George R. R. Martin

Kardų audra

Pastaba dėl įvykių sekos

„Ledo ir ugnies giesmės“ istoriją pasakoja veikėjai, kuriuos kartais skiria šimtai ar net tūkstančiai mylių. Vienuose skyriuose aprašomi vieną dieną, kituose — vos valandą, dar kituose — dvi savaites, mėnesį ar net pusmetį trunkantys įvykiai. Toks pasakojimas negali būti visiškai nuoseklus; kartais keli svarbūs dalykai vyksta vienu metu, tik veiksmo vietas skiria tūkstantis lygų.

Skaitytojas, laikantis rankose šį tomą, turėtų suprasti, kad pirmieji „Kardų audros“ skyriai ne tik nėra paskutiniųjų „Karalių kovos“ skyrių tąsa, bet su pastaraisiais tiesiogiai net nesisieja. Pasakojimą pradedu įvykiais, nutikusiais Pirmųjų Žmonių Kumštyje, prie Riverano, Harenholo ir Trišakyje, o Juodųjų Vandenų mūšis vykęs Karaliaus Uoste ir buvo tų įvykių padarinys.

George’as R. R. Martinas

Skiriu Filis,

paskatinusiai mane

į pasakojimą įterpti drakonus.

Prologas

Diena buvo apniukusi, velniškai šalta ir šunys nieko neužuodė.

Stambi juoda kalė lyg ir aptiko lokio pėdsakus, bet ėmė trauktis ir, pabrukusi uodegą, parsliūkino prie gaujos. Sustirę nuo negailestingo vėjo, nuliūdę šunys glaudėsi vieni prie kitų. Ir Četas juto tą vėją, kiaurai košiantį per visus jo juodos vilnos ir kietintos odos sluoksnius. Po galais, lauke buvo per šalta ir žmogui, ir žvėriui, bet jie vis tiek čia stypsojo. Perkreipęs lūpas jis, rodos, jausdavo, kad šunvotės ant skruostų ir kaklo paraudusios ir skausmingos. Turėčiau saugus sėdėti už Sienos, prižiūrėti tuos prakeiktus varnus ir kurstyti ugnį senajam meisteriui Eimonui. Šią privilegiją iš jo nugvelbė tas niekšas Jonas Snou su savo tukliuoju bičiuliu Semu Tarliu. Tai jiedu kalti, kad dabar jis čia, šio šiurpaus miško tankmėje, ir šąla kiaušius kartu su gauja šunų.

— Po septyniais perkūnais, — sumurmėjo Četas ir stipriai trūktelėjęs pasaitus atkreipė šunų dėmesį. — Sekit, gyvatės. Tai lokio pėdsakai. Norit mėsos, ar ne? Ieškot! — Bet šunys inkšdami tik dar glaudžiau susispietė. Trumpuoju pasaito galu Četas šmaukštelėjo orą šunims virš galvų ir juodoji kalė iššiepusi dantis ant jo suurzgė. — Šuns mėsa ne prastesnė už lokio, — grėsmingai tarstelėjo jis kalei ir sulig kiekvienu žodžiu iš burnos kvepiamas oras virsdavo šąlančių garų tumulu.

Larkas Seserinis stovėjo sukryžiavęs rankas ant krūtinės, plaštakas suspaudęs pažastyse. Jis mūvėjo juodas vilnones pirštines ir vis tiek nuolat skųsdavosi, kad jam šąla pirštai.

— Po galais, medžioklei per šalta, — pasakė jis. — Velniop tą lokį, dėl jo neverta sustirti į ožio ragą.

— Negalim grįžti tuščiomis rankomis, Larkai, — dusliai suniurnėjo Mažasis Polas, pakrutinęs didžiąją jo veido dalį dengiančias žandenas. — Lordas vadas nebus patenkintas.

Po kažkada sulaužyta ir suplota šio stotingo vyro nosimi buvo matyti ledokšnis — sušalęs snarglys. Stambia, storo kailio pirštine apmauta ranka jis tvirtai laikė suspaudęs ieties kotą.

— Velniop ir tą Senąjį Lokį, — nenusileido Seserinis — smulkaus sudėjimo vyras ryškiais veido bruožais ir neramiu žvilgsniu. — Gal pamiršai, kad rytui dar neišaušus Mormontas bus negyvas? Tad kam rūpi, ar jis bus patenkintas?

Mažasis Polas sumirksėjo savo juodomis akutėmis. „Gal pamiršo?“ — dingtelėjo Četui; mat jis buvo gerokai kvanktelėjęs ir galėjo pamiršti beveik viską.

— O kam žudyti Senąjį Lokį? Kodėl mums tiesiog nepasitraukus ir nepalikus jo ramybėje? — pridūrė Mažasis Polas.

— Manai, jis paliks ramybėje mus? — nustebęs tarė Larkas. — Jis seks mus, kol pričiups. Nori būti medžiojamas, avigalvi?

— Ne, — papurtė galvą Mažasis Polas. — Nenoriu. Ne.

— Vadinasi, nudėsi jį? — paklausė Larkas.

— Taip, — linktelėjo stambuolis Polas ir stuktelėjo ieties galu į sušalusią paupio žemę. — Nudėsiu. Nesileisime jo persekiojami.

Išsitraukęs pirštus iš po pažastų, Seserinis kreipėsi į Četą:

— Sakyčiau, turėtume išžudyti visus vadus.

Tai išgirdus Četui net bloga pasidarė.

— Apie tai jau šnekėjom. Pasiųsime myriop Senąjį Lokį ir Bleiną iš Šešėlių bokšto. Jiedviem įkandin keliaus Grubsas ir Eitanas — jiems nepasisekė, kad išsitraukė burtus eiti sargybą, — Daiveną su Banenu nudėsime, kad nepersekiotų, o serą Kiauliuką — už varnus. Ir viskas. Nužudysime juos tyliai, miegančius. Vienas klyktelėjimas — ir mes visi pašaras kirmėlėms. — Jo šunvotės iš įniršio buvo paraudusios. — Tiesiog daryk savo darbą ir žiūrėk, kad tavo pusbroliai atliktų savąjį. Beje, Polai, pasistenk prisiminti: tau teks veikti per trečią sargybos pamainą, o ne per antrą.

— Per trečią sargybos pamainą, — pakartojo drūtuolis su šeriais apžėlusiu veidu ir sušalusiu snargliu panosėje. — Aš ir Švelniapėdis. Prisimenu, Četai.

Mėnesiena šiąnakt nešvietė, tad sargyba buvo paskirstyta taip, kad aštuoni jų vyrai budėjo po vieną, o dar du saugojo arklius. Didesnės parengties, rodos, jau negalėjo būti. Be to, dabar juos bet kurią dieną galėjo užpulti tyržmogiai. Ir, kol tai dar neįvyko, Četas norėjo išsinešdinti kuo toliau nuo čia. Kad liktų gyvas.

Į šiaurę išjojo trys šimtai prisiekusių Nakties sargybos brolių: du šimtai iš Juodosios pilies ir dar šimtas iš Šešėlių bokšto. Tai buvo didžiausias karo žygis, kiek tik siekė žmonių atmintis, jam buvo sutelkta bene trečdalis Nakties sargybos pajėgų. Jie turėjo rasti Bendžiną Starką, serą Veimarą Roisą bei kitus dingusius raitelius žvalgus ir išsiaiškinti, kodėl tyržmogiai palieka savo kaimus. Starko ir Roiso broliai taip ir nerado, — kaip nebūtų radę ir likę prie Sienos, — užtat sužinojo, kur dingo tyržmogiai: pasitraukė į apledėjusias nuošalių Speigilčių aukštumas. Ten jie galėjo tūnoti visą amžinybę, — dėl to Četui šunvotės nebūtų dilgsėjusios.

Bet ne. Dabar jie traukė į pietus. Palei Balsvąją upę. Četas pakėlė akis ir ją apžvelgė. Akmenuoti upės krantai buvo apledėję, jos vaga plūdo blyškiai balsvi, niekada neišsenkantys Speigilčių vandenys. O dabar upės tėkmės kryptimi traukė ir Mensas Plėšikas su savo tyržmogiais. Prieš tris dienas raitas ant apsiputojusio arklio grįžo Torinas Smolvudas. Kol jis Senajam Lokiui pasakojo, ką matė jo žvalgai, jo žmogus, Kedžas Baltakis, viską išklojo kitiems.

— Jie dar priekalnėse, bet jau eina, — klojo Kedžas, prie laužo šildydamasis rankas. — Harma Šungalvė, ta bjauri kalė, turi vilkstinę dengtų vežimų. Goudis slapta įsigavo į jos stovyklavietę ir matė jos šlykštų snukį prie laužo. Tas paikšis Tumberjonas norėjo paleisti strėlę ir ją nušauti, bet Smolvudui pakako sveiko proto to nedaryti.

Četas nusispjovęs paklausė:

— Gali pasakyti, kiek ten jų?

— Per akis, patikėk. Dvidešimt, gal trisdešimt tūkstančių — sustoję neskaičiavom. Vien Harmos vilkstinę lydi penki šimtai, ir visi raiti.

Prie laužo sėdintys vyrai suglumę susižvalgė. Retai pasitaikydavo sutikti net dešimt raitų tyržmogių, ką jau kalbėti apie penkis šimtus…

— Smolvudas pasiuntė mudu su Banenu, kad, sekdami paskui vilkstinę, bet nelįsdami per arti, užmestume akį į jos karines pajėgas, — pasakojo Kedžas. — O tai vilkstinei galo nebuvo matyti. Jie traukia lėtai kaip neužšąlanti upė, per dieną sukardami po keturias penkias mylias, bet grįžti į savo kaimus, rodos, irgi neketina. Daugiau nei pusė iš jų — moterys ir vaikai, jie gena gyvulius: ožkas, avis, net į roges įkinkytus jaučius. Gyvuliai apkrauti nešuliais: kailių gniutulais, skerdienomis, vištų prigrūstais narvais, sviesto muštuvėmis, verpimo rateliais ir kitokia prakeikta manta. Mulai ir nešuliniai arkliai taip apkrauti, kad gali pamanyti, jog jiems tuoj lūš nugarkaulis. Moterys taip pat tempia labai sunkius nešulius.

— Ir jie traukia palei Balsvąją upę? — paklausė Larkas Seserinis.

— Rodos, taip sakiau, ar ne?

Traukdami palei Balsvąją upę, jie praeis pro Pirmųjų Žmonių Kumštį — senovinę, iš visų pusių apsaugotą tvirtovę, kurioje Nakties sargyba buvo įkūrusi stovyklą. Kiekvienas, turintis bent lašelį sveiko proto, būtų supratęs, kad pats laikas traukti žemėn įbestus vėliavų kotus ir grįžti prie Sienos. Senasis Lokys sustiprino įtvirtinimus smaigais, duobėmis ir kamuolinėmis vielų kliūtimis, bet artėjant tokiam priešui visos šios pastangos būtų beprasmės. Jei čia pasiliktų, tyržmogiai juos tiesiog užgriūtų ir prarytų.

O Torinas Smolvudas norėjo pulti. Donelis Hilas Meilusis, sero Maladoro Loko ginklanešys, sakė, jog užvakar vakare Smolvudas atėjo į Loko palapinę. Seras Maladoras pritarė senojo sero Otino Viterso nuomonei, kad reikia skubiai trauktis link Sienos, bet Smolvudas užsimojo Loką perkalbėti. „Tas Užusienio karalius taip toli šiaurėje mūsų niekada neieškos, — vėliau perpasakojo Smolvudo kalbą Donelis Meilusis. — O ta jo baisioji kariuomenė tėra gauja tuščiai liežuvius laidančių griaumedžių, kurie net nežino, už kurio galo paimti kalaviją. Vienas kalavijo šmaukštelėjimas išmuš jiems iš krūtinės visą kovos dvasią, jie kaukdami paknopstomis grįš į savo lūšnas ir lindės jose dar penkiasdešimt metų.“

Trys šimtai prieš trisdešimt tūkstančių. Priešui turint tokį pranašumą, Četas šį planą vadino beprotybe, tačiau dar beprotiškiau buvo tai, kad seras Maladoras leidosi įtikinamas ir dabar jiedu su Smolvudu mėgino perkalbėti Senąjį Lokį.

„Jei per ilgai lauksime, galime prarasti progą, kuri daugiau niekada nepasitaikys“, — Smolvudas ūžė ausis visiems, kas tik norėjo klausytis. Tai išgirdęs, seras Otinas Vitersas priminė: „Mes — tarsi skydas, saugantis žmonių karalystes. Niekas nesviedžia šalin skydo be rimtos priežasties“, — bet Torinas Smolvudas atrėmė: „Kalavijų kautynėse patikimiausiai ginasi tas, kas mitriai kerta ir kieno ašmenys perskrodžia priešą, o ne tas, kuris susigūžęs slepiasi už skydo.“

Tačiau nei Smolvudas, nei Vitersas stovykloje neturėjo valdžios. Viskam vadovavo lordas Mormontas, o jis laukė grįžtant kitų savo žvalgų: Džarmano Bakvelo ir jo vyrų, užkopusių ant Milžino Laiptų, ir Korino Pusrankio su Jonu Snou, kurie išjojo pasižvalgyti po Aidžiąją perėją. Bet Bakvelas ir Korinas vėlavo grįžti. Tikriausiai jau bus padėję galvas. Četas įsivaizdavo Joną Snou, sušalusį ir pamėlusį, tysantį ant kurios nors plikos viršukalnės, su niekšiškame užpakalyje stirksančia, tyržmogio paleista ietimi. Pagalvojęs apie tai, jis šyptelėjo. Tikiuosi, jie nudobė ir tą jo prakeiktą vilką.

— Nėra čia jokio lokio, — staiga nusprendė jis, — seni pėdsakai, ir tiek. Grįžtam į tvirtovę.

Šunys, nekantraudami grįžti taip pat kaip ir Četas, vos neišvertė jo iš kojų. Gal manė, kad namie gaus ėdesio? Četas tik nusijuokė. Jis tris paras nešėrė šunų, kad būtų alkani ir pikti. Šiąnakt, prieš dingdamas tamsoje, jis paleis šunis tarp arklių eilių, tik palauks, kad Donelis Hilas Meilusis ir Karlas Medinkojis nupjautų juos pančiojančias virves. Tada tvirtovės kiemas bus pilnas lakstančių, urzgiančių šunų ir mirtinai išsigandusių arklių, šuoliuojančių per degančius laužus, šokinėjančių per pylimą ir trypiančių palapines. Kilus tokiai sumaiščiai gali praeiti ir kelios valandos, kol kas nors susigriebs, kad dingo keturiolika brolių.

Larkas norėjo įkalbėti dukart tiek, bet ko gali tikėtis iš kažkokio žuvimi dvokiančio Seserinio? Tik šnipštelėk žodį ne į tą ausį, ir nespėjus nė mirktelėti galva nusiris tau nuo pečių. Ne, keturiolika — geras skaičius: pakankamas padaryti tam, ko reikia, bet ne tiek daug, kad negalėtų išlaikyti paslapties. Daugumą jų Četas įkalbėjo pats. Vienas iš jų buvo Mažasis Polas; stipriausias vyras prie Sienos, nors lėtesnis ir už sutraiškytą sraigę. Kartą jis perlaužė tyržmogiui nugarkaulį tiesiog suspaudęs jį glėbyje. Prie jų dar prisidėjo Dirkas, taip vadinamas dėl mėgstamiausio savo ginklo — durklo, ir nedidukas žilas vyras, brolių pramintas Švelniapėdžiu, kuris jaunystėje perėjo per šimtą moterų ir mėgo girtis, kad nė viena nei matydavo, nei girdėdavo jo artinantis, kol jis nesučiupdavo jų ir nesugrūsdavo savo koto.

Planą apmetė Četas. Jis buvo visų galva; gerus ketverius metus tarnavo pas senąjį meisterį Eimoną, kol tas niekšas Jonas Snou pasirūpino, kad būtų išmestas, o šis darbas atitektų jo draugužiui, tam taukais aptekusiam paršui. Šiąnakt, kai žudys Semą Tarlį, jis ketino šnipštelėti serui Kiauliukui į ausį: „Perduok mano karščiausius linkėjimus lordui Snou“, o tada perrėžti jam gerklę, kad kraujas išbėgtų iš visų jo taukinės klosčių. Varnai Četui buvo pažįstami, tad su jais sunkumų neturės, — kaip ir su Tarliu. Vos pajutęs peilio geležtę, tas bailys prileis kelnes ir žliumbdamas maldaus palikti jį gyvą. Tegul maldauja, jam tai nepadės. Perrėžęs gerklę, jis atidarys narvus ir išleidęs išbaidys paukščius, kad žinia apie tai, kas čia nutiko, nepasiektų Sienos. Švelniapėdis ir Mažasis Polas nudės Senąjį Lokį, Dirkas nudurs Bleiną, o Larkas su savo pusbroliais amžinai nutildys Baneną ir senąjį Daiveną, kad nešniukštinėtų ir nesektų jų pėdsakais. Maisto jie turi prisikaupę ir pasislėpę dviem savaitėms, o Donelis Meilusis ir Karlas Medinkojis paruoš arklius. Žuvus Mormontui vado pareigos atiteks serui Otinui Vitersui, tam nukaršusiam seniui, ir jis su jomis tikrai nesusitvarkys. Dar saulei nenusileidus, jis skubiai grįš prie Sienos ir tikrai nešvaistys savo vyrų, siųsdamas juos mūsų vytis.

Lėkdami tarp medžių, šunys tempė jį greitai. Tolumoje, per visžalį mišką Četas jau galėjo įžiūrėti tvirtovę. Diena buvo tokia apniukusi, kad Senasis Lokys liepė uždegti deglus: jie liepsnojo išdėstyti plačiu ratu, palei visą apskritą pylimą, supiltą ant stataus akmenuoto šlaito viršaus. Trijulė įveikė upokšnį. Vanduo buvo baisiai šaltas, jo paviršiuje plūduriavo ledokšniai.

— Mes su pusbroliais, — atvirai prisipažino Larkas Seserinis, — trauksime į pajūrį. Pasistatysime laivą, iškelsime bures ir grįšime į Seserų salas.

O namuose visi pripažins jus dezertyrais ir nukapos kvailas galvas, pamanė Četas. Kartą apsisprendęs ir garsiai prisiekęs, iš Nakties sargybos negalėjai kišti nosies. Bet kurioje iš Septynių Karalysčių būtum sučiuptas ir nužudytas.

Olas Berankis dabar prakalbo buriniu laivu grįšiąs į Tirošį, kur, jo žodžiais tariant, už sąžiningą smulkią vagystę vyrams rankos nenukapojamos, o užklupti lovoje su kokio nors riterio žmona, jie neišvaromi ir nepasmerkiami mirtinai sušalti. Četas svarstė, ar neprisidėjus prie Olo, bet nemokėjo tos verksmingos bobiškos jų kalbos. Be to, ką jis veiktų Tirošyje? Užaugęs Raganos Klampynėje, jis nemokėjo jokio rimtesnio amato. Jo tėvas nugyveno gyvenimą knisdamas svetimus laukus ir rinkdamas dėles. Jis nusiaudavo apavą, ant pėdų pasilikdavo vien storos odos autus ir braidydavo po drumzlinus vandenis. Kai išlipdavo, jo kojos būdavo aplipusios nuo pirštų galų iki kulkšnių. Būdavo, kad tėvas liepdavo Četui padėti traukti dėles. Kartą viena įsisiurbė Četui į delną ir jis pasibjaurėjęs tėškė ją delnu į sieną ir sutrynė. Už tai tėvas jį kaip reikiant prilupo. Mat meisteriai dėles pirkdavo ir už tuziną mokėdavo po pensą.

Larkas, jei tik norėjo, galėjo plaukti namo, prakeiktas tirošietis taip pat, bet tik ne Četas. Raganos Klampynės jis apskritai nebenorėjo akyse matyti. Bet Krasterio bokštas jam buvo net labai prie širdies. Krasteris gyveno aukštai, kaip tikras lordas, tad kodėl ir jam panašiai neįsikūrus? Tai būtų juoko! Četas, dėlių rinkėjo sūnus, taptų lordu, turinčiu pilies bokštą. Jo vėliavoje galėtų būti pavaizduota tuzinas dėlių rožiniame fone. Bet kam tenkintis tapus lordu? Galbūt jis galėtų būti karaliumi? Mensas Plėšikas pradėjo nuo varnos. Kaip ir jis, aš galėčiau tapti karaliumi ir turėti kelias žmonas. Krasteris turėjo jų devyniolika, — net neskaitant jaunesniųjų žmonų, — dukterų, su kuriomis dar nebuvo spėjęs sugulti. Pusė tų žmonų buvo senos ir bjaurios, kaip ir Krasteris, bet tai nesvarbu. Senės galėtų virti Četui valgį ir palaikyti namuose švarą, rauti morkas ir penėti kiaules, o jaunosios žmonos šildytų jam patalus ir gimdytų vaikus. Krasteris neprieštarautų, — bent jau po to, kai Mažasis Polas apglėbęs jį spustelėtų, — tikrai ne.

Vienintelės Četui pažįstamos moterys buvo kekšės, kurių nusipirkdavo Kurmių mieste. Kai buvo jaunesnis, kaimo merginos, vos pažvelgusios į jo veidą su šunvotėmis ir inkštirais, pasibjaurėjusios nusisukdavo. Žiauriausia buvo ta suskretėlė Besa. Ji pražergdavo kojas kiekvienam Raganos Klampynėje gyvenusiam vaikinui, tad Četas pagalvojo, kodėl neturėtų duoti ir jam? Nugirdęs, kad Besai patinka laukinės gėlės, visą rytą sugaišo jas skindamas, bet ji tik įžūliai nusikvatojo ir pasakė greičiau sugulsianti su jo tėvo dėlėmis, nei eisianti į lovą su juo. Bet liovėsi juoktis, kai Četas iki kriaunų suvarė į jos kūną peilio geležtę. Merginos veido išraiška jam patiko, todėl jis ištraukė peilį ir dūrė vėl. Kai kaimo vyrai sučiupo jį pietuose, netoli Septynių Šaltinių, senasis lordas Valderis Frėjus net nesivargino atvykti jo nuteisti. Jis atsiuntė vieną iš savo pavainikių, tokį Valderį Riversą, ir, nespėjęs nė mirktelėti, Četas jau pėdino prie Sienos, lydimas to dvokiančio velnio Jorino. Jie pareikalavo, kad už vieną patirtą malonumo akimirką Četas sumokėtų visu savo gyvenimu.

Bet dabar jis buvo tvirtai pasiryžęs susigrąžinti gyvenimą ir perimti Krasterio moteris. Tas senas ištvirkęs tyržmogis teisus. Jei nori, kad moteris taptų tavo žmona, tiesiog ją pasiimi, o ne dovanoji jai gėles ir tikiesi, kad galbūt ji nepastebės prakeiktų tavo vočių. Četas neketino antrą kartą daryti šios klaidos.

Man pavyks, jau nežinia kelintą kartą drąsinosi jis. Jei tik išnešime sveiką kailį. Seras Otinas trauks į pietus, link Šešėlių bokšto, nes tai — trumpiausias kelias prie Sienos. Jis su mumis nesiterlios, tik ne Vitersas; jam terūpės grįžti sveikam ir gyvam. Žinoma, Torinas Smolvudas ir toliau mėgino visus įtikinti, kad reikia pulti, bet seras Otinas buvo per daug atsargus, o valdžia priklausė jam. Be to, tai visai nesvarbu. Kai pasitrauksime, Smolvudas galės pulti ką tik nori. Kas mums rūpi? Jei niekas iš jų negrįš prie Sienos, niekas mūsų ir neieškos: jie pamanys, kad žuvome kartu su kitais. Ši mintis tik dabar šovė Četui į galvą ir kelias akimirkas pagunda buvo tikrai didelė. Bet tuomet jiems reikėtų nužudyti serą Otiną ir serą Maladorą Loką, o vadovavimą perduoti Smolvudui, bet abu serai ir dieną, ir naktį buvo patikimai saugomi… ne, per didelė rizika.

— Četai, o ką darysime su paukščiu? — jiems plumpinant akmenuotu žvėrių išmintu taku ir aplenkiant sargybinius bei į pušis įsilipusius žvalgus, paklausė Mažasis Polas.

— Su kokiu dar prakeiktu paukščiu? — Četui tik to ir betrūko, kad tas avigalvis imtų pliaukšti apie kažin kokį paukštį.

— Su Senojo Lokio varnu, — paaiškino Mažasis Polas. — Jei nužudysime Senąjį Lokį, kas lesins jo paukštį?

— Po galais, kam tai rūpi? Jei nori, nudėk ir paukštį.

— Nenoriu skriausti paukščio, — tarė stipruolis. — Bet tas paukštis — kalbantis. O jei pasakys, ką padarėme?

Larkas Seserinis nusijuokė.

— Mažojo Polo kiaušas storas kaip pilies siena, — nusišaipė jis.

— Geriau užsičiaupk, — grėsmingai perspėjo Mažasis Polas.

— Polai, — nelaukdamas, kol Polas per daug įpyks, įsiterpė Četas, — kai jie ras senį, perrėžta gerkle gulintį kraujo klane, jiems nereikės jokio paukščio, kad suprastų, jog kažkas jį nužudė.

Mažasis Polas valandėlę apie tai pamąstė.

— Teisingai sakai, — sutiko. — Gal tada galiu paukštį pasilikti? Jis man patinka.

— Paukštis tavo, — pažadėjo Četas, kad tik Polas užsičiauptų.

— Jei išalksime, visada galėsime jį suvalgyti, — tarstelėjo Larkas.

Mažasis Polas vėl paniuro.

— Geriau nė nemėgink suryti mano paukščio, Larkai. Geriau nemėgink.

Četo ausis pasiekė iš už medžių sklindantys balsai.

— Užčiaupkit savo prakeiktas koseres. Abu. Jau beveik pasiekėme tvirtovę.

Jie išėjo iš miško visai vakarinio šlaito papėdėje ir pasuko į pietus, kur įkalnė nebuvo tokia stati. Pamiškėje apie dešimt vyrų praktikavosi šaudyti iš lanko. Medžių kamienuose jie buvo išsiskaptavę įsivaizduojamo priešo siluetus ir laidė į juos strėles.

— Žiū, — tarė Larkas, — kiaulė su lanku.

Ir tikrai, arčiausiai stovintis lankininkas buvo ne kas kitas, o seras Kiauliukas, — atėmęs Četui tarno vietą pas meisterį Eimoną. Vien pamačius Semvelį Tarlį, Četo krūtinėje plykstelėjo pyktis. Mat jis dar niekada negyveno taip gerai, kaip tarnaudamas pas meisterį Eimoną. Aklas senis nebuvo įnoringas, be to, daugumą jo norų, šiaip ar taip, tenkindavo Klaidas.

Četo pareigos nebuvo sunkios: jis kuopdavo varnų narvus, kūrendavo židinį, atnešdavo valgio, be to… Eimonas nė karto jo nemušė. Jis mano, kad gali lyg niekur nieko ateiti ir išgrūsti mane tik todėl, kad yra kilmingas ir moka skaityti. Gali būti, kad prieš perpjaudamas gerklę liepsiu jam perskaityti, kas parašyta ant mano peilio.

— Jūs eikite, — tarė jis kitiems, — o aš noriu pasižiūrėti, kaip vyksta pratybos.

Šunys kaip patrakę veržėsi į priekį, nekantraudami traukti su vyrais toliau, prie ėdesio, kurio tikėjosi gauti įveikę šlaitą. Četas bato nosimi įspyrė kalei ir tai šunis šiek tiek apramino.

Pasislėpęs už medžių jis žiūrėjo, kaip storulis mėgina susitvarkyti su dideliu lanku, ilgiu beveik prilygstančiu jo ūgiui, matė iš susikaupimo net išraudusį ir perkreiptą apvalų jo veidą. Priešais jį, įbestos į žemę, stirksojo trys strėlės. Įstatęs strėlę, Tarlis įtempė templę, gana ilgai laikė ją mėgindamas nusitaikyti, o paskui atleido strėlę. Strėlė pradingo medžių žalumoje. Piktdžiugiškai prunkštelėjęs, Četas nusikvatojo.

— Šios strėlės niekada nerasime ir dėl to būsiu apkaltintas aš, — pasakė Edas Toletas, niūrus žilaplaukis ginklanešys, visų vadinamas Paniurėliu Edu. — Nuo tos dienos, kai praganiau savo žirgą, kad ir kas dingtų, jų visų žvilgsniai iš karto krypsta į mane. Lyg būčiau galėjęs ką nors padaryti. Žirgas buvo širmas, o lauke snigo, tad ko jie iš manęs tikėjosi?

— Vėjas jį nupūtė, — tarė Grenas, dar vienas lordo Snou bičiulis. — Pasistenk laikyti lanką tvirtai, kad jis nejudėtų, Semai.

— Jis sunkus, — pasiskundė storulis, bet vis tiek išsitraukė iš žemės antrą strėlę. Ši šovė aukštyn ir, prarasdama greitį, per šakas nuskriejo per dešimt pėdų virš taikinio.

— Neabejoju, kad nukovei to medžio lapą, — tarė Paniurėlis Edas. — Ruduo artinasi labai sparčiai, visai nereikia jo skubinti. — Jis atsiduso. — O kas seka po rudens, visi žinome. Dievai, bet ir šalta. Leisk paskutinę strėlę, Semveli, nes, rodos, man liežuvis tuoj prišals prie gomurio.

Seras Kiauliukas nuleido lanką ir Četui dingtelėjo, kad jis tuoj pratrūks.

— Jis per sunkus.

— Įtaikyk išpjovą, įtempk ir šauk, — paragino Grenas. — Nagi.

Storulis klusniai ištraukė iš žemės paskutinę strėlę, įtaikė jos išpjovą į ilgojo lanko templę, įtempė ir iššovė. Apsisuko greitai, neprisimerkęs, nežiūrėdamas išilgai strėlės į jos smaigalį ir uoliai nesitaikydamas, kaip pirmus du kartus. Strėlė įsmigo žemai, medžio anglimi nupieštam priešui po krūtine ir virpėdama liko joje stirksoti.

— Pataikiau, — priblokštas tarė seras Kiauliukas. — Grenai, matei? Edai, žiūrėk, aš jam pataikiau!

— Sakyčiau, įvarei strėlę tarp šonkaulių, — linktelėjo Grenas.

— Ar jį nužudžiau? — nekantravo sužinoti storulis.

Toletas gūžtelėjo.

— Galėjai perverti jam plautį, jeigu jį būtų turėjęs. Paprastai medžiai plaučių neturi. — Jis paėmė iš Semo lanką. — Bet esu matęs ir prastesnių šūvių. Tiesą sakant, ir pats esu kelis kartus prasčiau iššovęs.

Seras Kiauliukas spindėjo iš laimės. Pažvelgęs į jį, būtum galėjęs pamanyti, kad kažką nuveikė. Bet pamačius Četą su šunimis, jo lūpų kampučiai nusviro, o šypsena akimirksniu išblėso.

— Pataikei į medį, — tarė Četas. — Žiūrėsime, kaip šaudysi, kai čia pasirodys Menso Plėšiko vyrai. Jie nestovės ten išskėstomis rankomis, šlamėdami lapais, — nė nesvajok. Jie puls tave garsiai rėkdami ir galiu lažintis, kad iš karto primyši kelnes. Vienas jų įsodins kirvapentę į tavo kiaulišką tarpuakį. Paskutinis garsas, kurį prieš pakratydamas kojas girdėsi, bus tavo kaukolę knežinančio kirvio dunkstelėjimas.

Storulis ėmė tirtėti. Paniurėlis Edas uždėjo Četui ranką ant peties.

— Broli, — ramiai pareiškė jis, — tik todėl, kad taip nutiko tau, dar nereiškia, jog tą patį teks patirti ir Semveliui.

— Apie ką čia šneki, Toletai?

— Apie kirvį, perskėlusį tau kaukolę. Ar tiesa, kad pusė tavo smegenų ištekėjo ant žemės ir jas surijo šunys?

Stuomeningas ir storžievis Grenas nusikvatojo, ir net Semvelis Tarlis, nors ir blankiai, šyptelėjo. Četas spyriu paragino arčiausiai buvusį šunį, stipriai trūktelėjo pasaitus ir ėmė kopti šlaitu. Gali sau šypsotis, sere Kiauliuk. Pažiūrėsime, kas juoksis šiąnakt. Jis tik gailėjosi, kad greičiausiai nespės nudėti ir Toleto. Paniuręs kvailys arklio snukiu, — štai kas jis.

Įkalnė buvo stati ir įveikti ją nebuvo lengva, net ir šioje stovyklos pusėje, kurioje šlaitas atrodė pats nuožulniausias. Įveikę dalį kelio, šunys, matyt, tikėdamiesi, kad netrukus bus pašerti, ėmė skalyti ir tampyti pasaitus. Užuot paleidęs šunis laisvai, Četas vėl pavaišino juos bato spyriu, o didelį bjaurų šunį, šiepusį prieš jį dantis, perliejo botagu. Įveikęs pylimą ir pririšęs šunis, jis nuėjo pranešti, kaip sekėsi.

— Pėdsakai ten buvo, kaip Milžinas ir sakė, bet šunys jais nesekė, — pranešė Četas Mormontui, stovėdamas priešais jo didelę juodą palapinę. — Ten, prie upės, galėjo būti likę ir seni pėdsakai.

— Gaila… — sumurmėjo lordas vadas Mormontas — plikas senis žila, susišiaušusia barzda, ir ne tik iš jo balso, bet ir iš išvaizdos galėjai spręsti, kad jis labai nuvargęs. — Mums visiems būtų pravertęs gabalas šviežios mėsos. — Ant jo peties tupintis varnas linkčiodamas galvą pakartojo: Mėsos. Mėsos. Mėsos.

Galėtume išsivirti tuos prakeiktus šunis, dingtelėjo Četui, bet burnos jis nepravėrė, kol Senasis Lokys neliepė jam eiti. Tai paskutinis kartas, kai turiu nulenkti galvą šiam seniui, patenkintas pagalvojo jis. Jam atrodė, kad šaltis dar labiau stiprėja, nors būtų galėjęs prisiekti, jog tai — neįmanoma. Nuliūdę šunys susispietė ant sušalusio ir sukietėjusio purvo ir Četui beveik kilo pagunda glaustis į krūvą drauge su jais. Bet tik užsivyniojo juodos vilnos kaklajuostę ant smakro, palikęs siaurą plyšį burnai. Četas atkreipė dėmesį, kad judant šilčiau, tad, neskubėdamas ir nešinas keliais rūgštlapiais, ėmė sukti ratą aplink stovyklą, dalijosi kąsneliu kitu šio kramtalo su sargybą einančiais juodaisiais broliais ir klausėsi, ką jie šneka. Nė vienas tą dieną budėjusių vyrų su slaptu jo sumanymu neturėjo nieko bendra, bet Četui vis tiek magėjo susigaudyti, ką jie galvoja.

O šie daugiausia niurnėjo, kad lauke velniškai šalta.

Šešėliams tįstant, ėmė stiprėti vėjas. Skverbdamasis pro pylimo akmenis jis spigiai ir plonai kaukė.

— Negaliu pakęsti to švilpesio, — pasakė mažasis Milžinas. — Vėjas cypia kaip krūmuose pamestas kūdikis, verksmingai prašantis pieno.

Apsukęs ratą Četas grįžo prie šunų, o ten jo laukė Larkas.

— Vadai vėl susirinko Senojo Lokio palapinėje ir kažką įnirtingai aptarinėja.

— Tokie jau jie yra, — gūžtelėjo Četas. — Visi jie, išskyrus Bleiną, kilmingieji, o tokiems galvos svaigsta ne tik nuo vyno, bet ir nuo žodžių.

Larkas nedrąsiai žingtelėjo arčiau.

— Tas bukagalvis vis nesiliauja tauškęs apie paukštį, — įspėjo jis Četą ir apsižvalgė norėdamas įsitikinti, kad niekas jų negirdi. — Dabar ėmė klausinėti, ar kartu su maisto atsargomis paslėpėme ir grūdų tam prakeiktam padarui.

— Juk tai varnas, — tarė Četas. — Jis minta dvėsena.

Larkas išsišiepė.

— Kad ir jo dvėsena?

Arba tavo. Četo galva, to stipruolio jiems reikėjo labiau nei Larko.

— Laukis drebėjęs dėl Mažojo Polo. Žiūrėk savo darbo, o jis padarys savąjį.

Kol atsikratė Seserinio ir atsisėdo galąsti kalavijo, mišką palengva ėmė gaubti sutemos. Darbuotis su pirštinėmis buvo velniškai sunku, bet nusimauti jų Četas neketino. Kai oras toks šaltas, kiekvienas kvailys, palietęs plieną nuoga ranka, rizikavo netekti lopinio odos.

Saulei nusileidus šunys ėmė inkšti. Četas davė jiems vandens ir apkeikė.

— Dar pusė nakties ir sulauksite savo puotos.

O pats užuodė vakarienę.

Kai iš virėjo Heiko rankų Četas atsiėmė žiauberę sužiedėjusios duonos ir dubenį pupų sriubos su kumpiu, prie laužo, ant kurio buvo verdamas valgis, budėjo Daivenas.

— Miške per daug tylu, — pasakė senasis eigulys. — Prie tos upės nėra varlių, tamsoje neišgirsi ūbaujant pelėdų. Tokios tylos miške dar nesu girdėjęs.

— Tavo dantys irgi klaksi kaip negyvi, — tarstelėjo Heikas.

Daivenas sukaukšėjo savo mediniais dantimis.

— Ir vilkų nėra. Anksčiau būdavo, o dabar nebėra. Kaip manai, kur jie pasitraukė?

— Kur šilčiau, — įsiterpė Četas.

Iš gero tuzino prie laužo sėdinčių brolių keturi buvo jo žmonės. Valgydamas Četas prisimerkęs kiekvieną iš jų atidžiai nužvelgė, — norėjo įsitikinti, ar nepamatys ženklų, kad kuris nors ima svyruoti. Dirkas atrodė visai ramus: kaip ir kiekvieną vakarą sėdėjo ir tylėdamas galando savo durklo ašmenis. Donelis Meilusis laidė juokelius. Jo dantys buvo balti, lūpos putlios ir rausvos, o vešlios gelsvos garbanos laisvai krito ant pečių, — jis tvirtino esąs kažkurio iš Lanisterių pavainikis sūnus. Gal ir nemelavo. Četas niekino ir skaisčiaveidžius vaikinus, ir pavainikius. Bet Donelis Meilusis, rodos, tvirtai laikėsi savo apsisprendimo.

Daug labiau Četas nerimavo dėl eigulio, kurį broliai vadino Medpjoviu, — tokią pravardę jis gavo veikiau dėl garsaus knarkimo, o ne dėl medžių pjovimo. Dabar jis taip blaškėsi, kad, rodės, daugiau niekada neužknarks. Dar prasčiau atrodė Meislinas. Četas matė jo veidu srūvant prakaitą, nors pūtė šaltas vėjas. Apšviesti laužo šviesos, prakaito lašeliai tviskėjo nelyginant daugybė drėgnų brangakmenių. Negana to, Meislinas nevalgė, tik spoksojo į savo sriubą taip, tarsi nuo jos kvapo jį būtų pykinę. Jo nereikėtų paleisti iš akių, pagalvojo Četas.

