да премълчиш случилото се, но и да не му създаваш повече грижи. Той никога няма да иска от теб да се покайваш. Каквото и да сториш, обичта, която баща ти изпитва към теб, няма да се промени.

След няколко дни брат Едвин се позакрепи и пожела да тръгне на юг. Тъй като това явно беше много важно за монаха, Лавранс поръча на слугите си да направят носилка; закрепиха я между два коня и така заведоха болния до градчето Лидста. Там му осигуриха нови коне и нови придружители и по този начин го закараха до Хамар. Там той почина в манастира на братята проповедници и го погребаха в тяхната църква. После босоногите братя предявиха искане да им предоставят тленните му останки, защото хората от околните села го смятаха за светец и го наричаха свети Евен. След канонизацията селяните из цялата страна отправяха молитви към него. Затова между двата манастира се разрази люта вражда за мощите му.

Кристин разбра за спора доста по-късно, а раздялата с монаха преживя много тежко. Като че ли той единствен знаеше всичките й тайни. Запозна се с нея, когато тя беше още невръстно, невинно хлапе под опеката на баща си, а след години тя му изповяда греховната си връзка с Ерлен. Сякаш брат Едвин представляваше скоба, свързваща всичко, което някога е било свидно на сърцето й, със сегашните й терзания. Съвсем се бе откъснала от някогашното девойче.

7.

— Според мен изстина достатъчно и вече можем да слагаме маята — прецени Рагнфрид.

Кристин седеше до вратата на пивоварната къща и предеше, докато чакаше малцовата каша да се охлади. Остави вретеното на прага, разви чергата, намотана около кофата с пивната мъст, и измери температурата.

— Първо затвори вратата — каза майка й, — иначе ще духа. Какво ми ходиш като заспала — смъмри я тя.

Кристин наливаше в казаните, а майка й бъркаше.

Гайрхил Дривсдатер извикала Хот, но дошъл Уден. Помогнал й да свари бирата. За възнаграждение поискал онова, дето стояло между казана и нея. Тази приказка й я разказваше Лавранс, когато беше малка.

Онова, дето стояло между казана и нея. Кристин се чувстваше отпаднала и замаяна от горещината и сладникавия мирис на подправки из тъмното, пълно с изпарения помещение.

На двора Рамборг обикаляше заедно с други деца в кръг и пееше:

„Кацнал орльо на дървото,

нокът златен впил в стеблото.“

Кристин последва майка си. Двете минаха през малкото преддверие, където стояха празни бъчви за бира и всякакви сечива. Оттам една врата извеждаше към ивица земя между задната стена на пивоварната къща и дървената ограда около ечемичената нива. Прасетата започнаха да се бутат, да се хапят и да квичат в борбата за изхвърлената утайка от пивната мъст.

Кристин заслони лице с ръка срещу ослепителното обедно слънце. Майка й погледна свинете и рече:

— Няма да се справим с по-малко от осемнайсет елена.

— Толкова много ли са ни нужни? — разсеяно попита дъщерята.

— Да, всеки ден трябва да поднасяме и дивеч заедно със свинското — отвърна майката. — Птиците и зайците ще ни стигнат само за главната трапеза. Не забравяй, че ще дойдат близо двеста души, включително прислугата и децата, и бедняци, които също трябва да нахраним. А дори двамата с Ерлен да заминете на петия ден, някои гости ще останат най-малко цяла седмица.

— Стой тук и наглеждай бирата, Кристин — заръча Рагнфрид. — Отивам да видя какво става с гозбите за баща ти и косачите.

Кристин взе ръкоделието си и седна до задната врата. Мушна хурката с къделята под мишница, но ръцете й с вретеното се отпуснаха безсилни в скута.

Зад дървената ограда ечемикът лъщеше като сребриста коприна под слънчевите лъчи. Освен бученето на реката Кристин долавяше и звука от сърповете по полята. От време на време желязото удряше о камък. Баща й и слугите бързаха да привършат със сенокоса. Заради предстоящата сватба имаше много работа.

Отново й прилоша от миризмата на хладната мъст и острата воня от прасетата, а заради горещината й се зави свят и се почувства отмаляла. Пребледня и зачака с изправен гръб пристъпът да отмине. Не искаше да се разболява.

Никога не се бе чувствала така. Колкото и да се опитваше да си внуши, че се заблуждава, съмнението я гризеше отвътре. Онова, дето е между казана и нея…

Осемнайсет елена. Близо двеста гости. Хората щяха да се посмеят, когато разберат, че цялата суматоха била заради бременна жена, която отдавна е трябвало да омъжат.

О, не. Захвърли вретеното и скочи като ужилена. С чело, подпряно на стената, Кристин повърна в избуялата коприва. По листата гъмжеше от ларви и от гледката й призля още повече.

Избърса потните си слепоочия. О, не, значи вече е сигурно…

Щяха да ги венчаят на втората неделя след Архангеловден, а сватбата щеше да трае пет дни. Дотогава оставаха повече от два месеца. Ами ако започне да й личи? Майка й и другите жени бяха доста опитни. Веднага щяха да познаят, че носи дете в утробата си, месеци преди самата Кристин да проумее по какви признаци съдят. Бедничката, лицето й стана пепелявосиво… Нетърпеливо разтърка бузите си, защото усети, че кръвта се отдръпна съвсем от лицето й.

Преди често допускаше възможността това да й се случи и не изпитваше такъв силен страх. Но тогава беше различно: двамата с Ерлен не можеха да станат законни съпрузи. Такива случки се смятаха за срамни, за грешни, но опреше ли до млади, които не искат да превият гръб пред никакви забрани, хората проявяваха своеобразно снизхождение. При други обстоятелства Кристин нямаше да се опозори до такава степен. Но когато подобно нещо се случеше между годеници, всички ги занасяха и пускаха груби шеги. На самата нея й стана смешно: ето, тук варят бира и приготвят вино, а там колят животни, пекат хляб и приготвят сватба за чудо и приказ, а на невестата й прилошава само като усети мирис на храна; промъква се зад навесите, обляна в студена пот, и линее…

Ерлен. Стисна зъби от гняв. Трябваше да й спести преживяването, защото тя не искаше да го прави. Нали преди, когато нищо не беше изяснено и тя нямаше на кого да се опре, освен на любовта му, винаги, ама винаги и с радост му угаждаше? Затова този път беше редно да я остави на мира, когато се опита да му откаже. Струваше й се скверно да го правят тайно, след като баща й събра ръцете им пред погледа на роднините. Но със сила, смях и ласки Ерлен си извоюва каквото искаше. Кристин не съумя да му покаже, че този път отказът й не е на шега.

Кристин влезе вътре да нагледа бирата, а после отново излезе и се опря на оградата. Нагъсто израсналите високи ечемичени класове се поклащаха леко под лекия полъх на вятъра и проблясваха на слънцето. Кристин не помнеше да е виждала нивята по-отрупани с плод. В далечината се мержелееше реката. Чуваше се гласът на баща й. Той викаше нещо, но Кристин не различи думите. Работниците на полето се смееха заедно с Лавранс.

Кристин се питаше дали да не признае на баща си какво се е случило, та всички да престанат да се трепят излишно, да я омъжат за Ерлен тихомълком, без венчавка и гуляи. Важното беше да се сдобие с име на съпруга, преди хората да забележат, че под сърцето си носи детето на Ерлен.

И Ерлен щеше да стане обект на подигравки или дори на злостни клевети, защото отдавна не беше неопитен момък. Но нали именно той настояваше да отпразнуват сватбата, да я види като булка, нагиздена в коприна и кадифе, и с висока златна корона на главата. Точно това искаше той и пожела да я притежава през всичките откраднати сладостни мигове. Досега тя изпълняваше желанията му, без да възразява. И щеше да продължи да се съобразява с тях.

Дано накрая Ерлен осъзнае, че не може и вълкът да е сит, и агнето — цяло. Преди й разказваше какво голямо празненство ще устрои на Коледа в „Хюсабю“, та да покаже на всичките си роднини, приятели и познати каква прелестна съпруга има. При тази мисъл Кристин се усмихна подигравателно. Едва ли би било подходящо празненство да има точно тази година.

Кристин очакваше детето да се роди около празника на свети Григорий Двоеслов. Мислите й се разбягаха като луди. Изплаши се малко: помнеше пронизителните писъци на майка си, които се носеха над „Йорун“ повече от две денонощия, преди на бял свят да се появи Юлвхил. В близкото село две жени починаха по време на раждане. Така си бяха отишли и двете съпруги на Сигюр от „Лопт“. И бабата на Кристин, на която беше кръстена, не успяла да понесе родилните мъки.

Но сред връхлетелите я чувства не страхът надделяваше. Всеки път, когато разбираше, че не е бременна, Кристин се чудеше дали пък Господ няма да ги накаже точно така: като ги лиши от правото да имат деца. Някой ден вероятно ще чакат и ще се надяват напразно на онова, от което навремето ненужно са се бояли, докато накрая заживеят с мисълта, че ще ги заставят да напуснат наследственото имение. Така ще сложат край на рода им, защото братът на Ерлен беше свещеник и децата му нямаха право на наследство. На тяхно място ще се настани Мюнан Бордшон със синовете си, а името на Ерлен ще бъда изтрито от родословието.

Кристин притисна ръка към корема си. Ето го там — между оградата и нея; между казана и нея; между нея и целия свят. Там беше синът на Ерлен. Вече изпробва рецептата, която Осхил веднъж спомена, с кръв от дясната и от лявата ръка. Тя носеше мъжка рожба в утробата си. Какъв ли жребий щеше да й донесе? Спомняше си как починаха малките й братчета, опечалените лица на родителите, когато ги споменаваха; помнеше как помръкваха Лавранс и Рагнфрид при всяка вещ на Юлвхил, попаднала пред очите им. Самата Кристин неведнъж им причини големи грижи, а краят на неволите, които щеше да стовари върху плещите на родителите си, все още не се виждаше.

И все пак, и все пак. Кристин отпусна глава върху ръката си на оградата. С другата ръка продължаваше да придържа корема си. Дори и така да си навлече повече грижи, дори и да умре при раждането, тя предпочиташе да роди син на Ерлен, отколкото къщите да опустеят след смъртта им и житните класове да се поклащат за радост на чужди хора.