— Susirinkti! — staiga riktelėjo tuzinas gerklių ir tas šūksnis akimirksniu pasiekė kiekvieną ant kalvos įsikūrusios stovyklos kampelį. — Nakties sargybos vyrai! Susirinkite prie didžiojo laužo!

Suraukęs kaktą, Četas baigė srėbti sriubą ir nusekė paskui kitus.

Priešais laužą stovėjo Senasis Lokys, o jam už nugaros buvo išsirikiavę Smolvudas, Lokas, Vitersas ir Bleinas. Mormontas vilkėjo mantiją iš storo juodo kailio, o jam ant peties tupėjo varnas, snapu valydamasis juodas plunksnas. Nieko gera čia nebus. Četas įsispraudė tarp Rudojo Bernaro ir kelių vyrų iš Šešėlių bokšto. Kai susirinko visi, išskyrus miške buvusius žvalgus ir ant pylimo budinčius sargybinius, Mormontas atsikrenkštė ir nusispjovė. Nespėjęs nukristi, spjaudalas sušalo į ledą.

— Broliai, — prabilo jis, — Nakties sargybos vyrai.

Vyrai! — paleido gerklę jo varnas. Vyrai! Vyrai!

— Iš kalnų, traukdami palei Balsvąją upę, link mūsų žygiuoja tyržmogiai. Pasak Torino, jų vilkstinė mus pasieks po dešimties dienų. Labiausiai patyrę kariai lydės Harmos Šungalvės vežimą. Kiti greičiausiai jos ariergarde arba laikydamiesi netoli paties Menso Plėšiko. Kituose vilkstinės tarpuose karių bus visai nedaug. Jie turi galvijų, mulų, arklių, bet… ne kažin kiek. Dauguma karių eina pėsti, jie prastai ginkluoti ir dar prasčiau pasiruošę kovai. Jų ginklai — greičiausiai iš akmens ir kaulo, o ne iš plieno. Be to, jie apsikrovę moterimis, vaikais, avių ir ožkų bandomis ir visokia kitokia manta. Trumpai tariant, nors jų pajėgos gausios, jie pažeidžiami ir… nežino, kad mes čia. Ar bent jau turime melstis, kad nežinotų.

Jie žino, tarė sau Četas. Prakeiktas senas pūzre, jie žino, tai aišku kaip dieną. Juk Korinas Pusrankis negrįžo, ar ne? Džarmanas Bakvelas irgi. Jei kuris nors iš jųdviejų pateko į nelaisvę, puikiai supranti, kad tyržmogiai jau bus atrišę jiems liežuvius.

Į priekį žingtelėjo Smolvudas.

— Mensas Plėšikas ketina pralaužti Sieną ir įtraukti Septynias Karalystes į kruviną karą. Bet mes ne iš kelmo spirti. Rytoj patys jį pulsime.

— Dar prieš auštant išjosime sutelkę visas savo pajėgas, — per susirinkusių vyrų minią nuvilnijus šurmuliui paskelbė Senasis Lokys. — Trauksime į šiaurę, o paskui padarysime lankstą į vakarus ir užsiimsime pozicijas. Kai apsigręšime, Harmos vilkstinė jau seniai bus praėjusi Pirmųjų Žmonių Kumštį. Speigilčių prieškalnės išraižytos siaurų ir vingrių slėnių, puikiai tinkančių pasalai. Tyržmogių vilkstinė bus nusidriekusi daugybę mylių. Reikia užpulti juos keliose vietose iš karto ir sudaryti įspūdį, kad mūsų čia trys tūkstančiai, o ne trys šimtai.

— Smogsime visa jėga ir pasitrauksime jų raiteliams nespėjus persigrupuoti ir pasiruošti susirėmimui, — vėl prabilo Torinas Smolvudas. — Jei ims mus persekioti, pavedžioję juos už nosies, tiesiog dingsime, tada apsisuksime ir vėl pulsime, tik jau kitą vilkstinės vietą. Sudeginsime jų vežimus, išblaškysime gyvulių bandas ir išskersime tiek žmonių, kiek tik jėgos leis. Net patį Mensą Plėšiką nudėsime, jei tik jį rasime. Jei tyržmogiai neatsilaikę grįš į savo lūšnas, vadinasi, mes laimėjome. Jei ne, puldinėsime juos iki pat Sienos ir pasirūpinsime, kad jų nueitą kelią žymėtų lavonai.

— Bet jų tūkstančiai! — šūktelėjo kažkas Četui už nugaros.

— Mes visi žūsime. — Tai buvo iš baimės pažaliavusio Meislino žodžiai.

Žūsime! — karktelėjo Mormonto varnas, plasnodamas juodais sparnais. Žūsime, žūsime, žūsime!

— Daug mūsų žus, — pripažino Senasis Lokys. — Gal net visi padėsime galvas. Bet, kaip kadaise pasakė vienas lordas vadas, todėl mes ir rengiamės juodais drabužiais. Prisiminkite savo priesaiką, broliai. Esame kalavijai tamsoje, pylimų sergėtojai…

— Nuo šalčio ginanti ugnis, — pridūrė seras Maladoras Lokas, traukdamas savo ilgąjį kalaviją.

— Aušrą nešanti šviesa, — vienu balsu pritarė kiti ir iš makštų buvo ištraukta daugiau kalavijų.

Ir kai jų pavyzdžiu pasekė visi broliai, kai į viršų iškilo beveik trys šimtai kalavijų ir beveik tiek pat vyrų sušuko: Ragas, žadinantis miegančius! Skydas, sergintis žmonių karalystes! — Četui neliko nieko kita, tik prisidėti prie minios. Nuo vyrų pučiamo kvapo ore tvyrojo ūkana, o kalavijų plienas tviskėjo apšviestas laužo liepsnų. Četas buvo patenkintas, kad Larkas, Švelniapėdis ir Donelis Hilas Meilusis taip pat neatsiliko ir elgėsi taip, tarsi būtų buvę tokie pat kvailiai kaip visi. Taip ir turėjo būti. Nėra prasmės išsišokti, kai laukti liko tiek nedaug.

Nutilus šauksmams, jis vėl išgirdo šaižų pro pylimo akmenis besiskverbiančio vėjo švilpesį. Laužų liepsnos plaikstėsi ir virpėjo, tarsi ir joms būtų buvę šalta, ir staiga įsiviešpatavusioje tyloje Senojo Lokio varnas dar kartą garsiai kranktelėjo: Žūsime!

Gudrus paukštis, dingtelėjo Četui, kai vadai leido jiems visiems skirstytis ir įspėjo šiąnakt iki soties prisivalgyti ir gerai pailsėti. Četas palindo po kailiais šalia savo šunų, vis sukdamas galvą dėl to, kas galėtų nepavykti. O jei dėl tos prakeiktos priesaikos kuris nors iš jo vyrų ims ir apsigalvos? Arba Mažasis Polas pamirš ir pamėgins nužudyti Mormontą per antrą, o ne per trečią sargybos pamainą? Arba Meisliną įveiks baimė, arba kas nors išduos, arba…

Bet netrukus jis susigriebė atidžiai besiklausantis nakties garsų. Vėjo cypavimas tikrai priminė inkščiantį kūdikį, be to, kartkartėmis jo ausis pasiekdavo vyrų balsai, arklių prunkštimas, lauže degančios pliauskos spragtelėjimas. Bet nieko daugiau. Kaip tylu…

Netrukus jam prieš akis iškilo Besos veidas. Ne peilį ketinau į tave įsmeigti, norėjo pasakyti jai Četas. Priskyniau tau gėlių: laukinių rožių, bitkrėslių, aguonų — visą rytą sugaišau. Širdis taip smarkiai daužėsi, kad jis baiminosi, jog tas tuksėjimas neprikeltų stovyklos. Visa barzda aplink jo burną apšarmojo. Kodėl staiga prisiminiau Besą? — paklausė savęs jis. Kai anksčiau apie ją pagalvodavo, visada prisimindavo tik kaip ji atrodė mirdama. Kas jam atsitiko? Pajuto, kad trūksta oro. Gal buvo užmigęs? Jis pakilo, atsiklaupė ir jo nosį palietė kažkas drėgnas ir šaltas. Četas pažvelgė į dangų.

Snigo.

Četas pajuto skruostais besiritančias ir šąlančias ašaras. Tai neteisinga! — norėjo surikti. Sniegas niekais pavers visa, kam jis taip ilgai ruošėsi, sužlugdys visus kruopščiai kurtus jo planus. O snigo smarkiai: visur aplink krito didelės purios snaigės. Kaip jie sniege ras savo maisto atsargų slėptuves ir žvėrių išmintą taką, kuriuo ketino traukti į rytus? Vytis mums, sprunkantiems per ką tik iškritusį sniegą, jiems neprireiks nei Daiveno, nei Baneno. Be to, sniegas užmaskuodavo žemės reljefą, ypač naktį. Arklys galėjo suklupti kanopa užkliudęs šaknį arba užminti ant akmens ir nusilaužti koją. Mes žuvę, viską supratęs, tarė sau Četas. Žuvę, nors dar nespėjome nė žingsnio žengti. Mes pralaimėjome. Dėlių rinkiko sūnus negyvens kaip lordas, neturės nei pilies bokšto, kurį galėtų vadinti savu, nei žmonų, nei karūnų. Vien tyržmogio kalavijo paleistus vidurius, o paskui — antkapiu nepažymėtą kapą. Sniegas viską iš manęs atėmė… prakeiktas sniegas…

Sniegas ir vėl jį pražudė. Sniegas ir tas jo prijaukintas paršelis.

Četas atsistojo. Jo kojos buvo sustirusios, o per krentančių snaigių šydą tolumoje šviečiantys deglai atrodė tarsi blausios, gelsvai rausvos liepsnelės. Četui rodės, tarytum jį pultų debesis blyškių šaltų vabzdžių. Jie tūpė jam ant pečių, ant galvos, lindo į nosį ir akis. Keikdamasis Četas mėgino juos nusibraukti. Semvelis Tarlis… — prisiminė jis. Serą Kiauliuką vis tiek galėčiau nudėti. Apsivyniojęs veidą kaklaskare ir užsitraukęs ant galvos gobtuvą, jis nužingsniavo per stovyklą ten, kur miegojo tas niekšas.

Snigo taip smarkiai, kad Četas pasiklydo tarp palapinių, bet pagaliau pamatė storulį, įsitaisiusį jaukioje užuovėjoje tarp akmens ir varnų narvų. Tarlis gulėjo įsiknisęs po krūva juodos vilnos antklodžių ir gauruotų kailių. Jį jau buvo beuždengiąs sniego patalas. Tarlis atrodė panašus į minkštą apvalų kauburį. Četui traukiant iš makštų durklą, tyliai sušiugždėjo oda slystantis plienas. Vienas iš varnų kranktelėjo. Sniegas, atsiliepė kitas, juodomis akimis spoksodamas pro narvo virbus. Sniegas, tarsi pats sugalvojęs, kranktelėjo ir pirmasis. Atsargiai statydamas pėdas, Četas praslinko pro paukščius. Kairės rankos delnu jis tuoj užspaus storuliui burną, kad niekas negirdėtų jo riksmo, o tada…

Tūūū-tūūū…

Per stovyklą nusirito dar negarsus ir tolimas, bet neabejotinai pučiamo rago garsas ir Četas, sustingęs per pusę žingsnio, užsičiaupė, kad netyčia neišsprūstų keiksmas. Tik ne dabar. Kad mane kur dievai, tik ne DABAR. Tvirtovę supančioje miško juostoje tarp medžių Senasis Lokys buvo pastatęs žvalgus, kad įspėtų, jei kas nors artintųsi. Nusileidęs nuo Milžino Laiptų grįžta Džarmanas Bakvelas, pagalvojo Četas, arba Korinas Pusrankis iš Aidžiosios perėjos. Vienas rago pūstelėjimas skelbė grįžtant brolius. Jei parsirado Pusrankis, tikriausiai su juo grįžo ir Jonas Snou — sveikas ir gyvas.

Semas Tarlis atsisėdo nuo miego paburkusiais akių vokais ir sutrikęs įsistebeilijo į sniegą. Varnai garsiai krankė, o Četas girdėjo lojant savo šunis. Pusė prakeiktos stovyklos jau pabudo. Laukdamas, kol nutils rago garsas, pirštine apmautais pirštais jis stipriai spaudė durklo rankeną. Bet vos tik tas garsas nuslopo, kažkas vėl papūtė ragą, — šį kartą garsiau ir ilgiau.

Tūūū-tūūū…

— O dievai… — išgirdo jis graudžiai tarstelint Semą Tarlį.

Storulis svirduliuodamas atsiklaupė, mat jo pėdos buvo įsipainiojusios į apsiausto skvernus ir antklodes. Nuspyręs jas, Tarlis čiupo ilgus grandininius marškinius, kuriuos buvo pasikabinęs ant šalimais dunksančio akmens. Užsimovęs per galvą didžiulę palapinę atstojantį platų drabužį ir į jį įsirangęs, jis pagaliau pamatė čia stovintį Četą.

— Du kartai? — paklausė. — Sapnavau, kad girdėjau du rago pūstelėjimus.

— Nesapnavai, — tarė Četas. — Du pūstelėjimai, raginantys Nakties sargybą čiupti ginklus. Du pūstelėjimai, pranešantys, kad artinasi priešas. Kirvis, ant kurio penties įrėžta „Kiauliukas“, storuli. Du pūstelėjimai reiškia, kad susidūrėme su tyržmogiais. — Baimė tame ištukusiame apskritame Tarlio veide Četą prajuokino. — Velniop, po septyniais pragarais juos visus. Prakeikta Harma. Prakeiktas Mensas Plėšikas, prakeiktas Smolvudas — juk sakė, kad jie bus čia tik po dešimties…

Tūūū-tūūū…

Garsas sklido ir sklido, rodės, niekad nenutils. Varnai plakė sparnais ir kranksėjo, blaškėsi narvuose, daužėsi į jų virbus, o visoje stovykloje Nakties sargybos broliai kėlėsi iš guolių, vilkosi šarvus, segėsi kardasaičius, stvarstė kovos kirvius ir lankus. Semvelis Tarlis stovėjo tirtėdamas, išbalęs kaip sniegas, kuris blaškomas vėjo krito jiems po kojomis.

— Trys, — gailiai cyptelėjo jis Četui, — tai buvo trys pūstelėjimai, girdėjau tris. Tris kartus jie niekada nepučia. Jau visą amžinybę nepūtė. Trys reiškia, kad…

— …kad puola Kiti, — lyg verkšlendamas, lyg juokdamasis ištarė Četas ir staiga jo trumpos aptemptos kelnės sudrėko, jis pajuto koja srūvant šlapimą ir pamatė nuo tarpkojo kylant garą.

Džeimis

Švelnus ir kvapnus kaip Sersėjos pirštai rytų vėjas kedeno jo susitaršiusius plaukus. Jis girdėjo čiulbant paukščius, jautė po valties dugnu tekantį vandenį, sulig kiekvienu yriu artinantį jį prie blankiai rožinės brėkštančios aušros. Ilgai tūnojus tamsoje, pasaulis atrodė toks mielas, kad Džeimiui Lanisteriui sukosi galva. Aš gyvas ir apsvaigęs nuo saulės šviesos. Staiga, tarsi iš slėptuvės išbaidyta putpelė, jam iš lūpų išsiveržė juokas.

— Tylos, — susiraukusi dusliai suniurnėjo moteris. Suraukti antakiai plačiam ir negražiam jos veidui tiko labiau nei šypsena. Džeimis niekada ir nebuvo jos matęs šypsantis. Jis smaginosi mėgindamas įsivaizduoti ją, vilkinčią vieną iš šilkinių Sersėjos apdarų, o ne smeigėmis susegtą odinukę. Tai tas pat, kaip išpuošti šilkais karvę.

Bet irkluoti karvė mokėjo. Grubiai nuaustas, rudas kelnių audinys dengė storas kaip medžio trinkos blauzdas, o ilgi rankų raumenys išsitiesdavo ir susitraukdavo kaskart, kai irklais grybštelėdavo vandenį. Nors irklavo pusę nakties, ji, rodos, nė kiek nepailso, — kitaip nei jo pusbrolis seras Kleosas, kuris darbavosi su antrąja irklų pora. Iš pirmo žvilgsnio — stotinga ir stipri valstietė, bet kalba kaip kilmingoji, be to, turi kalaviją ir durklą. Tik ar moka jais naudotis? Džeimis ketino tai išsiaiškinti, kai tik išsivaduos iš jį kaustančių grandinių.

Ir ant riešų, ir ant kulkšnių jam buvo uždėti geležiniai antrankiai, sujungti sunkia, ne ilgesne nei du sprindžiai grandine. „Manote, kad mano, Lanisterio, garbės žodžio nepakanka?“ — pančiojamas pasišaipė jis. Tuomet Džeimis buvo girtas kaip maišas — tuo pasirūpino Ketlina Stark. Kaip jie pabėgo iš Riverano, jis gerai neprisiminė. Rodos, buvo kilę sunkumų su kalėjimo sargu, bet stotingoji moteris jį įveikė. Paskui jie lipo įvijais, rodės, niekada nesibaigsiančiais laiptais. Kojos jam linko kaip žolių stiebeliai, du tris kartus jis kluptelėjo, bet paskui moteris padavė jam ranką atsiremti. Po kiek laiko kažkas įvyniojo jį į kelioninį apsiaustą ir nutempęs paguldė ant luoto dugno. Džeimis prisiminė girdėjęs ledi Ketliną kažkam liepiant pakelti Vandens vartų grotas. Ji vėl išsiuntė serą Kleosą Frėjų į Karaliaus Uostą su naujomis karalienei keliamomis sąlygomis, kurias išdėstė taip ryžtingai, jog buvo aišku, kad nepakęs jokių prieštaravimų.

Paskui jis, matyt, užsnūdo. Nuo vyno jį ėmė miegas, o išsitiesti buvo taip gera — kalėjimo kameroje surakintas grandinėmis tokios prabangos jis neturėjo. Džeimis jau seniai buvo išmokęs per žygį nusnausti tiesiog sėdėdamas balne. Tad ir dabar užmigti nebuvo sunku. Išgirdęs, kad pramiegojau savo pabėgimą, Tirionas sprogs iš juoko. Bet dabar Džeimis pabudo ir grandinės jį vargino.

— Miledi, — kreipėsi jis į moterį, — jei nuimtum tas grandines, pakeisčiau tave prie irklų.

Bet moteris vėl susiraukė, vyptelėjo parodydama stambius arkliškus dantis ir įtariai bei rūsčiai į jį dėbtelėjo.

— Liksi su grandinėmis, Karalžudy.

— Ketini irkluoti iki pat Karaliaus Uosto, moterie?

— Geriau vadink mane Briene. Ne moterimi.

— O aš — seras Džeimis. Ne Karalžudys.

— Giniesi nužudęs karalių?

— Ne. Giniesi, kad esi moteris? Jei taip, atsirišk kelnių juosmenį ir parodyk. — Džeimis nekaltai jai šyptelėjo. — Paprašyčiau atsisagstyti liemenę, tik, kaip matau, iš tokios krūtinės ne kažin ką galėčiau nuspręsti.

Seras Kleosas suirzo.

— Pusbroli, nepamiršk gerų manierų.

Šito vyro gyslomis Lanisterių kraujo teka nedaug. Kleosas buvo jo tetos Dženos ir to bukagalvio Emono Frėjaus, kaip ugnies bijojusio lordo Taivino Lanisterio nuo tos dienos, kai vedė šio seserį, sūnus. Kai į karą Riverano pusėje seras Valderis Frėjus įtraukė Dvynius, seras Emonas nusprendė būti ištikimas savo žmonai, o ne tėvui. Labiausiai dėl tokio sprendimo nukentėjo Kasterlių Uola, prisiminė Džeimis. Seras Kleosas atrodė suktas kaip žebenkštis, kovojo kaip žąsinas, o drąsos turėjo ne daugiau už itin narsią ėringą avį. Už tai, kad perduos jos žinią Tirionui, ledi Stark pažadėjo jį paleisti ir seras Kleosas iškilmingai prisiekė tai padarysiąs.

Toje kalėjimo kameroje jie daug ką prisiekė, ypač Džeimis. Tai buvo duoklė ledi Ketlinai už tai, kad jį paleidžia. Įrėmusi tos stambios moters kalavijo smaigalį jam į krūtinę ties širdimi, ji tarė:

— Prisiek, kad daugiau niekada nepakelsi ginklo nei prieš Starkus, nei prieš Tulius. Prisiek, kad priversi savo brolį tesėti jo duotą pažadą ir grąžinti mano dukteris sveikas ir gyvas. Prisiek riterio garbe, savo kaip vieno iš Lanisterių garbe ir savo kaip prisiekusio karaliaus sargybos brolio garbe. Prisiek savo sesers, tėvo ir sūnų gyvybe, senaisiais ir naujaisiais dievais, ir aš grąžinsiu tave tavo seseriai. Bet jei atsisakysi, praliesiu tavo kraują.

Džeimis prisiminė, kad ledi Ketlinai pasukus įremto kalavijo smaigalį per skarmalus pajuto plieno skaudų dilgtelėjimą.

Įdomu, ką aukštasis septonas pasakytų apie šventumą priesaikų, išgautų iš girto kaip maišas, grandinėmis prikaustyto prie sienos žmogaus, kuriam į krūtinę įremtas kalavijo smaigalys? Ne, Džeimis visai nesuko sau galvos nei dėl šios apgavystės, nei dėl to, kad prisiekė dievais, kuriems tvirtino tarnaujantis. Jis prisiminė, kaip išblyškusi ledi Ketlina jo kameroje nualpo. Keista moteris: kaip galima patikėti savo mergaites vyrui, apie kurio garbę nėra ko nė šnekėti. Kita vertus, jei drįso taip pasielgti, vadinasi, vis dėlto šiek tiek juo pasitiki. Visas viltis ji deda į Tirioną, o ne į mane.

— Pagaliau galbūt ji nėra tokia jau kvaila, — garsiai ištarė Džeimis.

Džeimio grobikė neteisingai nugirdo jo žodžius.

— Aš nekvaila. Ir nekurčia.

Bet Džeimis elgėsi su šia moterimi švelniai; išjuokti ją būtų buvę taip lengva, kad jis nebūtų pajutęs jokio pasitenkinimo.

— Kalbėjau su savimi ir visai ne apie tave. Tupint kalėjimo kameroje šis įprotis lengvai prilimpa.

Nepravėrusi burnos, ji piktai dėbtelėjo į Džeimį, grybštelėjo irklais vandenį, atmetė juos atgal, vėl grybštelėjo.

Jos liežuviui trūksta miklumo kaip veidui — grožio.

— Iš tavo kalbos sprendžiu, kad esi aukštos kilmės.

— Mano tėvas — Selvinas Tartietis, iš dievų malonės — Ivenfolo lordas, — paaiškino ji, bet ir šiuos žodžius ištarė nenoriai.

— Tartas… — tarė Džeimis. — Jei atmintis manęs neapgauna, tai — didžiulė, šiurpi uola įlankoje, o Ivenfolas yra prisiekęs Vėtrų Gūžtai. Tad kaip čia nutiko, kad tarnauji Robui, Vinterfelo įpėdiniui?

— Tarnauju ledi Ketlinai. O ji man liepė nugabenti tave sveiką ir gyvą į Karaliaus Uostą tavo broliui Tirionui, o ne veltis su tavimi į barnius. Todėl tylėk.

— Tyla man jau įgriso iki gyvo kaulo, moterie.

— Tada šnekėkis su seru Kleosu. Su pabaisomis man nėra apie ką kalbėtis.

Džeimis neišvėręs ėmė šaipytis.

— Ar kur nors čia netoliese yra pabaisų? Gal jos slepiasi po vandeniu? Gal tarp tų karklų? O aš neturiu kalavijo!

— Vyras, kuris išniekina savo seserį, nužudo savo karalių ir išstumia pro langą nekaltą vaiką, kad krisdamas užsimuštų, kitokio vardo nenusipelno.

Nekaltą? Tas netikėlis vaikis mus slapta sekė. O Džeimis tenorėjo valandėlę pabūti su Sersėja vienas. Jų kelionė į šiaurę buvo tarsi nesibaigianti kančia: Džeimis kasdien ją matė, bet negalėjo paliesti ir žinojo, kad kiekvieną vakarą toje didžiulėje dviaukštėje girgždančioje karietoje Robertas, prisiplempęs ir klupinėdamas, įvirsta pas ją į lovą. Tirionas iš kailio nėrėsi mėgindamas kelti Džeimiui dvasią, bet to nepakako.

— Apie Sersėją geriau kalbėk pagarbiai, moterie, — įspėjo ją Džeimis.

— Mano vardas — Brienė, ne moteris.

— Ar ne tas pats, kaip tave vadina pabaisa?

— Mano vardas — Brienė, — atkakliai lyg medžioklinis šuo pakartojo ji.

— Ledi Brienė? — Ji atrodė tokia sutrikusi, kad Džeimis negalėjo atsispirti pagundai. — O gal tau labiau patiktų būti vadinamai seru Brienu? — nusijuokė jis. — Ne, bijau, kad ne. Net jei išpuoši pieningą karvę, uždėsi jai balną, šarvų antkrūtinį ir antkaktį, apvilksi šilkiniais apdarais, vis tiek negalėsi sėsti ant jos ir traukti į mūšį.

— Pusbroli Džeimi, prašau, neturėtum taip šiurkščiai kalbėti. — Po mantija seras Kleosas buvo apsivilkęs ant šarvų dėvimą apsiaustą, ant kurio buvo išsiuvinėtas Frėjų giminės ženklas — bokštai dvyniai — ir Lanisterių giminės ženklas — auksinis liūtas. — Kelias dar tolimas, geriau nepradėti kivirčytis.

— Visus kivirčus sprendžiu kalaviju, pusbroli. Tik šnekėjausi su ledi. Sakyk, moterie, ar visos merginos Tarte tokios negražios kaip tu? Jei taip, man gaila jūsų vyrų. Jie, gyvendami ant to niūraus jūroje dunksančio kalno, tikriausiai nė nežino, kaip atrodo tikros moterys.

— Tartas gražus, — irkluodama tarp grybšnių suniurnėjo moteris. — Jis dar vadinamas Safyrų sala. Užsičiaupk, pabaisa, o jei ne, užkimšiu tau burną.

— Ir ji kalba šiurkščiai, ar ne, pusbroli? — kreipėsi Džeimis į serą Kleosą. — Bet, prisiekiu, prie strėnų, už juosmens ji turi užsikišusi ginklą. Nedaug vyrų drįsta į akis vadinti mane pabaisa.

Nors neabejoju, kad man už nugaros tikrai paleidžia liežuvius.

Seras Kleosas nervingai kostelėjo.

— Esu tikras, kad ledi Brienė šio melo prisiklausė iš Ketlinos Stark. Starkams nėra ko nė svajoti, kad kada nors įveiks tave mūšyje, sere, todėl dabar kariauja bjauriais žodžiais.

Jie įveikė mane kalavijų mūšyje, tu silpnavali ir silpnaproti. Džeimis supratingai šyptelėjo. Toje supratingoje šypsenoje, — jei tik jiems leisdavai, — kiekvienas iš vyrų įžvelgdavo vis ką kita. Ar pusbrolis Kleosas tikrai susitaikė su tuo, kad buvo apipiltas srutomis, ar tik stengiasi įsiteikti? Kas jis: tikras avigalvis ar pataikūnas?

Tuo metu seras Kleosas linksmai pasakė:

— Tas, kuris tiki, kad prisiekęs karaliaus sargybos brolis galėtų nuskriausti vaiką, nenutuokia, kas yra garbė.

Pataikūnas. Tiesą sakant, Džeimiui teko labai pasigailėti, kad išstūmė pro langą Brandoną Starką. Paskui, kai paaiškėjo, kad berniukas neužsimušė, Sersėja vis nesiliovė jo graužusi.

„Berniukui tebuvo septyneri metai, Džeimi, — priekaištavo ji. — Net jei būtų supratęs, ką pamatė, mums būtų pavykę įbauginti jį taip, kad tylėtų.“

„Nepagalvojau, kad būtum norėjusi…“

„Tu niekada negalvoji. O jei berniukas atsipeikės ir papasakos tėvui, ką matė…“

„Jei, jei, jei… — Džeimis prisitraukė ją, pasisodino ant kelių. — Jei Brandonas atsipeikės, pasakysime, kad jam prisisapnavo, apšauksime jį melagiu, o jei nebus kitos išeities, nudėsiu Nedą Starką.“

„Kaip manai, ką tada darys Robertas?“

„Robertas tegul daro ką nori. Jei reikės, eisiu su juo kariauti. Dainiai šį įvykį pavadins Mūšiu dėl Sersėjos „sąsiaurio“.“

„Džeimi, paleisk mane!“ — įpykusi ir iš visų jėgų mėgindama atsistoti, šūktelėjo Sersėja.

Bet, užuot paleidęs, jis ją pabučiavo. Kelias akimirkas ji dar spyrėsi, bet paskui atvėrė lūpas bučiniui. Džeimis prisiminė ant jos liežuvio pajutęs vyno ir česnakų skonį. Ji suvirpėjo. Džeimis ištiesė ranką prie jos liemenės, trūktelėjęs perplėšė šilką, išlaisvino krūtis, o Starkų vaiką, bent jau laikinai, abu pamiršo.

Ar Sersėja, vėliau jį prisiminusi, nusamdė tą vyrą, apie kurį užsiminė ledi Ketlina, kad berniukas tikrai niekada nepabustų? Jei norėjo pribaigti tą vaikėzą, būtų pasiuntusi mane. Be to, nebūtų pasirinkusi tokio netikšos, kuris, užuot tyliai nugnybęs Brandoną, sugadino visą reikalą.

Tolumoje, žvelgiant į rytus, buvo matyti nuo vėjo šiaušiamo vandens paviršiaus atsispindintys ir mirguliuojantys tekančios saulės spinduliai. Pietinis krantas buvo gryno molio — susiplūkusio ne prasčiau už kelią. Mažesni upokšniai tekėjo į didesnius ir netoli kranto plūduriavo pusiau panirę, pūvantys medžių kamienai. Šiaurinis krantas atrodė atšiauresnis. Akmenuotas, status, iškilęs virš vandens per dvidešimt pėdų, tankiai apaugęs bukais, ąžuolais ir kaštonais. Džeimio žvilgsnis užkliuvo už tolumoje, ant kalvų, dunksančio sargybos bokšto, kuris sulig kiekvienu yriu, rodės, vis labiau tįsta. Bet daug anksčiau, nei jie prie jo priplaukė, Džeimis suprato, kad bokštas apleistas, mat vėjo nugairinti jo akmenys buvo apaugę erškėčiais.

Kai vėjas kryptelėjo, seras Kleosas padėjo stipruolei moteriai iškelti burę: standų, raudonais ir mėlynais dryžiais nudažytą storos drobės trikampį. Tai buvo Tulių giminės spalvos ir, jei plaukdami upe būtų sutikę Lanisteriams priklausančių karinių pajėgų, tos spalvos, žinoma, galėjo pridaryti daug bėdos, bet kitos burės jie neturėjo. Brienė paėmė vairą. Džeimis, tarškindamas grandines, kuriomis buvo surakintas, išmetė šliužą. Ir jie, nešami vėjo ir upės srovės, ėmė plaukti greičiau.

— Jei paliktum mane pas tėvą, o ne pas brolį, atkristų gerokas galas kelio, — tarė jis.

— Ledi Ketlinos dukterys yra Karaliaus Uoste. Jei apskritai grįšiu, grįšiu su mergaitėmis.

— Pusbroli, paskolink peilį, — paprašė Džeimis sero Kleoso.

— Ne. — Moteris įsitempė. — Neleisiu, kad tau į rankas patektų ginklas. — Ji laikėsi tvirtai kaip uola.

Ji bijo manęs net su grandinėmis.

— Kleosai, rodos, turiu prašyti, kad mane nuskustum. Barzdą palik, bet nurėžk plaukus nuo galvos.

— Nori, kad nuskusčiau tave plikai? — paklausė Kleosas Frėjus.

— Karalystėje visi Džeimį Lanisterį pažįsta kaip riterį be barzdos, bet su ilgais aukso spalvos plaukais. Gal būdamas plikis su suskretusia gelsva barzda liksiu niekieno nepastebėtas? Kol esu surakintas grandinėmis, būtų geriau, jei niekas manęs nepažintų.

Durklo ašmenys buvo ne per aštriausi. Kleosas ryžtingai ėmėsi darbo: skindamasis kelią per kaltūną, rėžė plaukų sruogas ir mėtė jas per valties kraštą. Po truputį grimzdamos, auksaspalvės garbanos plūduriavo vandens paviršiuje. Kai gaurų neliko, Džeimio sprandu žemyn ėmė ropoti utėlė. Jis sučiupo gyvį ir sutraiškė nykščio nagu. Seras Kleosas nuo beveik plikos galvos nurinko likusias ir sprigsėdamas vieną po kitos nuspriegė jas į upę. Džeimis trumpai panardino galvą į vandenį ir, prieš nuskutant paskutinį gelsvų šerių sprindį, liepė serui Kleosui pasigaląsti durklą. Nuskutę galvą, vyrai dar patrumpino ir sutvarkė barzdą.

Pažvelgęs į savo atspindį vandens paviršiuje, Džeimis išvydo nepažįstamą vyrą. Jis ne tik buvo plikas, bet ir atrodė taip, tarsi tūnodamas tame kalėjimo požemyje būtų penkeriais metais pasenęs; jo veidas pasidarė liesesnis, išvagotas raukšlių, kurių neprisiminė anksčiau turėjęs, įdubusiomis akimis. Nemanau, kad taip atrodydamas galėčiau labai sužavėti Sersėją. Jai mano išvaizda nepatiks.

Apie vidurdienį seras Kleosas užsnūdo. Jo knarkimas priminė ančių tuoktuves. Išsitiesęs Džeimis tiesiog grožėjosi pro jį lėtai plaukiančiais vaizdais; jam, taip ilgai tupėjusiam tamsioje kameroje, dabar kiekvienas akmuo ir medis atrodė tarsi stebuklas.

Jie praplaukė pro kelias mažutes lūšneles, suręstas ant aukštų polių ir dėl to panašias į gerves. Bet tose lūšnelėse gyvenančių žmonių jie nematė nė ženklo. Paukščiai skraidė aukštai virš galvos arba tupėjo upės pakrantėse augančių medžių šakose ir čiulbėjo, be to, Džeimis pamatė vandenyje šmėstelint sidabrišką žuvį. Tulių upėtakis — bloga lemiantis ženklas, dingtelėjo jam, bet netrukus pamatė šį tą blogiau: vienas iš plūduriuojančių rąstgalių, pro kuriuos jie plaukė, pasirodė esąs žmogaus lavonas — nukraujavęs ir išputęs. Jo apsiaustas buvo įsipynęs į nuvirtusio medžio šakas ir neabejotinai skaisčiai raudonos, vadinasi, Lanisterių giminės, spalvos. Džeimis trumpai pasvarstė, — gal tas lavonas žmogaus, kurį jis pažinojo?

Per šiuos upių išraižytus kraštus Trišakio šakomis buvo lengviausia gabenti prekes ir keliauti. Taikos metais jie būtų sutikę žvejų luotus, kartimis žemyn upe stumiamas grūdų pripiltas baržas, pirklius, pardavinėjančius adatas ir audeklų rietimus, galbūt net ryškiaspalvį mimo laivelį su dygsniuota, pusšimčiu spalvų išmarginta bure, šiaip taip besistumiantį upe prieš srovę iš kaimo į kaimą, iš pilies į pilį.

Bet karas viską sunaikino. Jie plaukė pro kaimus, tik nematė, kad juose kas nors gyventų. Apie žvejus priminė vien tušti, perrėžti, sudraskyti, kur ne kur ant medžių kabantys tinklai. Arklį upėje girdžiusi mergina, vos išvydusi jų burę, nujojo kiek įkabindama. Netrukus jie praplaukė pro gerą dešimtį valstiečių, kasančių lauką prie sudegusio bokšto griuvėsių. Vyrai nužvelgė juos apsiblaususiomis akimis ir, nusprendę, kad ši burinė valtis nepavojinga, vėl grįžo prie darbo.

Raudonoji Šaka buvo plati, jos tėkmė lėta, upė darė kilpas ir vingius, buvo nusėta mažyčių, medžiais apaugusių salelių ir pilna smėlio seklumų bei kitokių klastingų kliūčių, slypinčių visai negiliai. Tačiau Brienei, rodės, buvo žinomi visi pavojai ir ji visuomet rasdavo, kur giliau. Kai Džeimis ją pagyrė už tai, kad puikiai pažįsta upę, moteris įtariai jį nužvelgė ir pasakė:

— Šios upės nepažįstu. Tartas yra sala. Bet irkluoti ir buriuoti išmokau anksčiau, nei užsėdau ant arklio.

Seras Kleosas atsisėdo ir pasitrynė akis.

— Dievai, kaip man gelia rankas… Tikiuosi, kad vėjas nepasisuks. — Jis pauostė orą. — Užuodžiu artinantis lietų.

Džeimiui sodrus lietus būtų labai patikęs. Riverano kalėjimo požemiai tikrai nebuvo per švariausia Septynių Karalysčių vieta. Dabar jis tikriausiai dvokė kaip per ilgai brandintas sūris.

Kleosas prisimerkęs pažvelgė link upės žemupio.

— Dūmai…

Plona pilkšva dūmų draiskana juos suklaidino. Iš tiesų dūmai kilo nuo pietinio upės kranto ir iki tos vietos dar reikėjo plaukti kelias mylias. Džeimis iš tolo pamatė smilkstančius didelio pastato griuvėsius ir ąžuolą, nukabinėtą negyvomis moterimis.

Varnos visai neseniai buvo pradėjusios kapoti jų kūnus. Plonos virvės buvo įsirėžusios giliai į minkštus moterų kaklo audinius, o vėjui papūtus jų lavonai sukosi ir siūbavo.

— Nelabai taurus darbelis, — priplaukus taip arti, kad viskas buvo aiškiai matyti, tarė Brienė. — Tikras riteris tokioms beprasmiškoms skerdynėms nepritartų.

— Kaskart išjoję į karą tikri riteriai mato dar blogesnių dalykų, moterie, — atšovė Džeimis. — Ir, beje, patys juos daro.

Brienė pasuko vairą link kranto.

— Nepaliksiu šių nekaltų moterų varnoms sulesti.

— Beširdė bobšė. Ir varnoms reikia lesalo. Laikykis upės ir palik ramybėje lavonus, moterie.

Jie išsilaipino paplaukę šiek tiek prieš srovę, ten, kur palinkęs virš upės augo didžiulis ąžuolas. Brienei nuleidus burę, grandinėmis sukaustytas Džeimis nerangiai išlipo į krantą. Raudonosios Šakos vanduo akimirksniu prisėmė jam batus ir permerkė nudriskusias kelnes. Juokdamasis jis parpuolė ant kelių, panardino galvą į vandenį ir ištraukė ją, šlapią ir varvančią. Džeimio rankos buvo aplipusios purvu ir, kai trynė jas upės srovėje norėdamas nusiplauti, jos atrodė plonesnės ir blyškesnės, nei jis prisiminė. Jo kojos taip pat buvo sustirusios, o pamėginus atsistoti, linko keliai. Po galais, per ilgai tupėjau Hosterio Tulio požemyje.

Brienė ir Kleosas išvilko valties pirmagalį ant kranto. Jiems virš galvų kybojo lavonai, pripampę mirties nelyginant pernokę ir dvokiantys vaisiai.

— Vienam iš mūsų teks nupjauti virves, — pasakė moteris.

— Aš įlipsiu į medį. — Žvangindamas grandinėmis Džeimis nubrido į krantą. — Tik nuimk tuos antrankius.

Pakėlusi akis Brienė įsistebeilijo į vieną iš nužudytų moterų. Mažais netvirtais žingsneliais, — poros sprindžių ilgio grandine sukaustytomis kojomis kitaip eiti negalėjo, — Džeimis pritapnojo arčiau. Pamatęs šiurpų ženklą, užkabintą ant kaklo aukščiausiai tabaluojančiam lavonui, šyptelėjo. Jos gulėjo su liūtais, — perskaitė jis.

— O taip, moterie, darbelis nebuvo pats tauriausias, bet… iš tavo, o ne iš mano pusės. Įdomu, kas buvo tos moterys?

— Smuklės mergšės, — paaiškino seras Kleosas Frėjus. — Pamenu, kad čia buvo užeiga. Pastarąjį kartą grįžtant į Riveraną, keli mano palydos vyrai praleido čia naktį.

Bet dabar iš smuklės tebuvo likę akmeniniai pamatai ir krūva viena ant kitos sukritusių, apdegusių ir suanglėjusių sijų. Iš pelenų tebekilo dūmai.

Viešnamius ir kekšes Džeimis paliko savo broliui Tirionui; jis geidė vien Sersėjos.

— Rodos, merginos bus teikusios malonumą mano lordo tėvo kariams. Galbūt juos valgydino ir girdė. Taip ir nusipelnė išdavikių apykaklių — virvių ant kaklo, — dėl vieno kito bučinio ir bokalo šviesaus alaus. — Jis atidžiai apsidairė po upę, pažvelgė į abi puses norėdamas įsitikinti, kad jie čia vieni. — Čia Brakeno valdos. Gali būti, kad lordas Jonas įsakė jas pakarti. Mano tėvas pelenais paleido jo pilį, tad, bijau, kad jis meile mums netrykšta.

— Gali būti ir Marko Paiperio arba to miškinio Beriko Dondariono darbas, — įsiterpė seras Kleosas, — nors girdėjau, kad Dondarionas žudo tik karius. O gal buvo užklydusi Ruzo Boltono šiauriečių gauja?

— Boltoną mano tėvas sumušė prie Žaliosios Šakos.

— Bet nesunaikino, — pasakė seras Kleosas. — Kai lordas Taivinas nužygiavo prie brastų, Boltonas vėl grįžo į pietus. Riverane sklandė gandai, kad jis iš sero Eimorio Lorčo atėmė Harenholą.

Džeimiui ši žinia visai nepatiko.

— Briene, — tarė jis, darydamas jai malonę — vadindamas vardu — ir tikėdamasis, kad galbūt ji suklus, — jei lordas Boltonas užėmė Harenholą, tai ir Trišakis, ir Karališkasis kelias tikriausiai saugomi.

Džeimiui pasirodė, kad didelėse mėlynose jos akyse šmėstelėjo abejonė.

— Esi mano ginamas. Tad pirmiausia jiems teks nužudyti mane.

— Nemanau, kad jiems tai būtų didelis vargas.

— Aš ne prastesnė kovotoja už tave, — tarsi gindamasi pareiškė Brienė. — Buvau viena iš karaliaus Renlio septynių išrinktųjų. Jis pats aprengė mane šilkiniu dryžuotu vaivorykštės sargybos apsiaustu.

— Vaivorykštės sargybos? Vadinasi, tai buvai tu ir dar šešios moterys? Kartą dainius sakė, girdi, visos šilkais apsisiautusios merginos gražios, bet… jis niekada nebuvo sutikęs tavęs, ar ne?

Moteris nuraudo kaip žarija.

— Turime iškasti kapų duobes.

Taip tarusi, ji priėjo prie medžio, ketindama į jį lipti.

Žemosios ąžuolo šakos buvo gana storos ir Brienę, užsliuogusią medžio kamienu ir ant jų atsistojusią, puikiai laikė. Laikydama rankoje durklą, ji vaikščiojo tarp šakų ir vieną po kitos pjovė virves. Žemėn žnektelėjusius lavonus vėl apspito pulkai musių ir sulig kiekvienu nukritusiu kūnu smarvė vis stiprėjo.

— Ar ne per didelis vargas šitiek terliotis su kekšėmis? — pasiskundė seras Kleosas. — Ir kuo kasime duobes? Kastuvų neturime, o kalaviju nerausiu, aš…

Brienė staiga šūktelėjo. Paskui veikiau nušoko, nei išlipo iš ąžuolo.

— Į valtį. Mikliau. Ten burė.

Jie skubinosi kiek galėdami, nors bėgti Džeimis nelabai tepajėgė, be to, pusbroliui teko įtempti jį per valties kraštą. Brienė irklu atsistūmė nuo kranto ir skubriai iškėlė burę.

— Sere Kleosai, reikia, kad ir tu irkluotum.

Ir jis darė, kas buvo liepta. Luotas vandenis ėmė skrosti truputį greičiau; jiems padėjo ir upės srovė, ir vėjas, ir irklai. Džeimis sėdėjo sukaustytas grandinėmis ir stebeilijosi į aukštupio pusę. Buvo matyti tik pats kitos burės viršus. Dėl Raudonosios Šakos kilpų atrodė, kad ta burė — kažkur anapus laukų ir, užstota medžių juostos, juda į šiaurę, o jie tuo metu plaukia į pietus, bet jis suprato, jog šis įspūdis apgaulingas. Pakėlęs abi rankas, jis delnais prisidengė akis nuo saulės.

— Dulsvai raudona ir šviesiai mėlyna, — pasakė jis.

Plati Brienės burna judėjo, žandikauliai kilnojosi be garso ir dėl to ji atrodė tarsi atrajojanti karvė.

— Greičiau, sere!

Netrukus jiems iš akių dingo ir sudegusi smuklė, ir burės viršūnė, bet tai nieko nereiškė. Kai persekiotojai įveiks upės vingį, jie vėl juos pamatys.

— Manau, belieka tikėtis, kad kilnieji Tuliai sustos palaidoti nužudytų kekšių.

Galimybė grįžti atgal į kalėjimo rūsį Džeimio visai neviliojo. Tirionas dabar tikriausiai sugalvotų ką nors gudriau, bet man niekas neateina į galvą, tik pasitikti juos su kalaviju rankoje.

Beveik visą valandą jie su persekiotojais žaidė slėpynių įveikdami upės vingius ir laviruodami tarp medžiais apaugusių salelių. Ir vos tik jiems ėmė žiebtis viltis, jog bus pavykę atsikratyti persekiotojų, tolumoje vėl pasirodė burė. Iš visų jėgų irklavęs seras Kleosas stabtelėjo.

— Kad juos kur Kiti… — Ir nusibraukė nuo kaktos prakaitą.

— Irkluok! — paragino Brienė.

— Mus vejasi upių galera, — valandėlę atidžiai žiūrėjęs į tolį paaiškino Džeimis. Sulig kiekvienu irklų grybšniu ji, rodės, truputėlį padidėja. — Kiekvienoje pusėje po devynis irklus, vadinasi, irkluoja aštuoniolika vyrų. Jei ant denio yra ir karių, tuomet jų pajėgos dar gausesnės. Ir burė jų didesnė už mūsiškę. Nuo galeros nepaspruksime.

Suspaudęs irklų rankenas, seras Kleosas iš baimės sustingo.

— Sakai, aštuoniolika?

— Kiekvienam iš mūsų tenka po šešis. Susiremčiau ir su aštuoniais, bet šios apyrankės mane šiek tiek varžo. — Džeimis ištiesęs kilstelėjo rankas. — Nebent ledi Brienė būtų tokia maloni ir nuimtų man antrankius…

Bet ji į Džeimį nekreipė dėmesio, tik iš visų jėgų irklavo.

— Buvome atitrūkę nuo jų taip toli, kad tam atstumui įveikti reikėjo pusės nakties, — samprotavo Džeimis. — Jie irkluoja nuo pat aušros ir po du irklininkus pakaitomis ilsisi. Jau turėtų būti nuvargę. Dabar, išvydę mūsų burę, žinoma, pajuto jėgų antplūdį, bet ilgai taip neištemps. Turėtume daugumą iš jų nužudyti.

Seras Kleosas įsistebeilijo į pusbrolį.

— Bet jų… aštuoniolika.

— Bent aštuoniolika. O greičiausiai dvidešimt arba dvidešimt penki.

— Apie tai, kad įveiksime aštuoniolika, nėra ko nė svajoti, — sudejavo Džeimio pusbrolis.

— Ar aš taip sakiau? Tegalime tikėtis mirti garbingai, su kalavijais rankose.

Jis kalbėjo nuoširdžiai. Džeimis Lanisteris niekada nebijojo mirti.

Brienė liovėsi irklavusi. Ant prakaito išpiltos jos kaktos buvo prilipusios gelsvų plaukų sruogos, o susiraukusi ji atrodė dar bjauresnė.

— Esi mano ginamas, — priminė Brienė, bet taip piktai, kad jos žodžiai nuskambėjo tarsi duslus murmesys.

Toks nuožmumas Džeimį prajuokino. Ji skalikas su speniais, pagalvojo jis, arba galėtų juo būti, jei turėtų ką nors panašaus į papus.

— Tai gink mane, moterie. Arba išlaisvink ir leisk gintis pačiam.

Galera tarsi didelis medinis laumžirgis skriejo upe žemyn. Pašėlusiai taškomas irklų vanduo aplink jos korpusą atrodė balsvas, putotas. Ir plika akimi buvo matyti, kad laivas plaukia vis greičiau ir jam artėjant ant denio prisirinko vyrų. Lankininkų. Džeimis lankininkų negalėjo pakęsti.

Artėjančios galeros pirmagalyje stovėjo kresnas vyras plika galva, vešliais žilais antakiais ir raumeningomis rankomis. Ant šarvinių marškinių jis vilkėjo nešvarų baltą apsiaustą su žaliame fone išsiuvinėtu gluosniu svyruokliu, bet susegtas jis buvo sidabrinio upėtakio sege. Riverano sargybos kapitonas. Jaunystėje seras Robinas Rigeris garsėjo kaip itin narsus karys, bet geriausi laikai jam jau buvo praėję; jis buvo panašaus amžiaus kaip ir Hosteris Tulis ir paseno drauge su savo valdovu.

Kai galerą nuo valties skyrė penkiasdešimt jardų, Džeimis priglaudė delnų kraštus prie burnos ir garsiai šūktelėjo:

— Atplaukei palinkėti man laimingos kelionės, sere Robinai?!

— Atplaukiau tavęs sugrąžinti, Karalžudy! — riktelėjo seras Robinas Rigeris. — Kas nutiko, kur tavo auksinės garbanos?!

— Ketinu apakinti priešus savo plikės blizgesiu. Tave jau pavyko taip įveikti.

Bet sero Robino šie žodžiai neprajuokino. Valtį ir galerą dabar skyrė jau tik keturiasdešimt jardų.

— Meskite į vandenį irklus ir ginklus, tuomet niekas nenukentės.

Seras Kleosas žvilgtelėjo per petį.

— Džeimi, pasakyk jam, kad ledi Ketlina mus paleido… kad apsikeitėme belaisviais visiškai teisėtai…

Džeimis visa tai persakė, bet nieko nepešė.

— Riveraną valdo ne ledi Ketlina Stark! — atsakydamas sušuko seras Robinas. Jam iš abiejų pusių atsistojo keturi lankininkai ir užsiėmė pozicijas: du liko stovėti, o kiti du priklaupė. — Meskite kalavijus į vandenį!

— Aš kalavijo neturiu, — tarstelėjo Džeimis ir pagalvojo: Bet jei turėčiau, perrėžčiau tau pilvą, o tiems keturiems bailiams nukapočiau kiaušius.

Ir, užuot išgirdęs atsakymą, sulaukė paleistų strėlių. Viena dunkstelėjusi įsmigo į stiebą, dvi pervėrė burę, o ketvirtoji prašvilpė per pėdą nuo Džeimio.

Jie nenumaldomai artinosi prie dar vienos iš plačių Raudonosios Šakos kilpų. Priplaukus upės vingį, Brienė pakreipė luotą. Besisukant rėja pasviro, vėjo pagauta burė išsipūtė taip, kad net stiebas sutraškėjo. Jiems prieš akis, pačiame upės viduryje, dunksojo didelė sala. Pagrindinis plaukti tinkamas kanalas buvo jiems iš dešinės. Laikantis kairės praplaukti buvo įmanoma tik tarp salos ir aukšto, uolėto šiaurinio kranto. Brienė pasuko vairalazdę ir valtis pakrypo kairėn, garsiai suplazdėjo burė. Džeimis pažvelgė jai į akis. Gražios akys, pagalvojo, ir tokios ramios. Iš vyrų akių jis gebėjo suprasti labai daug. Žinojo, kaip atrodo jose atsispindinti baimė. Ji ryžtinga ir nepraradus vilties.

Trisdešimt jardų atsilikusi galera taip pat pasiekė upės vingį.

— Sere Kleosai, paimk vairalazdę, — liepė moteris. — Karalžudy, čiupk irklą ir žiūrėk, kad nesudužtume atsitrenkę į uolas.

— Kaip įsakysite, miledi…

Irklas kalavijui neprilygo, bet jo mente, jei užsimosi iš peties, galėjai sumalti vyrui veidą, o kotas tiko atmušti smūgiui.

Seras Kleosas įbruko Džeimiui irklą ir nukėblino į laivagalį.

Priplaukę artimiausią salos kyšulį, jie staiga pasuko į siaurąjį upės kanalą, o luotui svyrant sukelta banga atsiritusi pūkštelėjo į kranto skardį. Sala buvo tankiai priaugusi medžių — gluosnių, ąžuolų, išstypėlių pušų, ant tekančio vandens metančių tamsius šešėlius ir maskuojančių seklumas bei pūvančius po vandeniu atsidūrusių medžių kamienus. Jiems iš kairės krantas buvo plikas ir uolingas: apačioje tekantis vanduo tiško baltomis putomis, atsimušęs į suskilusius riedulius ir nuo uolos viršūnės į upę nukritusias akmenų nuolaužas. Iš saulės nutvieksto ploto jie nėrė į šešėlį ir, įsmukę tarp žaliuojančių medžių sienos ir krantą atstojančios pilkai rusvos uolos, trumpai pasislėpė nuo galera plaukiančiųjų akių. Bent kelias akimirkas atsikvėpsime nuo strėlių, pagalvojo Džeimis, irklu stumdamas valtį toliau nuo pusiau panirusio riedulio.

Luotas susvyravo. Išgirdęs negarsų pliaukštelėjimą, jis atsisuko ir pamatė, kad Brienės nebėra. Bet po akimirkos vėl ją išvydo išnyrančią iš vandens uolos papėdėje. Perbridusi sietuvą ir perlipusi kelis akmenis, ji ėmė ropštis uola. Seras Kleosas spoksojo į ją išsižiojęs iš nuostabos. Kvaiša, dingtelėjo Džeimiui.

— Nevėpsok į tą bobšę, — piktai tarstelėjo jis pusbroliui. — Vairuok.

Jiedu matė už medžių judant burę. Upių galera vėl pasirodė kanalo pradžioje, atsilikusi jau tik dvidešimt penketą jardų. Ką tik įveikus posūkį, jos pirmagalys smarkiai suposi ir, nors buvo paleista pustuzinis strėlių, visos nuskriejo kažkur į dausas. Abu laivai suposi ant upės bangų ir trukdė lankininkams taikytis, bet Džeimis suprato, kad netrukus vyrai išmoks šį nepatogumą įveikti. Brienė jau buvo užkopusi ligi pusės uolos ir, įsitverdama kiekvienos tinkamos iškyšos, atkakliai ropštėsi aukštyn. Rigeris anksčiau ar vėliau ją pamatys, o tada lieps savo lankininkams nuleisti ją į upę. Džeimis nutarė patikrinti, ar šis tuščiagarbis senis neapsikvailins.

— Sere Robinai, — vėl riktelėjo jis, — paklausyk manęs!

Seras Robinas kilstelėjo ranką ir lankininkai nuleido ginklus.

— Sakyk, ko nori, Karalžudy, bet paskubėk.

Luotas vos per plauką neužplaukė ant pūpsančios po vandeniu suskilusių akmenų krūvos ir tą akimirką Džeimis sušuko:

— Žinau geresnį būdą šiam reikalui išspręsti. Stokime į dvikovą. Tik tu ir aš.

— Aš ne vakar gimęs, Lanisteri.

— Gimęs ne vakar, bet mirsi greičiausiai šią popietę. — Džeimis pakėlė rankas, kad visi matytų antrankius. — Kovosiu su tavimi sukaustytas grandinėmis. Ko tu bijai?

— Tikrai ne tavęs, sere. Jei galėčiau laisvai nuspręsti, mielai stočiau į dvikovą, bet man įsakyta pargabenti tave gyvą. Jei įmanoma. Lankininkai… — Ir jis davė savo vyrams ženklą. — Strėlę įdėk, taikykis, šauk…

Laivų jau neskyrė nė dvidešimt jardų. Vargu ar lankininkai šį kartą būtų prašovę, bet kai įtempė temples, jiems ant galvų pasipylė smulkių akmenukų kruša. Jie tarškėdami pažiro ant denio, barškėjo į lankininkų šalmus ir, taškydami vandenį, krito abipus galeros pirmagalio. Tie, kuriems pakako košės galvoje suvokti, kas čia vyksta, pažvelgė aukštyn kaip tik tą akimirką, kai nuo uolos viršūnės atskilo geros karvės didumo riedulys. Seras Robinas išgąstingai šūktelėjo. Milžiniškas akmuo perskrodė orą, atsitrenkęs į uolos šlaitą perskilo pusiau ir trenkėsi į jų galeros denį. Didesnysis gabalas sutriuškino laivo stiebą, perplėšė burę, nubloškė į vandenį du lankininkus ir virš savo irklo susigūžusiam irklininkui sulaužė koją. Mažesnysis riedulio gabalas, matyt, pramušė korpusą, nes į galeros triumą ėmė greitai plūsti vanduo. Irklininkų riksmai aidėjo atsimušę į uolą, o lankininkai, nešami srovės, karštligiškai makalavo rankomis. Sprendžiant iš to, kaip jie taškė vandenį, nė vienas jų nemokėjo plaukti. Džeimis nusijuokė.

Jų luotui praplaukus pro salą, galera jau grimzdo tarp sietuvų, verpetų, kitų po vandeniu tykančių kliūčių ir Džeimis Lanisteris nusprendė, kad dievai jam palankūs. Iki siūlo galo permirkusio sero Robino ir jo lankininkų (tebūnie jie triskart prakeikti!) dabar laukė ilgas kelias pėsčiomis į Riveraną, be to, jis atsikratė ir tos bjaurios bobšės. Geriau nebūčiau ir sugalvojęs. Ir kai tik nusimesiu tas grandines…

Seras Kleosas staiga šūktelėjo. Pakėlęs akis Džeimis pamatė Brienę, gerokai juos aplenkusią ir klumpinančią uolos kraštu, — mat, kol jie įveikė upės vingį, ji pasirinko tiesesnį ir trumpesnį kelią sausuma. Ji nušoko nuo uolos ir, galima sakyti, beveik grakščiai išsitempė pasiruošusi nerti. Tikėtis, kad nerdama susiknežins į akmenį kaukolę, būtų buvę tiesiog niekšiška. Seras Kleosas pasuko valtį prie jos. Laimė, Džeimis tebeturėjo irklą. Vienas geras mostelėjimas, kai ji priplauks prie luoto šono, ir nuo jos išsivaduosiu.

Bet, užuot taip ir padaręs, nė pats nepajuto, kaip ištiesė irklą virš vandens paviršiaus. Brienė jį sučiupo, ir Džeimis pritraukė ją prie valties. Kai padėjo Brienei įlipti, nuo jos plaukų ir permirkusių drabužių žliaugė vanduo: ant valties dugno pritekėjo visa bala. Šlapia ji dar šlykštesnė. Ir kas būtų galėjęs pamanyti, kad tai įmanoma?

— Tu prakeikta kvaila moterie, — rėžė jis Brienei. — Galėjome palikti tave ir nuplaukti. Rodos, lauki, kad padėkočiau?

— Tavo padėkų man nereikia, Karalžudy. Prisiekiau sveiką ir gyvą nugabenti tave į Karaliaus Uostą.

— Ir tikrai esi nusiteikusi tą pažadą vykdyti? — Džeimis kuo nuoširdžiausiai jai nusišypsojo. — Tai būtų stebuklas.

Ketlina

Seras Desmondas Grelis visą gyvenimą tarnavo Tulių giminei. Kai Ketlina gimė, jis buvo ginklanešys, kai ji mokėsi vaikščioti, jodinėti ir plaukti — riteris, o jos vestuvių dieną — kovų meistras. Jis matė, kaip lordo Hosterio mažoji Ketė išaugo į jauną moterį, kaip tapo didžio lordo žmona ir karaliaus motina. O dabar jis dar pamatė, kaip tapau išdavike.

Išjodamas į mūšį, jos brolis Edmuras paskyrė serą Desmondą Riverano komendantu, tad pareiga nubausti Ketliną už šį nusikaltimą taip pat teko jam. Kad būtų drąsiau ją atlikti, jis pasikvietė Ketlinos tėvo pilies valdytoją, rūstųjį Uteridą Veiną. Dabar abu vyrai stovėjo ir žiūrėjo į ją; apkūnus, nuraudęs ir nesmagiai besijaučiantis seras Desmondas ir Uteridas — rimtas, liesas ir paniuręs. Ir abu laukė, kad pirmas prašnektų bičiulis. Jie visą gyvenimą tarnavo mano tėvui, o aš atsimokėjau jiems užsitraukdama gėdą, susikrimtusi pagalvojo Ketlina.

— Tavo sūnūs… — pagaliau prabilo seras Desmondas. — Meisteris Vimanas mums pasakė. Vargšai vaikai. Siaubinga. Siaubinga. Bet…

— Suprantame tavo sielvartą, miledi, — tarė Uteridas Veinas. — Visas Riveranas gedi drauge su tavim, bet…

— Šios žinios tave turbūt siaubingai pribloškė, — pertraukė jį seras Desmondas, — sielvartas aptemdė protą — motinos sielvartas. Vyrai supras… Tu nežinojai…

— Žinojau, — ryžtingai atsakė Ketlina. — Žinojau, ką darau, ir supratau, jog tai — išdavystė. Jei manęs nenubausite, visi manys, kad mes trise susimokėme paleisti į laisvę Džeimį Lanisterį. Tačiau tai buvo mano — tik mano! — darbas ir tik aš turiu už jį atsakyti. Sukaustykite mane nuo Karalžudžio likusiomis grandinėmis ir, jei taip bus lemta, aš išdidžiai jas dėvėsiu.

— Sukaustyti grandinėmis? — Vien šis žodis vargšą serą Desmondą, rodos, pribloškė. — Karaliaus motiną, tikrą mano valdovo dukterį? Neįmanoma.

— Galbūt, — pasiūlė valdytojas Uteridas Veinas, — miledi sutiktų nekelti kojos iš savo menių, kol grįš seras Edmuras. Pabūti viena, pasimelsti už savo nužudytus sūnus?

— Taip, uždarysime tave tavo menėse, — pritarė seras Desmondas. — Tiksliau, pilies bokšte. To turėtų pakakti.

— Jei norite suvaržyti mano laisvę, leiskite užsidaryti tėvo menėse, kad galėčiau jį paguosti paskutinėmis gyvenimo dienomis.

Seras Desmondas valandėlę pasvarstė.

— Labai gerai. Tau neturi trūkti nei patogumų, nei pagarbos, bet laisvai vaikščioti po pilį neturi teisės. Jei reikia, gali apsilankyti septoje, bet šiaip, kol grįš lordas Edmuras, liksi lordo Hosterio menėse.

— Kaip įsakysi. — Kol jų tėvas tebebuvo gyvas, jos brolis negalėjo būti tituluojamas lordu, bet Ketlina tai nutylėjo. — Jei reikia, pastatyk sargybą, bet prisiekiu, kad sprukti tikrai nemėginsiu.

Seras Desmondas linktelėjo neslėpdamas pasitenkinimo, kad atliko šią nemalonią užduotį, bet Uteridas Veinas, kurio akyse atsispindėjo liūdesys, pilies komendantui išėjus dar valandėlę užtruko.

— Pasielgei labai blogai, miledi, ir visai be reikalo. Seras Desmondas pasiuntė serą Robiną Rigerį jų vytis ir liepė grąžinti Karalžudį į pilį gyvą, o jei nepasiseks, pargabenti bent jo galvą.

Ketlina nieko kito ir nesitikėjo. Tegul Karžygys suteikia stiprybės kalaviją laikančiai tavo rankai, Briene, meldėsi ji. Ji padarė viską, ką galėjo; dabar liko tik viltis.

Jos daiktai buvo pernešti į tėvo miegamąjį, o jame pirmiausia į akis krito didžiulė lova su baldakimu, kurioje ji gimė ir kurios stulpai buvo papuošti išdrožinėtais šokinėjančiais upėtakiais. Jos tėvas buvo perkeltas pusaukščiu žemiau, o ligonio lova kojūgaliu atsukta į trikampį balkoną, išeinantį saulėton pusėn, iš kurio jis galėjo matyti visą gyvenimą taip mėgtas upes.

Ketlinai įėjus lordas Hosteris miegojo. Ji išėjo į balkoną ir sustojo, uždėjusi ranką ant netašyto akmens turėklų. Iš pilies buvo matyti tolumoje, prie horizonto linijos, į ramią Raudonosios Šakos tėkmę įsiliejantis sraunus Akmenvartis, be to, Ketlina galėjo apžvelgti nemažą upės plotą link žemupio. Jei rytuose pasirodys dryžuota burė, vadinasi, grįžta seras Robinas. Kol kas upėse nebuvo matyti jokio laivo. Padėkojusi už tai dievams, ji grįžo į vidų pasėdėti prie tėvo.

Ketlina negalėjo pasakyti, ar lordas Hosteris suvokė, kad ji čia, ir ar jos buvimas šalia jį bent kiek guodė, bet, sėdėdama prie tėvo, pati jautėsi ramesnė. Kažin, ką pasakytum, jei žinotum, ką padariau, tėve? — svarstė ji. Ar būtum pasielgęs taip pat, jei į mūsų priešų rankas būtume patekusios mudvi su Lisa? O gal pasmerktum mane, pavadinęs tai motinos beprotybe?

Menėje tvyrojo mirties kvapas; slogus, salsvas, nemalonus ir nesisklaidantis. Tas kvapas jai priminė prarastus sūnus, mieląjį Braną ir mažąjį Rikoną, nužudytus Teono Greidžojaus, kuris buvo Nedo globotinis. Ketlina vis dar gedėjo Nedo, — amžinai jo gedės, — bet atimti iš jos dar ir vaikus…

— Siaubinga ir žiauru prarasti vaiką, — tyliai sušnabždėjo ji ir tie žodžiai buvo skirti daugiau sau nei tėvui.

Lordas Hosteris atsimerkė.

— Ramunėle… — dusliai ir sielvartingai sušnabždėjo jis.

Jis manęs neatpažįsta. Ketlina jau priprato, kad tėvas painioja ją su jos motina arba seserimi Lisa, bet Ramunėlės vardo niekada anksčiau nebuvo girdėjusi.

— Čia aš, Ketlina, — tarė ji. — Čia Ketė, tėve.

— Atleisk man… kraujas… ak, maldauju… Ramunėle…

Ar įmanoma, kad tėvo gyvenime buvo kita moteris? Gal kokia nors kaimo mergina, kurią jis, būdamas jaunas, nuskriaudė? Ar galėtų būti, kad motinai mirus jis rado paguodą kokios nors tarnaitės glėbyje? Tai buvo keista ir nerimą kelianti mintis. Staiga Ketlina pasijuto taip, tarsi savo tėvo visiškai nebūtų pažinojusi.

— Kas ta Ramunėlė, milorde? Nori, kad pasiųsčiau ką nors jos pakviesti, tėve? Kur man tą moterį rasti? Ar ji dar gyva?

— Mirė… — dusliai sudejavo lordas Hosteris. Ir apgraibomis ėmė ieškoti jos rankos. — Turėsi kitų… mielų ir gryno kraujo vaikučių.

Kitų? — nustebusi pagalvojo Ketlina. Ar tėvas pamiršo, kad Nedo nebėra? Ar jis vis dar šnekasi su Ramunėle? O gal dabar jau su manimi, Lisa arba motina?

Jis ėmė kosėti kraujuotais skrepliais. Tada suspaudė Ketlinai pirštus.

— …būk gera žmona ir dievai tave palaimins… sūnūs… gryno kraujo sūnūs… Aaai…

Staiga kūną pervėręs aštrus skausmas privertė lordą Hosterį stipriau suspausti ranką. Jo nagai įsispaudė į dukters delną ir jis dusliai, pro sukąstus dantis šūktelėjo.

Atskubėjęs meisteris Vimanas sumaišė dar vieną dozę aguonpienio ir sugirdė ją lordui. Netrukus lordas Hosteris Tulis nugrimzdo į neramų miegą.

— Jis šaukėsi vienos moters, — tarė Ketė. — Kažkokios Ramunėlės.

— Ramunėlės? — Meisteris įsistebeilijo į ją nieko nesuprasdamas.

— Nepažįsti jokios moters tokiu vardu? Nei tarnaitės, nei moters iš gretimo kaimo? Arba kokios nors moters iš senų laikų? — Ketlina jau labai ilgai negyveno Riverane.

— Ne, miledi. Bet, jei nori, galiu paklausinėti. Jei Riverane kada nors buvo tarnaitė tokiu vardu, Uteridas Veinas tikrai prisimins. Sakei, Ramunėlė? Prasčiokai dažnai vadina savo dukteris gėlių ir žolių vardais. — Meisteris, rodos, susimąstė. — Pamenu, buvo tokia našlė… Ateidavo į pilį ir ieškodavo senų batų, kuriems reikėdavo prikalti naujus puspadžius. Dabar, kai pagalvoju, jos vardas, rodos, ir buvo Ramunėlė. O gal — Našlaitėlė? Kažkoks panašus. Bet jau daug metų ji pilyje nesirodė…

— Jos vardas buvo Žibuoklė, — tarė Ketlina, nes tą senyvą moterį puikiai prisiminė.

— Tikrai? — Meisteris gailiai, lyg atsiprašydamas, pažvelgė į Ketliną. — Atleisk, ledi Ketlina, bet nieko daugiau pasakyti negaliu. Seras Desmondas uždraudė mums su tavimi kalbėtis, nebent iš būtino reikalo.

— Tuomet vykdykite jo įsakymą.

Kaltinti sero Desmondo Ketlina tikrai negalėjo; ji suteikė jam dingstį ja nepasitikėti, ir seras Grelis, žinoma, baiminosi, kad ji, pasinaudojusi prielankumu, kurį jai, kaip jų valdovo dukteriai, vis dar jautė dauguma Riverano žmonių, vėl ko nors neiškrėstų. Man bent jau nereikia sukti galvos dėl karo, dingtelėjo Ketlinai, nors tai, žinoma, ilgai nesitęs.

Meisteriui išėjus, ji apsivilko vilnonį apsiaustą ir vėl išėjo į balkoną. Upės mirgėjo apšviestos saulės, spinduliai auksino pro pilį tekančio vandens paviršių. Delnu prisidengusi akis nuo ryškios šviesos, ji ir žvalgėsi, ar tolumoje nepamatys burės, ir labai bijojo ją išvysti. Bet upėmis niekas neplaukė, o tai reiškė, kad ji vis dar gali puoselėti viltį.

Ketlina stovėjo ir žiūrėjo visą dieną, iki pat vėlyvo vakaro, kol nuo to stovėjimo paskaudo kojas. Vėlyvą popietę parskrido varnas ir, plakdamas dideliais juodais sparnais, nusileido į paukštidę. Juodi sparnai, juodos žinios, — dingtelėjo jai prisiminus pastarąjį kartą grįžusį paukštį ir siaubingą jo parneštą žinią.

Vėlai vakare vėl atėjo meisteris Vimanas pasirūpinti lordu Tuliu ir atnešė Ketlinai kuklią vakarienę: duonos, sūrio ir virtos jautienos su krienais.

— Kalbėjausi su Uteridu Veinu, miledi. Jis visiškai tikras, kad per jo tarnystės laiką Riverane nebuvo jokios moters, vardu Ramunėlė.

— Mačiau, šiandien grįžo varnas. Ar Džeimis vėl sučiuptas?

O gal, — ak, tebūna dievai jam gailestingi! — nužudytas?

— Ne, miledi, apie Karalžudį neturime jokių žinių.

— Vadinasi, vėl naujienos iš mūšio lauko? Ar nenutiko ko bloga Edmurui? O gal Robui? Maldauju, būk malonus, nuramink mane.

— Miledi, aš neturiu teisės… — Vimanas apsidairė, lyg norėdamas įsitikinti, kad menėje daugiau nieko nėra. — Lordas Taivinas iš upių vagojamų lygumų pasitraukė. Prie brastų viskas ramu.

— Tuomet iš kur atskrido varnas?

— Iš vakarų, — taisydamas lordo Hosterio patalus ir vengdamas Ketlinos žvilgsnio atsakė jis.

— Žinios apie Robą?

Jis padvejojęs linktelėjo.

— Taip, miledi.

— Nutiko kažkas bloga. — Ketlina tai suprato iš meisterio elgesio. Jis nuo jos kažką slėpė. — Sakyk. Kas nutiko Robui? Jis sužeistas?

Tik nesakyk, kad jis žuvo, — dievai, maldauju, būkite maloningi, — tik nesakyk, kad jis žuvo.

— Per Stačiosios Uolos šturmą jo malonybė buvo sužeistas, — vis dar nenoriai tarė meisteris Vimanas, — bet jis rašo, kad nėra reikalo jaudintis ir kad netrukus tikisi grįžti.

— Sužeistas? Kaip sužeistas? Ar rimtai?

— Rašo, kad nėra reikalo jaudintis.

— Aš jaudinuosi dėl kiekvienos jo žaizdos. Ar ten yra kam juo rūpintis?

— Nė kiek neabejoju. Esu tikras, kad Stačiosios Uolos meisteris juo pasirūpins.

— Kokia jo žaizda?

— Miledi, man uždrausta su tavimi šnekėtis. Atsiprašau…

Susirinkęs savo vaistus, Vimanas paskubėjo išeiti ir Ketlina vėl liko viena su tėvu. Aguonpienis veikė ir lordas Hosteris giliai miegojo. Pro jo pravirų lūpų kamputį buvo ištryškę truputis seilių ir nuo jų drėko pagalvė. Paėmusi drobės skepetaitę, Ketlina atsargiai jas nubraukė. Kai palietė lūpas, lordas Hosteris sudejavo.

— Atleisk man… — sumurmėjo jis taip tyliai, kad vos buvo galima suprasti žodžius. — Ramunėle… kraujas… tas kraujas… dievai maloningi…

Visiškai netikėtai tėvo žodžiai Ketliną labai sujaudino, nors ji ir nesuprato jų prasmės. Kraujas, ėmė svarstyti ji. Ar kraujas ir yra svarbiausia? Tėve, kas buvo ta moteris ir ką jai padarei, kad dabar vis nerimsti maldaudamas atleisti?

Tą naktį Ketlina miegojo neramiai, kamuojama neaiškių sapnų apie savo vaikus, — ir prarastus, ir mirusius. Dar gerokai prieš aušrą ji nubudo ausyse skambant tėvo žodžiams. Mielų ir gryno kraujo vaikučių… Kam jis būtų taip sakęs, nebent… gal pats užtaisė pavainikį tai Ramunėlei? Bet Ketlina negalėjo tuo patikėti. Jos brolis Edmuras — visai kas kita: ji nenustebtų sužinojusi, kad Edmuras turi gerą dešimtį nekilmingo kraujo vaikų. Bet tik ne jos tėvas, ne lordas Hosteris Tulis — ne, tai neįmanoma.

O gal Ramunėlės vardu jis meiliai kreipdavosi į Lisą, panašiai kaip mane vadindavo Kete? Lordas Hosteris ne pirmą kartą painiojo ją su seserimi. Turėsi kitų, sakė jis, mielų ir gryno kraujo vaikučių. Lisa persileido penkis kartus: du kartus Lizde, tris kartus Karaliaus Uoste… ir nė karto Riverane, kur lordas Hosteris nuolat būdavo šalia ir ją guodė. Nė karto, nebent… tą pirmą kartą ji laukėsi…

Jiedvi su seserimi buvo ištekintos tą pačią dieną ir paliktos tėvo globai, — mat vyrai, ką tik tapę jų sutuoktiniais, išjojo vėl prisidėti prie Roberto sukilimo. Paskui, kai pagal mėnulį skaičiuojamas kraujavimas įprastu laiku neprasidėjo, Lisa ėmė džiaugsmingai čiauškėti apie sūnus, kurių jiedvi, be abejonės, laukėsi. „Tavo sūnus paveldės Vinterfelą, o maniškis — Lizdą. Ak, jie bus patys geriausi draugai, kaip tavo Nedas ir seras Robertas. Tiesą sakant, jie bus greičiau broliai nei pusbroliai. Aš tai nujaučiu.“ Ji buvo tokia laiminga.

Bet netrukus Lisa ėmė kraujuoti ir jos džiaugsmas išblėso. Ketlina visada manė, kad Lisa paprasčiausiai šiek tiek susivėlavo, bet jei nešiojo kūdikį…

Ji prisiminė, kaip pirmą kartą davė seseriai palaikyti Robą; kūdikį rausvu veideliu, klykiantį, bet jau tada stiprų ir kupiną gyvybės. Vos tik Ketlina įdėjo mažylį seseriai į glėbį, Lisa apsipylė ašaromis. Ji paskubomis įbruko berniuką atgal Ketlinai ir nubėgo.