Някой влезе в преддверието. Бирата! — стресна се Кристин. Отдавна трябваше да проверя какво става с бирата. Поизправи се. Ерлен се приведе над прага и излезе на слънце, грейнал от щастие.

— Ти тук ли стоиш? — изненада се той. — Даже не идваш да ме посрещнеш — усмихна се, приближи се и я прегърна.

— Любими, ама ти тук ли си? — смънка тя.

Вероятно Ерлен току-що бе слязъл от коня. Кожухът още стоеше на рамото му, а мечът — увиснал на пояса му; необръснат, изглеждаше мръсен и много прашен от пътя. Беше облечен в червена туника, която се диплеше надолу, а отстрани, под мишниците, платът се разделяше на две. Докато минаваха през пивоварната къща, насочвайки се към двора, дрехата му се развя и оголи бедрата му до кръста. Странно, досега Кристин не бе забелязала, че той върви леко на една страна. Преди виждаше само дългите му елегантни крака, изящни глезени и малки, добре оформени стъпала.

Ерлен дойде със сериозно подкрепление: петима спътници и четири неоседлани коня. Обясни на Рагнфрид, че иска да натовари на тях чеиза на Кристин, защото сигурно щяло да й бъде по-приятно нещата й да са вече в „Хюсабю“, когато пристигне там. Понеже сватбата щяла да се състои чак в края на есента, по-лесно било да пренесат чеиза сега. После ставало по-сложно и имало опасност морската вода на кораба да намокри дрехите й. Абатът от Нидархолм предложил на Ерлен да изпрати багажа с товарния кораб „Лауренсиус“. Очаквало се да отплават от Вейой около Успение Богородично. Затова Ерлен дошъл да откара чеиза до уговореното място.

Ерлен седна до вратата на готварницата да пийне бира. Докато разказваше за намеренията си, Рагнфрид и Кристин скубеха дивите патици, донесени предния ден от Лавранс. Майката и дъщерята се грижеха сами за домакинската работа, защото останалите жени събираха шума на полето. Ерлен изглеждаше радостен и доволен от себе си, задето е проявил съобразителността да дойде за чеиза.

Рагнфрид излезе, а Кристин остана да наглежда шиша с патиците. През отворената врата зърна другарите на Ерлен, разположили се на сянка от другата страна на двора. Подаваха се купа с бира. Седнал на прага, Ерлен бъбреше и се смееше, а слънцето огряваше лъскавата му въгленовочерна коса. Кристин забеляза няколко сиви нишки. Е, все пак той наближаваше трийсет и две. Въпреки това се държеше като хлапак. Кристин щеше да му каже за затруднението си рано или късно, но във всеки случай навреме, преди сам да забележи. В сърцето й се разля умиление и потуши гнева, както блестящата река скрива сипея.

Обичаше го повече от всичко. Любовта й надделя, макар и да не остана сляпа за недостатъците му. Този изискан господин, облечен в елегантна червена туника, със сребърни шпори на краката и инкрустиран със злато колан, никак не се вписваше в обстановката на „Йорун“, подчинена на селскостопанска дейност. Рагнфрид изпрати Рамборг до реката да съобщи за скъпия гост, но Лавранс не се появи да го посрещне.

Ерлен застана до Кристин и я прегърна през раменете.

— Направо не е за вярване! — възкликна той. — Не ти ли се струва странно, че цялата тази суетня е заради нашата сватба?

Кристин го целуна и го отблъсна. Поля птиците с мазнина и го помоли да не й се пречка. Не, не искаше да се изрази така…

Лавранс се върна в имението чак за вечеря, последван от косачите. Стопанинът беше облечен като работниците си: небоядисана, дълга до коленете сукнена жилетка и панталон до глезените от същия плат. Дойде бос, преметнал сърпа на рамо. Единственото, което го отличаваше от слугите, беше кожената яка за ястреба, кацнал върху лявото му рамо. Водеше Рамборг за ръка.

Стопанинът поздрави зет си много сърдечно и го помоли за извинение, задето не е дошъл по-рано, но се налагало да избързат с привършването на земеделската работа, защото му предстояло неотложно пътуване между сенокоса и жътвата. Когато обаче на трапезата Ерлен изложи молбата си, Лавранс остана непреклонен.

Невъзможно било да се лиши от каруци и коне точно в този момент. Ерлен го успокои: бил довел четири неоседлани коня. Лавранс му обърна внимание, че за да пренесат целия багаж, ще е нужно да отиват и да се връщат три пъти. А и девойката все още имала нужда от вещите си у дома. Спалното бельо от чеиза на Кристин им трябвало; защото им предстояло да подслонят толкова много хора.

— Не, не — побърза да го успокои Ерлен. — И наесен ще намерим начин да пренесем всичко, но се зарадвах на предложението на абата и ми се стори доста разумно да натоварим багажа на манастирския кораб. Абатът ми припомни, че сме роднини. Сега всички започнаха да се сещат за това — усмихна се Ерлен, който никак не се притесни от недоволството на тъста си.

Накрая стигнаха до споразумението Ерлен да вземе назаем каруца, да я натовари с вещите на Кристин и да ги закара до новия й дом.

На следващия ден започна трескаво събиране на багажа. Майка й разреши на драго сърце да отнесат големия и малкия тъкачен стан, защото едва ли щяло да й остава време да тъче преди сватбата. Рагнфрид и дъщеря й отрязаха от стана изтъканото вече сукно от много фина и мека небоядисана вълна, с втъкани влакна от черни овце, образуващи равномерни петна по плата. Кристин и майка й навиха сукното на руло и го пъхнаха в кожен чувал. Според Кристин от него можело да се ушие хубава пелена, която да се разкраси с червени и сини ленти.

Сандъкът за шевни принадлежности, изработен някога от Арне, също попадна сред вещите за изпращане в „Хюсабю“. Кристин извади от ковчежето си всички подаръци, получени от Ерлен. Показа на майка си синьото кадифено палто с червена подплата, с което смяташе да язди на сватбеното си тържество. Майка й започна да го оглежда и да опипва.

— Палтото изглежда много скъпо — отбеляза Рагнфрид. — Кога ти го подари Ерлен?

— По време на престоя ми в манастира — отвърна дъщерята.

Опаковаха сандъка с чеиза на Кристин, събиран от майка й през годините. Дървото беше резбовано във формата на квадрати, от които изскачаха животни и птици между листата във всяко поле. Рагнфрид сложи в една от своите ракли булчинската рокля. Още не беше готова. От началото на зимата започнаха да я шият от яркочервена коприна. Скроиха я да прилепва плътно по тялото. Сигурно вече ми е отесняла в гърдите, помисли си Кристин.

Надвечер натовариха готовия багаж на каруцата. Ерлен искаше да тръгне на следващата сутрин.

Двамата с Кристин стояха до плета и гледаха на север как над долината настъпва синьо-черен, буреносен мрак.

В планината отекнаха гръмотевици, но на юг поляните и реката се къпеха в жълта, ослепителна светлина.

— Помниш ли каква буря се разрази в гората до Гердарюд? — прошепна Ерлен, докато си играеше с косите й.

Кристин кимна и направи неуспешен опит да се усмихне. Въздухът й се струваше спарен и задушен, а главата й тежеше. При всяко вдишване по кожата й избиваше пот.

Лавранс се приближи до двамата млади и заговори за времето. Тук, в долината, рядко върлували бури, но един Господ знаел какви нещастия очакват добитъка и конете на хората в планината.

Небето над склона, където се намираше църквата, чернееше, сякаш внезапно настъпи нощ. Проблесналата светкавица озари неспокойни коне, застанали плътно един до друг на поляната пред църковната порта. Лавранс не допускаше животните да са от селото. Най-вероятно били от Довре, минали през планината под Йета. Лавранс намери за по-безопасно да не ходи дотам да проверява дали между конете няма и негови, а само се провикна колкото му глас държи, за да надвие тътена.

Страховита светкавица прониза мрака. Гърмът се засмя и изтрещя оглушително. Конете се пръснаха по поляните под хребета. Тримата се прекръстиха. Нова светкавица разцепи небето и над тримата се спусна огромен, белоснежен пламък. Те се свиха на кълбо, стиснаха и без това заслепените си очи и доловиха мирис на изгорял камък, докато гърмът проглушаваше ушите им.

— Свети Улав, помагай — прошепна Лавранс.

— Брезата, вижте брезата! — изкрещя Ерлен.

Високата бреза недалеч от тях започна силно да се клати, после от нея се отцепи грамаден клон и полетя към земята, оставяйки стеблото със зейнала рана.

— Ще се подпали. Исусе Христе! Покривът на църквата гори! — извика Лавранс.

Вторачиха се към склона и какво да видят! От буковото покритие под малката кула върху билото на покрива проблясваха огнени пламъци.

Двамата мъже хукнаха през двора. Лавранс отваряше рязко вратите и крещеше на хората да тичат на помощ. Всички се втурнаха навън.

— Грабвайте брадвите и куките — викаше Лавранс, докато тичаше до обора.

Миг по-късно изведе Гюлсвайнен за гривата, скочи върху неоседлания кон и препусна на север с брадва в ръка. Ерлен, както и всички мъже от стопанството, го последваха на часа. Някои възседнаха конете, други не успяха да овладеят подплашените животни, оставиха ги и хукнаха пеш. В края на върволицата тичаха Рагнфрид и другите жени, понесли кофи и лопати.

Вече никой не обръщаше вниманието на бушуващата буря. При проблясването на светкавиците се виждаше как хората от долното село тичат на помощ. Отец Айрик вече бягаше по склона, следван от домочадието си. Надолу по моста се чуваше тропот от конски копита. Неколцина мъжаги тичаха наоколо, обърнали бледите си ужасени лица към горящата църква.

От югоизток духаше лек ветрец. Огънят вече бе обхванал северната стена, а на запад пламъците пълзяха по входната врата. За щастие пожарът все още не бе стигнал до южната част и извивката на хоровата част на храма.

Кристин и жените от „Йорун“ влязоха в гробището южно от църквата — там част от оградата беше рухнала.

Силното огнено зарево освети горичката на север от църквата и преградите, където връзваха конете. Никой не бе в състояние да припари дотам заради жегата. Окъпан в ослепителна огнена светлина, кръстът се виждаше, сякаш оживя и се раздвижи.

Удари на брадви по дървената южна стена заглушиха пращенето и свистенето на огъня. Мъжете се мъчеха да съборят цялата покрита сводеста галерия на църквата, като удряха ожесточено. Някой извика, че Лавранс и неколцина други са влезли в църквата с отец Айрик, за да пробият дупка в стената. Малки огнени езици облизваха фугите между буковите греди на покрива. Ако вятърът сменеше посоката си или утихнеше, огънят щеше да обхване цялата сграда.

Беше безсмислено да се опитват да гасят пожара, а и нямаше време да образуват верига до реката, но по заръка на Рагнфрид жените се наредиха една зад друга и си подаваха кофи с вода от поточето западно от канавката. Усилията им не бяха от голяма полза за мъжете, които удряха по южната стена. Мнозина хлипаха, колкото обзети от напрежение и страх за намиращите се вътре хора, толкова и заради Божия храм.

Кристин, застанала най-отпред на върволицата, подаваше кофи с вода и останала без дъх се взираше в църквата: вътре влязоха баща й и Ерлен.

Колоните, на които се крепеше покритата галерия, се сринаха в купчината руини от падналия покрив на аркадата. Мъжете, нарамили цял дънер, атакуваха дървената стена с всички сили.

От малката врата южно от хоровата част на храма Ерлен и един от другарите му изнесоха големия сандък от вестиария, на който отец Айрик сядаше, докато слушаше изповеди. Двамата мъже претърколиха сандъка на гробището.

Ерлен извика нещо, но Кристин не го чу. Той се завтече обратно към галерията. Тичаше пъргаво като котка. Беше захвърлил връхните си дрехи и останал само по риза и панталони.

И други подеха вика му: във вестиария и хора гори огън. Вече нямаше как мъжете да напуснат кораба и да стигнат до южната врата, защото пожарът обхвана и двата изхода. Мъжете успяха да отцепят няколко дървени трупи от стената. С кука в ръка Ерлен дърпаше безмилостно останките от дървото. Най-после пробиха дупка в стената. Разнесоха се предупредителни гласове: имаше опасност покривът да се срути и да затрупа намиращите се вътре. И от тази страна буковите греди торяха, а жегата ставаше непоносима.

Ерлен се втурна в дупката и изведе отец Айрик. Млад момък, закрил лице с ръка, изнесе ритуалния кръст, с който свещеникът предвождаше шествието. След тях се появи и Лавранс. Вървеше със стиснати очи заради дима, олюлявайки се под тежестта на много по-високото от него разпятие, което мъкнеше.

Хората им се притекоха на помощ и ги заведоха на гробището. Отец Айрик се препъна и се свлече на колене, а свещените съдове се затъркаляха надолу по склона. Дарохранителницата във формата на сребърен гълъб се отвори и отвътре изпадна нафората. Свещеникът я вдигна, изтупа я от прахта и я целуна, хлипайки високо. После долепи устни и до позлатената мощехранителница с нетленни останки от свети Улав, която преди стоеше над олтара.

Лавранс Бьоргюлфсьон все още стискаше разпятието. Ръката му обгръщаше раменете на кръста, а главата му се опираше върху рамото на изображението на Христос. Сякаш самият Спасител бе свел прекрасното си опечалено лице към мъжа, за да го утеши.

Покривът започна да се свлича от северната част на сградата. Обвита в пламъци греда събори камбаната до църковната порта и тя издъхна с дълбоко стенание, което затихна постепенно, задушено от пращенето на огнената стихия.

Докато се бореха с пламъците, хората не обръщаха никакво внимание на времето. Дори да бе изминал цял ден, нямаше да забележат. На юг в долината проехтяха гърмежи и блеснаха светкавици. Дъждът се усили, а вятърът отслабна.

Но изведнъж, съвсем неочаквано, от основната греда на постройката изригнаха пламъци. Само след миг огненият обръч стегна цялата църква.

Хората се отдръпнаха от изгарящата жега. Ерлен начаса се втурна към Кристин и я задърпа надолу. От него лъхаше на изгоряло. Тя погали главата и лицето му и шепата й се напълни с изгорели косми.

Заради оглушителното пращене на огъня двамата не чуваха думите си, но Кристин видя обгорените му до основи вежди и раните по лицето му. Ризата му бе надупчена от огнените езици. Докато я водеше след останалите, Ерлен се смееше.

Хората последваха ридаещия възрастен свещеник и Лавранс Бьоргюлфсьон, който носеше разпятието.

Стигнаха до края на гробището. Лавранс пусна разпятието на земята и го подпря на едно дърво, после седна изнемощял върху останките от оградата до отец Айрик. Свещеникът протегна ръце към обвитата в пламъци църква:

— Сбогом, сбогом, храм на свети Улав. Бог да те благослови, храм на свети Улав, Бог да те благослови за всеки миг, в който съм пял или чел псалми в теб. Храм на свети Улав, лека нощ, лека нощ.

Енориашите ридаеха с глас. Дъждът се сипеше над скупчените хора, но никой не възнамеряваше да си върви. Насмоленото дърво едва ли щеше да притъпи жегата: наоколо хвърчаха обгорели прашинки и стърготини. Малката камбанария се срина и потъна в огненото море, оставяйки след себе си кълбо от искри.

Лавранс седеше, закрил лице с една ръка. Другата висеше отпусната в скута му. Кристин забеляза, че целият му ръкав е окървавен. Кръвта се стичаше между пръстите на ръцете му. Приближи се и го докосна.

— Няма нищо страшно — успокои я той. — Нещо падна върху рамото й.

Лицето му пребледня, дори устните му побеляха.

— Юлвхил — прошепна измъчено той и погледна към огнената клада.

Отец Айрик чу думите му и го хвана за рамото.

— Детето ти няма да се събуди от огъня, Лавранс. Пламъците няма да смутят покоя на Юлвхил. Тя бе пощадена, защото не преживя загубата на Божия дом както всички нас.

Кристин се сгуши в гърдите на Ерлен. Усещаше силните му ръце върху раменете си. Баща й попита къде е Рагнфрид.

Отговориха, че някаква жена пометнала от ужас; отнесли я в дома на свещеника и Рагнфрид тръгнала с тях.

След като стана свидетел на потресаващия пожар, Кристин си спомни нещо отдавна забравено. Изобщо не биваше да вижда огнената стихия. В едно от селата на юг имаше мъж, чието лице беше наполовина покрито с червено петно. Според хорските приказки причината за нещастието му била, че майка му видяла пожар, докато го носела в утробата си. Миличка, пресвета Богородице Дево, помоли се наум Кристин, не позволявай рожбата ми да е пострадала…

На следващия ден мъжете се събраха пред изгорялата църква, за да обсъдят градежа на нов храм.

Кристин потърси отец Айрик в „Румюн“, преди той да отиде на тинга. Попита го дали според него случилото се е знамение. Вероятно Бог искал тя да каже на баща си, че не е достойна да носи невестината корона. Девойката се питаше дали не е по-благопристойно да се омъжи за Ерлен без пищни тържества.

Отец Айрик обаче се разгневи и от очите му заизскачаха искри:

— Да не би да си въобразяваш, че Господ го е грижа толкова много за вас, блудниците, и за безпътните ви прояви, та да изгори до основи красива и достопочтена църква заради теб! Укроти гордостта си и недей да тревожиш излишно баща си и майка си. Ако на сватбения си ден не можеш да носиш короната с чест, толкова по-зле за теб, но в такъв случай двамата с Ерлен ще имате още по-голяма потребност от венчавка, преди да заживеете заедно. Всеки има грехове, за които е длъжен да отговаря. Точно затова ни сполетя такова нещастие. Постарай се да водиш по-добродетелен живот и заедно с Ерлен да помогнете да издигнем наново църквата.

Макар все още да не бе споменала за състоянието си, Кристин реши да си замълчи и да се примири с отговора на свещеника.

Тя отиде на тинга заедно с мъжете. Лавранс вървеше с превързана ръка, а лицето на Ерлен беше покрито с рани. Изглеждаше зле, но се шегуваше с външния си вид. Раните не бяха големи и той се надяваше да не го загрозят в сватбения му ден. След Лавранс се изправи да говори той и обеща да дари четири марки сребро за градежа на новата църква, а от името на годеницата си, със съгласието на Лавранс, искал да даде на църковната община парцел от нейната земя.

Наложи се Ерлен да остане в „Йорун“ още седмица заради раните си. Кристин долови промяна в отношението на Лавранс към годеника й. След пожара баща й се държеше по-благосклонно и двамата мъже явно се разбираха чудесно. У Кристин се събуди надежда, че баща й ще обикне зет си Ерлен Никулаусьон и ще прояви снизхождение към двамата млади. Молеше се Лавранс да приеме по-леко истината, когато узнае за прегрешенията им, и опасенията й за неговата реакция да се окажат напразни.

8.

Тази година се случи изключително добра за цялата Северна долина. Изсушиха много сено и го прибраха непокътнато в оборите, а хората се връщаха от пасищата с голям надой от мляко и угоени говеда. Тази година дори нямаше вредители. Житните класове се наляха със зърно както никога досега. Очакваха го да узрее. И времето беше превъзходно. Между празника на свети Вартоломей и Рождество Богородично, когато съществуваше най-голяма опасност от слани, поваля малко дъжд, времето омекна и се заоблачи, а после есенният месец продължи със слънце, вятър и топли, мъгливи нощи. През седмицата след Архангеловден във всички околни села повечето зърно беше прибрано.