Jeigu ji anuomet persileido, tuomet būtų suprantami ir tėvo ištarti žodžiai, ir dar daug kas… Lisa už lordo Arino buvo ištekinta paskubomis, o jis jau tuomet buvo gerokai pagyvenęs vyras, senesnis už jų tėvą. Senis be įpėdinio. Pirmos dvi žmonos vaikų jam nepagimdė, jo sūnėnas kartu su Brandonu Starku buvo nužudytas Karaliaus Uoste, o narsusis jo pusbrolis padėjo galvą Varpų mūšyje. Kad Arinų giminė neišnyktų, jam reikėjo jaunos žmonos… jaunos ir vaisingos.

Ketlina atsistojo, užsimetė platų vakarinį drabužį ir laiptais nusileido į saulėtą, bet dabar jau sutemų gaubiamą menę pabūti prie tėvo. Staiga ją apėmė neviltis ir baimė.

— Tėve, — tarė ji, — tėve, žinau, ką padarei. — Ketlina jau nebuvo naivi svajoklė jaunamartė. Ji buvo našlė, išdavikė. Gedinti motina ir išmintinga, gyvenimo mačiusi moteris. — Privertei tą senį ją vesti, — sušnabždėjo ji. — Vedybos su Lisa buvo ta kaina, kurią Jonui Arinui teko sumokėti už jam į pagalbą atėjusius Tulių giminės kalavijus ir ietis.

Tad nenuostabu, kad sesers santuokoje meilės nė su žiburiu nebūtum radęs. Arinai buvo išdidūs, įžeidūs ir labai žiūrėjo savo garbės. Nors lordas Jonas ir vedė Lisą, siekdamas įpareigoti Tulius prisidėti prie sukilimo ir tikėdamasis susilaukti sūnaus, vis dėlto pamilti moterį, kuri atėjo į jo lovą suteršta ir ne savo noru, jam buvo labai sunku. Jis, žinoma, elgėsi kilniai; neabejotinai atlikdavo savo pareigą; bet Lisai reikėjo šilumos.

Kitą dieną po pusryčių Ketlina paprašė atnešti jai plunksną, popieriaus ir sėdo rašyti laiško seseriai, gyvenančiai Arino Slėnyje. Sunkiai rinkdama žodžius ji papasakojo Lisai apie Braną ir Rikoną, bet daugiausia rašė apie tėvą. Dabar, leisdamas paskutines savo gyvenimo dienas, jis galvoja tik apie tai, kaip tave nuskriaudė. Meisteris Vimanas sako bijantis sutaisyti dar stipresnio aguonpienio. Tėvui atėjo laikas padėti kalaviją ir skydą. Jam laikas išeiti poilsio. Bet jis vis tiek grumiasi iš paskutiniųjų ir neketina pasiduoti. Man rodos, elgiasi taip dėl tavęs. Jam reikia, kad atleistum. Žinau, kad dėl karo iš Lizdo į Riveraną vedančiu keliu traukti pavojinga, bet neabejoju, kad su stipria riterių palyda tikrai saugiai persikeltum per Mėnulio kalnus, ar ne? Kad ir su šimtu arba tūkstančiu vyrų? O jei atvykti negali, gal bent laišką jam parašytum? Brūkštelėk kelis meilės kupinus žodžius, kad tėvas galėtų numirti ramia širdimi. Parašyk, ką nori, aš jam perskaitysiu tavo žodžius ir taip palengvinsiu jo naštą.

Bet padėjusi į šalį plunksną ir paprašiusi atnešti smalkos, Ketlina iš karto pajuto, kad laiško čia nepakanka, be to, ir parašė jį per vėlai. Meisteris Vimanas netikėjo, kad lordas Hosteris sulauks, kol varnas nuskris iki Lizdo ir grįš. Nors ir anksčiau jau ne kartą tą patį sakė… Tulių giminės vyrai lengvai nepasiduodavo, net kai vilties būdavo likę visai nedaug. Atidavusi užantspauduotą laiškelį meisteriui, Ketlina nuėjo į septą ir vieną žvakę uždegė Tėvui už savo tėvą, antrą — Senolei, kuri kadaise žvilgtelėjo pravėrusi mirties duris ir išleido į pasaulį pirmąjį varną, o trečią — Motinai už Lisą ir visus vaikus, kuriuos jiedvi abi prarado.

Šiek tiek vėliau, sėdėdama prie lordo Hosterio lovos su knyga rankose ir nežinia kelintą kartą skaitydama vis tą pačią ištrauką, ji išgirdo kažką garsiai kalbant ir trimituojant. Seras Robinas, iš karto dingtelėjo Ketlinai ir ji krūptelėjo. Išėjo į balkoną ir upėse nebuvo matyti nė gyvos dvasios, bet lauke ji aiškiau girdėjo ir balsus, ir daugybės vietoje nenustygstančių žirgų kanopų caksėjimą, ir šarvų dzingsėjimą, ir kartkartėmis nuaidintį džiaugsmingą sveikinimo šūksnį. Sraigtiniais laiptais Ketlina užlipo į didžiojo pilies bokšto pastogę. Kelti kojos į pastogę seras Desmondas man neuždraudė, kopdama laiptais tarė sau ji.

Triukšmas sklido nuo tolimosios pilies sienos, nuo pagrindinių vartų. Anapus nuleidžiamųjų grotų, kurios trūkčiodamos ir stabčiodamos dabar slinkosi aukštyn, stoviniavo būrelis vyrų, o už pilies sienų plytinčiuose laukuose laukė keli šimtai raitelių. Pūstelėjęs vėjas pakėlė jų laikomas vėliavas ir, išvydusi ant jų išsiuvinėtus šokančius Riverano upėtakius, Ketlina iš palengvėjimo net suvirpėjo. Edmuras.

Kol jis teikėsi pas ją ateiti, praėjo dvi valandos. Per tą laiką pilyje aidėjo džiaugsmingi vėl susitikusiųjų šūkčiojimai: grįžę vyrai spaudė glėbiuose savo moteris ir vaikus, kuriuos buvo palikę. Iš paukštidės pakilo ir juodais sparnais plakdami orą išskrido trys varnai. Ketlina nulydėjo juos žvilgsniu stovėdama tėvo balkone. Ji išsitrinko plaukus, persirengė, pasiruošė išklausyti brolio priekaištų, bet… laukimas vis tiek labai ją vargino.

Pagaliau išgirdusi už durų bildesį, ji atsisėdo ir susidėjo rankas į sterblę. Edmuro batai, šarviniai antblauzdžiai ir ant šarvų dėvimas apsiaustas buvo aptaškyti išdžiūvusiu molingu purvu. Pažvelgus į jį, negalėjo būti tikra, kad jis laimėjo mūšį. Jis buvo sulysęs, išvargęs, išblyškusiais skruostais, nesušukuota barzda, o jo akys karštligiškai spindėjo.

— Edmurai, — susirūpinusi tarė Ketlina, — nekaip atrodai. Kas atsitiko? Ar Lanisteriai persikėlė per upę?

— Atmušiau juos. Įkrėčiau jiems visiems — ir lordui Taivinui, ir Gregoriui Kligeinui, ir Adamui Marbrandui. Bet Stanis… — Jis nutilęs vyptelėjo.

— Stanis? Kas atsitiko Staniui?

— Jis pralaimėjo mūšį prie Karaliaus Uosto, — liūdnai paaiškino Edmuras. — Jo laivynas sudegintas, kariuomenė sutriuškinta.

Lanisterio pergalė buvo prasta žinia, bet Ketlina nejautė tokio nusivylimo, koks akivaizdžiai buvo apėmęs jos brolį. Mat ją tebekankino košmarai ir ji sapnuodavo šešėlį, kurį buvo mačiusi slenkant per Renlio palapinę, ir kraują, plūstelėjusį iš po plieninių jo kaklo šarvų.

— Kaip ir lordas Taivinas, Stanis nebuvo mūsų draugas.

— Tu nesupranti. Haigardenas pasiskelbė palaikantis Džofrį. Dornas — taip pat. Jo pusėn perėjo visi pietūs. — Supykęs jis kietai sučiaupė lūpas. — O tu lyg niekur nieko paleidi Karalžudį. Neturėjai teisės!

— Turėjau. Aš — motina, — ramiai atrėžė Ketlina, nors žinia apie Haigardeną skaudžiai sužlugdė Robo viltis. Tačiau dabar apie tai ji negalėjo galvoti.

— Neturėjai teisės, — pakartojo Edmuras. — Jis buvo Robo — tavo karaliaus — belaisvis, ir Robas man įsakė saugoti jį kaip savo akį.

— Brienė saugos jį ne prasčiau. Prisiekė savo kalaviju.

— Ta moteris?

— Ji nuplukdys Džeimį į Karaliaus Uostą ir saugiai sugrąžins mums Ariją ir Sansą.

— Sersėja niekada jų neatiduos.

— Ne Sersėja. Tirionas. Visam dvarui girdint jis prisiekė tai padarysiąs. Ir Karalžudys davė žodį.

— Džeimio žodis bevertis. O dėl to Neūžaugos… Sklinda gandai, kad per mūšį kirvis perskėlė jam galvą. Tavo Brienei dar nepasiekus Karaliaus Uosto, — jei tik ta moteris apskritai jį pasieks, — Tirionas jau bus miręs.

— Miręs?

Ar dievai iš tiesų gali būti tokie negailestingi? Ji privertė Džeimį šimtą kartų prisiekti, bet visas savo viltis siejo su jo brolio pažadu.

Edmuras sesers sielvarto nematė.

— Džeimis buvo mano globoje, todėl ketinu jį susigrąžinti. Išsiuntinėjau varnus…

— Varnus? Pas ką? Kiek?

— Tris, — atsakė jis, — kad žinia tikrai pasiektų lordą Boltoną. Nesvarbu, plaukiančius ar traukiančius keliu, bet tarp Riverano ir Karaliaus Uosto juos būtinai reikia sučiupti, kol dar nebus pasiekę Harenholo.

— Harenholo… — Vien nuo to žodžio menė, rodės, dar labiau aptemo. Apimta siaubo Ketlina dusliai pridūrė: — Edmurai, ar supranti, ką padarei?

— Nebijok, apie tavo darbelius nutylėjau. Parašiau, kad Džeimis pabėgo, ir tam, kuris jį vėl sučiups, pažadėjau tūkstantį drakonų.

Kuo toliau, tuo blogiau, nusiminusi pagalvojo Ketlina. Mano brolis — kvailys.

Staiga, visiškai netikėtai, jos akyse pasirodė ašaros.

— Jei tai buvo pabėgimas, — tyliai pasakė ji, — o ne apsikeitimas belaisviais, kodėl Lanisteriai turėtų atiduoti mano dukteris Brienei?

— To niekada ir nebus. Karalžudį mes susigrąžinsime, aš tuo tikrai pasirūpinau.

— Tu tikrai pasirūpinai tik tuo, kad niekada daugiau nepamatyčiau savo dukterų. Brienė galėjo saugiai nugabenti jį į Karaliaus Uostą, kol… niekas jų nepersekiojo. O dabar… — Ketlinai pritrūko žodžių. — Palik mane vieną, Edmurai. — Ji neturėjo teisės įsakinėti broliui, juolab čia, pilyje, kuri netrukus jam priklausys, bet vis tiek ištarė tuos žodžius labai įsakmiai. — Palik mane su sielvartu ir tėvu, daugiau neturiu ko tau pasakyti. Eik. Eik.

Ketlina norėjo tik atsigulti, užsimerkti ir melsdamasi, kad nieko nesusapnuotų, užmigti.

Arija

Dangus buvo juodas kaip sienos Harenholo, iš kurio jie ką tik paspruko, merkė nesmarkus, bet įkyrus lietus, slopindamas arklių kanopų bildesį, bėglių veidais žliaugė vanduo.

Laikydamiesi provėžuoto vieškelio, per tuščius laukus, miškelius ir upokšnius, jie traukė į šiaurę, tolyn nuo ežero. Priekyje jojo Arija, kulnais baksnodama arkliui į šonus ir leisdama jį neskubria risčia, kol pasiekė medžius ir tarp jų pasislėpė. Pyragėlis ir Gendris sekė paskui ją, iš paskutiniųjų stengdamiesi neatsilikti. Tolumoje stūgavo vilkai ir Arija girdėjo Pyragėlį sunkiai alsuojant. Niekas nepratarė nė žodžio. Kartais Arija atsigręždavo įsitikinti, ar berniukai neatsiliko ir ar niekas jų neseka.

O tikrai seks, — ji tai žinojo. Juk iš arklidžių jie pavogė tris arklius, iš Ruzo Boltono miegamojo — žemėlapį ir durklą, be to, nužudė prie užpakalinių vartų budėjusį sargybinį: kai jis priklaupė pakelti nuzulintos, Džakeno Hagaro jai duotos geležinės monetos, Arija perrėžė jam gerklę. Kažkas vis tiek ras jį tysantį kraujo klane ir pakels triukšmą. Jie pažadins lordą Boltoną, išnaršys visą Harenholą nuo ambrazūrų iki pat rūsio, pasiges žemėlapio ir durklo, pamatys, kad ginklų sandėlyje trūksta kelių kalavijų, kad iš virtuvės paimta duonos ir sūrio ir kad niekur nėra nei kepėjo mokinio ir kalvio pameistrio, nei taurininko Nano, arba… Kiaunės, arba Ario — nelygu, ko apie jį teirausies.

Dredforto lordas pats tikrai jų nesivys. Ruzas Boltonas liks lovoje nesveikai pablyškęs, apdėtas dėlėmis, švelniai ir tyliai duodamas įsakymus. Gaudynėms tikriausiai vadovaus jo dešinioji ranka Voltonas, dėl to, kad visada ant ilgų savo kojų dėvi šarvinius antblaudžius, dar vadinamas Geležine Koja. Arba tas seilius Vargas Houtas su savo samdiniais, kurie laikė save Smarkiaisiais Vyrukais. Bet kiti vadino juos Kruvinaisiais Juokdariais (nors ir ne į akis), o kartais ir Kojakirčiais, — mat lordas Vargas turėjo įprotį nukapoti plaštakas ir pėdas tiems, kurie jam neįtikdavo.

Jeigu jie mus pagaus, nukirs plaštakas ir pėdas, pagalvojo Arija, o tada Ruzas Boltonas gyviems nudirs odą. Ji tebevilkėjo pažo kostiumą ir ant krūtinės, aukščiau širdies buvo išsiuvinėtas lordo Boltono ženklas — nuluptas dredfordietis.

Kiekvieną kartą atsisukusi, giliai širdyje ji tikėjosi išvysti liepsnojančius deglus, plūstančius pro tolumoje dar matomus Harenholo vartus arba šmėsčiojančius ant didžiulių aukštų tvirtovės sienų, bet nieko tokio nepamatydavo. Harenholas miegojo ir netrukus, užstotas medžių, išnyko tamsoje.

Jiems perbridus pirmą upokšnį, Arija pasuko arklį į šoną, paliko kelią, kuriuo jie traukė, toliau ketvirtį mylios vedė savo bendražygius vingiuota ir vandens pilna upokšnio vaga, o paskui atkakliai raginami arkliai akmenuotu krantu vėl šiaip taip išlipo į sausumą. Arija vylėsi, kad, jei persekiotojai pasiėmė šunis, šie pames pėdsakus. Toliau joti keliu jie negalėjo. Ant kelio tyko mirtis, tarė ji sau, visuose keliuose — mirtis.

Gendris ir Pyragėlis jos sprendimais neabejojo. Šiaip ar taip, Arija turėjo žemėlapį, o Pyragėlis, rodės, jos bijojo ne mažiau nei vyrų, kurie tikriausiai juos vijosi. Jis matė, kaip Arija nužudė sargybinį. Bus tik geriau, jei jis manęs bijos, dingtelėjo jai. Tada darys, ką liepiu, ir nekrės jokių kvailysčių.

Arija suprato, kad ir pati turėtų baimintis labiau. Trapi, vos dešimties metų mergaitė, raita ant vogto arklio, kuriai prieš akis — tamsos gaubiamas miškas, o už nugaros — vyrai, kurie mielai nukirstų jai pėdas… Keista, bet dabar ji jautėsi ramesnė, nei būdama Harenhole. Lietus nuplovė jai nuo pirštų sargybinio kraują, ant nugaros tabalavo užkabintas kalavijas, tamsoje tarsi ištįsę pilki šešėliai šmirinėjo vilkai, bet Arija Stark nieko nebijojo. Baimė kerta giliau nei kalavijas, — mergaitė šnipštelėjo sau po nosimi savo mokytojo, Sirijaus Forelio, posakį ir dar pridūrė Džakeno žodžius: — Valar morgulis.

Lietus tai liaudavosi, tai vėl imdavo purkšti, bet jie vilkėjo gerus, vandens nepermerkiamus apsiaustus. Arija stengėsi, kad arkliai eitų žingine, bet nė akimirkos nesustotų. Po medžiais buvo pernelyg tamsu ir joti greičiau jie negalėjo; nė vienas iš berniukų nebuvo įgudęs raitelis, be to, patižę ir nelygūs plotai buvo nepatikimi: šen bei ten iš žemės styrojo šaknis, pasitaikydavo pusiau į žemę susmegusių akmenų. Jie kirto dar vieną kelią, kurio provėžos buvo pribėgusios vandens, bet ir šio kelio Arija vengė. Ji vedė savo bendražygius tai įkalnėn, tai nuo kalnelio, banguotomis kalvomis, per gervuoges ir erškėčius, per pomiškių raizgalynę, per gilias mišku apaugusias lomas, kur medžių šakos sviro nuo šlapių lapų ir jojant skaudžiai tekšnojo jiems per veidus.

Kartą, priėjusi dumbliną plotą, Gendrio kumelė paslydo, skaudžiai dunkstelėjo pasturgaliu į žemę ir išmetė jį iš balno, bet nei gyvulys, nei raitelis nesusižeidė: Gendris užsispyręs susiraukė ir vėl užsiropštė kumelei ant nugaros. Netrukus jie prijojo tris elniuką dorojančius vilkus. Užuodęs kraują, Pyragėlio arklys pasibaidė ir pasileido šuoliais. Spruko ir du vilkai, o trečias pakėlė galvą ir, iššiepęs dantis, pasiruošė ginti grobį.

— Traukimės, — tarė Gendriui Arija. — Tik lėtai, kad jo neišgąsdintume.

Jie raiti pamažu traukėsi tol, kol vilkas ir jo grobis dingo iš akių. Tik tada ji apsisuko ir nujojo paskui Pyragėlį, kurį, iš visų jėgų įsikibusį balno, arklys nešė traškindamas tankiai suaugusias medžių šakas.

Paskui jie prajojo pro sudegintą kaimą atsargiai aplenkdami apsmilkusius lūšnelių griaučius ir apirusius tuzino vyrų, pakartų ant eile susodintų obelų, lavonus. Juos išvydęs, Pyragėlis ėmė melstis, plonu balseliu prašyti Motinos gailestingumo ir vis nesiliovė savo maldos kartojęs. Arija pažvelgė į mirusiųjų griaučius, ant kurių tebetabalavo sulyti pūvantys drabužiai, ir sukalbėjo savo maldą. „Seras Gregoris, — šnabždėjo ji, — Dunsenas, Poliveris, Meilutis Rafas, Kutulis ir Skalikas. Seras Ilinas, seras Merinas, karalius Džofris, karalienė Sersėja.“ Pridūrusi: Valar morgulis, ji pirštais palietė už diržo saugiai įdėtą Džakeno monetą, o tada, prajodama po pakaruokliais, kilstelėjo ranką ir nusiskynė tarp jų kabantį obuolį. Vaisius buvo pernokęs, minkštas kaip košė, bet Arija vis tiek jį sušlamštė — neplautą ir su visomis kirmėlėmis.

Rytas, galima sakyti, nė neišaušo. Palengva dangus jiems virš galvų prašviesėjo, bet saulės bėgliai taip ir nepamatė. Tamsa virto pilkuma ir į pasaulį nedrąsiai grįžo spalvos. Pavienės pušys stirksojo apsipylusios tamsiai žaliais spygliais, lapuočiai jau gelto, o blankstantis jų auksas palengva rudo. Jie sustojo gana ilgam, pagirdė arklius ir paskubomis suvalgė šaltus pusryčius: sulaužę pasidalino kepaliuką duonos, kurį iš virtuvės buvo nukniaukęs Pyragėlis, ir, leisdami per rankas, sugraužė kelis gabalėlius kieto geltono sūrio.

— Žinai, kur jojame? — paklausė jos Gendris.

— Į šiaurę, — atsakė Arija.

Pyragėlis dvejodamas apsižvalgė.

— O kur ta šiaurė?

— Ten, — mostelėjo ji, tebelaikydama sūrį.

— Bet saulės nematyti. Iš kur žinai?

— Iš samanų. Jos daugiausia auga iš vienos medžių kamienų pusės, matai? Vadinasi, ten pietūs.

— O kam mums ta šiaurė? — susidomėjo Gendris.

— Turime pasiekti Trišakį. — Arija išskleidė pavogtą žemėlapį, kad galėtų viską jiems parodyti. — Matote? Kai pasieksime Trišakį, beliks jo pakrante traukti link aukštupio, kol atjosime į štai čia esantį Riveraną. — Ji pirštu parodė berniukams kelią. — Keliauti teks ilgai, bet laikydamiesi upės tikrai nepaklysime.

Spoksodamas į žemėlapį, Pyragėlis kelis kartus sumirksėjo.

— O kuris iš jų Riveranas?

Riveranas buvo pažymėtas kaip pilis su bokštu prie dviejų mėlynų kreivių, — Akmenvarčio ir Raudonosios Šakos upių, — santakos.

— Štai. — Ji pirštu bakstelėjo į žemėlapį. — Parašyta: Riveranas.

— Tu moki skaityti? — išpūtęs akis paklausė Pyragėlis, tarsi Arija ką tik būtų pasigyrusi galinti vaikščioti vandens paviršiumi.

Ji linktelėjo.

— Pasiekę Riveraną būsime saugūs.

— Šit kaip? Kodėl?

Nes Riveranas — mano senelio pilis ir joje bus mano brolis Robas, norėjo atsakyti ji. Bet tik prikando lūpą ir vėl suvyniojo žemėlapį.

— Tiesiog būsime. Jei tik pavyks iki jo nusigauti.

Arija pirma vėl sėdo į balną. Jai buvo nemalonu slėpti nuo Pyragėlio tiesą, bet savo paslapties mergaitė jam neatskleidė. Gendris jos paslaptį žinojo, bet tai buvo visai kas kita. Gendris taip pat turėjo ką slėpti, nors, rodės, nė pats gerai nežinojo, ką.

Tą dieną Arija privertė juos paspartinti žingsnį, įsidrąsinusi leido arklius risčia, o kartais, kai jai prieš akis atsiverdavo gerokas lygaus lauko plotas, paragindavo, kad lėktų šuoliais. Tačiau šuoliuodavo jie gana retai. Kuo toliau, tuo apylinkės darėsi kalvotesnės. Kalvos buvo neaukštos, o jų šlaitai nestatūs, bet jos, rodės, niekada nesibaigs, ir jojikai greitai pavargo kilti ir leistis, o netrukus apsižiūrėjo traukiantys palei upokšnių vagas ir per labirintą negilių miškingų slėnių, kur medžių šakos buvo tankiai suaugusios ir susipynusios į žalią, nepermatomą skliautą.

Kartais ji pasiųsdavo Pyragėlį ir Gendrį pirmyn, o pati pagrįždavo, taip mėgindama supainioti pėdsakus, ir kiekvieną akimirką atidžiai klausydavosi, ar neišgirs, kad yra persekiojami. Per lėtai, tarė ji sau prikandusi lūpą, mes per lėtai jojame, jie tikrai mus sugaus. Kartą, žvelgdama nuo kalvos viršūnės, slėnyje, kurį jau buvo prajoję, ji pamatė per upokšnį brendančius kažkokius tamsius pavidalus ir akimirksnį nusigando, kad juos vejasi Ruzo Boltono raiteliai, bet įsižiūrėjusi atidžiau suprato, kad tai — tik vilkų gauja. Prisidėjusi delnus prie burnos, ji užkaukė: Aaaūūū, aaaūūū! Kai stambiausias gaujos vilkas pakėlęs galvą taip pat atsakė kauksmu, Ariją nukrėtė šiurpas.

Apie vidurdienį Pyragėlis pradėjo skųstis. Sakė, girdi, jam sopa užpakalį, balnas nutrynė vidinę šlaunų pusę, be to, jis būtinai turįs pamiegoti.

— Aš toks pavargęs, kad tuoj nukrisiu nuo arklio.

Arija žvilgtelėjo į Gendrį.

— Jei nukris, kaip manai, kas jį greičiau ras: vilkai ar Kojakirčiai?

— Vilkai, — atsakė Gendris. — Jų uoslė geresnė.

Pyragėlis išsižiojo kažko sakyti, bet tuoj pat užsičiaupė. Nuo arklio jis nenukrito. Netrukus vėl ėmė lynoti. Nušvintant saulės jie taip ir nepamatė. Oras vėso, balsvų ūkanų liežuviai rangėsi tarp pušų ir plito po tuščius ugnies nusiaubtus laukus.

Gendriui buvo taip pat sunku, kaip ir Pyragėliui, tik jis buvo pernelyg užsispyręs, kad skųstųsi. Berniukais juodais vešliais plaukais nepatogiai sėdėjo balne, o jo veide atsispindėjo nenugalimas ryžtas, bet Arija aiškiai matė, kad joti jis nepratęs. Man nederėjo to pamiršti, dingtelėjo jai. Arija jodinėjo nuo pat ankstyvos vaikystės — iš pradžių poniais, paskui tikrais arkliais, bet Gendris ir Pyragėlis gimė mieste, o mieste gyvenantys prasčiokai vaikščiodavo pėsti. Tiesa, paėmęs juos iš Karaliaus Uosto, Jorinas pasirūpino, kad berniukai keliautų raiti, bet sėdėti ant asilo nugaros ir Karališkuoju keliu plumpinti paskui vilkstinę buvo viena, o joti per laukinį mišką ir išdegintus laukus ant arklio, kurį kažkas vejasi, — visai kas kita.

Arija suprato, kad viena galėtų keliauti daug greičiau, bet negalėjo jų palikti. Tie berniukai buvo jos būrys, jos draugai, — vieninteliai gyvi jai likę draugai, — ir jei ne ji, jiedu saugiai tebegyventų Harenhole: Gendris lietų prakaitą prie savo žaizdro, o Pyragėlis virtuvėje. Jei Smarkieji mus sučiups, sakysiu, kad esu Nedo Starko duktė ir Šiaurės karaliaus sesuo. Liepsiu jiems, kad palydėtų mane pas brolį ir neskriaustų Pyragėlio ir Gendrio. Bet gali būti, kad jie nepatikės, o jei ir patikėtų… Lordas Boltonas buvo jos brolio vėliavininkas, bet vis tiek kėlė jai siaubą. Neleisiu, kad jie mus sugautų, tyliai prisiekė sau Arija, tiesdama ranką per petį ir pirštais liesdama rankeną kalavijo, kurį jai nudžiovė Gendris. Neleisiu.

Vėlyvą popietę jie įveikė miškingą plotą ir atsidūrė prie upės krantų. Pyragėlis garsiai ir džiaugsmingai šūktelėjo:

— Trišakis! Dabar belieka traukti prieš srovę, kaip ir sakei. Jau beveik atjojome!

Arija prikando lūpą.

— Nemanau, kad čia Trišakis. — Nuo lietaus upė buvo ištvinusi ir vis tiek negalėjo būti platesnė nei trisdešimt pėdų. Ji prisiminė, kad Trišakis gerokai platesnis. — Ši upė per maža, kad būtų Trišakis, — tarė ji berniukams, — be to, taip toli dar nenusigavome.

— Nusigavome, — paprieštaravo Pyragėlis. — Jojome visą dieną, beveik nebuvome sustoję. Turėjome sukarti ilgą kelią.

— Geriau dar kartą pažvelkime į žemėlapį, — įsiterpė Gendris.

Arija nulipo nuo arklio, išėmė žemėlapį ir jį išskleidė. Lietaus lašai teškeno į išdirbtą avies odą ir srovelėmis bėgo žemyn.

— Manau, mes kažkur čia, — pasakė Arija, bakstelėdama pirštu, o abu berniukai atidžiai žiūrėjo jai per petį.

— Bet tada išeitų, — tarė Pyragėlis, — kad mes vos iš vietos pajudėjome. Žiūrėk, Harenholas čia, prie tavo piršto, tu jį beveik lieti. O juk visą dieną jojome!

— Kol pasieksime Trišakį, mums dar teks įveikti daugybę mylių, — nenusileido ji. — Iki tos upės turėsime joti daug dienų. Tikriausiai čia kita upė, kuri nors iš šių, matai? — Ir ji parodė Pyragėliui kelias plonesnes mėlynas kreives, išrangytas žemėlapį piešusio žmogaus, ir po kiekviena iš jų dailyraščiu buvo užrašytas pavadinimas. — Daris, Žaliasis Obuolys, Mergelė… štai, Mažasis Gluosnis, čia galėtų būti kaip tik jis.

Pyragėlis pakėlė akis nuo plonytės kreivės ir pažvelgė į upę.

— Man ji neatrodo tokia maža…

Ir Gendris žiūrėjo suraukęs kaktą.

— Ta, kurią dabar rodai, įteka į šitą, matai?

— „Didysis Gluosnis“, — perskaitė ji.

— Taigi, į Didįjį Gluosnį. Žiūrėk, o Didysis Gluosnis įteka į Trišakį, tad, laikydamiesi jo, galėtume pasiekti upę, kurios ieškome, tik turėtume traukti pasroviui, o ne prieš srovę. Bet jei ši upė visai ne Mažasis Gluosnis, o ta, kuri pažymėta čia…

— „Sraunusis upokšnis“, — garsiai perskaitė Arija.

— Žiūrėk, jis daro vingį ir teka į pietus link ežero, atgal prie Harenholo. — Gendris pirštu brūkštelėjo kreivę žemėlapyje.

Pyragėlis išsigandęs išpūtė akis.

— Ne! Jie mus tikrai nužudys.

— Turime žinoti, kokia čia upė, — primygtinai pareiškė Gendris. — Tiesiog turime tai žinoti.

— Bet nežinome. — Gal žemėlapyje prie melsvų gyslelių ir buvo užrašyti pavadinimai, bet niekas nebuvo jų užrašęs upių pakrantėje. — Nejosime nei pasroviui, nei prieš srovę, — ryžtingai tarė Arija vyniodama žemėlapį. — Persikelsime per upę ir josime toliau į šiaurę, kaip iki šiol.

— Ar arkliai perplauks? — ėmė nerimauti Pyragėlis. — Čia atrodo gilu, Ari. Gal ir gyvačių yra?

— Tu tikra, kad jojame į šiaurę? — paklausė Gendris. — Tos kalvos… O jei nė patys nepajutome, kaip apsukome ratą?..

— Kerpės ant medžių…

Bet Gendris mostelėjo į šalia augantį medį.

— Ant šito kerpės auga iš trijų pusių, o ant ano apskritai neauga. Gali būti, kad pasiklydome ir jojame ratu.

— Galėjome ir pasiklysti, — sutiko Arija, — bet vis tiek ketinu keltis per upę. Galite prisidėti prie manęs arba likti čia. — Ir, nekreipdama dėmesio į berniukus, ji vėl sėdo į balną. Jei nenori sekti paskui ją, tegul patys randa Riveraną, nors greičiausiai juos sučiups Kruvinieji Juokdariai.

Arijai upės pakrante teko nujoti beveik pusę mylios, kol pagaliau rado vietą, kur perplaukti upę atrodė saugu, bet jos kumelė vis tiek labai nenoriai įbrido į vandenį. Upės, — kad ir kaip ji vadinosi, — vandenys buvo rusvi ir sraunūs, o vagos viduryje tokie gilūs, kad siekė kumelei gerokai virš papilvės. Arija prisėmė batus, bet baksnodama kulnais į šonus vis tiek nesiliovė raginti kumelės ir pagaliau gyvulys išlipo į kitą krantą. Už nugaros ji girdėjo vandens teškenimą ir baugų kumelės prunkščiojimą. Vadinasi, jie seka iš paskos. Gerai. Atsisukusi ji pamatė, kaip įtempę visas jėgas berniukai persikėlė per upę, išlipo į kitą krantą permirkę iki siūlo galo ir sustojo šalia jos.

— Čia ne Trišakis, — patikino juos Arija. — Ne Trišakis.

Kita upė nebuvo tokia gili ir persikelti per ją buvo lengviau. Ji taip pat nebuvo Trišakis, ir kai Arija pasakė, kad teks ją perplaukti, šį kartą berniukai nesiginčijo.

Jiems vėl sustojus pailsinti arklių ir pavalgyti duonos su sūriu, jau temo.

— Aš visas permirkęs ir man šalta, — pasiskundė Pyragėlis. — Harenholas dabar jau tikrai toli. Galėtume užsikurti laužą…

— NE! — vienu balsu sušuko Arija ir Gendris.

Pyragėlis vos pastebimai krūptelėjo. Arija šnairomis žvilgtelėjo į Gendrį. Jis pasakė tai kartu su manim, kaip kadaise Vinterfele tai darydavo Jonas. Iš visų brolių labiausiai ji ilgėjosi Jono Snou.

— Gal galėtume bent pamiegoti? — paklausė Pyragėlis. — Aš taip pavargau, Ari, ir man skauda užpakalį. Turbūt pūsles pritryniau.

— Jei tave pagaus, ne tik pūslėmis nueisi, — atrėžė ji. — Turime joti toliau. Negalime sustoti.

— Bet jau beveik visiškai sutemo ir net mėnulio nematyti.

— Lipk ant arklio.

Sutemoms vis tirštėjant lėta ir sunkia žingine arkliai plumpino toliau ir netrukus Arijai pečius taip pat ėmė slėgti nuovargio našta. Kaip ir Pyragėliui, jai būtinai reikėjo pamiegoti, bet ilsėtis jie nedrįso. Jei užmigtų, ko gero, atsimerkę išvystų priešais stovintį Vargą Houtą su Šegveliu Pamišėliu, Ursviku Ištikimuoju, Rordžu, Kandžium, Septonu Utu ir kitais savo siaubūnais.

Ir vis dėlto netrukus monotoniškas kumelės žingsniavimas ėmė raminti nelyginant besisūpuojantis lopšys ir Arija pajuto, kad jai limpa akys. Ji leido joms užsimerkti, bet tik labai trumpai, paskui vėl plačiai atsimerkė. Negaliu užmigti! — giliai širdyje riktelėjo ji. Negaliu, negaliu. Krumpliais švelniai trinktelėjusi sau į akį, smarkiai ją pasitrynė, kad daugiau nesimerktų, ir, tvirtai suspaudusi rankose vadeles, kulnais paragino kumelę, kad leistųsi lengva ristele. Bet tokios spartos neišlaikė nei kumelė, nei Arija ir po valandėlės gyvulys jau vėl traukė žingine, o jai vėl ėmė merktis akys. Ir šį kartą taip greitai jos neatsimerkė.

O kai atsimerkė, Arija pamatė, kad jos kumelė sustojusi rupšnoja žolės kuokštą, o Gendris purto už rankos.

— Tu užsnūdai, — tarė jis.

— Tik ilsinau akis.

— Labai jau ilgai ilsinai. Tavo kumelė ėmė klaidžioti, sukti ratus, bet, kad miegi, supratau tik tada, kai sustojo. Pyragėlis taip pat baisiai išvargęs: jodamas rėžėsi į medį ir iškrito iš balno, turėjai girdėti jį riktelint. Bet net tai tavęs nepažadino. Tau reikia sustoti ir pamiegoti.

— Galiu joti tol, kol josi tu. — Arija nusižiovavo.

— Melagė, — tarė Gendris. — Jei esi tokia kvaila, gali joti toliau, bet aš stoju. Budėsiu pirmas. Tu pamiegok.

— O kur Pyragėlis?

Gendris mostelėjo. Pyragėlis jau gulėjo ant žemės, įsitaisęs ant drėgnų lapų krūvos, apsiklojęs apsiaustu, ir tyliai knarkė. Vienoje rankoje jis sugniaužęs laikė didelį smailą gabalą sūrio, tarsi būtų užmigęs beužkandžiaudamas.

Arija suprato, kad ginčytis beprasmiška; šį kartą Gendris buvo teisus. Ir Smarkiesiems reikės numigti, tarė ji sau tikėdamasi, kad neklysta. Jautėsi tokia pavargusi, kad vos ne vos išlipo iš balno, bet supančioti arklio vis dėlto nepamiršo, tik tada susirado guoliui vietą po bukmedžiu. Žemė buvo kieta ir drėgna. Arija trumpai pasvarstė, kiek praeis laiko, kol vėl miegos lovoje, gaus šilto maisto ir galės šildytis prie židinio. Prieš užmerkdama akis ji dar išsitraukė iš makštų kalaviją ir pasidėjo šalia. „Seras Gregoris, — tramdydama žiovulį sušnabždėjo, — Dunsenas, Poliveris, Meilutis Rafas, Kutulis ir… Kutulys… Skalikas…“

Arijos sapnai buvo raudoni, žiaurūs. Juose buvo Smarkieji Vyrukai, — bent keturi iš jų, — išblyškęs lysietis, juodbruvas žiaurus žudikas iš Ibeno, randuotas dotrakių žirgų lordas, vardu Igas, ir dornietis, kurio vardo ji nežinojo. Jie nenumaldomai artėjo, jojo per lietų vilkėdami rūdijančiais šarviniais marškiniais ir šlapiomis odenomis, o daužydamiesi į balnus žvangėjo jų kalavijai ir kirvis. Tie vyrai manė, kad ją medžioja, — tai Arija žinojo taip aiškiai, kaip žinoma tik sapne, — bet jie klydo. Viskas buvo atvirkščiai.

Sapne ji nebuvo maža mergaitė; ji buvo vilkė — didžiulė ir galinga, — ir kai iš po medžių išlindusi priešais juos iššiepė dantis ir grėsmingai dusliai suurzgė, aiškiai užuodė ir nuo arklių, ir nuo vyrų sklindantį baimės dvoką. Lysiečio arklys atsistojo piestu ir apimtas siaubo sužvengė, o kiti ėmė kažką šūkauti vienas kitam žmonių kalba, bet jiems dar nespėjus nė piršto pajudinti, iš tamsos ir lietaus jų išniro daugiau, — visa gauja sulysusių, sulytų ir tylių vilkų.

Kova ilgai neužtruko, bet buvo kruvina. Gauruotas vyras žnektelėjo ant žemės traukdamas kirvį, juodbruvas krito tempdamas lanką, o išblyškėlis iš Lyso mėgino sprukti. Jos broliai ir seserys užvaikė jį negyvai, versdami sukti ir sukti ratus, apspitę iš visų pusių, dantimis vis grybštelėdami arkliui už kojų, ir pagaliau perplėšė gerklę raiteliui, kai šis dunkstelėjo ant žemės.

Tik diržu juosintis vyras nesitraukė nė per žingsnį. Jo arklys kanopa įspyrė vienai iš jos seserų, kitos tas vyras vos neperrėžė pusiau savo sidabrine letena lenktais nagais, o jo plaukai tyliai sužvangėjo.