В имението „Йорун“ цареше трескава подготовка за пищната сватба. През последните два месеца Кристин, затрупана с работа от ранно утро до късна вечер, нямаше много време да се тревожи за друго, освен за ежедневните си задължения. Усещаше, че гърдите й наедряха, а малките й светлочервени зърна потъмняха и станаха болезнено чувствителни към студения въздух сутрин. Но щом се раздвижеше и се стоплеше от работата, неразположението й минаваше и тя мислеше само какво трябва да свърши до края на деня. Изправеше ли се да си почине, усещаше колко тежко е това в утробата й, но по нищо не й личеше, че не е празна: беше все така слабичка и стройна. Понякога поглаждаше замислено дългите си, все още изящни бедра, но без да съжалява за зараждащия се в нея живот. От време на време я спохождаше и приятно, гъделичкащо очакване. След месец-два щеше да усети движенията на детето си. А тогава вече щеше да се намира в „Хюсабю“. Ерлен сигурно щеше да се зарадва. Затвори очи и захапа годежния си пръстен. Пред очите й изплува лицето на любимия, пребледняло от вълнение, както го помнеше от вечерта на годежа им. В атмосфера на тържествена сериозност Ерлен произнесе високо и ясно:

— Нека сам Бог и всички присъстващи са ми свидетели, че аз, Ерлен Никулаусьон, се сгодявам за Кристин Лаврансдатер по повелите на Бога и на хората при договорените пред тези мъже условия. Ти ще бъдеш моя съпруга, а аз — твой съпруг, докато смъртта ни раздели, ще свием семейно гнездо и ще зачитаме Божиите и светските закони за нашия свещен съюз.

Кристин тичаше през двора от къща в къща, но изведнъж се спря. Тази година скорушата бе натежала от плод, значи през зимата ги очаква много сняг. Слънцето огряваше бледите ниви, където ожънатото жито бе събрано на купи. Дано времето се задържи такова до сватбата.

Лавранс настоя дъщеря му да се венчае в църква. Решиха да извършат обручението в параклиса на „Сюнбю“. В събота тръгваше сватбеното шествие, което щеше да мине през планината до Воге, хората да пренощуват в „Сюнбю“ и в околните имения и да се върнат в неделя след церемонията. А след вечерня, когато почивните дни се смятат за приключили, щяха да отпразнуват сватбата и Лавранс да даде дъщеря си на Ерлен. След полунощ младоженците щяха да се оттеглят за първата си брачна нощ.

В петък следобед Кристин стоеше на чардака и наблюдаваше задаващата се от север група конници, които минаха покрай обгорялата църква на склона. Бяха Ерлен и сватбарите му. Кристин напрегна очи, за да го разпознае сред множеството. Невестата и женихът не биваше да се виждат преди щастливото събитие.

На мястото, където пътят се отбива за „Йорун“, няколко жени се отделиха от групата и поеха към дома на Кристин, а мъжете продължиха към „Лаугарбрю“, за да пренощуват там.

Кристин слезе да посрещне гостите. След банята се чувстваше изморена, а и я болеше кожата на главата: Рагнфрид й изми главата със силен разтвор на луга, та косата й да стане ослепителна за тържеството.

Осхил Гаутесдатер позволи на Лавранс да я поеме от седлото на коня. Колко е пъргава и как младее, удиви се Кристин. Снахата на знахарката, госпожа Катрин, съпругата на Мюнан, изглеждаше по-възрастна от свекърва си, защото беше пълна и едра, а кожата и очите й бяха лишени от цвят. Странна работа, мислеше си Кристин, тя е грозна, а той — неверен съпруг, но въпреки това хората разправят, че живеели добре. С гостите дойдоха и две от дъщерите на Борд Петершон: едната омъжена, другата още мома. Не бяха нито красиви, нито грозни, изглеждаха почтени и добросъвестни, но се държаха доста сдържано към непознатите. Лавранс им благодари учтиво, задето му оказват честта да присъстват на сватбата на дъщеря му и да пропътуват толкова дълъг път в края на есента.

— Нашият баща отгледа Ерлен още от малък — рече по-голямата, пристъпи към Кристин и й честити.

В двора се появиха двама младежи, яздещи в отсечен тръс. Скочиха от конете и се завтекоха засмени към Кристин, но тя изтича да се скрие в къщата — никой мъж не биваше да я вижда преди утрешния ден. Момците, и двамата обещаващи красавци, бяха най-малките синове на Трун Йеслинг. Носеха в ковчеже невестината корона от „Сюнбю“. Трун и съпругата му щяха да дойдат в „Йорун“ чак в неделя след сватбената церемония.

Кристин се скри във всекидневната, а Осхил я последва. Старицата сложи ръце на раменете й, притегли лицето й към своето и я целуна.

— Щастлива съм, че доживях този ден — развълнувано призна тя.

Осхил забеляза колко изтънели са ръцете на девойката. Кристин й се стори изпосталяла, но със заоблена гръд. Чертите на лицето й бяха придобили изящество, а слепоочията й се губеха в гъстата, влажна коса. Бузите й бяха хлътнали и поизгубили свежия си цвят. Очите й обаче изглеждаха по-големи и потъмнели.

Осхил я целуна отново.

— Виждам колко тежко ти е било, Кристин — продължи тя. — Довечера ще ти сваря отвара и утре от умората ти няма да има и следа.

Устните на Кристин се разтрепериха.

— Шшшт — сложи пръст върху устните си Осхил и потупа нежно ръката й. — Много се радвам, че утре ще те пременя. Никой няма да е виждал по-красива невеста от теб.

Лавранс отиде в „Лаугарбрю“, за да сподели трапезата с гостите си.

Мъжете се надпреварваха да хвалят храната. Дори и в най-заможните манастири не предлагали такива отбрани блюда: каша от ръжено брашно, варен грах, бял хляб, осолена и прясна пъстърва, тлъст атлантически палвус, нарязан на тънки ивици.

Мъжете пийнаха доста и се поразвеселиха. Шегите с младоженеца загрубяха. Сватбарите на Ерлен, значително по-млади от него, не спираха да му напомнят, че връстниците му отдавна са семейни, и го поднасяха, задето чак сега му предстои първата брачна нощ. Някои от по-възрастните роднини на младоженеца, все още неопиянени от бирата, следяха с тревога всяка дума. Опасяваха се да не би шегобийците да засегнат теми, които по-добре изобщо да не се споменават. Борд от „Хестнес“ не откъсваше очи от Лавранс. Седнал на почетното място, бащата на булката рядко оставаше чашата си върху масата, но бирата май не успя да го поразвесели. Лицето му издаваше нарастващо вътрешно напрежение, а очите му гледаха в една точка. Ерлен, настанен от дясната страна на тъста си, посрещаше закачките с усмивка и отговаряше в същия дух. Лицето му беше зачервено, а очите му искряха.

Неочаквано Лавранс подхвана сърдито:

— Зетко, да те питам за нещо, докато не съм забравил. Какво направи с каруцата, дето ти я заех през лятото?

— Каква каруца? — смути се Ерлен.

— Нима вече си забравил? Сам бог знае колко хубава беше каруцата. Присъствах, когато я сковаха в имението ми. Зетко, цялото ми домочадие и слугите ще потвърдят: не само обеща, но и се закле да ми я докараш обратно, но не удържа на думата си. Господ ни беше свидетел.

Някой от гостите се провикна да не отварят сега дума за такива неща, но Лавранс удари по масата и настоя Ерлен да обясни къде е каруцата.

— Сигурно е останала на носа, откъдето тръгнахме с лодка за Вейой — равнодушно отвърна Ерлен. — Изобщо не допусках, че е толкова спешно да я върнем веднага. Нали разбирате, скъпи татко, пътуването през долините беше дълго и тежко и когато стигнахме до фиорда, никой от хората ми не пожела да измине втори път същото разстояние с каруцата, а после и през планината на север от Тронхайм. Реших да оставя нещата така…

— Дяволът да ме премести оттук, ако съм чувал подобна глупост — сопна се Лавранс. — Що за ред цари в дома ти? Ти ли заповядваш на слугите си къде да отидат, или те се разпореждат според желанията си?

— Вярно е, у дома не всичко е както трябва — вдигна рамене Ерлен. — Ще наредя да ви докарат каруцата, когато с Кристин минем от там. Скъпи ми татко — обърна се той към Лавранс с усмивка и протегна ръка, — бъдете сигурен, че след като Кристин се превърне в стопанката на „Хюсабю“, ще настъпи пълна промяна и в порядките, и в мен. Оплесках нещата с тази каруца, но ви обещавам това да е последната ми грешка. Повече няма да ви давам повод да се оплачете от мен.

— Скъпи Лавранс — умолително подхвана Борд Петершон, — не се сърдете на зет си заради такава дреболия.

— Можем да поспорим дали е дреболия, или не — възрази Лавранс, но се примири и стисна ръката на Ерлен.

След малко Лавранс си тръгна и всички гости в „Лаугарбрю“ отидоха да спят.

В събота по пладне жените и девойките бързаха да подготвят леглото на младоженците в старата спалня и да пременят невестата.

Рагнфрид избра тази спалня, защото другата, по-голямата, й трябваше за гостите. Когато Кристин беше малка, спяха там. Тогава Лавранс още не бе построил голямата къща. Сега и зиме, и лете живееха там. Малката спалня беше подходяща за младоженците и по друга причина. Намираше се в най-красивата постройка в имението. Лавранс я постегна, когато дойдоха да живеят тук. Преди това представляваше жалка съборетина. Сега и отвън, и отвътре беше облепена с изящни дърворезби, а понеже стаята на горния етаж не беше никак голяма, лесно я разкрасиха с килими и кожи.

Накрая отрупаха брачното ложе с копринени възглавници, а около него окачиха черги като платна на лодка. Над кожите и завивките разстлаха бродирани копринени кърпи. Заедно с няколко жени Рагнфрид окачи вълнени пана на стените и нареди възглавнички по пейките.

Кристин седеше на стол, донесен от всекидневната. Беше облечена в яркочервената си булчинска рокля, закопчана на гърдите с големи брошки, които затваряха и яката на жълтата копринена риза. Върху ръкавите на ризата блестяха златни гривни. Около кръста й неколкократно бе омотан сребърен колан, а на шията й висяха множество гердани. Най-отгоре сияеше старият златен ланец от баща й с големия реликвен кръст. Ръцете на Кристин, отпуснати в скута й, бяха отрупани с пръстени.

Осхил стоеше зад стола и решеше гъстата й златиста коса.

— Утре за последно ще я разпуснем по раменете ти — усмихна се тя и уви около главата на Кристин червените и зелени копринени ленти, предназначени да поддържат короната.

Жените наобиколиха невестата. Рагнфрид и Юрид от „Скуг“ взеха от масата тежката невестина корона, цялата позлатена; по върховете на зъбците й се редуваха кръст и детелина. По обръча бяха прикрепени планински кристали.

Сложиха короната върху главата на Кристин. Рагнфрид изглеждаше бледа, а ръцете й трепереха.

Кристин се изправи бавно. Боже, колко тежеше цялото това злато и сребро! Осхил я хвана за ръка и я заведе до голям съд с вода, а сватбарките отвориха вратата, та в стаята да влезе слънчева светлина.

— Огледай се, Кристин — подкани я Осхил и девойката се наведе над съда.

Във водата изплува бледото й лице, толкова близо, че видя дори златната си корона. Около главата й се носеха множество светли и тъмни петна. В нея се пробуди спомен за нещо преживяно и й премаля. Опря се върху ръба на съда. Осхил бързо хвана ръката й и заби нокти в плътта й. Кристин изпита силна болка, но това й помогна да се съвземе.

Откъм моста долитаха звуци на бронзов рог. От двора известиха, че младоженецът пристига заедно със свитата си. Жените изведоха Кристин на чардака.

На двора гъмжеше от накичени с празнични оглавници коне и пременени хора. Ярките одежди сияеха на слънчевата светлина. Кристин плъзна поглед над събралото се множество и се взря в долината. Родният край се къпеше в светлина и тишина. Над спусналата се прозрачна синкава мъгла се извисяваха сиви планини, на места почернели от гори. Слънчевата светлина струеше от безоблачното небе и обливаше долината.

Едва сега Кристин забеляза колко са оголели дърветата. Листата бяха окапали и горичките изглеждаха сребристо сиви. Само елшакът до реката леко зеленееше. И няколко брези бяха задържали малко жълтеникави листа по най-външните си клони. Иначе дърветата изглеждаха напълно осиротели. Скорушата все още блестеше с кафявочервените си листа около кърваво алените плодове. В тихия, топъл ден разстланият пепелявосив килим от изпопадала шума излъчваше кисело есенно ухание.

Ако скорушите не издаваха есента, човек би помислил, че е ранна пролет. Ала цареше пълна тишина, неприсъща на жизнената пролет. Щом бронзовите рогове млъкнаха, над селото се разнесе подрънкването на хлопатари откъм стърнищата и от оградените места, където добитъкът пасеше.

Реката лъкатушеше изтъняла: само няколко вади пробягваха между пясъчните наноси и грамадните купчини от заоблени камъни и шумоляха съвсем тихо. Поради твърде сушавата есен по склоновете не ромоляха потоци. Въпреки това полетата проблясваха от влага, защото тя винаги се просмукваше през почвата, колкото горещи и безоблачни да бяха дните.

Насъбралото се в двора множество се отдръпна да стори път на свитата на младоженеца. Младите сватбари пристигнаха, яхнали коне. Сред жените на чардака настъпи суматоха.

Осхил застана до невестата.

— Дръж се, Кристин — прошепна тя. — Спасението е близо. Не остана много и ще сложиш кърпата на съпругата.

Кристин само кимна безпомощно. Усещаше, че по лицето й се разлива смъртна бледност.

— Май съм доста болнава булка — тихо рече тя.

— Най-красивата си — настоя Осхил. — Ето го и Ерлен. Под дърво и камък да търси човек, няма да намери такива като вас.

Ерлен се приближи до чардака. Скочи пъргаво от коня — явно тежките, надиплени одежди никак не му пречеха. Кристин остана поразена от красотата му. По тялото й се разнесе болка.

Ерлен беше облече в тъмни дрехи: дълга до земята тъмнокафява копринена туника с цепки, обточени с черни и бели нишки. Около кръста си носеше украсен със злато колан, а на левия му хълбок висеше меч с позлатена ножница и дръжка. Над раменете му падаше морскосиня кадифена пелерина. На главата си бе сложил черна френска копринена шапка, огъната от двете страни. От едната се спускаше шлейф към лявото му рамо, опасваше гърдите и бе преметнат на гърба.

Ерлен поздрави невестата си, приближи се до коня й и застана до него с ръка върху седлото, докато Лавранс се качваше по стълбите. Цялото това великолепие удиви Кристин и я зашемети. Баща й изглеждаше странно далечен в празничната си дълга до земята зелена кадифена дреха; лицето на майка й бе пребледняло под кърпата. Рагнфрид също се бе пременила в червена копринена рокля. Приближи към дъщеря си и я наметна.

Лавранс хвана Кристин за ръка и я поведе към жениха й. Ерлен я повдигна да се качи на коня, после яхна другия жребец. Младоженците застанаха един до друг пред спалнята, а шествието пое към портата. Първи излязоха свещениците: отец Айрик, отец Турмуд от „Юлвсволен“ и един каноник от Хамар, приятел на баща й. Зад тях яздеха шаферите и младоженците. Родителите на невестата, роднините, приятелите и гостите се нижеха на дълга върволица, извиваща се между загражденията. По пътя на шествието бяха нахвърляни гроздове от офика, елхови клонки и последните бели стръкчета едра лайка, а хората от околните къщи, покрай които минаваше шествието, поздравяваха младоженците с радостни възгласи.

В неделя по залез-слънце конното шествие се завърна в „Йорун“. През падналия сумрак блещукаха огньовете на двора. Свирачи и фокусници развличаха гостите, докато тълпата яздеше към топлата червеникава светлина.

Кристин едва не падна, когато Ерлен я смъкваше от коня пред къщата.

— Замръзнах в планината — прошепна тя. — Капнала съм от умора.

Поспря за малко, преди да тръгне да се качва по стълбите, като се олюляваше на всяка крачка.

В гостната премръзналите гости бързо се стоплиха. Вътре горяха множество свещи и от тях лъхаше топлина, слугите разнасяха димящи блюда, лееше се вино, медовина и силна бира.

Ушите на Кристин бучаха от жуженето на гласове и шума от хранещи се хора. Не можеше да се стопли. След известно време бузите й пламнаха, но краката й продължаваха да са вкочанени и по гърба й пробягваха ледени тръпки. Златната корона й тежеше и тя седеше на почетното място на трапезата до Ерлен с наведена напред глава.

След дългото яздене в студа той се стопли и лицето му почервеня, но всеки път, когато младоженецът се обръщаше към нея или пиеше наздравица в нейна чест, Кристин виждаше ясно червените петна и белези по кожата му — незаздравелите рани от огнените езици.

Снощи, докато вечеряха в „Сюнбю“, я скова ужасен страх. В един момент Кристин погледна Бьорн Гюнаршон. Порази я угасналият му взор. Очите му не мигаха и не се местеха встрани. Макар и натъкмен като рицар, Бьорн приличаше на мъртвец, възкресен с магия.

През нощта Кристин спа при Осхил — от присъстващите тя се оказа най-близката роднина на Ерлен.

— Какво става с теб, Кристин? — припряно попита Осхил. — Я се стегни малко! Не се отчайвай.

— Мисля си колко хора наранихме, за да стигнем до сватбения ни ден — отвърна Кристин, зъзнеща от студ.

— И на вас не ви беше леко — напомни Осхил. — Ерлен си изпати доста, но според мен ти изстрада най-много.

— Какво ще стане с беззащитните му деца? — продължи невестата. — Питам се дали знаят, че днес баща им празнува сватбата си.

— Я по-добре мисли за твоето дете и се радвай, задето се омъжваш за баща му.

Кристин усети как й се завива свят и сякаш започна да потъва. Осхил изрече онова, което повече от три месеца не даваше мира на девойката и за което не смееше да промълви и дума пред когото и да било. Чувството беше странно, но успокоението не продължи дълго.

— Мисля за жената, заплатила с живота си заради любовта си към Ерлен — прошепна разтреперана тя.

— След по-малко от половин година самата ти може да платиш с цената на живота си — сурово отбеляза Осхил. — Опитай се да забравиш миналото, докато е време. Какво да ти кажа, Кристин — примирено въздъхна старицата. — Така или иначе някой ден ще ви поискат сметка за всичко, което сте взели. Няма защо да се боиш от друго.

Ала на Кристин й се струваше, че в душата й всичко се срива неудържимо, рухва изграденото след деня на ужасния страх в „Хауген“. Първоначално си наложи само да успее да издържи. Каза си: ден за ден, ще се справя някак. М действително устоя на трудностите. Животът й малко по малко започна да става по-лесен. Накрая пропъди всички мисли, освен една: мисълта за тяхната сватба.

По време на церемонията двамата младоженци коленичиха. Всичко — свещите, иконите, лъскавите съдове, свещениците в ленени одежди и филони — й изглеждаше недействително, плод на изтерзаните й сетива. Хората около нея, които познаваше толкова добре, й се струваха видения в странните си празнични дрехи. Застанал до една колона, Бьорн ги гледаше с мъртвите си очи и сякаш Арне се бе върнал на земята в неговия образ.

Кристин се помъчи да намери утеха в иконата на свети Улав. Светецът, изобразен червен, бял и красив, стоеше облегнат на брадвата си и тъпчеше с нозе греховната си човешка природа. Бьорн отново привлече вниманието й. До него Кристин съзря мъртвата Елине Ормсдатер — наблюдаваше церемонията напълно равнодушно. Прегазиха я, за да се стигне дотук, но тя не искаше да им попречи.

Елине се бе изправила, отместила всички камъни, с които Кристин я затрупа с пот на челото: пропиляната младост на Ерлен, честта и благополучието му, симпатията на приятелите му, душевното му здраве. Мъртвата се бе освободила от тях. Той искаше мен и аз го исках, после ти го пожела и той те обикна. Аз платих скъпо, сякаш казваше мъртвата, но и вие ще си платите, когато му дойде времето. Когато грехът придобие завършен вид, започва да сее смърт.