Įsiutusi ji užšoko jam ant nugaros, išvertė iš balno ir kniūbsčią pargriovė ant žemės. Jiedviem krentant, ji mirtinai įsisegė jam į ranką: perėję per odą ir vilną, jos dantys susmigo giliai į gyvas mėsas. Kai jiedu atsidūrė ant žemės, ji staiga stipriai papurtė galvą ir nuplėšė vyrui ranką nuo peties. Ir, laikydama grobį nasruose, triumfuodama jį pakratė, šaltame nakties lietuje taškydama šiltus kraujo lašus.

Tirionas

Jį pažadino senų geležinių vyrių girgžtelėjimas.

— Kas? — dusliai tarstelėjo jis. Bent jau balsas grįžo, nors ir kimus, gergždžiantis. Tirionas tebekarščiavo, be to, buvo visiškai praradęs laiko nuovoką. Ar ilgai šį kartą miegojo? Jautėsi toks silpnas, toks šlykščiai silpnas… — Kas? — pakartojo, tik šį kartą garsiau. Pro atidarytas duris plūdo deglo skleidžiama šviesa, bet miegamajame tamsą sklaidė vien šalia lovos degantis žvakigalis.

Pamatęs prie jo besiartinantį pavidalą, Tirionas sudrebėjo. Čia, Meigoro tvirtovėje, visi tarnai atlygį gaudavo iš karalienės, taigi kiekvienas lankytojas galėjo būti tik dar vienas karalienės Sersėjos valdinys, atsiųstas baigti darbo, kurį pradėjo seras Mendonas.

Netrukus tas vyras įžengė į žvakigalio liepsnos apšviečiamą plotą, atidžiai pažvelgė į neūžaugos veidą ir prunkštelėjęs paklausė:

— Persipjovei skusdamasis, ar ne?

Tirionas pirštais persibraukė gilią kirstinę žaizdą, nuo antakio einančią skersai to, kas buvo likę iš nosies, iki pat skruosto apačios. Liečiant gerokai patinusi žaizda buvo dar jautri ir karšta.

— Su baisiai dideliu skustuvu, kurgi ne.

Juodi kaip smala Brono plaukai buvo ką tik ištrinkti ir sušukuoti ant viršugalvio, tad dar labiau pabrėžė ir taip jau ryškius veido bruožus, jis avėjo aulinius, minkštos, išdirbtos odos batus, juosėjo platų, sidabro grynuoliais nusagstytą diržą, ant pečių buvo užsimetęs šviesiai žalią šilko apsiaustą. Ant tamsiai pilkos vilnonės liemenės per visą plotį šviesiai žaliais siūlais buvo išsiuvinėta liepsnojanti grandinė.

— Kur buvai? — papriekaištavo jam Tirionas. — Pasiunčiau žmogų tavęs pakviesti… gal prieš dvi savaites.

— Tiksliau sakant, prieš keturias dienas, — tarė samdomas kalavijuotis. — Ir jau du kartus buvau atėjęs, bet vis rasdavau tave šiam pasauliui mirusį.

— Nenumiriau. Nors mieloji sesė ir mėgino mane numarinti. — Staiga Tirionas susigriebė, kad galbūt nereikėjo garsiai to sakyti, bet dabar jau buvo tas pats. Giliai širdyje jis nujautė, jog pasikėsinti jį nužudyti serą Mendoną pakurstė Sersėja. — Kokia čia bjaurastis tau ant krūtinės?

Bronas išsišiepė iki ausų.

— Tai mano riterio ženklas. Žalsva deganti grandinė tamsiai pilkame fone. Tavo lordo tėvo įsakymu dabar esu seras Bronas iš Juodųjų Vandenų, Kipše. Žiūrėk, nepamiršk.

Rankomis įsirėmęs į patalus Tirionas pasimuistė ir pasislinko truputį arčiau pagalvių.

— Tai aš žadėjau pakelti tave į riterius, pameni? — Žodžiai: „Tavo lordo tėvo įsakymu“ jam visai nepatiko. Lordas Taivinas veltui laiko neleido. Perkėlęs savo sūnų iš Rankos bokšto ir jį užėmęs, jis aiškiai visiems parodė savo ketinimus, o šis žingsnis buvo dar viena panaši žinia. — Aš netenku pusės nosies, o tu tampi riteriu. Dievai tikrai turi dėl ko aiškintis, — irzliai tarė Tirionas. — Ar tėvas pats tave įšventino?

— Ne. Visus mus, likusius gyvus po mūšio prie bokštų su gervėmis, karaliaus sargyboje patepė ir į riterius įšventino aukštasis septonas. Užtrukome pusę prakeiktos dienos, mat pagerbti mūsų buvo likę vos trys iš baltųjų kalavijų.

— Žinojau, kad seras Mendonas žuvo mūšyje. — O tiksliau, Podas įstūmė jį į upę pusę akimirksnio anksčiau, nei tas klastingas niekšas suspėjo kalaviju perverti man širdį. — Ką dar praradome?

— Skaliką, — tarė Bronas. — Jis nežuvo, bet dingo. Auksiniai apsiaustai pasakoja, kad jis pasirodė esąs bailys ir toliau puolimui ėmeisi vadovauti tu.

Ir tai nebuvo pati geriausia mano mintis. Suraukęs kaktą Tirionas pajuto, kaip stipriai ir skausmingai įsitempė gyjantis randas. Jis mostelėjo į krėslą, kviesdamas Broną sėstis.

— Sesuo supainiojo mane su grybu. Laiko tamsoje ir maitina visokiu mėšlu. Podas geras vyrukas, bet jo liežuvis ilgas, Kasterlių Uolą pasiektų, ir netikiu nė puse to, ką jis man sako. Pasiunčiau jį atvesti sero Džeislino, o jis grįžęs pasakė, girdi, šis žuvo.

— Ir jis, ir daugybė kitų…

Bronas atsisėdo.

— Kaip tai nutiko? — paklausė Tirionas, staiga pasijutęs tikras ligonis.

— Mūšyje. Girdėjau šnekant, kad tavo sesuo pasiuntė Ketlblekus grąžinti karaliaus į Raudonąją pilį. Pamatę jį išvykstant, pusė iš auksinių apsiaustų nutarė prisidėti. Geležinrankis pastojo jiems kelią ir mėgino įsakyti, kad grįžtų prie gynybinių sienų. Vyrai suprato, kad Baivoteris nori jiems gero, ir jau buvo begrįžtantys, tik staiga kažkas paleido strėlę ir pervėrė Geležinrankiui kaklą. Tada jis jau nebeatrodė toks grėsmingas, tad vyrai nutempė jį nuo žirgo ir nužudė.

Dar viena niekšybė, už kurią derėtų atsakyti Sersėjai.

— O kaip mano sūnėnas? — paklausė Tirionas. — Kaip Džofris? Ar ir jam buvo kilęs pavojus?

— Ne didesnis nei kai kuriems kitiems ir mažesnis nei daugumai.

— Ar jis kaip nors nukentėjo? Gal buvo sužeistas? Gal jam bent plaukas nuo galvos nukrito, gal jis susimušė mažąjį kojos pirštelį arba gal jam įtrūko nagas?

— Kiek žinau, ne.

— Įspėjau Sersėją, kas atsitiks. Kas dabar vadovauja auksiniams apsiaustams?

— Tavo lordas tėvas jų vadu paskyrė vieną iš savo vakariečių, kažkokį riterį, vardu Adamas Marbrandas.

Šiaip jau auksiniai apsiaustai tikrai įsižeistų, kad jiems vadovauti paskirtas pašalietis, bet pasirinkti serą Adamą Marbrandą buvo labai gudrus žingsnis. Kaip ir Džeimis, jis buvo vienas iš tų, kuris mokėjo patraukti vyrus savo pusėn. Praradau miesto sargybą.

— Pasiunčiau Podą surasti Šiagos, bet jam nepavyko.

— Akmeninės Varnos vis dar Karaliaus miške. Rodos, Šiagai ten patiko. Timetas parvedė Apdegėlius namo su visu grobiu, po mūšio prisiplėštu Stanio stovykloje. Vieną rytą prie Upės vartų pasirodė Čela su gera dešimčia Juodaausių, bet tavo tėvo raudonieji apsiaustai juos nuvijo, o Karaliaus Uosto įgula, triumfuodama ir garsiai šūkaudama, apmėtė mėšlo gabalais.

Nedėkingieji. Juodaausiai dėl jų liejo kraują ir guldė galvas. Kol Tirionas tysojo prigirdytas vynu ir sapnuodamas, artimiausi žmonės vieną po kito jam nukapojo nagus.

— Noriu, kad nueitum pas mano seserį. Brangiausias jos sūnus po mūšio liko gyvas ir sveikas, tad įkaitės Sersėjai nebereikia. Ji prisiekė paleisianti Alajają, kai tik…

— Jau paleido. Prieš aštuonias ar devynias dienas. Nuplakusi.

Nekreipdamas dėmesio, kad stiprus skausmas nudiegė petį, Tirionas dar truputį pasikėlė ir atsisėdo tiesiau.

— Nuplakusi?

— Jie pririšo merginą prie stulpo kieme ir nuplakė rimbu, o tada kruviną ir nuogą išstūmė pro pilies vartus.

Ji mokėsi skaityti, nei iš šio, nei iš to dingtelėjo Tirionui. Skersai veidą einančio rando oda vėl skausmingai įsitempė ir kelias akimirkas atrodė, kad nuo įniršio plyš galva. Suprantama, Alajaja buvo kekšė, bet miela, drąsi ir nesavanaudiška mergina, — tokių jis retai sutikdavo. Tirionas nė karto jos nepalietė; ji tebuvo priedanga, padedanti nuslėpti jo santykius su Šaja. Per savo lengvabūdiškumą jis niekada nepagalvojo, kad už šį vaidmenį Alajajai galėtų tekti taip brangiai sumokėti.

— Pažadėjau seseriai su Tomenu elgtis taip, kaip ji su Alajaja, — garsiai prisiminė Tirionas. Ir pajuto šleikštulį. — Bet kaip galiu plakti aštuonerių metų berniuką? Tik… jei to nepadarysiu, bus Sersėjos viršus.

— Tu neturi Tomeno, — tiesiai išrėžė Bronas. — Sužinojusi, kad Geležinrankis negyvas, karalienė pasiuntė Ketlblekus jo paimti ir Rosbyje niekas nedrįso jiems pasipriešinti.

Tai buvo dar vienas smūgis; bet kartu ir palengvėjimas, — Tirionas turėjo tai pripažinti. Tomeną jis mylėjo.

— Keltlblekai turėtų būti mūsų pusėje, — neslėpdamas susierzinimo priminė jis Bronui.

— Ir buvo, kol prie kiekvieno karalienės mokamo skatiko pridėdavau jiems du, bet dabar ji užmokestį padidino. Kaip ir aš, po mūšio Osnis ir Osfrydas buvo įšventinti į riterius. Dievai žino, už ką, nes niekas nematė jų kaunantis.

Mano samdiniai mane išduoda, mano draugai plakami ir pasmerkiami viešai gėdai, o aš guliu čia pūdamas, pagalvojo Tirionas. Maniau laimėjęs tą prakeiktą mūšį. Ar toks jis, pergalės skonis?

— Ar tiesa, kad Stanis išsigando Renlio šmėklos ir dėjo į kojas?

Bronas šyptelėjo.

— Nuo bokštų su gervėmis matėme tik purve gulinčias vėliavas ir vyrus, metusius savo ietis ir sprunkančius, bet puodų krautuvėse ir viešnamiuose sutiksi begalę tokių, kurie papasakos regėję, kaip lordas Renlis nužudė tą ar aną. Didžioji dalis Stanio kariuomenės iš pradžių priklausė Renliui ir, išvydę jį, dėvintį tuos savo spindinčius žalius šarvus, vyrai iš karto grįžo.

Po tokio ilgo ir kruopštaus planavimo, po puolimo ir pastatytos laivų užtvaros, po to, kai jam per pusę perkirto veidą, Tiriono šlovę aptemdė kažkoks numirėlis. Jei tik Renlis tikrai miręs. Tai buvo dar vienas dalykas, kuriuo jam reikėjo atidžiau pasidomėti.

— Kaip paspruko Stanis?

— Jo lysiečių galeros buvo įlankoje, už mūsų laivų užtvaros. Pamatę, kad mūšį pralaimės, jie priplaukę išsirikiavo palei pakrantę ir paėmė tiek savo karių, kiek tik galėjo. Paskutinėmis minutėmis vyrai skerdė vieni kitus, kad tik patektų ant denio.

— O ką girdėjai apie Robą Starką, ką tuo metu veikė jis?

— Keli jo vilkai ugnimi skinasi kelią į pietus, link Prieblandos Slėnio. Tavo tėvas jų sudoroti siunčia lordą Tarlį. Rimtai svarstau, ar man prie jo neprisidėti. Sklinda kalbos, kad jis geras karys ir po mūšio leidžia prisiplėšti grobio.

Mintis, kad praras Broną, buvo tarsi paskutinis lašas, perpildęs Tiriono kantrybės taurę.

— Ne. Tavo vieta čia. Esi rankos sargybos kapitonas.

— Tu nebe ranka, — įžūliai atšovė Bronas. — Ranka — tavo tėvas, o jis turi savo prakeiktą sargybą.

— Kas nutiko visiems tiems vyrams, kuriuos pasamdei man tarnauti?

— Kai kurie iš jų žuvo prie bokštų su gervėmis. Paskui tas tavo dėdė, seras Kevanas, visiems likusiems sumokėjo ir išvijo lauk.

— Koks geras vyras… — piktai tarstelėjo Tirionas. — Ar tai reiškia, kad auksas tavęs daugiau nevilioja?

— Po galais, nieko panašaus.

— Puiku, — tarė Tirionas, — nes taip jau susiklostė, kad tu man vis dar reikalingas. Ką žinai apie serą Mendoną Murą?

Bronas nusijuokė.

— Po galais, tikrai žinau, kad jis nuskendo.

— Aš jam daug skolingas, bet kaip dabar tą skolą grąžinti? — Tirionas pirštais palietė sau veidą, užčiuopė randą. — Tiesą sakant, apie tą žmogų beveik nieko nežinau.

— Jo akys buvo kaip žuvies, be to, jis dėvėjo baltą apsiaustą. Ką dar nori sužinoti?

— Viską, — atsakė Tirionas, — pradžiai — viską.

Iš tiesų jis norėjo gauti įrodymą, kad seras Mendonas tikrai buvo Sersėjos statytinis, bet nedrįso atvirai to pasakyti. Raudonojoje pilyje liežuvį geriausia buvo laikyti prikąstą. Šiapus gynybinių pilies sienų šmirinėjo būriai žiurkių, buvo paukštelių, kurie per daug plepėjo, ir vorų.

— Padėk man atsikelti, — paprašė Tirionas sunkiai rangydamasis iš patalų. — Reikia aplankyti tėvą. Man jau seniai laikas pas jį nueiti.

— Tikrai gražus reginys… — nusišaipė Bronas.

— Ar pusė nukirstos nosies gali subjauroti tokį veidą kaip maniškis? Beje, jei jau kalbame apie grožį… Ar Mardžerė Tairel vis dar Karaliaus Uoste?

— Ne. Bet netrukus atvyks ir miestiečiai ją beprotiškai myli. Iš Haigardeno Taireliai veža maistą ir jos vardu dalija jį žmonėms. Kiekvieną dieną atgabena šimtus vežimų. Tūkstančiai Tairelių vyrų vaikšto pasipūtę, prisisiuvę prie liemenių auksines roželes ir nė vienas iš jų nemoka už išgeriamą vyną. Žmonos, našlės, kekšės — visos moterys mielai atsiduoda kiekvienam seiliui su auksine rožele ant krūtinės.

Jie spjauna į mane ir perka gėrimus Taireliams. Tirionas šiaip taip išlipo iš lovos. Keliai linko, miegamasis ėmė suktis ratu ir jam teko įsikibti Brono rankos, kad kiek ilgas neišsitiestų ant grindų.

— Podai! — riktelėjo jis. — Podrikai Peinai! Po septyniais pragarais, kur tu?! — Skausmas jį ėdė lyg bedantis šuo. Tirionas negalėjo pakęsti silpnumo, — juolab savojo. Silpnumo jis gėdijosi, o iš gėdos apimdavo pyktis. — Podai, ateik čia!

Berniukas atkūrė tekinas. Pamatęs Tirioną stovintį ir stipriai spaudžiantį Brono ranką, iš nuostabos išpūtė akis.

— Milorde… Atsistojote… Ar… ar jums reikia vyno? Migdančio vyno? Gal pakviesti meisterį? Jis sakė, kad turite likti… Norėjau pasakyti, likti… lovoje.

— Ir taip per ilgai tysojau lovoje. Atnešk man švarių drabužių.

— Drabužių?

Kaip šis berniukas mūšyje būdavo toks blaiviai mąstantis ir išradingas, o visais kitais atvejais išsižiojęs ir visiškai niekam tikęs, Tirionas niekada taip ir nesuprato.

— Rūbų, — pakartojo jis. — Tuniką, liemenę, trumpas ir ilgas kelnes. Man. Kad galėčiau apsirengti ir išeiti iš šios prakeiktos celės.

Kol apsirengė, teko paplušėti ir pačiam Tirionui, ir abiem jo padėjėjams. Nors jo veidas atrodė baisiai, vis dėlto bjauriausia iš žaizdų buvo prie pažasties, kur odą prakirtusi ir įsmigusi strėlė giliai į minkštuosius audinius suvarė ir šarvinių marškinių grandis. Kaskart, kai meisteris Frenkenas keisdavo tvarstį, iš atviros, nubalusios žaizdos vis dar sunkėsi pūliai ir kraujas ir nuo kiekvieno judesio stiprus skausmas nudiegdavo Tirionui visą kūną.

Galų gale Tirionas nusprendė, kad pakaks trumpų kelnių ir pernelyg plačių naktinių marškinių, kurie nuo pečių žemyn krito duksliomis klostėmis. Bronas užtraukė Tirionui ilgaaulius batus, o Podas nuėjo ieškoti lazdos, kad šeimininkas turėtų kuo pasiremti. Kad jaustųsi stipresnis, Tirionas išlenkė taurę migdančio vyno. Į tą vyną buvo įmaišyta medaus ir tiek aguonų, kad bent laikinai būtų įmanoma kęsti žaizdų keliamą skausmą.

Ir vis tiek skląstį Tirionas atšovė svaigstančia galva, o leidžiantis akmeniniais sraigtiniais laiptais jam ėmė virpėti kojos. Jis ėjo vienoje rankoje laikydamas lazdą, o kita remdamasis Podui į petį. Leisdamiesi ant laiptų jie sutiko aukštyn lipančią tarnaitę. Mergaitė įsistebeilijo į juos persigandusi, išvertusi akis, lyg būtų pamačiusi šmėklą. Neūžauga prisikėlė iš numirusių, tarė sau Tirionas. Ir, žiūrėk, jis dar bjauresnis nei anksčiau, lėk, papasakok draugėms.

Meigoro tvirtovė buvo saugiausia Raudonosios pilies vieta, tarsi pilis pilyje, apsupta griovio be vandens, bet prismaigstyto nusmailintų mietų. Jiems priėjus prie vartų, tiltas jau buvo pakeltas nakčiai. Prie vartų stovėjo seras Merinas Trentas su savo blyškiais šarvais ir baltu apsiaustu.

— Nuleisk tiltą, — įsakmiai liepė jam Tirionas.

— Karalienės įsakymu naktį tiltas pakeliamas. — Seras Merinas visada buvo ištikimas karalienei Sersėjai.

— Karalienė miega, o aš turiu reikalų pas tėvą.

Rodės, vien užsiminus apie lordą Taiviną Lanisterį įvyko stebuklas. Nepritariamai niurnėdamas seras Merinas Trentas davė komandą ir tiltas buvo nuleistas. Kitoje griovio pusėje sargybą ėjo antrasis karaliaus sargybos riteris. Pamatęs prie jo krypuojantį Tirioną, seras Osmundas Ketlblekas prisivertė nusišypsoti.

— Jaučiatės stipresnis, milorde?

— Gerokai. Kada vyks kitas mūšis? Nekantrauju…

Bet kai jiedu su Podu priėjo prie susirangiusių kaip gyvatė laiptų, Tirionas įsistebeilijo į juos su baime akyse. Vienas tikrai jų neįveiksiu, pripažino sau jis. Tad, pamiršęs išdidumą, paprašė Brono jį užnešti slapta vildamasis, jog tokiu vėlyvu metu to niekas nepamatys, kreivai nešyptelės ir vėliau neims pasakoti apie neūžaugą, kuris laiptais buvo užneštas ant rankų, nelyginant kūdikis.

Tvirtovės prieigose buvo pristatyta kelios dešimtys palapinių, paviljonų ir žmonėms trūko vietos.

— Tairelio vyrai, — jiems skinantis kelią per šilkų ir drobių raizgalynę paaiškino Podrikas Peinas. — Tiesa, ir lordo Rovano, ir lordo Redvaino. Visi čia nė nesutilpo. Čia, pilyje. Kiti išsinuomojo kambarius mieste. Užeigose ir kitur. Susirinko į vestuves. Į karaliaus Džofrio vestuves. Ar turėsite jėgų dalyvauti pokylyje, milorde?

— Dalyvauti pokylyje man nesutrukdytų nė plėšriausios žebenkštys.

Apie mūšius gal ir ne, o apie vestuves drąsiai buvo galima taip sakyti; šiaip ar taip, rizika, kad vestuvių pokylyje kas nors nukirs tau nosį, buvo gerokai mažesnė.

Nors Rankos bokšto langinės jau buvo uždarytos, pro jų plyšius dar sklido blausi šviesa. Prie durų budintys vyrai, kaip įprasta jo tėvo namų sargybai, vilkėjo tamsiai raudonus apsiaustus, o ant galvų buvo užsidėję šalmus su liūtais. Tirionas abu juos pažinojo ir jiedu iš karto jį atpažino, nors… Neūžauga atkreipė dėmesį, kad į jo veidą nė vienas ilgai žiūrėti negalėjo.

Įžengę į vidų, jie sutiko užkardo laiptais besileidžiantį serą Adamą Marbrandą su puošniu krūtinės šarvu ir gelumbiniu, aukso spalvos miesto sargybos vado apsiaustu.

— Milorde, — tarė jis, — kaip malonu jus matyti ant kojų. — Girdėjau…

— …kad jau rausiama nedidukė kapo duobė? Ir mane pasiekė tokie gandai. Tad nusprendžiau, kad bus geriausia keltis iš lovos. Nugirdau, kad dabar vadovauji miesto sargybai. Tik nežinau, ar sveikinti, ar reikšti užuojautą?

— Bijau, kad gali ir pasveikinti, ir užjausti, — atsakė seras Adamas ir nusišypsojo. — Daug vyrų žuvo, nemažai pabėgo ir man liko vos puspenkto tūkstančio. Tik dievai ir Mažasis Pirštas žino, iš kur imsime lėšų toliau mokėti jiems atlygį, bet tavo sesuo draudžia bent vieną iš jų paleisti.

Vis dar nerimauji, Sersėja? Mūšis baigėsi, ir dabar auksiniai apsiaustai tau nepadės.

— Ką tik buvai pas mano tėvą? — paklausė Tirionas.

— Buvau. Ir, rodos, palikau jį ne per geriausiai nusiteikusį. Giliai širdyje lordas Taivinas jaučia, kad ieškoti dingusio ginklanešio keturių tūkstančių keturių šimtų sargybinių — per akis, bet tavo pusbrolis Tirekas kol kas neatsirado.

Tirekas buvo jo velionio dėdės Taigeto sūnus, trylikos metų berniukas. Jis dingo per riaušes, netrukus po savo vestuvių su ledi Ermesanda, dar žindomu kūdikiu, kuri, — taip jau susiklostė, — buvo paskutinė gyva Heifordų giminės palikuonė. Ir tikriausiai pirma nuotaka per visą Septynių Karalysčių istoriją, tapusi našle greičiau, nei buvo atjunkyta nuo motinos krūties.

— Ir aš niekur jo neradau, — prisipažino Tirionas.

— Jis jau šeria kirminus, — taktiškai kaip visuomet įsiterpė Bronas. — Geležinrankis taip pat jo ieškojo, o eunuchas uoliai pakratė storą piniginę. Bet jiems sekėsi nė kiek ne geriau nei mums. Daugiau neverta jo ieškoti, sere.

Seras Adamas nedraugiškai dėbtelėjo į samdinį.

— Kai kalbama apie kraujo gimines, lordas Taivinas būna užsispyręs. Jis ras tą vaikinuką, nesvarbu, ar gyvą, ar mirusį, o aš ketinu paklusti jo įsakymams. — Jis vėl pažvelgė į Tirioną. — Tėvą rasi jo menėje.

Mano menėje, pagalvojo Tirionas.

— Kelią, rodos, dar pamenu.

Ir vėl reikėjo lipti laiptais, bet šį kartą Tirionas įveikė juos pats, viena ranka remdamasis į Podo petį. Bronas atidarė jam duris. Lordas Taivinas Lanisteris sėdėjo po langu ir, šviečiant alyvos pripiltai lempai, kažką rašė. Išgirdęs klaktelint skląstį, jis pakėlė akis.

— Tirionai…

Ir ramiai padėjo plunksną.

— Džiaugiuosi, kad prisimeni mane, milorde. — Tirionas paleido Podo petį, visu svoriu atsirėmė į lazdą ir nevikriai priėjo truputį arčiau. Ir iš karto suprato: kažkas negerai.

— Sere Bronai, — tarė lordas Taivinas, — Podai… Gal būtų geriau, jei, kol mudu tvarkysime reikalus, paliktumėt mus vienus.

Nors ir gana akiplėšiškai dėbtelėjęs į ranką, Bronas vis dėlto nusilenkė ir ėmė trauktis, o Podas pasekė jo pavyzdžiu. Jiems išėjus sunkios durys užsitrenkė ir Tirionas Lanisteris liko su tėvu vienas. Menės langinės buvo uždarytos nakčiai, bet viduje vis tiek jautėsi vėsuma. Kažin, ko jam primelavo Sersėja?

Kasterlių Uolos lordas buvo liesas ir todėl atrodė dvidešimčia metų jaunesnis, rūstus, bet savotiškai gražus. Jo skruostai buvo apžėlę vešliomis gelsvomis žandenomis, paryškinančiomis griežtų bruožų veidą, pliką galvą ir stambų smakrą bei lūpas. Ant kaklo jis buvo pasikabinęs grandinę, nukaldintą iš auksinių rankų, kurių vienos pirštai laikė kitos riešą.

— Graži grandinė, — tarė Tirionas ir pagalvojo: Bet ant mano kaklo ji atrodytų geriau.

Šią šmaikščią pastabą lordas Taivinas nuleido negirdomis.

— Bus geriau, jei prisėsi. Ar išmintingai pasielgei pakilęs iš ligos patalo?

— Tas ligos patalas varo man dar didesnę ligą. — Tirionas žinojo, kaip jo tėvas niekina silpnumą. Jis klestelėjo į arčiausiai stovintį krėslą. — Kokios puikios tavo menės… Ar gali patikėti, kad mane, besivaduojantį mirtimi, kažkas perkėlė į tamsią ankštą kamarą Meigoro tvirtovėje?

— Raudonoji pilis pilna vestuvininkų. Kai jie išsiskirstys, rasime tau tinkamesnę menę.

— Man patiko ir šioje menėje. Ar didžiųjų tuoktuvių diena jau paskirta?

— Džofris ir Mardžerė turėtų susituokti pirmą naujų metų dieną, kuri — taip jau sutapo — yra ir pirmoji naujo šimtmečio diena. Šia tuoktuvių ceremonija bus paskelbta naujos eros pradžia.

Naujos Lanisterių eros, dingtelėjo Tirionui.

— Ak, kaip gaila, rodos, tai dienai jau turiu kitų planų.

— Atėjai čia tik pasiskųsti savo miegamuoju ir nevykusiai pajuokauti? Turiu baigti kelis svarbius laiškus.

— Svarbius laiškus. Na, žinoma…

— Vienos kovos laimimos kalavijais ir ietimis, kitos — rašomosiomis plunksnomis ir varnais. Liaukis slapta man priekaištavęs, Tirionai. Lankiau tave visuomet, kai tik meisteris Balabaras leisdavo, kai jau atrodydavo, jog miršti. — Jis suglaudė pirštų galus ir pasirėmė jais smakrą. — Kodėl išvijai Balabarą?

Tirionas gūžtelėjo.

— Meisteris Frenkenas taip uoliai nesistengia girdyti manęs vynu ir neverčia tiek daug miegoti.

— Balabaras atvyko į miestą kartu su lordo Redvaino palyda. Žmonės kalba, kad jis talentingas gydytojas. Paprašiusi, kad jis tavimi rūpintųsi, Sersėja pasielgė labai kilniai. Ji baiminosi dėl tavo gyvybės.

Norėjai pasakyti, ji baiminosi, kad galiu ir nenumirti.

— Be abejo, dėl to ji ir nuo mano lovos nė akimirkos nepasitraukė.

— Nebūk bjaurus. Ant Sersėjos pečių gula visi būsimų karaliaus vestuvių rūpesčiai, aš toliau kariauju, o tau jau bent dvi savaites negresia nė menkiausias pavojus. — Lordas Taivinas atidžiai nužvelgė subjaurotą sūnaus veidą ir šviesiai žalios jo akys nė nemirktelėjo. — Nors turiu pripažinti: žaizda tikrai baisi. Ir kokia beprotybė tave apsėdo?..

— Priešas su taranu jau buvo prie vartų. Jei puolimui būtų vadovavęs Džeimis, vadintum tai narsiu žygdarbiu.

— Džeimis niekada nebūtų pasielgęs taip kvailai ir vykstant mūšiui nenusiėmęs šalmo. Tikiuosi, nužudei tą, kuris perkirto tau veidą?

— O taip, tas niekšas jau tikrai negyvas.

Nors iš tiesų serą Mendoną nužudė Podrikas Peinas: įstūmė į upę, kad priburbuliuotų tempiamas į dugną sunkių šarvų, kuriuos dėvėjo.

— Miręs priešas — amžinas džiaugsmas, — atsainiai tarstelėjo Tirionas, nors seras Mendonas nebuvo jam tikras priešas. Tas žmogus neturėjo jokių priežasčių trokšti jo mirties. Jis tebuvo įrankis ir, rodos, žinau, kieno. Ji liepė jam pasirūpinti, kad iš mūšio negrįžčiau. Tačiau be įrodymų tokių kaltinimų lordas Taivinas net nebūtų klausęsis. — Kodėl tu, tėve, čia, mieste? — paklausė Tirionas. — Ar neturėtum vykti į mūšį su lordu Staniu, Robu Starku ar dar kuo nors? — Ir kuo greičiau, tuo geriau.

— Kol lordas Redvainas iš pietų neatplukdys savo laivyno, Drakono Uolai pulti mums trūksta laivų. Iš tokio puolimo nebūtų naudos. Stanio Barateono žvaigždė užgeso ir nuskendo Juoduosiuose Vandenyse. Starkas… tas vyrukas vis dar vakaruose, bet iš šiaurės link Prieblandos Slėnio traukia didelės šiauriečių pajėgos, vadovaujamos Helmano Tolharto ir Robeto Gloverio. Išsiunčiau lordą Tarlį jų pasitikti, o tuo metu seras Gregoris traukia Karališkuoju keliu, kad juos atkirstų ir neleistų pasitraukti. Jiedu puls Tolhartą ir Gloverį su trečdaliu Starko kariuomenės dviem frontais.

— Sakai, link Prieblandos Slėnio?..

Bet Prieblandos Slėnyje nebuvo nieko, dėl ko būtų buvę verta taip rizikuoti. Ar Jaunasis Vilkas galų gale kuoktelėjo?

— Dėl to neturėtum sukti sau galvos. Tavo veidas mirtinai išblyškęs, o per tvarsčius sunkiasi kraujas. Sakyk, ko nori, ir grįžk į lovą.

— Ko aš noriu…

Tirionas pajuto gumulą gerklėje, jam atėmė žadą. Ko jis nori? Noriu daugiau, nei kada nors galėsi man duoti, tėve.

— Podas sako, kad Mažasis Pirštas tapo Harenholo lordu.

— Kol Ruzas Boltonas laiko užėmęs pilį ir laukia Robo Starko, tas titulas nieko nereiškia, bet lordas Beilišas troško tos garbės. Jis mums labai pasitarnavo derantis dėl vestuvių su Mardžere iš Tairelių giminės. O Lanisteriai skolingi nelieka.

Džofrio santuoka su Mardžere, galima sakyti, buvo Tiriono mintis, bet dabar tai priminti būtų buvę labai nemandagu.

— Gali paaiškėti, kad tas titulas — ne vien tušti žodžiai, — įspėjo jis tėvą. — Mažasis Pirštas nieko nedaro šiaip sau. Bet tiek jau to. Rodos, užsiminei apie grąžinamas skolas?

— Ir tu reikalauji atlygio, ar ne? Puiku. Ko iš manęs nori? Žemių, pilies ar kokio nors posto?

— Pradžiai — trupučio prakeikto dėkingumo.

Išpūtęs akis lordas Taivinas įsistebeilijo į sūnų.

— Juokdariai ir beždžionės laukia plojimų. Tiesą sakant, Eiriui taip pat jų reikėjo. O tu tik vykdei įsakymą, ir neabejoju, kad stengeisi kaip įmanydamas. Niekas ir neneigia, kad svariai prisidėjai prie mūšio.

— Svariai prisidėjau? — Įniršęs Tirionas išpūtė jam likusią šnervę. — O man atrodo, kad išgelbėjau tavo prakeiktą miestą.

— Vis dėlto daugumai žmonių atrodo, kad mūšio baigtį nulėmė mano sprendimas pulti lordo Stanio kariuomenės sparną. Lordai Tairelis, Rovanas, Redvainas ir Tarlis taip pat puikiai kovėsi, be to, man pranešė, kad būtent tavo sesuo Sersėja paragino ugnies burtininkus sukelti gaisrą, kuris sunaikino Barateono laivyną.

— O aš tuo metu nenuveikiau nieko reikšminga, tik pasikirpau nosies plaukus, ar ne? — nebegalėdamas daugiau slėpti susierzinimo, paklausė Tirionas.

— Tavo pakelta geležinė grandinė buvo gudrus manevras ir labai svarbus mūsų pergalei. Ar tai norėjai išgirsti? Be to, man pranešė, kad tau turime būti dėkingi už sąjungą su Dornu. Ir dar tau tikriausiai bus malonu sužinoti, kad Mirsela saugiai pasiekė Saulės Ietį. Seras Aris Oukhartas rašo, kad ji nepaprastai pamėgo princesę Arianą ir kad princas Tristanas ja labai susižavėjęs. Tikrai nenoriai daviau Marteliams įkaitę, bet, rodos, kitaip nebuvo galima.

— Ir mes turėsime įkaitą, — pasakė Tirionas. — Vieta taryboje taip pat buvo tos sutarties dalis. Jei atvykęs jos užimti princas Doranas kartu neatsives ir kariuomenės, jis pateks mums į rankas.

— Ar Martelis atvyktų vien pareikšti savo teisių į tarybos nario vietą? — nusistebėjo lordas Taivinas. — Žadėjai jam dar ir atkeršyti.

— Žadėjau įvykdyti teisingumą.

— Vadink, kaip nori. Vis tiek kraujo praliejimo išvengti nepavyks.

— Kraujo tikrai turime per akis. Per mūšį braidžiau po telkšančias kraujo balas. — Tirionas nusprendė, kad niekas netrukdo dabar pereiti prie reikalo esmės. — O gal taip pamėgai Gregorį Kligeiną, kad neištvertum, jei tektų su juo išsiskirti?

— Seras Gregoris mums labai naudingas, kaip ir jo brolis. Kiekvienam lordui kartais reikia patirti ką nors siaubinga… Sprendžiant iš sero Brono ir viso tavo klano, šią pamoką, rodos, būsi išmokęs.

Tirionas pagalvojo apie Timetą išdeginta akimi, apie Šiagą su kirviu, apie Čelą su karoliais, suvertais iš džiovintų ausų. Ir apie Broną. Ypač apie Broną.

— Siaubūnų pilni miškai, — priminė jis tėvui. — Ir skersgatviai.

— Tai tiesa. Galbūt kiti šunys irgi medžios. Man reikėtų apie tai pagalvoti. Jei daugiau neturi ko pasakyti…

— Turi baigti kelis svarbius laiškus, žinau. — Tirionas pakilo nuo krėslo, virpančiomis kojomis atsistojo, trumpai užsimerkė, mat jam staiga susvaigo galva, ir netvirtai žingtelėjo prie durų. Vėliau, prisimindamas tai, suprato, kad jam reikėjo palaukti ir antrą akimirką, ir trečią. Bet jis atsisuko. — Klausi, ko noriu? Pasakysiu tau. Noriu to, kas man teisėtai priklauso. Noriu Kasterlių Uolos.

Jo tėvas stipriai sučiaupė lūpas.

— Ketini atimti iš brolio pirmagimystės teisę?

— Karaliaus sargybos riteriams draudžiama tuoktis, turėti vaikų ir žemės. Žinai tai ne prasčiau už mane. Tą dieną, kai apsivilko baltą apsiaustą, Džeimis atsisakė teisės į Kasterlių Uolą, bet tu niekada to nepripažinai. Praėjo jau daug laiko. Noriu, kad stotum prieš visus karalystės žmones ir viešai paskelbtum, jog esu tavo sūnus ir teisėtas įpėdinis.

Lordo Taivino akys buvo šviesiai žalios su auksiniais taškeliais — ir spindinčios, ir negailestingos.

— Kasterlių Uola… — šaltai ir nuožmiai tarstelėjo jis ir pridūrė: — Niekados…

Tas žodis tarsi pakibo ore tarp jųdviejų — didžiulis, žeidžiantis, nuodijantis…

Jau prieš klausdamas žinojau, ką tėvas atsakys, tarė sau Tirionas. Karaliaus sargybos riteriu Džeimis tapo jau prieš aštuoniolika metų, o aš niekada apie šį reikalą neužsiminiau. Turėjau susiprasti. Seniai turėjau tai žinoti.

— Kodėl? — pagaliau prisivertė garsiai paklausti jis, nors neabejojo, kad pasigailės pravėręs burną.

— Tu dar klausi? Tu, kuris ateidamas į šį pasaulį nužudei savo motiną? Esi išsigimęs, suktas, neklusnus, pagiežingas sūtrauka, kupinas pavydo, geidulių ir šlykščių sumanymų. Žmonių įstatymai leidžia tau vadintis mano giminės vardu ir rengtis mano vėliavos spalvų drabužiais, nes negaliu įrodyti, kad nesi mano sūnus. Norėdami išmokyti nuolankumo, dievai pasmerkė mane žiūrėti, kaip klibikščiuoji pasipuošęs išdidžiu liūtu, kuris buvo mano tėvo, o anksčiau — jo tėvo simbolis. Bet nei dievai, nei žmonės niekada neprivers manęs leisti, kad paverstum Kasterlių Uolą savo kekšynu.

— Kekšynu? — Ir staiga Tirionas suvokė, iš kur ta tėvo pagieža. Supykęs, pro sukąstus dantis jis iškošė: — Sersėja papasakojo tau apie Alajają.

— Toks jos vardas? Prisipažinsiu, negaliu prisiminti visų tavo kekšių vardų. Kuo vardu buvo ta, kurią vedei dar būdamas berniukas?

— Tiša, — įžūliai atsakė jis.

— O ta, kuri prie Žaliosios Šakos sekė paskui stovyklą?

— O kas tau rūpi? — atšovė Tirionas, nenorėdamas tėvui girdint net tarti Šajos vardo.

— Visai nerūpi. Taip pat nerūpi, ar jos gyvens, ar mirs.

— Tai tu liepei nuplakti Ają, — ne paklausė, o atvirai apkaltino tėvą Tirionas.

— Tavo sesuo papasakojo, kad grasini mano vaikaičiams, — šaltesniu už ledą balsu tarė lordas Taivinas. — Ar ji melavo?

Tirionas neketino gintis.

— Taip, grasinau. Norėjau apsaugoti Alajają. Kad Ketlblekai jos nenuskriaustų.

— Rūpindamasis kekšės saugumu, grasinai savo giminės nariams, savo kraujo žmonėms? Argi taip galima?

— Pats mane išmokei, kad žiaurus grasinimas dažnai veiksmingesnis už smūgį. Tiesa, Džofris daugybę kartų kurstė mane imtis smurto. Jei tau niežti nagus plakti žmones, pradėk nuo jo. O dėl Tomeno… Kodėl turėčiau skriausti Tomeną? Jis geras vaikas ir mano kraujo.

— Tavo motina irgi tokia buvo. — Lordas Taivinas staiga atsistojo, ištiesino pečius ir pažvelgė žemyn į savo neūžaugą sūnų. — Grįžk į lovą, Tirionai, ir daugiau neužsimink man apie savo teisę paveldėti Kasterlių Uolą. Atlygį gausi, bet tokį, kuris, mano nuomone, tau dera pagal nuveiktus darbus ir užimamą padėtį. Ir neapsirik: tai paskutinis kartas, kai tylomis iškenčiau Lanisterių giminei tavo užtrauktą gėdą. Liaukis smagintis su kekšėmis. Jei kitą kartą kurią nors užtiksiu tavo lovoje, ji pakibs kilpoje.

Davosas

Jis ilgai žiūrėjo į vis didėjančią burę negalėdamas nuspręsti — gyvens ar mirs.

Suprato, kad mirti būtų lengviau. Reikėjo tik nuslinkti atgal į urvą, leisti laivui praplaukti ir mirtis pati būtų jį radusi. Jis karščiavo jau kelias dienas, dėl tos karštinės viduriavo vien rudu vandeniu ir neramiai miegodamas drebėdavo. Ir kas rytą jausdavosi vis silpnesnis. Jau nebeilgai… — vis kartodavo sau.

Jei karštinė ir nebūtų jo pražudžiusi, tai troškulys tikrai būtų įveikęs. Jis čia neturėjo šviežio vandens, nebent jei kartais lydavo ir uolos duburėliuose pribėgdavo gėlo vandens. Tos jo balutės jau prieš tris dienas (o gal prieš keturias? Ant šios uolos visos dienos atrodė kaip viena) buvo sausos lyg senas kaulas, ir žvelgdamas į visur aplink ribuliuojančius žalsvai pilkšvus vandenis jis vos tvardėsi. Žinojo, kad jei imtų gerti jūros vandenį, mirtų greitai, ir vis tiek vos nenurijo to išganingo pirmo gurkšnio — tokia perdžiūvusi buvo jo gerklė. Jį išgelbėjo staigi, bet neilgai trukusi audra. Tuomet jis jau buvo toks silpnas, kad įstengė tik atsigulti aukštielninkas, užsimerkti, išsižioti ir leisti lietaus lašams srūti per suskirdusias lūpas ir ištinusį liežuvį. Paskui pasijuto truputį stipresnis, o visos salos balos, visi uolos plyšiai ir įtrūkiai vėl atgijo. Bet tai buvo prieš tris (arba prieš keturias) dienas, o dabar vandens ir vėl buvo likę visai nedaug. Dalis išgaravo, o likusį susiurbė jis. Rytoj burnoje vėl pajus dumblo skonį ir laižys šaltą ir drėgną įdubos akmenį.

Jei ne troškulys ir ne karščiavimas, tai jį pribaigs badas. Mat jo sala tebuvo plika smailė, šaunanti į viršų neaprėpiamoje Juodųjų Vandenų įlankoje. Per atoslūgį akmenuotoje pakrantėje, į kurią po mūšio jį išmetė bangos, kartais rasdavo mažyčių krabų. Šie gyviai skaudžiai gnaibydavo jam pirštus, bet jis, nieko nelaukęs, sutraiškydavo juos trenkęs į akmenį, nugrauždavo mėsą nuo žnyplių ir iščiulpdavo iš po kiautų vidurius.

Bet atoslūgiui pasibaigus pakrantę vėl užliedavo jūros vanduo ir Davosui tekdavo vėl ropštis ant uolos, kad bangos nenuneštų jo į įlanką. Per potvynį uolos viršūnė stirksodavo iškilusi penkiolika pėdų virš vandens, bet kai jūra būdavo audringa, putotos bangos pakildavo aukščiau, tad likti sausam nebūdavo įmanoma net urve (kuris iš tiesų tebuvo įduba uoloje, po iškyša). Ant tos uolos neaugo niekas, tik kerpės, net jūros paukščiai ją aplenkdavo. Tiesa, kartais ant uolos viršūnės nutūpdavo keli kirai ir Davosas mėgindavo bent vieną sugauti, tačiau paukščiai buvo vikrūs ir pernelyg arti jo neprisileisdavo. Jis mėtydavo į juos akmenis, bet sviesti kaip reikiant neturėjo jėgų, todėl net jei pataikydavo, supykę ant jo kirai tik klyktelėdavo ir nuskrisdavo.

Iš jo prieglobsčio tolumoje buvo matyti ir kitų uolų — tokių pat akmeninių smailių, tik dar aukštesnių nei jo. Jam atrodė, kad artimiausia dunksojo iškilusi per geras keturiasdešimt pėdų virš vandens, nors iš taip toli sunku buvo tiksliai pasakyti. Aplink ją nuolat suko kirų debesis ir Davosui dažnai kildavo mintis priplaukti prie tos uolos ir išplėšti paukščių lizdus. Bet vanduo čia buvo šaltas, srovės stiprios ir klastingos, ir jis suprato, kad tokiam žygiui yra per silpnas. Jei mėgintų plaukti, tikrai žūtų, — lyg atsigėręs jūros vandens.

Prisiminęs kelerius pereitus metus jis žinojo, kad ruduo Siaurojoje jūroje galėjo būti drėgnas ir lietingas. Dieną, kol šviesdavo saulė, dar galėjai kęsti, bet naktys vis labiau vėso, be to, kartais įlankoje pūsdavo gūsingas vėjas, gindamas aukštas, putotas bangas, ir netrukus Davosas jau būdavo permirkęs iki siūlo galo ir tirtėdavo. Jį pakaitomis kankino tai karščiavimas, tai šaltkrėtis, o pastarosiomis dienomis įsimetė dar ir įkyrus kankinantis kosulys.

Urvas buvo vienintelis, nors ir menkas jo prieglobstis. Per atoslūgį pakrantėje likdavo ant smėlio išplukdytų medžių ir apdegusių laivų liekanų, bet apie tai, kad jam pavyktų įskelti kibirkštį ir susikurti ugnį, negalėjo būti nė kalbos. Kartą iš nevilties jis pamėgino trinti vieną į kitą du į krantą išmesto medžio gabalėlius, tačiau mediena buvo sutrūnijusi ir iš to triūso jis negavo naudos, tik pūslių prisitrynė. Jo drabužiai taip pat buvo šlapi, be to, dar prieš jūrai išplukdant jį į krantą, Davosas kažkur pametė vieną batą.

Troškulys, alkis ir atšiaurios gyvenimo sąlygos lydėjo jį kasdien, kiekvieną akimirką ir ilgainiui Davosas prie jų priprato, lyg prie bičiulių. Netrukus kuris nors iš jų pasigailės jo ir išvaduos nuo nesibaigiančių kančių. Arba galbūt vieną dieną jis įbris į jūrą ir ims plaukti į šiaurę, nes kažkur ten, kur nesiekia žvilgsnis, — Davosas tai žinojo, — dunksojo krantas. Tokiam nusilpusiam plaukikui kaip jis tas atstumas buvo gerokai per didelis, tačiau dėl to jis nesuko sau galvos. Davosas visą gyvenimą buvo jūreivis; jam buvo lemta nuskęsti. Dievai jūros dugne seniai manęs laukia, tarė jis sau. Pats laikas man pas juos keliauti.

Bet dabar pasirodė burė; iš pradžių — tik taškelis prie horizonto linijos, paskui vis didesnė ir didesnė. Laivas, plaukiantis ten, kur laivo neturėtų būti. Davosas apytikriai žinojo, kur dunkso jo uola; ji buvo viena iš žiedą sudarančių jūros uolų, styrančių iš Juodųjų Vandenų įlankos dugno. Aukščiausių iš jų viršūnės per potvynį būdavo iškilusios per šimtą pėdų virš jūros lygio, o dar bent keliolikos — nuo trisdešimt iki šešiasdešimt pėdų. Jūreiviai šias uolas vadino Juodojo Karaliaus Ietimis ir žinojo, kad kiekvienos matomos uolos papėdėje, pasislėpusios po vandeniu, bet visai negiliai, dunkso dar gera dešimtis mažesnių. Visi bent kiek sveiko proto turintys laivų kapitonai tas uolas iš tolo aplenkdavo.

Pavargusiomis ir paraudusiomis akimis Davosas žvelgė į artėjančią burę ir mėgino išgirsti vėjo plakamos drobės klapsėjimą. Tas laivas plaukia į mano pusę. Jei dabar nepakeis kurso, netrukus tiek priartės prie menko jo prieglobsčio, kad įgula išgirs jo šauksmą. Tai galėjo reikšti gyvenimą. Jei tik Davosas jo dar norėjo. Dėl to nebuvo tikras.

Kam man tas gyvenimas? — pagalvojo jis apsiašarojęs ir per ašaras negalėdamas aiškiai matyti. Gerieji dievai, kam? Mano sūnūs žuvę. Deilas ir Alardas, Merikas ir Matosas… Devanas tikriausiai irgi. Kaip gali tėvas pergyventi tiek daug stiprių ir jaunų savo sūnų? Kaip aš toliau gyvensiu? Jaučiuosi lyg tuščias moliuskas, kaip negyvas krabas iščiulptais viduriais. Ar dievai to nežino?

Pagavę Juodųjų Vandenų srovę, jie plaukė į šiaurę, iškėlę Šviesos Valdovo vėliavą su liepsnojančia širdimi. Davosas ir „Juodoji Beta“ plaukė antroje mūšiui išrikiuotos flotilės eilėje, tarp Deilo „Šmėklos“ ir Alardo „Ledi Marijos“. Jo trečiasis sūnus, Merikas, „Siausme“ vadovavo irklininkams ir jų galera plaukė pačiame pirmosios gretos viduryje, o Matosas buvo antrasis savo tėvo, laivo kapitono, šturmanas. Prie Raudonosios pilies sienų Stanio Barateono galeroms kelią pastojo mažesnė berniuko karaliaus Džofrio flotilė ir upėje trumpai užvirė mūšis: oras aidėjo nuo strėlių švilpesio ir geležinių taranų, trupinančių irklus ir daužančių laivų korpusus, dunksėjimo.

O tada garsiai suriaumojo kažkoks milžiniškas žvėris ir jie akimirksniu atsidūrė žalių liepsnų apsuptyje: gal tai buvo gaisras, gal ugnies burtininko užleista migla, o gal žalsvas demonas. Kai laivas, rodės, pakilo nuo vandens paviršiaus, Matosas stovėjo šalia jo, ant „Juodosios Betos“ denio. Davosas atsidūrė vandenyje ir, nors iš visų jėgų yrėsi, upės srovė jį pagavo ir ėmė sukti verpetu. Žvelgiant link aukštupio atrodė, kad liepsnos bent penkiasdešimties pėdų aukščio ir siekia dangų. Jis matė degančią „Juodąją Betą“, „Siausmą“ ir dar gerą dešimtį galerų, matė liepsnų ryjamus vyrus, šokančius į upę nuskęsti. „Šmėkla“ ir „Ledi Marija“ dingo — arba nuskendo, arba buvo sumaltos į šipulius, arba per gaisro liepsnų skraistę jų tiesiog nebebuvo matyti, bet žvalgytis jų neturėjo kada, nes jis beveik pasiekė upės žiotis, o skersai žiočių Lanisteriai buvo ištempę didžiulę geležinę grandinę. Upėje, nuo vieno jos kranto iki kito, nebuvo matyti nieko, tik degantys laivai ir siaučiantis gaisras. Tai išvydus Davosui, rodos, akimirką nustojo plakusi širdis; dar ir dabar jis prisiminė tą liepsnų traškesį, šnypštimą ir nuo vandens kylančių garų kamuolius, mirštančių vyrų riksmus ir siaubingą karštį, tvokstelėjusį jam į veidą kaip tik tą akimirką, kai srovė jį pagavo ir ėmė gramzdinti į pragarą.

Jam ničnieko nereikėjo daryti. Dar kelios sekundės, ir Davosas dabar būtų su sūnumis, ilsėtųsi įlankos dugne, atgulęs į vėsų žalsvą dumblą, ir žuvys kramsnotų jo veidą.

Bet, užuot nepajudinęs nė piršto, jis kiek galėdamas giliau įkvėpė, panėrė ir ėmė irtis arčiau upės dugno. Jam buvo likusi vienintelė viltis: panerti taip giliai, kad prasmuktų pro grandinę, sau už nugaros paliktų liepsnojančius laivus ir vandens paviršiuje siaučiantį gaisrą, tada iškilti į paviršių, iš visų jėgų plaukti per įlanką ir ieškoti išsigelbėjimo kitame jos krante. Davosas buvo ištvermingas plaukikas, be to, tą dieną nedėvėjo šarvų, tik ant galvos buvo užsidėjęs šalmą, bet ir jį prarado kartu su „Juodąja Beta“. Slysdamas per žalsvą upės gelmių prieblandą, jis matė kitus, po vandeniu iš visų jėgų besiiriančius vyrus, traukiamus į dugną sunkių antkrūtinių ir grandininių šarvų. Davosas praplaukė pro juos iš visų jėgų spirdamasis kojomis, pasiduodamas srovei, atsimerkęs, vandens skalaujamomis akimis. Jis nėrė vis giliau ir giliau. Sulig kiekvienu yriu jam vis labiau trūko oro. Jis prisiminė matęs dugną, minkštą ir drumzliną, ir tada jam iš burnos išsprūdo oro burbuliukų pliūpsnis. Kažkas palietė koją… ar kerplėša, ar žuvis, ar skenduolis, jis pasakyti negalėjo.

Tuomet Davosui jau būtinai reikėjo įkvėpti, bet jį kaustė baimė. Ar jau prasmuko pro grandinę, ar jis jau įlankoje? Jei būtų pataikęs iškilti ten, kur stovi laivas, ir atsitrenkęs į dugną, būtų nuskendęs, o jei būtų išnėręs tarp plūduriuojančių liepsnojančio vandens plotų, jau pirmas kvėpsnis būtų pelenais paleidęs jam plaučius. Davosas pasisuko norėdamas pažvelgti aukštyn, bet ten nebuvo matyti nieko, tik žalsva tamsuma, o tada jis per daug pasviro, persivertė ir jau negalėjo susigaudyti, kur dugnas, o kur vandens paviršius. Jį apėmė panika. Rankomis ėmė energingai plakti upės dugną ir per tumulais ėmusias kilti drumzles jau visiškai nieko nebegalėjo įžiūrėti. Kiekvieną sekundę jam vis labiau spaudė krūtinę. Jis rankomis skrodė vandenį, spyrėsi kojomis, stūmėsi į priekį, vartėsi, plaučiams būtinai reikėjo oro, jis spyrėsi, spyrėsi, jau visiškai pasiklydęs tarp dugno drumzlių, spyrėsi, spyrėsi, spyrėsi, kol daugiau tiesiog nebeliko jėgų. Tada išsižiojo ketindamas surikti, burną akimirksniu užpildė vanduo, jis pajuto sūrumą, ir tada Davosas Sivortas suprato, kad skęsta.

Ir daugiau neprisiminė nieko, tik atsipeikėjęs pamatė danguje šviečiant saulę, apsižiūrėjo gulintis akmenimis nusėtoje pakrantėje, plikos smailėjančios uolos papėdėje, apsižvalgė, bet įlanka kiek akys užmatė buvo tuščia, tik mėtėsi sulūžusio galeros stiebo galas, apdegusi burė, o šalia tysojo išputęs lavonas. Kitas potvynis nuplovė į jūrą ir galeros stiebą, ir burę, ir negyvėlį, bet paliko Davosą ant uolos vieną, apsuptą Juodojo Karaliaus Iečių.

Daug metų plukdęs kontrabandą, visus vandenis netoli Karaliaus Uosto Davosas pažinojo geriau už kada nors turėtus namus ir suprato, kad dabartinis jo prieglobstis — tik menkas taškelis jūrlapiuose, vieta, kurios sąžiningi jūreiviai iš tolo vengia, o ne ieško, nors… tais laikais, kai buvo kontrabandininkas, Davosui, vengusiam pašalinių akių, porą kartų pačiam buvo tekę plaukti pro šias uolas. Kai jie ras mane čia mirusį, jei tik apskritai kada nors ras, galbūt mano atminimui pavadins šią uolą mano vardu, kartais pasvarstydavo jis. Jie galėtų pavadinti šią uolą „Svogūnų Uola“; ji būtų mano antkapis ir palikimas. Nieko daugiau jis nenusipelnė. Tėvas gina savo vaikus, mokė septonas, o Davosas leido savo berniukams supleškėti ugnyje. Deilas jau niekada neduos savo žmonai vaiko, kurio jie abu taip karštai meldė, o visos Alardo merginos — viena Senmiestyje, kita Karaliaus Uoste, trečia Bravose — netrukus graudžiai pravirks. Matosas niekada neturės savo laivo ir nebus jo kapitonu, kaip svajojo. O Merikas niekada nebus įšventintas į riterius.

Kaip galiu gyventi, kai jie visi mirę? Žuvo tiek daug narsių riterių ir galingų lordų, kilmingų ir geresnių už mane vyrų. Šliaužk į savo urvą, Davosai. O nušliaužęs susigūžk, kad niekam nekristum į akis, laivas nuplauks ir daugiau niekas nedrums tau ramybės. Miegok pasidėjęs galvą ant akmens ir tegul kirai išlesa tau akis, o krabai vaišinasi tavo mėsomis. Nemažai krabų suvalgei, tad esi jiems skolingas. Slėpkis, kontrabandininke. Slėpkis, tylėk ir mirk.

Burė visiškai priartėjo. Dar kelios minutės, ir laivas būtų praplaukęs pro šalį, o Davosas būtų galėjęs ramiai numirti.

Jis pakėlė ranką prie gerklės apgraibomis ieškodamas mažyčio odinio kapšelio, kurį visuomet nešiodavo pasikabinęs ant kaklo. Jame Davosas laikė kaulus keturių savo pirštų, kuriuos vieną gražią dieną, įšventindamas jį į riterius, patrumpino jo karalius. Mano sėkmė. Patrumpintais pirštais jis tapšnojo sau krūtinę, čiuopė, bet nieko nerado. Kapšelis dingo, o kartu su juo — ir kaulai. Stanis niekaip negalėjo suprasti, kodėl jis pasiliko tuos kaulus. „Kad primintų mano karaliaus teisingumą“, — sušnabždėjo jis, vos krutindamas suskirdusias lūpas. O dabar kaulai dingo. Ugnis pasiglemžė ir mano sėkmę, ir sūnus. Davosas vis dar sapnuodavo gaisro siaubiamą upę, ant vandens šokančius demonus, laikančius rankose liepsnojančius rimbus, ir nuo tų rimbų kirčių anglėjančius ir pelenais virstančius vyrus. „Motin, pasigailėk, — meldėsi Davosas. — Gelbėk mane, Motina gailestingoji, gelbėk mus visus. Praradau ir sėkmę, ir sūnus. — Dabar jis verkė nesivaržydamas, jo skruostais sruvo sūrių ašarų upeliai. — Ugnis viską pasiėmė… ugnis…“

Gal tai tebuvo uolos akmenį savo kelyje sutikęs vėjo gūsis arba bangų mūša, bet vieną akimirką Davosui Sivortui pasirodė, kad sulaukė atsako. „Pats prisišaukei ugnį, — liūdnai, švelniai ir tyliai, kaip priglaudus prie ausies kriauklę ošianti jūra, sušnabždėjo ji. — Sudeginai mus… sudeginai… sudeginai mus…“

— Tai ji! — sušuko Davosas. — Motin, nepalik mūsų. Tai ji jus sudegino, raudonoji moteris, Melisandra, tai jos darbas!

Jis puikiausiai ją prisiminė: širdies formos veidu, raudonomis akimis, ilgais vario spalvos plaukais, raudonais apdarais, jai einant plevenančiais nelyginant liepsnos, krintančiais raudonais šilko ir atlaso verpetais. Ji atsibastė iš Ašajaus rytuose, atvyko į Drakono Uolą, iš pradžių įkalbėjo priimti savo svetimą dievą karalienę Selisą ir jos dvariškius, o paskui ir patį karalių Stanį Barateoną. Jis ant savo vėliavų net nusipiešė liepsnojančią širdį — liepsnojančią Rhloro, Šviesos Valdovo, Liepsnos ir Šešėlių dievo, širdį. Jos sukurstytas, karalius iš Drakono Uolos septos vilkte išvilko Septynetą ir sudegino juos priešais pilies vartus, o paskui, nutaisęs kuo rimčiausią veidą, dar pelenais paleido dievų giraitę Vėtrų Gūžtoje, — supleškino net širdies medį, didžiulį baltą burtmedį su išskaptuotu rimtu veidu.

— Tai buvo jos darbas, — pakartojo Davosas, tik jau ne taip garsiai. Jos ir… tavo, Svogūnų riteri. Tu vidury nakties atplukdei ją į Vėtrų Gūžtą, kad galėtų paleisti į pasaulį savo vaiką-šešėlį. Ir tu kaltas — ir tu! Jojai su jos vėliava, buvai iškėlęs ją ant savo laivo stiebo. Žiūrėjai į Drakono Uoloje deginamą Septynetą ir nė piršto nepajudinai. Ji sudegino Tėvo teisingumą, Motinos gailestingumą ir Senolės išmintį. Kalvį ir Pašalietį, Mergelę ir Karžygį — visus juos ji sudegino savo žiauraus dievo garbei, o tu stovėjai prikandęs liežuvį. Kai ji nunuodijo meisterį Kreseną, — net tuomet nieko nesiėmei.

Dabar burė buvo vos už šimto jardų ir sparčiai plaukė per įlankos vandenis. Po valandėlės ji būtų praslydusi pro šalį ir ėmusi tolti.

Ir seras Davosas Sivortas ėmė kopti į uolą.

Drebančiomis rankomis įsikibo į akmens iškyšą ir ėmė ropštis aukštyn, nors karščiavo ir jam svaigo galva. Du kartus sužaloti pirštai slystelėjo drėgnu akmeniu ir jis vos nenukrito, bet, iš paskutiniųjų įsikirtęs uolos, šiaip taip ant jos išsilaikė. Jei būtų nukritęs, būtų žuvęs, o jis būtinai turėjo gyventi. Dar bent truputėlį. Mat jam būtinai reikėjo kai ką padaryti.

Uolos viršūnė buvo per smaila ir per maža, kad ant jos galėtų stovėti toks silpnas vyras kaip Davosas, todėl jis susigūžė ir, sukaupęs jėgas, ėmė mosuoti liesomis rankomis.

— Laive! — visa gerkle suriko jis pavėjui. — Laive, čionai, čionai! — Nuo uolos jis dar geriau matė galerą: grakštų dryžuotą jos korpusą, bronzinę priekio figūrą, besiplaikstančią burę. Ant korpuso šono buvo užrašytas laivo pavadinimas, bet per savo gyvenimą skaityti Davosas taip ir neišmoko. — Laive! — dar kartą šūktelėjo jis. — Gelbėkit mane, GELBĖKIT!

Kažkas iš priekiniame denyje buvusių įgulos narių jį pamatė ir parodė kitiems. Davosas žiūrėjo, kaip jūreiviai susibūrė prie planšyro į jį paspoksoti. Po kelių akimirkų galeros burė buvo nuleista, irklai įtraukti ir laivas pasuko prie uolos, kuri buvo tapusi jo prieglobsčiu. Galera buvo gana didelė ir visai arti uolos priplaukti negalėjo, bet likus trisdešimčiai jardų į jūrą buvo nuleista valtis. Įsikibęs uolos, Davosas matė, kaip ji palengva artėja. Irklavo keturi vyrai, o penktas sėdėjo valties pirmagalyje.

— Ei! — riktelėjo penktasis, kai valtį nuo salos skyrė vos kelios pėdos. — Tu, kur tupi ant uolos. Kas tu toks?!

Kontrabandininkas, visuomenėje iškilęs aukščiau, nei buvo vertas, pagalvojo Davosas, kvailys, per daug mylėjęs savo karalių ir pamiršęs savo dievus.

— Aš… — Gerklė buvo perdžiūvusi, jis buvo beveik pamiršęs kalbėti. — Aš dalyvavau mūšyje. Buvau… laivo kapitonas… Riteris… buvau riteris…

— Aišku, sere, — atsiliepė vyras. — O kuriam karaliui tarnauji?

Staiga Davosui dingtelėjo, kad galera gali priklausyti Džofrio flotilei. Jei dabar ištars ne tą vardą, galera nuplauks palikusi jį likimo valiai. Bet ne, jos korpusas dryžuotas. Galera lysiečių, ji priklauso Saladorui Sanui. Motina ją čia atsiuntė, gailestingoji Motina. Ji dar turėjo jam užduotį. Stanis gyvas, iš karto suprato Davosas. Aš tebeturiu karalių. Ir sūnų. Juk man dar liko ir sūnų, ir ištikima mylinti žmona. Ir kaip jis galėjo tai pamiršti? Motina tikrai buvo jam gailestinga.

— Staniui! — šūktelėjo jis lysiečiui. — Dievų malone, tarnauju karaliui Staniui.

— Taip, — linktelėjo valtyje sėdintis vyras. — Ir mes.

Sansa

Kvietimas atrodė visai nekaltas, bet, vos tik Sansa jį perskaitydavo, jai iš įtampos nudiegdavo skrandį. Ji tuoj taps karaliene, ji graži ir turtinga, visi ją myli, tad kam jai vakarieniauti drauge su išdaviko dukteria? Gal iš smalsumo, svarstė ji, o gal Mardžerė Tairel nori įvertinti jau nugalėtą varžovę? Kažin, gal ji ant manęs pyksta? Gal mano, kad linkiu jai bloga?..

Sansa nuo pilies sienų žiūrėjo, kaip Mardžerė Tairel ir jos palyda kyla į Aukštąją Eigono kalvą. Būsimą savo nuotaką Džofris pasitiko prie Karaliaus vartų, pasveikino atvykus į miestą ir toliau per džiaugsmingai šūkaujančią minią jiedu jojo greta: paauksuoti Džofrio šarvai tviskėjo saulėje, o Tairelių giminės mergina taip pat atrodė didingai, mat vilkėjo žaliais drabužiais, o rudens gėlių apsiaustas, kuriuo buvo apsigaubusi pečius, lengvai plaikstėsi vėjyje. Jai buvo šešiolika, ji buvo rudaplaukė, rudaakė, liekna ir graži. Mardžerei jojant pro šalį, žmonės garsiai šaukė jos vardą, paėmę ant rankų kėlė aukštyn savo vaikus, tikėdamiesi jos palaiminimo, ir mėtė gėles po jos žirgo kanopomis. Jai iš paskos, įsitaisiusios aukštame vežime, kurio mediniuose šonuose buvo išskaptuota daugybė susipynusių, paauksuotų ir spindinčių roželių, ir per toli neatsilikdamos, sekė jos motina ir senelė. Ir jas prasčiokai sutiko džiaugsmingai sveikindami.

Tie patys prasčiokai, kurie nutempė mane nuo žirgo ir, jei ne Skalikas, būtų užmušę. Sansa nepadarė nieko, dėl ko būtų nusipelniusi tokio prastuomenės įtūžio, o Mardžerė Tairel nenuveikė nieko, kad pelnytų jų meilę. Ar Mardžerė tikisi, kad ir aš ją mylėsiu? — Sansa atidžiai apžiūrėjo kvietimą, rodos, parašytą pačios Mardžerės ranka. O gal nori mano palaiminimo? Sansa klausė savęs, ar Džofris žino apie šią vakarienę? Ji neblogai Džofrį pažinojo ir manė, kad kvietimą galėjo atsiųsti ir jis. Ta mintis ją išgąsdino. Jei tas kvietimas — Džofo darbas, tuomet jis tikriausiai bus sugalvojęs iškrėsti kokį nors bjaurų pokštą ir pažeminti prieš vyresnes merginas. Gal vėl įsakys karaliaus sargybai išrengti ją nuogą? Anąkart, kai taip pasielgė, jį sudraudė jo dėdė Tirionas, bet šį kartą Kipšas jos neišgelbės.

Niekas negali manęs apsaugoti, nebent mano Florianas. Seras Dontosas žadėjo jai padėti pasprukti, bet tik Džofrio vestuvių vakarą. Jos brangus ir atsidavęs buvęs riteris, o dabar tiesiog kvailys tikino, kad viskas gerai apgalvota, o iki tol nereikia daryti nieko, tik kęsti ir skaičiuoti dienas.

Ir vakarieniauti su mano vietą užėmusia nuotaka…

O gal ji be reikalo taip kreivai žiūri į Mardžerę Tairel? Galbūt atsiuntusi tą kvietimą ji tik norėjo pasirodyti esanti kilniaširdė ir mandagi? Gali būti, kad tai — paprasčiausia vakarienė. Tačiau jie buvo Raudonojoje pilyje, Karaliaus Uoste, karaliaus Džofrio Barateono, Pirmojo šiuo vardu, dvare, ir jei gyvendama čia Sansa Stark apskritai ko nors išmoko, tai pirmiausia — įtarumo.

Šiaip ar taip, kvietimą jai teks priimti. Dabar ji buvo tuščia vieta, visų atstumta išdaviko duktė, niekam tikusi lordo maištininko sesuo. Ir negalėjo atmesti būsimos Džofrio karalienės kvietimo.

Kaip gaila, kad čia nėra Skaliko. Mūšio išvakarėse Sandoras Kligeinas atėjo į jos menę ir pasisiūlė išvežti iš miesto, bet Sansa atsisakė. Kartais naktį gulėdavo atmerktomis akimis ir svarstydavo, ar išmintingai pasielgė. Kedrinėje skrynioje, po savo vasariniais šilkais ji paslėpusi tebelaikė jo suteptą baltą apsiaustą. Pati nežinojo, kodėl. Girdėjo šnekant, kad Skalikas pasirodė esąs bailys: girdi, per patį kovos įkarštį taip nusigėrė, kad vadovavimą jo vyrams teko perimti Kipšui. Bet Sansa tai suprato. Ji žinojo jo nudegusio veido paslaptį. Skalikas bijojo tik ugnies. Tą naktį sukeltas gaisras nutvieskė upę ir, rodės, net orą pripildė žalių liepsnų. Net pilyje likusi Sansa drebėjo iš baimės. O lauke… kas dėjosi lauke, jai buvo sunku ir įsivaizduoti.

Atsidususi ji pasiėmė plunksną, rašalo ir brūkštelėjo Mardžerei trumpą mandagų laiškelį, jog kvietimą priima.

Atėjus paskirtam vakarui, palydėti jos prisistatė kitas karaliaus sargybos vyras, nuo Sandoro Kligeino besiskiriantis kaip… na, kaip gėlės žiedas skiriasi nuo šuns. Išvydus ant jos menės slenksčio stovintį serą Lorą Tairelį, Sansai suspurdėjo širdis. Pirmą kartą nuo tos dienos, kai seras Loras grįžo į Karaliaus Uostą jodamas savo tėvo kariuomenės avangarde, Sansa vėl buvo taip arti jo. Kelias akimirkas ji nesumojo, ką pasakyti.

— Sere Lorai, — pagaliau šiaip taip ištarė, — tu… taip puikiai atrodai.

Jis suglumęs šyptelėjo.

— Miledi nepaprastai maloni. Be to, ir graži. Mano sesuo nekantriai tavęs laukia.

— Labai laukiau mūsų vakarienės.

— Mardžerė irgi laukė. Mano ledi senelė — taip pat.

Paėmęs už parankės, seras Loras nuvedė ją prie laiptų.

— Tavo senelė? — Sansai buvo sunku tuo pat metu eiti, kalbėti ir mąstyti, kai seras Loras lietė jos ranką. Per suknios šilką ji jautė šiltus jo pirštus.

— Ledi Olena. Ji taip pat drauge vakarieniaus.

— Šit kaip… — tarstelėjo Sansa. Kalbu su juo, o jis liečia mane, laiko mano ranką, liečia mane… — Ji dar vadinama Erškėčių karaliene, tiesa?

— Taip, — nusijuokė seras Loras. Šiltesnio juoko nesu girdėjusi, dingtelėjo Sansai, o jis pridūrė: — Bet į akis geriau jos taip nevadink, nebent nori, kad tau įdurtų.

Sansa nuraudo. Kiekvienas kvailys būtų supratęs, kad jokia moteris nesijaustų laiminga, vadinama „Erškėčių karaliene“. Gal aš tikrai tokia kvaila, kaip sako Sersėja Lanister? Ji paskubomis mėgino sugalvoti ir pasakyti jam ką nors protingo ir malonaus, bet visiškai prarado nuovoką. Ir vos neleptelėjo, koks jis gražus, — gerai, kad laiku prisiminė ką tik tai jau sakiusi.

Bet jis tikrai buvo gražus. Atrodė aukštesnis nei tuomet, kai ji pirmą kartą jį pamatė, bet toks pat lankstus ir grakštus, be to, Sansa dar niekada nebuvo mačiusi kito berniuko tokiomis nuostabiomis akimis. Tik jis ne berniukas, o suaugęs vyras, karaliaus sargybos riteris. Jos nuomone, vilkėdamas baltais, o ne Tairelių giminei įprastais žaliais ir aukso spalvos drabužiais, jis atrodė net dailesnis. Dabar vienintelė spalvinga jo aprangos detalė buvo segė, kuria buvo susisegęs apsiaustą, — iš sodriai geltono aukso nukaldinta Haigardeno rožė šviesiai žaliais nefrito lapais.

Seras Beilonas Svonas atidaręs palaikė jiedviem Meigoro tvirtovės duris. Jis taip pat buvo apsirengęs vien baltai, nors su baltais drabužiais toli gražu neatrodė taip puikiai kaip seras Loras. Anapus apsauginio griovio, prismaigstyto nusmailintų mietų, pora dešimčių vyrų praktikavosi valdyti kalaviją ir skydą. Kadangi pilis buvo pilna žmonių ir išorinis kiemas buvo užleistas svečiams, kad galėtų pasistatyti palapines ir paviljonus, vietos karinėms pratyboms liko tik mažesniuose vidiniuose kiemeliuose. Vieną iš dvynių Redvainų ne juokais spaudė ir vertė trauktis seras Taladas, ant kurio skydo buvo nupieštos akys. Kresnas ir stambus seras Kenosas Keisietis, pūkštęs ir dūsavęs kaskart, kai pakeldavo savo ilgąjį kalaviją, kaudamasis su Osniu Ketlbleku trauktis neketino, bet Osnio brolis, seras Osfrydas, kaip šiltą vilną dorojo varliaveidį ginklanešį Morosą Slintą. Nors kalavijai buvo bukais ašmenimis, rytoj Slinto kūnas vis tiek bus gausiai nusėtas mėlynių ir įdrėskimų. Vien pažvelgusi į besikaunančius vyrus, Sansa susiraukė. Ką tik palaidojo žuvusius mūšyje, o jau ruošiasi kitam.

Kiemo kampe vienas riteris su pora auksinių rožių ant skydo laikėsi prieš tris priešininkus. Jiedviem bežiūrint, vienam jis pataikė kalaviju į galvą ir šis susmuko.

— Tai tavo brolis? — paklausė Sansa.

— Taip, miledi, — atsakė seras Loras. — Garlanas pratybose dažnai kovoja su trimis arba net su keturiais priešininkais. Jis sako, kad mūšyje retai tenka kautis vienam prieš vieną, tad nori būti pasiruošęs.

— Jis tikriausiai labai narsus.

— Puikus riteris, — linktelėjo seras Loras. — Tiesą sakant, kalaviją valdo geriau už mane, nors aš geresnis ietininkas.

— Pamenu, — tarė Sansa. — Jojai nuostabiai, sere.

— Miledi man labai maloni. Kada matei mane jojantį?

— Karaliaus Rankos turnyre, pameni? Jojai ant šyvo ristūno, o tavo šarvai buvo papuošti daugybe įvairiausių gėlių. Ir padavei man rožę. Raudoną rožę. Kitoms merginoms tą dieną mėtei baltas rožes, — rausdama paaiškino Sansa. — Ir pasakei, kad jokia pergalė grožiu nė iš tolo neprilygsta man.

Seras Loras kukliai šyptelėjo.

— Pasakiau tikrą tiesą, kurią mato kiekvienas akis turintis vyras.

Jis neprisimena, suprato Sansa ir sutriko. Jis tik nori būti man malonus, bet nepamena nei manęs, nei rožės, nei jokių kitų smulkmenų. O ji buvo tokia tikra, jog tai kažką reiškė, jog tai reiškė… labai daug. Raudona rožė, ne balta…

— Tai įvyko, kai išmušei iš balno serą Robarą Roisą, — nusiminusi pridūrė Sansa.

Jis patraukė delną nuo jos rankos.

— Nukoviau Robarą prie Vėtrų Gūžtos, miledi, — ne norėdamas pasigirti, o liūdnai pasakė seras Loras.

Taip, ir jį, ir dar kai ką iš karaliaus Renlio vaivorykštės sargybos. Prie šulinio Sansa girdėjo moteris apie tai kalbant, bet iki šiol buvo tai pamiršusi.

— Ten žuvo ir lordas Renlis, ar ne? Kokia siaubinga žinia vargšei tavo seseriai…

— Mardžerei? — netikėtai rūsčiai prabilo jis. — Žinoma. Nors tuo metu ji buvo prie Karčiojo tilto. Ir savo akimis nematė.

— Ir vis dėlto, kai sužinojo…

Seras Loras pirštais švelniai perbraukė savo kalavijo rankeną. Ji buvo apmušta balta oda, o rankenos buožė papuošta rože iš alebastro.