Двамата с Ерлен коленичиха върху студения камък. По бледото му лице червенееха раните от пожара. Кристин се приведе под тежестта на невестината корона и смътно усети как бремето на греха, растящ в утробата й, я притиска с неумолима сила към земята. Досега се бе отнасяла безотговорно към грехопадението и претегляше тежестта му като в детска игра. Пресвета Дево, съвсем скоро грехът й ще се сдобие с реални измерения, ще я гледа с живи очи, ще й показва дамгите на греха и отвратителните му уродливи форми, ще удря злобно с изкривените си ръце по гръдта на майка си. Едва след като роди детето си, види отпечатъка на греха върху него и успее да го обикне така, както е обичала греха си, играта ще приключи окончателно.

Кристин изпита желание да изкрещи, да надвика песнопенията и дълбоките напевни мъжки гласове, а гласът й да литне над събралото се множество. Може би така щеше да се отърве от образа на Елине, а в очите на мъртвия Бьорн да проблесне живот. Ала тя само стисна здраво зъби.

„Свещен кралю Улав, призовавам те на помощ. Избирам теб сред светците на небето, защото зная, че обичаш Божията справедливост повече от всичко. Обръщам се към теб с молба да се погрижиш за невинното създание, което расте в утробата ми. Направи така, щото Бог да прехвърли гнева си върху мен, а него да пощади, да пребъде скъпоценното Ти име…

Децата ми са обезправени, каза Елине, и са нежелани там, където живеят християни. Детето ти е заченато от баща, прокуден от страната. Няма как да искаш то да има права, щом се е появило извън Божия и светския закон.

Свети Улав, въпреки това те моля да се смилиш над мен и над сина ми, да го закриляш, а аз ще извървя пътя до Църквата ти с него на ръце, ще си отрежа косите и ще ги положа върху олтара ти, ако решиш да ми помогнеш. Амин.“

Лицето на Кристин изглеждаше неподвижно като камък, тя се мъчеше да запази спокойствие, но докато я венчаваха за Ерлен, цялото й тяло трепереше неудържимо.

Вече седеше заедно с Ерлен на почетното място на трапезата и всичко около нея й се струваше мираж, плод на обзелата я треска.

На тавана свирачите подръпваха струните на арфите, от долната стая и от двора също се разнасяха песни и свирни. Слугите непрекъснато носеха нови ястия, а от отворената врата плъзна червеникава светлина от огньовете вън.

Кристин седеше между баща си и Ерлен. Лавранс оповести с висок глас, че е дал дъщеря си Кристин за жена на Ерлен Никулаусьон. Ерлен благодари на тъста си и на всички добри хора, събрали се да уважат него и съпругата му.

Накараха Кристин да седне, та младоженецът да положи сватбените си подаръци на коленете й. Отец Айрик и Мюнан Бордшон развиха свитъци от писма и прочетоха пред всички пожелания за брачния им живот. Шаферите се изправиха с копия в ръце и от време на време подпираха свещниците на пода, докато гостите трупаха върху масата дарове и кесии с пари.

Изнесоха незаетите маси. Ерлен поведе Кристин за ръка да танцуват. Шаферите ни са твърде млади за нас, помисли си Кристин, нашите връстници се махнаха от тези земи; как стана така, че ние се върнахме.

— Какво има, Кристин? — прошепна Ерлен по време на танца. — Тревожа се за теб. Не се ли радваш?

Тръгнаха от къща на къща да поздравят гостите. Във всички стаи горяха множество свещи, хората пиеха, пееха и танцуваха. Кристин нямаше чувството, че се намира у дома си. Изгуби представа за времето. Миговете и образите се разлетяха и се разбъркаха хаотично.

В топлата есенна нощ свирачите веселяха множеството на двора. Гостите танцуваха около огъня. Настояха младоженците да ги уважат с присъствието си. Ерлен и Кристин танцуваха върху студената, влажна земя. Движението сякаш я поразбуди и освежи мислите й.

Над мрачната река се изви светла лента от мъгла. Планините чернееха под обсипаното със звезди небе.

Ерлен дръпна Кристин под един тъмен чардак и я притисна отривисто в обятията си.

— Дори не успях да ти кажа колко си красива. Прелестна си! Бузите ти горят като пламъци — той долепи глава до нейната. — Кристин, какво ти е?

— Капнала съм от умора, нямам сили — прошепна в отговор тя.

— След малко ще си легнем — успокои я той и вдигна очи към небето.

Млечния път се бе извъртял и сега се простираше от север на юг.

— Помниш ли откога не сме прекарвали нощта заедно? От онзи път, когато се промъкнах в спалнята ти в „Скуг“.

След малко отец Айрик се провикна от двора, че станало понеделник. Жените станаха да отведат булката до брачната постеля. Кристин нямаше сили дори да се възпротиви, както изискваше приличието. Остави се в ръцете на Осхил и Юрид. Шаферите застанаха на най-долното стъпало със запалени свещи и извадени мечове. Заобиколиха жените и ги придружиха до старата къща.

Жените съблякоха сватбените й одежди кат по кат и ги оставиха настрани. Върху леглото бе метната виолетова рокля, предназначена за утрешния ден, а върху нея — дълга, снежнобяла, грижливо сгъната ленена кърпа, донесена й от Ерлен. Утре Кристин щеше да събере косите си на кок и да се забради с кърпата. Мисълта й се стори ободряваща и успокоителна.

Рагнфрид сложи ръце върху раменете на дъщеря си и я целуна по бузите. Ръцете на майката бяха студени, а в гърдите й напираше ридание. Тя отметна завивките и накара невестата да седне. Кристин послушно се облегна върху натрупаните възглавници, като държеше главата си леко наведена напред, за да не падне короната. Осхил я зави до кръста с копринената завивка и разпиля пищните й коси върху гърдите и оголените й слаби ръце.

Мъжете въведоха младоженеца в спалнята. Мюнан Бордшон развърза колана на Ерлен с един удар на меча му. Окачи го на стената над леглото и прошепна нещо на невестата. Кристин не чу думите му, но се постара да се усмихне.

Шаферите развързаха копринената дреха на Ерлен и изхлузиха тежкото му одеяние през главата. Той седна на стола, а те му помогнаха да си свали шпорите и да събуе ботушите.

Невестата се осмели да вдигна очи и да погледне Ерлен само веднъж.

После всички им пожелаха лека нощ. Гостите се изнизаха един след друг. Последен излезе Лавранс Бьоргюлфсьон и затвори вратата след себе си.

Ерлен стана, съблече долните си дрехи и ги метна на пейката. Махна копринените ленти и свали от главата на Кристин короната. Остави я на масата. После се върна и се мушна в леглото. Коленичи в постелята до Кристин, обгърна главата й с ръка, притисна я до голата си гореща гръд и обсипа с целувки почервенялата от короната ивица кожа на челото й.

Тя го прегърна и захлипа. С дива и сладостна радост почувства как страхът и призрачните видения изчезват. Сега на света отново съществуваха само тя и той. Той повдигна брадичката й, вгледа се в лицето й и погали тялото й със странно нетърпение и грубост, сякаш отмахваше покривка.

— Забрави — прошепна задъхано той, — забрави всичко, скъпа моя Кристин. Мисли само за това, че вече ти си моя съпруга, а аз — твой съпруг.

Ерлен изгаси с ръка последната свещ и в мрака се хвърли в обятията й. И той се разхлипа.

— Никога, никога не съм вярвал, че ще доживеем този ден.

На двора олелията постепенно утихна. Изтощени от дългото яздене предния ден и замаяни от пиене; гостите постояха още малко навън от приличие и започнаха да се изнизват един по един към леглата си.

Рагнфрид изпрати най-видните сватбари до стаите и им пожела лека нощ. Бе редно Лавранс да й помага, но той не се виждаше никъде.

Тя излезе предпазливо в тъмното, за да потърси мъжа си и да го заведе в леглото. Наоколо имаше само младежи. Още вечерта Рагнфрид забеляза, че мъжът й пие доста. Докато сновеше из двора, се препъна в тялото му. Лавранс лежеше в тревата зад банята, проснат по очи. Опипа лицето му, за да се увери, че е той. Помисли го за заспал, затова хвана рамото му и се помъчи да го повдигне от леденостудената земя. Но Лавранс беше буден или поне не спеше.

— Какво искаш? — задавено попита той.

— Не можеш да останеш тук.

Тя го подпираше, защото той залиташе. С другата си ръка изтупа кадифената му дреха.

— Време е и ние да си лягаме, мъжо.

Хвана го под ръка и го поведе към къщите. Заобиколиха постройките.

— Когато седеше в брачното ложе с короната си, ти не вдигна очи да ме погледнеш, Рагнфрид — измърмори той. — Дъщеря ни не се посвени да го направи. Не прочетох срам в очите й, когато погледна мъжа си.

— Чака го близо четири години — тихо отвърна майка й. — Полага й се да е нетърпелива.

— Дявол да ме вземе, сигурен съм, че не са изчакали — изкрещя Лавранс, а съпругата му изплашено му изшътка.

Намираха се в тясното пространство между задната част на нужника и дъсчената ограда. Лавранс удари с пестник долното трупче на клозета.

— Сложих те тук да береш срам и подигравки, дървено трупче, надявах се мръсотията да те изяде. За назидание ти отредих това позорно място, задето погуби скъпата ми Юлвхил. А трябваше да те сложа над вратата на спалнята си, да те почитам и да поръчам да те украсят с изящна резба в знак на моята благодарност, защото скъси живота на дъщеря ми и я пощади от позор и тревоги, та да умре като невинно дете.

Обърна се, олюля се до оградата и политна напред. Разрида се неудържимо с глава, заровена в ръцете. От гърдите му се изтръгваха тежки, продължителни стонове.

Съпругата му го прегърна през раменете:

— Лавранс, Лавранс, недей.

Не успя да го успокои.

— Мъжо.

— О, за нищо на света не биваше да я давам на този мъж. Кълна се в Господа Бога, през цялото време имах чувството, че той е осквернил младостта и честта й. Не ми се щеше да го вярвам, но въпреки това го знаех. Но дори и обезчестена, Кристин е твърде добра за този негодяй, който пропиля и своя, и нейния живот. И десет пъти да я бе прелъстил, не биваше да му я давам, та да продължава да прахосва живота и щастието й.