— Renlis žuvęs. Robaras taip pat. Kokia prasmė apie juos šnekėti?

Griežti jo žodžiai Sansą pribloškė.

— Milorde… Aš… Nenorėjau tavęs įžeisti, sere.

— Ir negalėjai, ledi Sansa, — atsakė seras Loras, bet šilumos jo balse nebeliko. Be to, jos rankos seras Loras taip pat nebepalietė.

Gaubiami vis labiau kankinančios tylos, jiedu ėmė lipti vingiuotais laiptais.

Ir kam man reikėjo apie tai užsiminti? — pagalvojo Sansa. Viską sugadinau. Dabar jis ant manęs pyksta. Ji ėmė mąstyti, ką čia pasakius, kad viskas vėl būtų gerai, bet visi į galvą ateidavę žodžiai buvo nevykę ir silpni. Geriau tylėk, nes bus tik dar blogiau, sudraudė ji save.

Lordas Meisas Tairelis ir jo palyda buvo įkurdinti už karališkos septos, aukštame bokšte pilkšvu stogu, dar vadinamame Mergelių bokštu nuo to laiko, kai karalius Beiloras Palaimintasis uždarė jame savo seseris, kad regint jas nekiltų pagunda puoselėti geidulingų minčių. Prie aukštų, medžio raižiniais papuoštų bokšto durų stovėjo du sargybiniai su paauksuotais lengvais šalmais, žaliais apsiaustais, papuoštais aukso spalvos atlaso apvadais, ir ant krūtinių prisiūtomis auksinėmis Haigardeno rožėmis. Abu vyrai buvo septynių pėdų ūgio, plačiapečiai, siaurų klubų, puikiai išmankštintais raumenimis. Priėjusi arčiau ir pamačiusi jų veidus, Sansa suprato negalinti jų atskirti. Abiejų smakrai buvo stambūs, akys mėlynos ir gilios, abu su vešliais rusvais ūsais.

— Kas jie? — užsimiršusi paklausė ji sero Loro.

— Asmeninė mano senelės sargyba, — paaiškino jis Sansai. — Motina pavadino juos Eriku ir Ariku, bet senelė negeba atskirti jų vieno nuo kito, tad vadina juos Dešiniu ir Kairiu.

Kairys ir Dešinys atidarė duris, išėjusi pro jas ir nulipusi kelias laiptų pakopas, jų pasitikti žengė pati Mardžerė Tairel.

— Ledi Sansa! — tyliai šūktelėjo. — Labai džiaugiuosi, kad atėjai. Būk pasveikinta.

Sansa suklupo būsimai karalienei po kojomis.

— Man didelė garbė, tavo malonybe.

— Gal geriau vadink mane Mardžere. Prašyčiau stotis. Lorai, padėk ledi Sansai atsistoti. Ar galiu kreiptis į tave vardu?

— Jei tik tau taip patinka.

Seras Loras padėjo jai atsistoti.

Kaip dera seseriai pakštelėjusi serui Lorui į skruostą, Mardžerė leido jam eiti ir paėmė Sansą už rankos.

— Eime, senelė jau laukia, o ji tikrai ne pati kantriausia iš ponių.

Židinyje jaukiai spragsėdama kūrenosi ugnis, o ant grindų buvo primėtyta salsvą aromatą skleidžiančių nendrių. Ant pakylos prie stalo sėdėjo per dešimt moterų.

Sansa atpažino tik aukštą ir orią lordo Tairelio žmoną, ledi Eiliri, kurios ilga žilstelėjusi kasa buvo suspausta briliantais papuoštais žiedais. Mardžerė supažindino ją su kitomis poniomis. Čia buvo trys Mardžerės pusseserės, — Mega, Ala ir Elinora, — visos panašaus amžiaus kaip ir Sansa. Krūtingoji ledi Jana buvo lordo Tairelio sesuo, ištekėjusi už sero Džono Fosovėjaus iš Žaliųjų Obuolių atšakos; dailutė šviesiaakė ledi Leonetė, taip pat iš Fosovėjų, buvo ištekėjusi už sero Garlano. Septonė Naisterika negražiu ir nuo raupsų randuotu veidu, rodės, buvo kuo puikiausiai nusiteikusi. Išblyškusi, elegantiška ledi Greisford laukėsi vaiko, o ledi Bulver buvo vaikas — ne vyresnė nei aštuonerių. Mere1 Sansa buvo linkusi vadinti apvalutę ir bruzdžią Meredit Krein, bet jokiu būdu ne ledi Meriveter — geidulingą, juodaakę gražuolę iš Myro.

Pagaliau Mardžerė atvedė ją prie sudžiūvusios ir žilos, bet gražios kaip lėlė moters, įsitaisiusios galustalėje.

— Man garbė pristatyti savo senelę, ledi Oleną, našlę velionio Lutoro Tairelio, buvusio Haigardeno lordo, kurio prisiminimas yra paguoda mums visiems.

Senoji moteris kvepėjo rožių vandeniu. Bet kodėl, juk ji tokia mažutė ir taiki?.. Ji tikrai neatrodė galinti įdurti.

— Pabučiuok mane, vaike, — tarė ledi Olena, neryškiomis rusvomis dėmėmis nusėta ranka trūktelėdama Sansos riešą. — Tu labai maloni, kad sutikai pavakarieniauti su manimi ir mano paikų vištų pulkeliu.

Sansa klusniai pabučiavo senę į skruostą.

— Labai malonu, kad buvau pakviesta, miledi.

— Pažinojau tavo senelį, lordą Rikardą, nors ir ne per geriausiai.

— Jis mirė dar prieš man gimstant.

— Žinau, vaike. Sklinda kalbos, kad tavo senelis Tulis taip pat guli mirties patale. Lordas Hosteris — tikriausiai jie tau pranešė? Senas žmogus, nors ne toks senas kaip aš. Ir vis dėlto galų gale visus mus apgaubia naktis, tik kai kuriuos per anksti. Kas jau kas, o tu tikrai tai patyrei, vargše mergaite. Žinau, tau teko iškęsti nemažai sielvarto. Apgailestaujame dėl tave ištikusių netekčių.

Sansa žvilgtelėjo į Mardžerę.

— Išgirdusi apie lordo Renlio mirtį, labai nuliūdau, tavo malonybe. Jis buvo narsus vyras.

— Ačiū už malonius žodžius, — padėkojo Mardžerė.

Jos senelė prunkštelėjo.

— Taip, ir narsus, ir žavingas, ir labai švarus. Jis mokėjo rengtis, žinojo, kaip šypsotis, kaip maudytis ir kažkodėl jam šovė mintis, kad visa tai žinodamas gali būti karaliumi. Tiesą sakant, Barateonams visuomet kildavo keistų minčių. Manyčiau, tai lemia jų gyslomis tekantis Targarienų kraujas. — Ji šniurkštelėjo ir pridūrė: — Kadaise jie buvo pasišovę ištekinti mane už vieno iš Targarienų, bet netrukus priverčiau juos to sumanymo atsisakyti.

— Renlis buvo narsus ir kilnus, senele, — pasakė Mardžerė. — Jį mėgo ir tėvas, ir Loras.

— Loras dar jaunas, — ryžtingai atrėžė ledi Olena, — ir puikiai moka lazda išversti vyrus iš balno. Bet šis gebėjimas išminties jam neprideda. O dėl tavo tėvo… Jei būčiau gimusi valstietė su dideliu mediniu šaukštu rankoje, gal būčiau įkrėtusi į tą taukais aptekusią jo galvą bent kiek košės.

— Mama… — priekaištingai tarstelėjo ledi Eiliri.

— Tylėk, Eiliri, nekalbėk su manim taip. Ir nevadink manęs „mama“. Negimdžiau tavęs, — jei būčiau gimdžiusi, tikrai prisiminčiau. Priekaištauti man gali tik dėl savo vyro, to stuobrio Haigardeno lordo.

— Senele, — įsiterpė Mardžerė, — kalbėdama atsargiau rinkis žodžius. Ką Sansa apie mus pagalvos?!

— Ji galėtų pagalvoti, kad dar turime košės galvose. Na, bent jau viena iš mūsų. — Ir senė vėl kreipėsi į Sansą: — Įspėjau juos, kad tai — išdavystė: Robertas turi du sūnus, o Renlis vyresnį brolį, tad kaip jis apskritai galėtų pretenduoti į tą bjaurų geležinį krėslą? „Patylėk, — pasakė mano sūnus, — argi nenori, kad tavo miela mergaitė taptų karaliene?“ Jūs, Starkai, kadaise buvote karaliai, karaliavo ir Arinai, ir Lanisteriai, o per moteriškąją liniją — net ir Barateonai, o Taireliai nebuvo iškilę aukščiau ūkvedžių, kol Eigonas Drakonas neatėjo ir Ugnies Lauke neiščirškino teisėto Žemupio karaliaus. Tiesą sakant, net ir mūsų pretenzijos į Haigardeną ne visai pagrįstos, kaip kad nuolat verkšlena tie bjaurybės Florentai. „Argi tai svarbu?“ — paklausi ir tai, žinoma, visiškai nesvarbu niekam, išskyrus tokius stuobrius kaip mano sūnus. Vien pagalvojęs, kad vieną gražią dieną galėtų išvysti savo vaikaitį, padėjusį užpakalį ant Geležinio sosto, Meisas pasipučia kaip… nagi, kaip ten jūs ją vadinate? Mardžere, tu gudresnė, būk gera, pasakyk savo vargšei, nukvakusiai senelei, kaip vadinama ta keista žuvis iš Vasaros salų, kuri bakstelėta išsipučia ir dešimt kartų padidėja?

— Jie vadina ją „pasipūtėle“, senele.

— Na, žinoma. Tie Vasaros salų žmonės visai neturi fantazijos. Tiesą pasakius, tą pasipūtėlę Meisas turėtų pasirinkti savo simboliu. Galėtų uždėti jai karūną, kaip Barateonai uždėjo savo elniui, — galbūt tada pasijustų laimingas. Jei paklaustumėte, ką manau, pasakyčiau, jog nuo šios kruvinos beprotybės mums reikėjo laikytis kuo toliau, bet pamelžęs karvę pieno į tešmenį nesugrąžinsi. Nuo tos dienos, kai lordas Pasipūtėlis uždėjo Renliui ant galvos karūną, esame įklimpę iki ausų, todėl ir susirinkome čia visko aptarti. Ką pasakysi tu, Sansa?

Sansa tik žioptelėjo, bet neištarė nė žodžio. Pati jautėsi kaip ta pasipūtėlė žuvis.

— Taireliai kildina save iš Garto Žaliarankio, — paskubomis nesumetusi nieko geriau, leptelėjo ji.

Erškėčių karalienė niekinamai prunkštelėjo.

— Kaip ir Florentai, Rovanai, Oukhartai ir dar bent pusė pietuose gyvenančių kilmingų giminių. Jie tvirtina, girdi, Gartas mėgęs berti sėklą į derlingą žemę. Nenustebčiau sužinojusi, kad žalios buvo ne tik jo rankos.

— Sansa, — įsiterpė ledi Eiliri, — tu tikriausiai labai išalkusi. Gal užkąskime šernienos, o paskui paragaukime citrininių pyragaičių?

— Citrininius pyragaičius labiausiai ir mėgstu, — prisipažino Sansa.

— Mums taip ir sakė, — linktelėjusi tarė ledi Olena, kuri — tai buvo akivaizdu — nė neketino nutilti. — Tas padaras, vardu Veiris, rodos, mano, kad turėtume būti jam dėkingos už šią žinią. Tiesą sakant, nė nežinau, kokia iš eunucho nauda. Man jie atrodo kaip vyrai, kuriems nurėžta tai, ką turėjo naudinga. Eiliri, gal liepsi tarnams nešti valgį, o gal nori mane badu numarinti? Čionai, Sansa, sėskis prie manęs, aš tikrai ne tokia nuobodi, kaip kitos. Tikiuosi, tau patinka kvailiai?

Sansa timptelėjo į šonus savo sijonus ir atsisėdo.

— Na… Kvailiai, miledi? Turėjai omenyje… apsirengusį juokdario kostiumu?

— Šį kartą pasidabinusį plunksnomis. O apie ką, manei, kalbu? Apie savo sūnų? O gal apie šias žavias ponias? Ne, neraudonuok, tavo plaukai tokios spalvos, kad, kai raudonuoji, atrodai lyg prapjautas granatas. Tiesą sakant, visi vyrai kvailiai, bet tie, kurie vilki juokdarių kostiumus, linksmina geriau už tuos su karūnomis ant galvų. Mardžere, vaikeli, kviesk Sviestmušį, pažiūrėkime, ar mums pavyks pralinksminti ledi Sansą. O visos kitos sėskitės prie stalo, ar viskam turiu vadovauti? Sansai tikriausiai atrodo, kad mano anūkės palyda — avių banda.

Sviestmušys pasirodė dar prieš patiekiant valgį, apsivilkęs juokdario kostiumu iš žalių ir geltonų plunksnų ir ant tuščios savo galvos užsidėjęs kepurę nulėpusiais kraštais. Tai buvo nežmoniškai ištukęs vyras, tris kartus storesnis už Mėnuliuką, bet į menę atskubėjo versdamasis kūlio, užšoko ant stalo ir tiesiai priešais Sansą padėjo didžiulį kiaušinį.

— Perskelk jį, miledi, — paliepė. Kai Sansa kiaušinį perskėlė, iš jo išsirito tuzinas viščiukų ir išsilakstė į visas puses. — Gaudykit juos! — šūktelėjo Sviestmušys.

Mažoji ledi Bulver vieną pastvėrė ir atidavė juokdariui, o šis atlošė galvą, įsikišo paukščiuką į plačiai išžiotą burną ir, rodės, nugurkė nė nekramtęs. Tada garsiai atsirūgo ir iš nosies iššnypštė debesėlį smulkučių gelsvų plunksnelių. Išsigandusi ledi Bulver garsiai pravirko, bet staiga jos ašaras pakeitė susižavėjimo šūksnis, — mat viščiukas išlindo iš jos drabužio rankovės ir ranka nutapseno žemyn.

Tarnams patiekus porų ir grybų sultinį, Sviestmušys ėmė žongliruoti ir ledi Olena, truputį pasilenkusi į priekį, alkūnėmis atsirėmė į stalą.

— Pažįsti mano sūnų, Sansa? Haigardeno lordą, Pasipūtėlį?

— Jis puikus lordas, — mandagiai atsakė Sansa.

— Tikras stuobrys, — kirto Erškėčių karalienė. — Ir jo tėvas buvo stuobrys. Mano vyras, velionis lordas Lutoras. Ak, aš jį labai mylėjau, — nesuprask manęs neteisingai. Jis buvo kilnus vyras ir neblogas miegamajame, bet… vis tiek stuobrys. Medžiodamas su sakalu kažkaip sugebėjo raitas nusiversti nuo uolos. Tarnai pasakojo, kad užvertęs galvą žiūrėjo į dangų ir visai nekreipė dėmesio, kur jį neša žirgas.

O dabar mano stuobrys sūnus daro tą patį, tik jodamas ant liūto, o ne ant ristūno. Įspėjau jį, kad užsėsti ant liūto lengva, o nulipti sunku, bet jis iš manęs tik pasišaipė. Jei kada nors turėsi sūnų, Sansa, dažnai karšk jam kailį, kad įprastų klausyti tavo patarimų. Turėjau tik vieną berniuką ir beveik niekada jo nemušiau, tad dabar jis labiau klauso Sviestmušio, o ne manęs. Sakiau jam, kad liūtas — ne jaukus kačiukas, o jis man: „Patylėk, motin…“ Jei paklaustum, ką manau, pasakyčiau, kad šioje karalystėje visi visus per dažnai tildo. Karaliams būtų daug daugiau naudos, jei nuleistų kalavijus ir paklausytų savo motinų.

Sansa susivokė, jog vėl sėdi išsižiojusi. Tad įsipylė į burną šaukštą sultinio, o tuo metu ledi Eiliri ir kitos moterys krizeno žiūrėdamos į Sviestmušį, atmušinėjantį apelsinus galva, alkūnėmis ir plačiu pasturgaliu.

— Noriu, kad išklotum man tiesą apie jaunąjį karalių, — staiga čiupo jautį už ragų ledi Olena. — Apie Džofrį.

Sansa stipriau suspaudė šaukštą. Tiesą? Negaliu. Maldauju, neprašyk to…

— Na… aš… aš…

— Taip, tu. Kas galėtų pažinoti jį geriau už tave? Pripažįstu, jis atrodo gana mielas. Truputį pasipūtęs, bet tai, matyt, Lanisteriams įaugę į kraują. Ir vis dėlto girdėjome nerimą keliančių kalbų. Ar jose yra tiesos? Ar tas vaikis tave skriaudė?

Sansa neramiai apsižvalgė. Sviestmušys įsigrūdo į burną visą apelsiną, pačiaumojo jį ir prarijo, tada delnu pliaukštelėjo sau per skruostą ir per nosies šnervę išpūtė sėklas. Moterys kikendamos ėmė ploti. Po menę siuvo tarnai ir Mergelių bokšto menėje tarškėjo šaukštai bei lėkštės. Vienas viščiukas vėl purptelėjo ant stalo ir nukūrė per ledi Greisford lėkštę su sultiniu. Nė viena iš moterų, rodės, nekreipia į jiedvi dėmesio, bet Sansa vis tiek bijojo.

Ledi Olenos kantrybė seko.

— Ko spoksai į Sviestmušį? Uždaviau tau klausimą ir laukiu, kad atsakytum. Ar Lanisteriai ištraukė tau liežuvį, vaike?

Seras Dontosas ją įspėjo, kad laisvai gali kalbėti tik dievų miške.

— Džofas… Karalius Džofris, jis… jo malonybė labai teisingas, gražus ir… narsus kaip liūtas.

— Taip, visi Lanisteriai liūtai, o kai Taireliai pagadina orą, jis pakvimpa rožėmis, — atšovė senė. — Bet ar jis geras? Ar protingas? Ar gerbs Mardžerę, ar bus jai švelnus, ar jos garbę gins kaip savąją?

— Gins, — pamelavo Sansa. — Jis labai… labai mielas.

— Jau sakei. Žinai, vaike, kai yra žmonių, kurie sako, kad tu tokia pat paika kaip Sviestmušys, ir aš imu jais tikėti. Mielas? Tikiuosi, įkaliau Mardžerei į galvą, ko vertas mielas vyras. Šiek tiek mažiau už mimo bezdalus. Eirionas Ugningasis irgi buvo gana mielas, bet vis tiek tikras pabaisa. Tad reikia klausti, kas iš tiesų yra Džofris? — Ištiesusi ranką, ji pastvėrė pro šalį einantį tarną už drabužio. — Porų nemėgstu. Paimk tą viralą ir atnešk man sūrio.

— Sūris bus patiektas po pyragėlių, miledi.

— Sūris bus patiektas, kai aš pageidausiu, o aš noriu jo dabar. — Senoji ledi vėl kreipėsi į Sansą: — Išsigandai, vaikeli? Nereikia bijoti, mes, čia susirinkusios, viso labo moterys. Pasakyk man tiesą ir nieko bloga tau nenutiks.

— Mano tėvas visuomet sakydavo tiesą, — tyliai tarė Sansa, bet jai vis tiek buvo sunku ištarti tuos žodžius.

— Lordas Edardas… Taip, jis tuo garsėjo, o vis dėlto buvo pavadintas išdaviku ir nukirsdintas.

Senė įbedė į ją akis — spindinčias ir skvarbias nelyginant kalavijo smaigalys.

— Džofris, — neištvėrusi pripažino Sansa. — Džofris tai padarė. Žadėjo man, kad bus gailestingas, ir vis tiek nukirto mano tėvui galvą. Sakė, girdi, tai ir yra gailestingumas. Negana to, nusivedė mane ant pilies sienos ir privertė žiūrėti. Į galvą ant mieto. Norėjo, kad verkčiau, bet… — Staiga ji nutilo, delnu prisidengė burną. Per daug pasakiau, o dievai, būkite man maloningi, jie sužinos, jie išgirs, kas nors vis tiek mane išduos.

— Pasakok toliau, — paragino ją Mardžerė. Būsimoji Džofrio karalienė. Sansa nežinojo, kiek pokalbio Mardžerė nugirdo.

— Negaliu. — O jeigu ji Džofriui pasakys, jei pasakys? Tada jis tikrai mane nužudys arba atiduos serui Ilinui Peinui. — Aš visai nenorėjau… Ir mano tėvas, ir brolis buvo išdavikai, mano gyslomis teka išdavikų kraujas, prašau, daugiau neverskite manęs ko nors pasakoti.

— Nurimk, vaike, — įsakmiai tarstelėjo Erškėčių karalienė.

— Tik pažiūrėk į ją, senele. Mergina bijo.

Senoji ledi šūktelėjo Sviestmušiui:

— Kvaily! Padainuok mums. Padainuok kokią nors ilgą dainą. Manau, ta apie mugę, lokį ir mergelę puikiausiai tiks.

— Bus padaryta! — atsiliepė storulis juokdarys. — Ši daina tikrai puikiai tiks! Pageidausi, kad dainuočiau atsistojęs ant galvos, miledi?

— Ar tuomet daina geriau skambės?

— Ne.

— Tada stovėk ant kojų. Nenorėtume, kad tau nukristų kepurė. Jei atmintis manęs neapgauna, tu niekad netrenki plaukų.

— Kaip ledi įsakys… — Sviestmušys žemai nusilenkė, garsiai nusiraugėjo, tada ištiesino pečius, atkišo pilvą ir sugriaudėjo: — „Buvo kartą lokys, LOKYS! Juodas ir rudas plaukų kamuolys…“

Ledi Olena pasimuistė ir vėl palinko į priekį.

— Seniai, dar tuomet, kai buvau jaunesnė už tave, visi žinojo, kad Raudonojoje pilyje ir sienos turi ausis. Ką gi, tos ausys tegul klausosi dainos, o mes, merginos, galėsime atvirai pasišnekėti.

— Bet, — tarė Sansa, — Veiris… jis žino, jis visada…

— Dainuok garsiau! — šūktelėjo Sviestmušiui Erškėčių karalienė. — Žinok, mano senos ausys beveik kurčios. Ką čia man kuždi, storas kvaily? Moku tau ne už šnabždesius. Dainuok!

— „LOKY! — paleido gerklę Sviestmušys ir stiprus žemas jo balsas aidu atsimušė nuo gegnių. — AK, LOKY, — TARĖ JIE, — EIME Į MUGĘ, TU, ŽVĖRIE!“ — „Į MUGĘ? — TARĖ JIS. — BET AŠ LOKYS! JUODAS IR RUDAS PLAUKŲ KAMUOLYS!“

Senoji ledi raukšlių išvagotu veidu šyptelėjo.

— Pas mus Haigardene tarp gėlių tūno daugybė vorų. Ir, kol nekiša nosies lauk, leidžiame jiems regzti savo tinklelius, bet jei pasipainioja po kojomis, mes juos tiesiog sutrypiame. — Ji patapšnojo Sansai per plaštaką. — O dabar, vaike, klok tiesą. Koks žmogus tas Džofris, besivadinantis Barateonu, bet atrodantis kaip tikras Lanisteris?

— „IR VIEŠKELIU IŠ ČIA Į TEN PATRAUKĖ TRYS BERNAI, OŽYS IR ŠOKANTIS LOKYS!“

Sansa pajuto gerklėje plakant širdį. Erškėčių karalienė sėdėjo taip arti, kad ji užuodė gaižų senės iškvepiamą orą. Ilgais liesais pirštais ji spaudė Sansai riešą. Jai iš kitos pusės sėdinti Mardžerė taip pat klausėsi ausis ištempusi. Ją nukrėtė šiurpas.

— Pabaisa, — taip baikščiai, kad pati vos girdėjo ištartą žodį, sušnabždėjo Sansa. — Džofris yra pabaisa. Jis melavo dėl mėsininko berniuko ir privertė mano tėvą nugalabyti mano vilkę. Kai jam neįtinku, jis liepia karaliaus sargybai mane mušti. Jis piktas ir žiaurus, miledi, taip jau yra. Ir karalienė tokia pat.

Ledi Olena Tairel ir jos anūkė susižvalgė.

— Ak, — tarė senoji moteris, — kaip gaila…

O dievai, apimta siaubo pagalvojo Sansa, jei Mardžerė už jo netekės, Džofris supras, kad aš dėl to kalta.

— Prašau, — leptelėjo ji, — neatšaukite vestuvių…

— Nebijok, lordas Pasipūtėlis tvirtai nusprendė, kad Mardžerė turi tapti karaliene. O Tairelio žodis vertas daugiau nei visas Kasterlių Uolos auksas. Bent jau mano laikais taip buvo. Bet vis tiek dėkojame tau, vaike, kad pasakei tiesą.

— „…ŠOKO IR SUKOS IKI PAT MUGĖS! IKI PAT MUGĖS! IKI PAT MUGĖS!“ — straksėdamas ir trypdamas plyšavo Sviestmušys.

— Sansa, gal norėtum pasisvečiuoti Haigardene? — Šypsodamasi Mardžerė Tairel buvo labai panaši į savo brolį Lorą. — Dabar ten žydi visos rudens gėlės, be to, yra sodų ir fontanų, pavėsingų kiemelių, marmurinių kolonadų. Mano lordas tėvas savo dvare visuomet turi dainių, daug geresnių už Sviestmušį, taip pat fleitininkų, smuikininkų ir arfininkų. Pas mus geriausi žirgai, be to, turime pramogai skirtų burlaivių, kuriais galima plaukioti Manderiu. Ar medžioji su sakalais, Sansa?

— Truputį, — prisipažino ji.

— „AK, MERGELĖ ŠVIESIAPLAUKĖ, VEIDELIS TYRAS IR MEILUS — VEIDELIS TYRAS IR MEILUS, O JOS PLAUKUOS — MEDUS!“

— Žinau, kad pamėgtum Haigardeną ne mažiau už mane. — Mardžerė nubraukė Sansai nuo veido išsipešusią plaukų sruogą. — Pamačiusi jį, niekada nenorėtum grįžti. Galbūt tau ir nereikėtų…

— „JOS PLAUKAI! JOS PLAUKAI! MERGELĖ SU MEDAUS PLAUKAIS!“

— Patylėk, vaikeli, — griežtai sudraudė anūkę Erškėčių karalienė. — Sansa mums dar net nepasakė, ar norėtų atvykti į svečius.

— Ak, mielai atvykčiau, — tarė Sansa.

Haigardenas jai rodėsi esanti vieta, apie kurią visada svajojo, tarsi puikus, stebuklų kupinas dvaras, kurį ji kadaise tikėjosi rasti Karaliaus Uoste.

— „…KVEPĖJO VASAROS LAUKAIS. LOKYS! LOKYS! JUODAS IR RUDAS PLAUKŲ KAMUOLYS.“

— Bet karalienė… — pridūrė Sansa, — ji manęs neišleis.

— Išleis. Be Haigardeno Lanisteriams nėra ko svajoti, kad Džofris išlaikys sostą. Jei mano lordas sūnus, tas stuobrys, paprašys, ji neturės kitos išeities, tik sutikti.

— Ar jis paprašys? — paklausė Sansa. — Ar paprašys?

Ledi Olena susiraukė.

— Nematau reikalo leisti jam spręsti pačiam. Žinoma, tikrojo mūsų tikslo jis nė nenumanys.

— „JIS UŽUODĖ TĄ KVAPĄ VASAROS ORE!“

Sansa suraukė kaktą.

— Tikrojo mūsų tikslo? Ką tai reiškia, miledi?

— „SUŠNARPŠTĖ, SURIAUMOJO IR UŽUODĖ JĮ ČIA! UŽUODĖ MEDŲ VASAROS ORE!“

— Pasirūpinti, kad saugiai ištekėtum, vaike, — Sviestmušiui laidant gerklę ir traukiant seną dainą, paaiškino ledi Olena, — už mano anūko.

Ištekėti už sero Loro, ak… Sansai užgniaužė kvapą. Ji prisiminė serą Lorą, dėvintį ryškiai mėlynus, spindinčius šarvus, metantį jai rožę; serą Lorą, apsirengusį baltais šilkiniais drabužiais, tokį tyrą, nekaltą ir gražų; duobutes skruostuose, kurios atsirasdavo jam šypsantis; jo meilų juoką, jo rankos šilumą. Ji galėjo tik įsivaizduoti, kaip jaustųsi pakėlusi jo tuniką ir delnais glostydama švelnią jo odą, pasistiebusi ant pirštų galų ir jį bučiuodama, pirštais braukdama per vešlias, rudas jo garbanas ir skęsdama jo tamsiai rudų akių gelmėje. Jos kaklą, o netrukus ir veidą išmušė raudonis.

— „AK, AŠ MERGELĖ — ŠVIESI IR TYRA! NEŠOKSIU SU GAURIUM LOKIU NIEKADA! LOKYS! LOKYS! NEŠOKSIU TIKRAI, JIS — PLAUKŲ KAMUOLYS!“

— Ar tau tai patiktų, Sansa? — paklausė Mardžerė. — Niekada neturėjau sesers, tik brolius. Ak, prašau, pasakyk: „Taip“, pasakyk, kad sutinki tekėti už mano brolio.

Staiga žodžiai ėmė liete lietis jai iš burnos:

— Taip. Sutinku. Nieko daugiau ir netrokštu, tik ištekėti už sero Loro, aš jį myliu…

— Už Loro? — irzliai prunkštelėjo ledi Olena. — Nebūk paika, mergaite. Karaliaus sargybos riteriai tuoktis negali. Ar tame Vinterfele tave išvis ko nors mokė? Kalbėjome apie mano anūką Vilą. Aišku, jis tau truputį per senas, bet tikrai šaunus vyras. Tikrai ne stuobrys, be to, Haigardeno paveldėtojas.

Sansa pajuto, kad jai silpna; vieną akimirką jos galva buvo pilna svajų apie Lorą, o kitą visas tas svajones iš jos staiga atėmė. Vilas? Vilas?

— Aš… — paikai leptelėjo ji. Mandagumas — ledi šarvai. Galvok, ką sakai, ir neįžeisk jų. — Nepažįstu sero Vilo. Niekada neturėjau tokios garbės, miledi. Ar jis… toks pat puikus riteris kaip ir jo broliai?

— „…IŠKĖLĖ JĄ AUKŠTAI AUKŠTAI! LOKYS! LOKYS!“

— Ne, — atsakė Mardžerė, — jis niekada nedavė riterio priesaikos.

Jos senelė suraukė kaktą.

— Pasakyk mergaitei tiesą. Reikalas tas, kad vargšas vaikinas luošas.

— Jis susižeidė pirmajame savo turnyre, dar būdamas ginklanešys, — pridūrė Mardžerė. — Žirgas griuvo ir prispaudęs sulaužė jam koją.

— Dėl to kaltas tas gyvatė dornietis, tas Oberinas Martelis. Ir jo meisteris.

— „KVIEČIAU RITERĮ, BET TU LOKYS! LOKYS! LOKYS! JUODAS IR RUDAS PLAUKŲ KAMUOLYS!“

— Vilo koja sužeista, bet jis geros širdies, — tarė Mardžerė. — Kai buvau mažytė, jis man skaitydavo ir piešdavo žvaigždes. Mylėsi jį ne mažiau, nei mylime mes, Sansa.

— „MERGELĖ SPYRIOJOS IR KLYKĖ UŽ DU, BET MEDŲ NULAIŽĖ JIS JAI NUO PLAUKŲ. NUO PLAUKŲ! NUO PLAUKŲ! NULAIŽĖ MEDŲ JAI NUO PLAUKŲ!“

— Kada galėčiau su juo susipažinti? — nedrąsiai pasiteiravo Sansa.

— Greitai, — pažadėjo jai Mardžerė. — Po mudviejų su Džofriu vestuvių, kai atvyksi į Haigardeną. Senelė tave nusiveš.

— Taip ir padarysiu, — pritarė senė, tapšnodama Sansai per plaštaką ir šypsodamasi suvytusią veido odą raukšlėmis išvagojusia šypsena. — Būtinai.

— „JI DŪSAVO, SPARDĖS IR GYNĖS PATI!“ — „LOKY, — TADA UŽDAINAVO, — TU MAN PATINKI!“ — „IR JIEDU NUĖJO, KUR TRAUKĖ KITI, LOKYS, LOKYS IR MERGELĖ ŠVIESI!“ — rėkte išrėkė paskutinę eilutę Sviestmušys, aukštai pašoko ir abiem kojomis taip dunkstelėjo į grindis, kad net ant stalo stovinčios vyno taurės sudrebėjo. Moterys juokdamosi paplojo.

— Jau maniau, kad ta siaubinga daina niekada nesibaigs, — pasakė Erškėčių karalienė. — O štai ir mano sūris…

1 Angl. merry — ir „linksmas, džiugus, guvus“ (vert. past.).

Jonas

Pasaulis skendėjo pilkšvoje prietemoje, kvepėjo pušimis, samanomis ir dvelkė šalčiu. Raiteliams vingiuojant tarp išsibarsčiusių akmenų bei tolokai vienas nuo kito stirksančių medžių ir nuokalne artėjant link jaukių laužų, kuriais nelyginant brangakmeniais buvo nusėtas žemutinis prie upės vedančio slėnio pakraštys, nuo juoduojančios žemės kilo balsvos rūko draiskanos. Laužų buvo daugiau, nei Jonas Snou galėjo suskaičiuoti, — šimtai, tūkstančiai, tiesiog antra žėruojančių liepsnų upė, tekanti ledinės Balsvosios upės krantais.

Jie jojo kalvagūbriu žemyn nuleidę vėliavas ir netrimituodami, tylą trikdė vien tylus tolumoje tekančios upės gurgėjimas, arklių kanopų bildesys ir Barškalo kaulinių šarvų barškėjimas. Kažkur aukštai virš galvų sklandė erelis didžiuliais melsvai pilkais sparnais, o apačioje traukė vyrai, šunys, arkliai ir vienas didvilkis.

Išjudintas arklio kanopos, šlaitu pasišokinėdamas nuriedėjo akmuo ir, staiga išgirdęs neįprastą garsą, Jono Vaiduoklis pasuko galvą. Jis visą dieną sekė paskui raitelius, savo papratimu, gerokai nuo jų atsilikęs, bet mėnuliui pakilus virš retų išlakių pušų prislinko arčiau ir tamsoje sužibo raudonos jo akys. Barškalo šunys kaip visada sutiko jį sutartinai urgzdami ir pasiutusiai skalydami, tačiau didvilkis nekreipė į juos dėmesio. Prieš šešetą dienų, tyržmogiams įkūrus stovyklą ir apsistojus nakčiai, stambiausias skalikas puolė jį iš užpakalio, bet Vaiduoklis tik atsisuko, grybštelėjo dantimis ir šuo spruko su perkąsta, krauju pasruvusia užpakaline koja. Nuo to laiko kiti gaujos šunys laikėsi per saugų atstumą.

Jono Snou žirgas tyliai suprunkštė, bet prisilietimas ir meilus žodis gyvulį greit nuramino. Ak, kad taip lengvai kas būtų numaldęs jo paties nerimą! Jis vilkėjo vien juodais, Nakties sargybos vyrui derančiais drabužiais, bet priekyje ir jam iš paskos jojo priešai. Tyržmogiai. Ir aš išvien su jais. Korino Pusrankio apsiaustą dabar dėvėjo Igritė. Lenilis buvo apsivilkęs ilgais šarviniais marškiniais, stambi ietininkė Ragvila mūvėjo jo pirštines, o vienas iš lankininkų avėjo jo batus. Korino šalmas pūpsojo ant mažo ūgio ir negražaus vyro, vardu Rykas Ilgoji Ietis, galvos, tik siaurai jo galvai šalmas visai netiko, tad ir jį Rykas atidavė Igritei. O Barškalas turėjo maišą su Korino kaulais ir kruvina Ebeno, kartu su Jonu Snou išjojusio apsižvalgyti po Aidžiąją perėją, galva. Mirę, mirę visi, išskyrus mane, o ir aš pasauliui esu miręs.

Jam už nugaros jojo Igritė. Prieš jį — Rykas Ilgoji Ietis. Tuos du tyržmogius Kaulų Lordas paskyrė jo saugoti.

— Jei varnas nuskris, išvirsiu ir jūsų kaulus, — prieš jiems leidžiantis į kelią įspėjo jis saviškius šypsodamasis pro kreivus dantis didžiulės kaukolės, atstojančios jam šalmą.

Igritė jam piktai šūktelėjo:

— Pats nori jį saugoti? Jei nori, kad saugotume mes, duok mums ramybę ir saugosime.

Tai tikrai laisva tauta, pagalvojo Jonas. Nesvarbu, kad Barškalas vadovavo savo žmonėms, bet nė vienas iš jų nesidrovėjo jam atsikirsti.

Tyržmogių vadas nedraugiškai dėbtelėjo į jį.

— Kitiems gal ir apdūmei akis, varne, bet nemanyk, kad apmulkinsi Mensą. Jis vos žvilgtelėjęs į tave supras, ar meluoji. O tada iš tavo vilko kailio pasisiūdinsiu apsiaustą, perrėšiu tavo švelnų jauną pilvą ir įleisiu į vidurius žebenkštį.

Nudegusiais, pirštine apmautais pirštais stipriai suspaudęs kalavijo rankeną, Jonas ją trūktelėjo ir vėl įstūmė į makštį, o Rykas Ilgoji Ietis tik nusijuokė ir paklausė:

— O kur tu čia, sniege, rasi žebenkštį?

Tą pirmą vakarą, visą dieną prasisupę balnuose, jie apsistojo nakvynės negilioje akmeninėje įduboje, pačioje bevardžio kalno viršūnėje, o kai ėmė snigti, susispietė arčiau laužo. Jonas žiūrėjo į snaiges, krentančias ir tirpstančias virš laužo liepsnos. Nepaisant kelių sluoksnių vilnos, kailio ir odos, kuriuos vilkėjo, jautėsi sustiręs į ožio ragą. Pavalgiusi Igritė atsisėdo šalia jo, užsitraukė ant galvos gobtuvą ir susikišo plaštakas į drabužio rankoves, kad būtų šilčiau.

— Išgirdęs, kaip sudorojai Pusrankį, Mensas greitai tave pripažins, — pasakė ji Jonui.

— Kuo pripažins?

Mergina niekinamai prunkštelėjo.

— Vienu iš mūsų. Gal manai, kad tu pirmas varnas, atskridęs iš anapus Sienos? Giliai širdyje jūs visi trokštate skraidyti laisvi.

— O jei esu laisvas, — paklausė Jonas lėtai rinkdamas žodžius, — ar galėsiu traukti savais keliais?

— Žinoma. — Nors Igritės dantys buvo kreivi, jos šypsena atrodė nuoširdi. — O mes galėsime tave nužudyti. Būti laisvam — pavojinga, bet dauguma vis tiek atklysta čionai paragauti laisvės skonio. — Ir ji uždėjo pirštine apmautą plaštaką jam ant šlaunies, virš kelio. — Pats pamatysi.