— Какво друго ни оставаше? — примирено въздъхна майката. — Сам разбираш: тя вече е била негова.

— Нямаше нужда да вдигам такава врява, за да дам на Ерлен онова, което той вече си е взел. Голям благородник си избра Кристин за мъж, няма що.

Лавранс задърпа оградата и отново избухна в сълзи. Рагнфрид забеляза с облекчение, че е малко поизтрезнял, но после опиянението от алкохола отново взе превес. Той не беше на себе си от отчаяние и беше много пиян. Рагнфрид не желаеше да го заведе в стаята с огнището, защото там гъмжеше от гости. Огледа се. Недалеч се намираше малка плевня, където криеха за конете хубавото сено от пролетната коситба. Приближи се и надникна вътре. Нямаше никой. Хвана мъжа си и го заведе в плевнята. Затвори вратата зад гърба си.

Рагнфрид натрупа наръч сено около себе си и Лавранс. Завиха се с връхните си дрехи. От време на време Лавранс проплакваше и казваше нещо, но думите му бяха напълно неразбираеми и несвързани. След известно време Рагнфрид повдигна главата му и я положи в скута си.

— Скъпи мъжо, щом са се обикнали толкова силно, може пък бракът им да се окаже щастлив.

Лавранс отговори на пресекулки, но все пак ясно:

— Не разбираш ли? Той й е влязъл под кожата и има пълна власт над нея; той, който не е способен да контролира собствения си живот. Кристин трудно ще събере смелост да му се противопостави, а ако някой ден това се окаже неизбежно, ще се измъчва до болка, свидното ми дете… Не ми е ясно защо Господ ми изпраща такива тежки изпитания и неволи. Винаги съм се старал най-съвестно да съблюдавам волята Му. Защо ни отне децата, Рагнфрид? Защо ни ги взе едно по едно — първо синовете ни, после малката Юлвхил, а сега се принудих без капка достойнство да омъжа най-скъпата си рожба за нехранимайко. Остана ни само Рамборг, но не смея да й се радвам, преди да разбера какво ще стане от нея.

Рагнфрид трепереше като лист. Прегърна Лавранс.

— Легни — помоли той. — Да поспим.

Отпусна глава върху ръката на съпругата си. От гърдите му се изтръгваха стенания, но постепенно се унесе и заспа.

Рагнфрид се разбуди. В плевнята още цареше пълен мрак. Учуди се, че е успяла да поспи. Опипа мястото до себе си. Лавранс седеше с ръце, сплетени около коленете.

— Ама ти буден ли си? — изненада се тя. — Да не ти е студено?

— Не — сподавено отвърна той, — но не мога да заспя.

— За Кристин ли мислиш? Може пък да заживеят щастливо — повтори тя.

— Да, точно за нея мисля — кимна Лавранс. — Е, както и да е. Мома или жена, тя се озова в брачното ложе с онзи, който й е на сърце. Ние с теб нямахме такъв късмет, бедна моя Рагнфрид.

Съпругата му простена сподавено, дълбоко и се отпусна в сеното. Лавранс сложи ръка върху рамото й.

— Не можех — подхвана разпалено и горчиво той, — не можах да бъда какъвто ти искаше да съм, когато бяхме млади. Не съм такъв…

След малко Рагнфрид промълви тихо, задавена от сълзи:

— Въпреки това живяхме добре през всичките тези години, Лавранс.

— И аз така смятах — мрачно отрони той.

Мислите бушуваха в главата му и го задушаваха. Прямия поглед, който си размениха двамата младоженци, двете им лица, обагрени от огнен плам, му се струваха безсрамни. Прониза го болка — та това бе дъщеря му. Очите й не му излизаха от ума. От млад Лавранс се противеше диво и сляпо срещу опитите на жена си да разбули сърцето му. Дори от себе си криеше, че не желае да позволи на съпругата си да стигне дотам.

Не можах, повтори си той наум. За бога, ожениха го още като хлапе. Не той направи избора, а и тя беше по-възрастна и не го привличаше. Лавранс не желаеше да научи от нея тайните на плътската любов. И досега се изчервяваше от свян при този спомен. Тя му предлагаше ласките си, без той да ги иска. Проявяваше щедрост към него, но той не бе я молил за това.

Лавранс се държеше с нея като добър съпруг. Постоянно й засвидетелстваше уважението си, даваше й пълно право сама да взема решения и се съветваше с нея по всички въпроси. Не й изневеряваше. Родиха им се шест деца. Но единствено копнееше да живее с нея, без тя непрекъснато да посяга към онова кътче в сърцето му, което той не желаеше да разголва и пред себе си.

Любов бе изпитвал само към една жена — Ингюн, съпругата на Карл от „Брю“. Лавранс се изчерви в мрака. Когато пътуваше надолу из долината, винаги се отбиваше в дома им. Е, наистина нито веднъж не остана насаме с нея, но зърнеше ли я или помислеше ли за нея, го изпълваше уханието на полята през пролетта след стопяването на последните снегове. Сега осъзна, че и той е можел да се ожени по любов.

Случи се обаче друго. Задомиха го твърде млад и това го направи плах. Разбра къде се чувства най-добре: на платото, където всички живи твари имат достатъчно пространство да дишат и да избягат. Гледат плахо нашественика, който се опитваше да ги доближи.

Веднъж в годината животните в гората и планината забравяха своята стеснителност и се втурваха да си търсят женска. Лавранс получи своята половинка даром и тя му поднесе тялото и душата си на тепсия, без да се е опитвал да ги спечели.

Децата в семейното гнездо… Те бяха единственото уютно кътче в пустошта; най-съкровената и сладка радост в живота му. Тези малки руси главици под ръката му…

Не го попитаха дали иска, а просто го ожениха. Имаше ли поне приятели? И да, и не. Битката? Някога му доставяше радост, но вече нямаше за какво да се сражава. Доспехите му останаха на тавана, почти неупотребявани. Лавранс се превърна в селянин. Но нали имаше дъщерите си. Всичко преживяно му стана скъпо, защото благодарение на труда си ги изхранваше и им се радваше. Прегръщаше със силна бащина обич крехките им меки телца. Спомни си как носеше на рамо двегодишната Кристин, а сламенорусата й косица гъделичкаше бузата му. Малките й ръце стискаха колана му, а кръглото й твърдо чело се удряше в лопатките му, докато той яздеше с детето, седнало зад него.

Изведнъж отново се появиха зажаднелите й очи. Да, тя получи каквото искаше. Седеше в полутъмната стая, облегната върху копринените възглавници. На светлината на свещите изглеждаше цялата покрита със злато: златна корона, златна риза и златна коса, разпиляна върху голите й златни рамене. В очите й вече не се четеше свян.

Бащата изстена от срам.

И все пак сърцето му кървеше от мъка, че той не успя да изпита такова щастие. Легналата до него Рагнфрид също не получи мечтаното.

Обладан от горчиво съчувствие, той протегна ръка към нейната в мрака:

— Да, смятах, че живеем добре, а постоянното ти униние отдавах на скърбите за децата ни. Досега не ми беше хрумвало, но явно аз не съм бил добър съпруг.

Рагнфрид се разтрепери конвулсивно:

— Напротив, Лавранс, винаги си бил добър с мен.

— Хм — Лавранс опря брадичка о коленете си. — И все пак щеше да си по-щастлива, ако се беше омъжила по любов като дъщеря ни.

Рагнфрид подскочи като ужилена и просъска:

— Нима знаеш! Кой ти каза? Кога го разбра?

— Нямам представа за какво говориш — обади се след малко Лавранс, смазан от мъка.

— Когато се омъжих за теб, не бях девица — призна Рагнфрид с ясен, но разтреперан от отчаяние глас.

— За първи път чувам такова нещо — отвърна глухо Лавранс.

Рагнфрид лежеше в сеното, разтърсвана от силни ридания. Постепенно пристъпът попремина и тя повдигна глава. През процепа на стената се процеждаше слаба сивкава светлина. Тя смътно различи фигурата на мъжа си, седнал с ръце, обвити около коленете. Лавранс приличаше на вкаменен.

— Лавранс, кажи ми нещо — проплака тя.

— Какво искаш да ти кажа? — попита сухо той.

— Откъде да зная… Прокълни ме, набий ме…

— Късно е вече за такова нещо — в гласа му се прокрадна нотка на подигравателна усмивка.

Рагнфрид се разплака отново.

— Напълно пренебрегвах мисълта, че съм предала доверието ти, защото самата аз се чувствах измамена и наранена. Никой не ме пожали. Доведоха те, преди да ни оженят, а те бях виждала само три пъти. За мен ти беше просто едно момче, червено и бяло, младо зелено и още с детски акъл.

— Така беше — съгласи се Лавранс и в гласа му се появи, макар и леко, оживление. — И точно затова си мислех, че опитна жена като теб не би си позволила да постъпи безчестно с неопитен момък.

— След време и аз стигнах до този извод — призна през сълзи Рагнфрид. — Тогава вече те бяха опознала. А после ме загложди гузна съвест и бях готова двайсет пъти да си продам душата, ако така бих си върнала непорочността.

Лавранс мълчеше и не помръдваше. Рагнфрид продължи:

— Защо не ме разпитваш?

— Какъв е смисълът? Нали когато носехме Юлвхил до Нидарус, срещнахме траурно шествие. Той е бил…

— Да. Тогава се наложи да свием в една нива встрани от пътя. Видях носилката, следвана от свещеници, монаси и въоръжени слуги. Разбрах, че не е умрял от мъчителна смърт. Помирил се е с Господ. Докато чакахме процесията да отмине, а между нас висеше носилката с Юлвхил, аз се помолих грехът и мъката ми да си отидат с ковчега му под земята.

— Не се съмнявам — кимна Лавранс, а подигравателната нотка продължаваше да звучи в тихия му глас.

— Не знаеш всичко — изтръпнала от отчаяние продължи Рагнфрид. — Спомняш ли си, че той дойде у нас в „Скуг“ през първата ни зима като младоженци?

— Да.

— По онова време Бьоргюлф се бореше със смъртта… О, за мен няма пощада! Той беше пиян, когато ми стори онова, а аз бях девица… После ми призна, че никога не ме е обичал; не ме иска за жена и ме помоли да забравя случилото се. Баща ми не знаеше, не те е измамил. Не допускай, че е способен на подобно нещо. Тогава с Трун бяхме много близки и аз му се оплаках. Той реши да принуди този мъж да се ожени за мен, но тогава Трун беше невръстно хлапе и само си изпроси боя. После ме посъветва да си мълча и да се омъжа за теб. — Рагнфрид помълча малко. — След една година той ни навести в „Скуг“. Тогава вече не мислех много за него. Но той ми призна, че се разкайвал горчиво за постъпката си и щял да се ожени за мен, ако не съм била вече задомена. Обичал ме или поне така ми каза. Нека Господ отсъди дали е бил искрен. След като си замина, не смеех да ходя до фиорда заради извършения грях, не и с детето. А и бях започнала да те харесвам! — изкрещя внезапно тя, сякаш обзета от нетърпима болка.

Лавранс отривисто обърна глава към нея.

— Когато родих Бьоргюлф, го обикнах повече от живота си. Докато го гледах как се бори със смъртта, си мислех: угасне ли той, угасвам и аз. Но не молех Господ да пощади живота му.

Лавранс остана дълго безмълвен. После попита с глух и натежал от скръб глас:

— Защото не беше мой син ли?

— Не знаех кой от двама ви е бащата — призна Рагнфрид скована.

Възцари се продължително мълчание. Неочаквано Лавранс попита рязко:

— Боже мой, Рагнфрид, защо ми разправяш всичко това точно сега?

— Не зная — закърши ръце тя, та чак ставите и изпукаха. — Сигурно, за да ти дам възможност да ми отмъстиш, да ме изгониш от имението.

— И какво ще променя? — гласът му трепереше от презрение. — Имаме и две деца — прошепна той. — Кристин и малката.

Рагнфрид помълча.

— Помня как строго осъди Ерлен Никулаусьон — промълви тя. — Как би осъдил мен?

По тялото на мъжа й пробяга хладна тръпка и го извади от вцепенението му.

— Живеем заедно от близо двайсет и седем години. Не сме си чужди. Разбирам, било ти е много тежко.

При тези негови думи Рагнфрид се свлече като покосена и захлипа. Осмели се да посегне към ръката му. Лавранс седеше неподвижно като мъртвец. Тя ридаеше все по-силно, а мъжът й седеше вторачен в бледата зора, без да се трогва от плача й. Накрая сълзите на Рагнфрид пресъхнаха. Лавранс погали леко ръката й и тя отново се разрида.

— Помниш ли онзи познавач на стари народни песни, който веднъж ни навести в „Скуг“? — през сълзи попита тя. — В една от тях се разказваше за мъртвец, който се върнал от подземния свят на страданието и започнал да обяснява на сина си какво е видял там. От дълбоката бездна на ада се чувало стържене, защото неверните жени мелели пръст за храна на мъжете си. Влачели кървави камъни, а сърцата им висели кървави от гърдите им.

Лавранс я слушаше мълчаливо.

— През всичките години тези думи не са им излизали от ума — сподели Рагнфрид. — И сякаш сърцето ми непрекъснато кърви, защото не е изминал ден, без да мисля, че ти ядеш пръст вместо храна.

В гърдите му зееше празнина, сякаш му бяха изтръгнали ребрата. Все пак той отпусна тежката си ръка върху главата на съпругата си и рече, без да има обяснение защо от устата му излязоха точно тези думи:

— Жените в ада трябва да мелят пръст, за да покълне в нея храна, Рагнфрид.

Тя понечи да целуне ръката му, но той рязко се отдръпна. После сведе поглед към жена си, хвана ръката й и я сложи върху коляното си. Наведе студеното си вцепенено лице и го допря до нейното. Двамата съпрузи продължиха да седят така, съвсем неподвижно, без да разговарят.

Информация за текста

Sigrid Undset

Kransen, 1920

Издание:

Сигрид Унсет. Венецът

Норвежка. Първо издание

ИК „Емас“, София, 2011

ISBN 978-954-357-216-8

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36538

Последна корекция: 12 май 2016 в 23:06

1

Лагман (норв.) — запознат със законите на страната и вещ в правораздаването мъж, който посредничел при спорове и дела в Скандинавия. — Бел.прев.

2

Ярл — титла на най-близкия човек до краля, втори по власт след него. — Бел.прев.

3

Хокон Хоконсьон-старши (1204–1263) — норвежки крал. — Бел.прев.

4

Фолкунгите — кралска династия в Швеция, управлявала през периода 1250–1387. — Бел.прев.

5

Нидарус — старото име на днешния град Тронхайм. Там се намира католическа катедрала, построена върху гроба на свети Улав (995–1030) — норвежки крал, канонизиран от Църквата за светец след смъртта си. През Средновековието катедралата в Нидарус се радвала на огромен интерес и в града, седалище на католическия архиепископ, се стичали множество поклонници. — Бел.прев.

6

Томас Бекет (1118–1170) — архиепископ на Кентърбъри от 1162 година до смъртта си. Почитан като светец от Католическата и Англиканската църква. — Бел.прев.

7

Минорити — монаси от францисканския орден на „по-малките“ Христови братя. — Бел.прев.

8

Свети свещеномъченик Климент, Папа Римски (? — ок. 101) — епископ на Рим, ръкоположен от апостол Петър. — Бел.прев.

9

Света Сюнива — най-вероятно е живяла в края на Х век. Сюнива била дъщеря на ирландския крал, но отвратена от агресивен претендент за ръката й, принцесата напуснала Ирландия, придружавана от жени и мъже на три кораба без платна и весла. Течението отнесло плавателните съдове до западното крайбрежие на Норвегия, на остров Селя. Там местните хора ги набедили за крадци, но Бог спасил Сюнива и приятелите й от посегателство, като ги погребал под една скала, както го помолили. Света Сюнива е сред тримата най-почитани светци в Норвегия, редом със свети Улав и свети Халвар. — Бел.прев.

10

Christus natus est — Христос се роди. — Бел.авт.

11

Ubi — Къде. — Бел.авт.

12

Betlem — Витлеем. — Бел.прев.

13

Eamus — Нека отидем. — Бел.прев.

14

Volo — Искам. — Бел.авт.

15

Вестиарий — помещение, където се пазят църковните одежди, ритуалните съдове и богослужебните книги. — Бел.прев.

16

В Норвегия през Средновековието в именията имало отделни къщи за лято и зима. В т.нар. зимна къща например имало огнище. Нова постройка пък се наричала допълнителна сграда на два ката, където обикновено спели младежите. — Бел.прев.

17

Свере Сигюршон (1151–1202) — норвежки крал, дядо на Хокон Хоконсьон-старши. — Бел.прев.

18

В древна Скандинавия прогонвали престъпниците от родните им места и те вече не се ползвали със закрила от закона, тоест всеки можел да ги ограби, убие и т.н. напълно безнаказано. Според историческите източници част от населението на Норвегия били именно такива поставени извън закона исландски престъпници. — Бел.прев.

19

Маргрет Скюлесдатер (1208–1270) — дъщеря на херцог Скюле Бордшон (1189–1240) — норвежки ярл, кралски съветник и претендент за престола — и съпруга на крал Хокон Хоконсьон-старши. — Бел.прев.

20

Тинг — място за срещи в древна Скандинавия, където мъжете от дадена област разисквали правни и други въпроси, важни за общността. — Бел.прев.

21

Приор — игумен на мъжки католически манастир. — Бел.прев.

22

Биркебайнери (букв. „брезоноги“, тоест с крака, увити в брезови кори) — първоначално подигравателно прозвище на група въстаници, което впоследствие придобило престижно значение. Биркебайнерите били поддръжници и верни воини на крал Свере и на кралете от неговата династия. — Бел.прев.

23

Свети Криспинус — закрилник на обущарите. — Бел.прев.

24

Марка — Средновековна мярка за тежина, която се равнява на 210 грама. — Бел.прев.

25

Сребърни шпори носели оръженосците. — Бел.прев.

26

Племенницата на норвежкия крал Хокон Магнюсьон (1270–1319) Ингебьорг Айриксдатер се омъжила за шведския херцог Валдемар. В резултат на междуособици и борби за престола Валдемар бил окован и хвърлен в тъмница от брат си, шведския крал Биргер. — Бел.прев.

27

Херцог Айрик е брат на крал Хокон Магнюсьон. — Бел.прев.

28

Бьоргвин — старото име на норвежкия град Берген. — Бел.прев.

29

През Средновековието омъжените жени в Норвегия прибирали косите си под забрадки, а момите ходели гологлави, със свободно пуснати коси. — Бел.прев.

30

Норвежката принцеса Ингебьорг е била омъжена за шведския херцог Валдемар. — Бел.прев.

31

Това е внукът на покойния крал Хокон V Магнюсьон — Магнюс Айриксьон (1316–1374), провъзгласен за владетел на Норвегия и Швеция на тригодишна възраст. — Бел.прев.

32

Крал Магнюс Законодателя (1238–1280) — крал на Норвегия в периода 1263–1280. След внезапната му смърт синовете му Айрик и Хокон били съответно на 12 и 10 години. — Бел.прев.

33

Vae terrae, ubi puer rex est (лат.). — Тежко и горко на страна, която има момче за крал. — Бел.авт.

34

В Норвегия християнството се утвърждава чак през XI век. — Бел.прев.

35

Ben trouvé! (фр.) — Добра идея! — Бел.прев.

36

През Средновековието германският град Шверин в днешната провинция Мекленбург — Предна Померания се радвал на изключителен интерес заради вярванията, че в тамошната църква се намира капка от светата кръв на Спасителя. — Бел.прев.

Content

Сигрид Унсет
Венецът
(книга първа от трилогията "Кристин, дъщерята на Лавранс")

I Имението „Йорун“

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II Венецът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

III Лавранс Бьоргюлфсьон

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Информация за текста

1