Pamatysiu, pagalvojo Jonas. Pamatysiu, išgirsiu, sužinosiu, o tada grįšiu prie Sienos ir papasakosiu, ką sužinojau. Tyržmogiai laikė jį priesaiką sulaužiusiu išdaviku, bet giliai širdyje Jonas tebebuvo Nakties sargybos vyras, atliekantis paskutinę pareigą, kurią jam pavedė atlikti Korinas Pusrankis. Prieš man jį nužudant.

Šlaito papėdėje jie rado iš prieškalnių čiurlenantį ir į Balsvąją upę įtekantį šaltinį. Rodės, upės vietoje vieni akmenys ir ledas, tačiau po užšalusiu paviršiumi jie girdėjo tekant vandenį. Barškalas, traškindamas ploną ledo plutą, pervedė juos per upę.

Persikėlus į kitą krantą, prie jų prijojo ir glaudžiu ratu apsupo Menso Plėšiko raitininkai. Jonas žvilgtelėjo į juos norėdamas įvertinti: aštuoni raiteliai, vyrai ir moterys, vilkintys kailius ir kietintą odą, pora iš jų su šalmais, pora — su šarvinių marškinių skutais. Jie buvo ginkluoti žeberklais ir ietimis su laužo liepsnose grūdintais antgaliais, tik jų vadas, — stambus šviesiaplaukis vyras pavandenijusiomis akimis, — turėjo didelį, plieninį, lenktą ir stropiai išpustytą dalgį. Jonas iš karto sumetė, kad tai — Verksnys. Apie jį juodieji broliai pasakodavo visokias istorijas. Kaip ir Barškalas, Harma Šungalvė ir Elfinas Varnažudys, Verksnys buvo garsus plėšikas.

— Kaulų Lorde, kas čia? — pamatęs juos ir dėbtelėjęs į Joną bei jo vilką, paklausė Verksnys.

— Pas mus perskridęs varnas, — paaiškino Barškalas, kuriam labiau patiko būti vadinamam Kaulų Lordu, mat jo dėvimi šarvai nuolat barškėjo. — Jis išsigando, kad nepriglausčiau ir jo kaulų, kaip kad priglaudžiau Pusrankio.

Ir Barškalas papurtė maišą su savo grobiu, kad jį pamatytų ir kiti tyržmogiai.

— Jis nužudė Koriną Pusrankį, — paaiškino Rykas Ilgoji Ietis. — Jis ir tas jo vilkas.

— Ir Orelį, — pridūrė Barškalas.

— Tas vaikinas vilkolakis arba labai panašus į tokį, — įsiterpė Ragvila, stambi ietininkė. — Jo vilkas prarijo gabalą Pusrankio kojos.

Verksnys dar kartą atidžiai pažvelgė į Joną raudonomis traiškanotomis akimis.

— Šit kaip? Dabar, gerai įsižiūrėjęs, matau, kad jis tikrai turi kažką vilkiška. Veskite jį pas Mensą, gali būti, kad jis norės tą vaikį pasilikti.

Taip taręs, jis apsuko arklį ir nušuoliavo, o iš paskos nudundėjo ir jo vadovaujami raitininkai.

Pučiant žvarbiam, drėgmę nešančiam vėjui, jie kirto Balsvosios upės slėnį, o tada, išsirikiavę vorele, ėmė joti per stovyklą upės pakrantėje. Vaiduoklis laikėsi arčiau Jono, bet vilko kvapas, nelyginant šauklys, sklido greičiau ir netrukus juos apspito urzgiantys ir lojantys tyržmogių šunys. Lenilis riktelėjęs juos sudraudė, bet šunys nekreipė į jį dėmesio.

— To tavo žvėries jie nemėgsta, — tarė Jonui Rykas Ilgoji Ietis.

— Jie šunys, o jis vilkas, — atsakė Jonas. — Šunys supranta, kad vilkas jų gaujai nepriklauso.

Kaip ir aš nesu vienas iš jūsų, pagalvojo. Bet Jonas negalėjo pamiršti savo pareigos — užduoties, kurią paskutinį kartą jiedviem drauge sėdint prie laužo jam skyrė Korinas Pusrankis: apsimesti perbėgėliu ir išsiaiškinti, ko tyržmogiai čia atsibastė ir ko ieško atšiaurioje Speigilčių dykroje. „Kažkokių galių“, — puse lūpų užsiminė Korinas Senajam Lokiui, bet mirė taip ir nesužinojęs, nei kokios tos galios, nei ar rausdamas žemę Mensas Plėšikas jų rado.

Pakrantėje, tarp dengtų ir atvirų vežimų bei rogių, degė gausybė laužų. Nemažai tyržmogių iš kailių, odų ir veltinio buvo pasistatę palapines. Kiti glaudėsi už riedulių negrabiai suręstose pašiūrėse arba miegojo po savo vežimais. Prie vieno laužo Jonas pamatė vyrą, liepsnose grūdinantį ilgų medinių iečių antgalius ir metantį jas į krūvą. Tolėliau du barzdoti jaunuoliai, vilkintys kietintos odos drabužiais, kovėsi lazdomis, puolė vienas kitą šokinėdami per laužo liepsnas, o gavę nuo priešininko smūgį lazda piktai šūktelėdavo. Netoliese sėdėjo gal dešimt moterų ir drožė strėles.

Strėles, skirtas mano broliams, dingtelėjo Jonui. Strėles, skirtas mano tėvo vyrams, Vinterfelo, Gūdmiškio ir Paskutinio Židinio žmonėms. Šiauriečiams skirtas strėles.

Bet ne visa, kas patraukė jo žvilgsnį, buvo susiję su karyba. Jonas taip pat matė moteris šokant, girdėjo verkiant kūdikį, o prieš jo žirgą staiga išbėgo mažas berniukas, apmuturiuotas kailiais ir uždusęs nuo žaidimo. Šen bei ten vaikštinėjo ožkos, o karvės ir jaučiai plumpino upės pakrante ieškodami žolės. Nuo vieno laužo, ant kurio buvo gaminamas valgis, sklido kepamos avienos kvapas, o ant kito Jonas pamatė mediniu iešmu pervertą kepamą šerną.

Prijojęs proskyną, kurios pakraščiuose augo išlakios žaliuojančios pušys, Kaulų Lordas nulipo nuo arklio.

— Nakčiai įsikursime čia, — tarė jis Leniliui, Ragvilai ir kitiems. — Pašerkite arklius, paskui šunis, o tada pavalgykite patys. Igrite, Ilgoji Ietie, nuveskite varną pas Mensą, kad galėtų užmesti akį. Paskui jį paskersime.

Likusią kelio dalį jie įveikė pėsčiomis, pakeliui praėję pro dar daugiau laužų, ant kurių buvo gaminamas maistas, ir dar daugiau palapinių, o Vaiduoklis visą laiką sekė jiems iš paskos. Jonas dar niekada nebuvo regėjęs tokios daugybės tyržmogių. Ir abejojo, ar kas nors kitas buvo tiek daug jų matęs. Šiai stovyklai galo nematyti, galvojo jis, bet ji labiau panaši ne į vieną, o į šimtą mažų stovyklėlių, viena už kitą menkiau apsaugotų. Išsibarstę per kelias ilgas mylias, tyržmogiai nė kiek negalvojo apie gynybą, nebuvo nei išsikasę duobių, nei prisismaigstę nusmailintų mietų, tik jodinėdamos stovyklos pakraščiais sargybą ėjo nedidelės raitininkų grupelės. Kiekviena grupė, giminė ar kaimas, pamatę stojant kitus arba radę tinkamą vietą, taip pat tiesiog stojo ir kūrėsi. Laisvoji tauta. Jeigu jo broliai užkluptų tyržmogius taip iškrikusius, didžioji jų dalis už tą laisvę sumokėtų savo krauju bei gyvybe. Taip, jų buvo daug daugiau, bet Nakties sargybos kariai veikė drausmingai, o devynis mūšius iš dešimties, kaip kartą sakė jam tėvas, laimi drausmingieji.

Kuri palapinė priklauso karaliui, buvo aišku kaip dieną. Ji buvo tris kartus didesnė už didžiausią, kokią Jonui teko matyti šioje stovykloje, be to, jis išgirdo iš jos sklindant muziką. Kaip ir dauguma mažesnių palapinių, ši taip pat buvo iš išdirbtų ir susiūtų kailių, tik Menso Plėšiko kailiai buvo ne bet kokie, o baltos, gauruotos lokenos. Ant smailėjančio palapinės stogo viršaus puikavosi didžiuliai elnio ragai — šie elniai milžinai kadaise, Pirmųjų Žmonių laikais, laisvai klajojo po Septynių Karalysčių žemes.

Pagaliau čia jie rado stovyklos gynėjų: du sargybinius palapinės gale, prie atvarto, pasirėmusius į ilgas savo ietis ir prie rankų prisirišusius išgaubtus odinius skydus. Kai pamatė Vaiduoklį, vienas iš jų nuleido ietį smaigaliu į žemę ir tarė:

— Šis žvėris liks čia.

— Vaiduokli, palauk, — davė komandą Jonas. Didvilkis atsitūpė.

— Ilgoji Ietie, saugok žvėrį. — Barškalas praskleidė palapinės atvartą ir mostelėjo Jonui ir Igritei eiti į vidų.

Palapinėje buvo karšta ir trenkė dūmais. Visuose keturiuose kampuose stovėjo krepšiai su degančiomis durpėmis, nuo kurių į palapinę sklido blausi rauzgana šviesa. Ant grindų taip pat buvo pritiesta gyvulių odų. Vilkėdamas vien juodais drabužiais, stovėdamas čia ir laukdamas perbėgėlio, tituluojančio save Užusienio karaliumi, malonės, Jonas pasijuto labai vienišas. Akims pripratus prie rausvos padūmavusios prieblandos, jis išvydo šešis žmones, bet nė vienas nekreipė į jį dėmesio. Jaunas juodbruvas vyras ir graži šviesiaplaukė moteris iš vieno rago gurkšnojo midų. Besilaukianti moteris stovėjo prie gorės su žarijomis ir kepė porą vištų, o žilas vyras gerokai apdriskusiu juodu ir raudonu apsiaustu sukryžiavęs kojas sėdėjo ant pagalvės ir, pritardamas sau liutnia, dainavo:

Dornietė buvo skaistesnė už saulę,

kaip pavasaris jos bučiniai.

Bet dorniečio ašmenys iš juodojo plieno

kirto staigiai, siaubingai, aštriai.

Jonas tą dainą žinojo, nors jam buvo keista girdėti ją čia, iš kailių pasiūtoje palapinėje, už Sienos, dešimt tūkstančių mylių nuo raudonųjų kalnų ir šiltų Dorno vėjų.

Barškalas nusiėmė nuo laiko pageltusį savo šalmą ir palaukė, kol daina baigsis. Po kauliniais ir odiniais šarvais jis buvo gana smulkaus sudėjimo vyras, o didžiulė kaukė slėpė niekuo neišsiskiriantį veidą: su atsikišusiu smakru, retais ūsais, pageltusiais ir įdubusiais skruostais. Jo akys buvo gana arti viena kitos, antakiai vešlūs, viršunosėje sužėlę į vieną, o tamsūs plaukai ant viršugalvio gerokai praretėję.

Dorniečio žmona maudės dainuodama

kaip persikas saldžiu balsu.

Bet dorniečio ašmenys traukė savąją dainą,

buvo aštrūs, šalti — net baisu.

Prie gorės ant kėdės sėdėjo neaukštas, bet nepaprastai stambus vyras ir valgė ant iešmo pamautą keptą vištą. Jam per smakrą į pražilusią, baltą kaip sniegas barzdą tekėjo šilti riebalai, bet jis vis tiek patenkintas šypsojosi. Ant storų rankų jis buvo užsimovęs auksines, runomis išraižytas apyrankes ir vilkėjo sunkius juodus grandininius marškinius, kurie anksčiau galėjo priklausyti tik raitam žvalgui. Per kelias pėdas nuo jo stovėjo aukštesnis ir lieknesnis vyras odine palaidine, apsiūta bronzinėmis žvyno pavidalo plokštelėmis, ir suraukęs kaktą atidžiai žiūrėjo į žemėlapį, o jam ant nugaros, odinėje makštyje kybojo ilgas dvirankis kalavijas. Vyras buvo tiesus kaip ietis, liesas, bet raumeningas, švariai nusiskutęs, plikas, stambia tiesia nosimi ir įdubusiomis pilkomis akimis. Tikriausiai šį vyrą būtum galėjęs pavadinti net gražiu, jei būtų turėjęs ausis, tačiau buvo praradęs jas abi, — ar nušalo, ar jas nurėžė priešo peilis, Jonas tikrai pasakyti negalėjo. Be ausų jo galva atrodė siaura ir į viršų smailėjanti.

Kad ir žilabarzdis, ir plikis yra kariai, Jonas suprato vos užmetęs į juos akį. Šie du vyrai gerokai pavojingesni už Barškalą, tarė sau jis ir ėmė svarstyti, kuris iš jų Mensas Plėšikas.

Jam tysant ant žemės tamsos apgaubtam

su kraujo skoniu burnoje,

Broliai priklaupė melstis už jį, o jis jiems

nusijuokęs atsakė daina:

„Broliai, o broliai, aš mirsiu tuojau,

dornietis nužudė mane.

Tai visai nesvarbu, nes mirsim visi,

bet jo žmoną laikiau glėbyje.

Nutilus paskutiniams „Dorniečio žmonos“ melodijos garsams, plikis be ausų pakėlė akis nuo žemėlapio ir rūsčiai dėbtelėjo į Barškalą, Igritę ir tarp jų stovintį Joną.

— Kas jis? — paklausė. — Varnas?

— Juodaskvernis pavainikis, papjovęs Orelį, — atsakė Barškalas, — negana to, dar ir prakeiktas várgas.

— Tau buvo liepta nugalabyti juos visus.

— Šitas perbėgo pas mus, — įsiterpė Igritė. — Jis savo rankomis papjovė Koriną Pusrankį.

— Šitas berniūkštis? — Išgirdęs šias naujienas, beausis supyko. — Pusrankis turėjo būti mano grobis. Ar turi vardą, varne?

— Aš Jonas Snou, tavo malonybe. — Ir pasvarstė, ar jam nederėtų dar ir priklaupti.

— „Tavo malonybe“? — Beausis žvilgtelėjo į žilabarzdį storulį. — Matai? Jis mane laiko karaliumi.

Barzdočius taip garsiai nusikvatojo, kad jam iš burnos pabiro vištienos gabalėliai. Atgalia ranka jis nusibraukė nuo burnos riebalus ir tarė:

— Vaikėzas tikriausiai aklas. Argi kas kada nors girdėjo apie karalių be ausų? Juk tada, uždėta ant galvos, jo karūna iš karto nusmuktų ant kaklo. Cha! — Valydamasis pirštus į kelnes ir išsišiepęs iki ausų, jis kreipėsi į Joną: — Užčiaupk snapą, varne. Apsisuk ir galbūt rasi tą, kurio ieškai.

Jonas apsisuko.

Dainius atsistojo nuo palapinės grindų.

— Aš Mensas Plėšikas, — padėjęs liutnią tarė. — O tu Nedo Starko pavainikis, Snou iš Vinterfelo.

Kelias akimirkas Jonas stovėjo apstulbęs, negalėdamas žodžio pratarti, bet paskui atitoko ir pralemeno:

— Iš kur… Iš kur žinai?..

— Papasakosiu vėliau, — atsakė Mensas Plėšikas. — Ar patiko daina, vaikine?

— Nebloga. Ir anksčiau esu ją girdėjęs.

— Tai visai nesvarbu, nes mirsim visi, — atsainiai pakartojo Užusienio karalius, — bet jo žmoną laikiau glėbyje. Sakyk, ar mano Kaulų Lordas šneka teisybę? Tikrai nužudei seną mano draugą Pusrankį?

— Nužudžiau. — Nors didžiąją to darbo dalį atliko jis pats, o ne aš.

— Šešėlių bokštas jau niekada neatrodys toks grėsmingas, — liūdnai tarė karalius. — Korinas buvo mano priešas. Bet… kadaise ir mano brolis. Taigi… ar turėčiau padėkoti už tai, kad jį nudėjai, Jonai Snou? Ar prakeikti? — Ir jis niekinamai Jonui šyptelėjo.

Užusienio karalius visai nebuvo panašus nei į karalių, nei į tyržmogį. Jis buvo vidutinio ūgio, lieknas, ryškių veido bruožų, jo akys buvo rudos, žvilgsnis gudrus, plaukai ilgi ir rusvi, nors jau gerokai pražilę. Karūnos jis nenešiojo, užtat rankas puošė auksiniai žiedai, o ant kaklo nebuvo pasikabinęs nei brangakmenių, nei net sidabrinės grandinės. Jis vilkėjo drabužiais iš vilnos ir odos, o vienintelis dėmesio vertas jo apdaras buvo nudriskęs juodos vilnos apsiaustas, pro nutįsusias jo įplėšas buvo matyti išblukęs raudonas šilkas.

— Turėtum padėkoti man, kad nužudžiau tavo priešą, — pagaliau atgavo amą Jonas, — ir prakeikti už tai, kad nužudžiau tavo draugą.

— Cha! — sududeno žilabarzdis. — Puikiai atsakyta.

— Pritariu. — Mensas Plėšikas pamojo Jonui prieiti arčiau. — Jei prisidėsi prie mūsų, pats laikas tau su mumis susipažinti. Vyras, kurį palaikei manimi, yra Stiras, Teno magnaras. „Magnaras“ senąja kalba reiškia „lordas“. — Beausis vyras šaltai dėbtelėjo į Joną, o Mensas tuo metu atsisuko į žilabarzdį. — Baisusis mūsų vištų valgytojas yra mano ištikimasis Tormundas. Moteris…

Tormundas atsistojo.

— Palauk. Stirą pristatei kaip pridera, tad taip pat elkis ir su manimi.

Mensas Plėšikas nusijuokė.

— Gerai, jei taip nori… Jonai Snou, prieš tave — Tormundas Milžino Prakeiksmas, Išstypėlis Plepys, Rago Pūtikas ir Ledo Laužikas. Be to, tai Tormundas Perkūno Kumštis, Meškų Vyras, Rudiholo Pievų karalius, Kalbantis su Dievais ir Kariuomenės Tėvas.

— Dabar jau geriau, — tarė Tormundas. — Malonu susipažinti, Jonai Snou. Taip jau nutiko, kad mėgstu vilkolakius, bet ne Starkus.

— Geroji moteris prie žarijų indo, — toliau vardijo Mensas Plėšikas, — vardu Dala. — Besilaukianti moteris droviai šyptelėjo. — Elkis su ja kaip su karaliene, nes ji nešioja mano kūdikį. — Tada jis atsisuko į du palapinėje likusius žmones. — Ši gražuolė — jos sesuo, Vala. Šalia jos — jaunasis Jarlas, naujausias augintinis.

— Nesu jokio vyro augintinis, — niūriai ir niršiai atrėžė Jarlas.

— O Vala ir ne vyras, — prunkštelėjo žilabarzdis Tormundas. — Jau turėjai tai pastebėti, vyruti.

— Štai ir susipažinai su mumis, Jonai Snou, — tarė Mensas Plėšikas. — Su Užusienio karaliumi ir jo dvariškiais, — tokiais, kokie jie yra. O dabar, manau, pats laikas tau papasakoti apie save. Iš kur tu kilęs?

— Iš Vinterfelo, — atsakė Jonas. — Galima sakyti, iš Juodosios pilies.

— Ir ko gi atsibastei čia, į Balsvosios upės aukštupį, taip toli nuo namų laužų? — Nelaukdamas Jono atsakymo, Mensas iš karto pažvelgė į Barškalą. — Kiek jų buvo?

— Penki. Trys negyvi, vaikinukas čia. O penktas pabėgo kopdamas į kalnus, kur raitam nebuvo įmanoma jo vytis.

Plėšikas ir Jonas vėl pažvelgė vienas kitam į akis.

— Tikrai buvote tik penkiese? O gal kur nors netoliese tyko ir daugiau tavo brolių?

— Buvome keturi ir dar Pusrankis. Korinas atstojo dvidešimt paprastų vyrų.

Tai išgirdęs, Užusienio karalius šyptelėjo.

— Kai kas tikrai taip manė. Ir vis dėlto… vaikinas iš Juodosios pilies kartu su raitais Šešėlių bokšto žvalgais? Kaip čia atsitiko?

Šiam melui Jonas jau buvo pasiruošęs.

— Lordas vadas nusiuntė mane pas Pusrankį grūdintis, tad šis paėmė drauge į žvalgybą.

Magnaras Stiras susiraukė.

— Sakai, į žvalgybą?.. O kam varnams reikėjo žvalgyti Aidžiąją perėją?

— Kaimai ištuštėjo, — visiškai nuoširdžiai paaiškino Jonas. — Rodės, tarsi visa laisvoji tauta būtų kažkur dingusi.

— Dingusi, taigi… — linktelėjo Mensas Plėšikas. — Ir ne tik laisvoji tauta. Kas jums pasakė, kur mes, Jonai Snou?

Tormundas niekinamai prunkštelėjo.

— Krasteris, aišku kaip dieną. Jei ne jis bus palojęs, tai aš — raudonuojanti mergelė. Sakau tau, Mensai, tą padarą reikia patrumpinti per visą galvą.

Karalius suirzęs dėbtelėjo į senyvąjį vyrą ir rėžė:

— Tormundai, vieną gražią dieną prieš verdamas burną imk mąstyti. Žinau, kad Krasteris jiems pasakė. Paklausiau Jono, nes norėjau išgirsti, ar jis išklos tiesą.

— Hm… — piktai numykė Tormundas. — Ką darysi, susimoviau! — Ir jis nusišypsojo Jonui. — Matai, vyruti, todėl jis ir karalius, o aš — ne. Galiu daugiau už jį išgerti, nugalėti jį dvikovoje ir geriau už jį padainuoti, be to, ir mano kotas triskart didesnis už jo, bet Mensas gudrus. Matai, jis buvo auklėtas kaip varnas, o varnas — labai suktas paukštis.

— Norėčiau pasikalbėti su šiuo vaikinu akis į akį, mano Kaulų Lorde, — tarė Mensas Plėšikas Barškalui. — Išeikite visi ir palikite mudu vienus.

— Ar man irgi išeiti? — paklausė Tormundas.

— Būtinai. Ir pačiam pirmam, — atsakė Mensas.

— Nevalgysiu rūmuose, kur nesu pageidaujamas. — Tormundas atsistojo. — Aš ir keptos vištos išeiname. — Taip taręs, jis grybštelėjo virš gorės su žarijomis kybojusią antrą vištą, susigrūdo ją į kišenę, įsiūtą į apsiausto pamušalą, dar kartą pasipiktinęs šūktelėjo ir, laižydamasis pirštus, išėjo. Visi kiti, išskyrus Dalą, nusekė jam iš paskos.

— Sėsk, jei nori, — jiems išėjus pakvietė Plėšikas. — Valgysi? Bent porą paukščių Tormundas mums vis dėlto paliko.

— Mielai užkąsčiau, tavo malonybe. Ačiū.

— „Tavo malonybe“? — Karalius šyptelėjo. — Iš laisvajai tautai priklausančių žmonių lūpų tokius žodžius išgirsi retai. Daugumai jų esu Mensas, kai kuriems — vadas Mensas. Išgersi ragą midaus?

— Mielai, — tarė Jonas.

Karalius įsipylė gėrimo sau, o tuo metu Dala perpjovė gražiai apskrudusias vištas ir atnešė jiems kiekvienam po pusę. Jonas nusitraukė pirštines ir valgė pirštais, nučiulpdamas nuo kaulų net menkiausius mėsos gabalėlius.

— Tormundas sakė tiesą, — lauždamas kepalėlį duonos prabilo Mensas Plėšikas. — Varnas — tikrai gudrus paukštis, bet… aš buvau varnas jau tais laikais, kai tu buvai ne didesnis už Dalos pilve augantį kūdikį, Jonai Snou. Tad būk atsargus ir nemėgink pūsti man miglos į akis.

— Kaip pasakysi, tavo… Mensybe.

Karalius nusikvatojo.

— „Tavo Mensybe!“ Kodėl ne?! Žadėjau papasakoti, iš kur tave pažįstu. Ar pats dar nesusiprotėjai?

Jonas papurtė galvą.

— Gal Barškalas pasiuntė žinią?

— Oru? Mokytų varnų neturime. Ne, pažįstu tavo veidą. Esu tave matęs. Du kartus.

Iš pradžių tai atrodė visiškai neįtikėtina, bet paskui, gerai pasukęs galvą, Jonas staiga kai ką prisiminė.

— Tuomet, kai dar buvai sargybos brolis…

— Puiku! Taip, tada pamačiau tave pirmą kartą. Buvai dar berniukas, o aš vilkėjau vien juodais drabužiais ir buvau vienas iš raitelių, lydėjusių senąjį lordą vadą Korgilą, atvykusį į pietus, į Vinterfelą, susitikti su tavo tėvu. Vaikštinėdamas kiemą juosiančiu pylimu netikėtai užtikau tave ir tavo brolį Robą. Naktį prieš mums atvykstant prisnigo, tad judu virš vartų buvote sukasę sniego kalną ir laukėte, ar kas neis pro tuos vartus.

— Prisimenu, — tarė Jonas ir, neslėpdamas nuostabos, nusijuokė. Jaunas juodasis brolis, žingsniuojantis pylimu, taip… — Prisiekei mūsų neišduoti.

— Ir priesaikos nesulaužiau. Bent jau tos.

— Mudu užvertėme sniegu Storąjį Tomą. Iš visų tėvo sargybinių, jis buvo pats didžiausias slunkius. — Paskui Tomas vaikėsi juodu su broliu po kiemą, kol jie visi trys įraudo kaip rudeniniai obuoliai. — Bet užsiminei apie du kartus. Kada matei mane antrą kartą?

— Kai karalius Robertas atvyko į Vinterfelą pasiūlyti tavo tėvui tapti jo ranka, — lyg niekur nieko pasakė Užusienio karalius.

Negalėdamas patikėti, Jonas išpūtė akis.

— Negali būti…

— Bet tai tiesa. Sužinojęs, kad atvyksta karalius, tavo tėvas pasiuntė žinią savo broliui Bendžinui prie Sienos, kad ir jis galėtų atjoti į puotą. Juodieji broliai su laisvąja tauta bendrauja dažniau, nei manai, todėl netrukus ši naujiena pasiekė ir mano ausis. Proga buvo tokia gera, kad neatsispyriau pagundai. Tavo dėdė niekada nebuvo manęs matęs, tad iš jo pusės pavojus negrėsė, o kad tavo tėvas galėtų prisiminti jauną varną, su kuriuo prieš daugelį metų buvo trumpai susitikęs, taip pat nemaniau. Norėjau pamatyti tą Robertą, pažvelgti į jį kaip karalius į karalių, be to, įsitikinti, ko vertas tavo dėdė Bendžinas. Tuo metu jis buvo žvalgybos vadas ir visų mano žmonių siaubas. Tad pasibalnojau savo eikliausią žirgą ir išjojau.

— Bet, — paprieštaravo Jonas, — Siena…

— Siena gali sulaikyti kariuomenę, bet ne vienišą keliautoją. Pasiėmiau liutnią, kapšelį sidabro, prie Ilgosios kalvos ledu pėsčias perėjau per upę ir, nukeliavęs kelias mylias piečiau Naujosios Dovanos, nusipirkau arklį. Viską sudėjus, laiką praleidau daug maloniau už Robertą, kuris, norėdamas, kad jo karalienei kelionė būtų patogi, kratėsi didžiuliame gremėzdiškame vežime. Sutikau Robertą vieną dieną pajojęs į pietus nuo Vinterfelo ir prisiplakiau prie jį lydėjusios draugijos. Prie keliaujančių karalių palydos visuomet prisideda laisvųjų raitelių ir atleistų riterių, besitikinčių gauti tarnybą dvare, o turėdamas liutnią puikiausiai prie jų pritapau. — Jis nusijuokė. — Moku visas nepadorias dainas, sukurtas į šiaurę ir į pietus nuo Sienos. Štai ir visa istorija. Tą vakarą, kai tavo tėvas iškėlė puotą Roberto garbei, kartu su kitais laisvaisiais raiteliais sėdėjau jo menės gale ant suolo, klausiausi Orlando iš Senmiesčio, grojančio arfa ir dainuojančio apie mirusius ir jūros dugne besiilsinčius karalius. Pasivaišinau tavo lordo tėvo mėsa ir midumi, pamačiau Karalžudį ir Kipšą, užmečiau akį į lordo Edardo vaikus ir jiems į kojas besitrinančius vilkiukus.

— Dainius Beilis, — pertraukė Mensą Jonas, prisiminęs tai, ką Igritė papasakojo prie Speigilčių tą naktį, kai jis jos vos nenužudė.

— O, kad galėčiau jam prilygti! Neneigsiu, Beilio žygiai mane įkvėpė, bet… jei atmintis manęs neapgauna, nepagrobiau nė vienos iš tavo seserų. Beilis kūrė savo dainas ir pagal jas gyveno. O aš tik dainuoju tas, kurias sukūrė geresni už mane. Gal dar midaus?

— Ne, — atsisakė Jonas. — O jei tave būtų pažinę… sučiupę…

— Tavo tėvas būtų nurentęs man galvą, — gūžtelėdamas atsakė karalius. — Tačiau, kol valgiau prie stalą atstojusios lentos, mane saugojo svečio teisė. Vaišingumo įstatymai seni, siekia dar Pirmųjų Žmonių laikus, ir šventi kaip širdmedis. — Jis mostelėjo į juodu skiriančią lentą, į atlaužtą duoną ir vištos kaulus. — Tu čia taip pat esi svečias ir gali nesibaiminti, kad tave nuskriausiu. Bent jau šiąnakt. Todėl geriau būk man atviras, Jonai Snou. Ar esi varnas, nusimetęs apsiaustą iš baimės, ar į mano palapinę įžengei dėl kokios nors kitos priežasties?

Nesvarbu, kad naudojosi svečio teise, — Jonas Snou suprato einantis labai plonu ledu. Vienas neatsargus žingsnis — ir galėjo įlūžti, pliumptelėti į tokį šaltą vandenį, kad nuo to šalčio galėtų sustoti širdis. Prieš praverdamas burną, pasverk kiekvieną žodį, priminė sau jis. Tada, norėdamas laimėti truputėlį laiko, godžiai gurkštelėjo midaus. Pagaliau, padėjęs ragą, tarė:

— Papasakok, kodėl pakeitei apsiaustą, tada ir aš pasakysiu, kodėl nusimečiau savąjį.

Kaip Jonas ir tikėjosi, Mensas Plėšikas nusišypsojo. Tiesiog šis karalius buvo toks žmogus, kuriam patiko girdėti skambant savo balsą.

— Esu tikras, kad girdėjai ne vieną pasakojimą apie mano pabėgimą.

— Vieni šneka, kad pabėgai dėl karūnos. Kiti sako, kad dėl moters. Dar kiti tvirtina, girdi, turi tyržmogių kraujo.

— Tyržmogių kraujas — tai Pirmųjų Žmonių kraujas, tas pats, kuris teka ir Starkų gyslomis. O jei kalbėsime apie karūną… ar ant mano galvos ją matai?

— Bet matau moterį. — Jonas žvilgtelėjo į Dalą.

Paėmęs už rankos, Mensas prisitraukė ją prie savęs.

— Mano moteris dėl to nekalta. Susipažinau su ja tik grįždamas iš tavo tėvo pilies. Pusrankis buvo išskaptuotas iš seno ąžuolo, o aš — vyras iš kūno ir kraujo, tad prieš moterų kerus esu bejėgis… kaip, beje, ir du trečdaliai sargybos vyrų. Tarp jų yra tokių, kurie tebevilki juodus drabužius, o moterų yra turėję dešimteriopai daugiau už mane, vargšą karalių. Teks spėti dar kartą, Jonai Snou.

Jonas truputį pagalvojo.

— Pusrankis sakė, kad žavėjaisi tyržmogių muzika.

— Žavėjausi. Ir dabar žaviuosi. Taip, šis spėjimas jau teisingesnis. Bet vis tiek nepataikei. — Mensas Plėšikas atsistojo, atsisegė segę, nusisiautė apsiaustą ir numetė jį ant suolo. — Viskas dėl šito.

— Dėl apsiausto?

— Dėl juodo vilnonio prisiekusių Nakties sargybos brolių apsiausto, — pasakė Užusienio karalius. — Vieną dieną beklajodami sumedžiojome puikų stambų elnią. Bediriant jam kailį pasklidęs kraujo kvapas priviliojo savo guolyje tūnojusią didlūšę. Nuvijau ją, bet prieš pasprukdama ji kaip reikiant sudraskė man apsiaustą. Matai? Štai čia, čia ir čia. — Jis nusijuokė. — Be to, ji nagais perdrėskė man ranką ir nugarą ir aš nukraujavau labiau nei tas elnias. Broliai baiminosi, kad nenumirčiau jiems nespėjus nugabenti manęs į Šešėlių bokštą pas meisterį Muliną, tad nunešė į tyržmogių kaimą, mat žinojo, kad ten gyvena sena žiniuonė, gydanti ligonius. Pasirodė, kad ji jau mirusi, bet manimi pasirūpino jos duktė. Išvalė, susiuvo žaizdas, maitino koše ir girdė vaistais tol, kol atgavau jėgas ir vėl galėjau sėsti ant arklio. Be to, ji sulopė mano sudraskytą apsiaustą: įsiuvo skaisčiai raudono Ašajaus šilko įsiuvus, — šilko, kurį jos senelė nuplėšė nuo kažkokio sukčiaus lavono, jūros bangų išmesto ant Įšalusio kranto. Didesnio turto už tą šilką ji neturėjo ir padovanojo jį man. — Mensas vėl užsimetė ant pečių apsiaustą. — Bet Šešėlių bokšte man davė naują, iš saugyklų paimtą vilnonį apsiaustą, juodą kaip naktis, su juodais apvadais, kad tiktų dėvėti su juodomis kelnėmis ir juodais batais, juoda liemene ir juodais grandininiais marškiniais. Naujajame apsiauste nebuvo nei atspurusių siūlų, nei įplyšimų, nei prorėžų — juo labiau užtaisytų raudonu šilku. Seras Denis Molisteris man griežtai priminė, kad Nakties sargybos vyrai rengiasi tik juodai, tarsi būčiau tai pamiršęs. Ir pridūrė, kad senasis mano apsiaustas dabar tinkamas tik laužui pakurti.

Kitą rytą išėjau… ten, kur bučinys nebuvo nusikaltimas ir kur žmogus galėjo pats rinktis, kokį apsiaustą jam dėvėti. — Mensas užsisegė segę ir vėl atsisėdo. — O dėl ko pasprukai tu, Jonai Snou?

Jonas vėl gurkštelėjo midaus. Yra tik vienas paaiškinimas, kuriuo jis galėtų patikėti.

— Sakei, tą vakarą, kai mano tėvas iškėlė puotą karaliaus Roberto garbei, buvai Vinterfele, ar ne?

— Sakiau, nes tai tiesa.

— Tuomet visus mus matei. Princą Džofrį ir princą Tomeną, princesę Mirselą, mano brolius — Robą, Braną ir Rikoną, — mano seseris Ariją ir Sansą. Matei juos, žingsniuojančius tarp stalų, matei, kaip visi lydėjo juos žvilgsniais, matei, kaip jie užėmė jiems skirtas vietas prie stalo, prie pat pakylos, ant kurios sėdėjo karalius ir karalienė.

— Taip, pamenu.

— O ar matei, kur sėdėjau aš, Mensai? — Jonas pasilenkė. — Ar matei, kur jie nugrūdo pavainikį?

Kelias akimirkas Mensas Plėšikas atidžiai žvelgė Jonui į akis.

— Manau, bus geriau, jei paieškosime tau naujo apsiausto, — tiesdamas ranką tarė karalius.

Daneiris

Virš vis dar melsvų vandenų sklido neskubrus, nenutrūkstamas būgnais mušamas ritmas ir švelnus galerų irklų pliauškėjimas. Joms iš paskos girgždėdamas plaukė didelis burinis karo laivas, traukiamas storų, prie galerų pririštų ir kaip stygos įsitempusių virvių. „Baleriono“ burės kybojo subliūškusios, beviltiškai nukarusios nuo stiebų. Ir vis dėlto, stovėdama priekiniame denyje ir žiūrėdama, kaip giedrame žydrame danguje vienas kitą vaikosi jos drakonai, Daneiris Targarien buvo tokia laiminga, kad jau ir neprisiminė, kada šitaip jautėsi.

Jos dotrakiai jūrą vadino nuodingu vandeniu ir kreivai žiūrėjo į bet kokį skystį, netinkamą gerti jų arkliams. Tą dieną Kvarto uoste inkarus pakėlė trys buriniai laivai, — galėjai pamanyti, kad jie plaukia ne į Pentosą, o tiesiai į pragarą. Jos jauni narsūs kraujo raiteliai į besisūpuojančią kranto liniją spoksojo iš baimės išvertę akis ir kiekvienas iš jų trijų buvo tvirtai pasiryžęs neišsiduoti, kad bijo, anksčiau už kitus du, o jos tarnaitės, Iri ir Džiki, iš visų jėgų įsikibusios laikėsi turėklų ir, vos tik laivui susiūbavus, pasilenkusios virš jų imdavo lupti ožius. Visi kiti nedidelio Dani chalasaro nariai tūnojo triume: jie mieliau liko su nerimstančiais savo žirgais, o laivus supančio pasaulio, kuriame nebuvo nė lopinėlio žemės, visai nenorėjo matyti. Kai šeštą kelionės dieną juos užklupo staigi ir smarki audra, Dani išgirdo juos per liukų angas: vos tik „Balerionas“ pakildavo ant bangos arba imdavo nuo jos leistis, žirgai pradėdavo bilsnoti kanopomis ir prunkšti, o raiteliai — melstis plonais ir virpančiais balsais.

Bet Dani negalėjo išgąsdinti jokia audra. Ji buvo vadinama Daneiris, Audros Dukra, nes rėkdama atėjo į šį pasaulį tolimojoje Vėtrų Gūžtoje, siaučiant smarkiausiai vesterosiečių atmintyje išlikusiai audrai, tokiai baisiai, kad vėjas nuo pilies sienų plėšė pritaisytas chimeras ir taip sudaužė tėvo flotilę, kad laivai tiko nebent prakurams.

Siauroji jūra dažnai būdavo audringa ir vaikystėje, sprukdama iš vieno laisvojo miesto į kitą ir jai ant kulnų lipant Grobiko samdytiems peiliams, Dani buvo perplaukusi ją gal pusšimtį kartų. Dani mėgo jūrą. Jai patiko uosti gaivų, druska persismelkusį orą ir žvelgti į begalinę horizonto liniją, tolumoje besiribojančią vien su žydro dangaus skliautu. Tuomet ji jausdavosi maža, bet kartu ir laisva. Jai patiko ir delfinai, kartais išnirdavę ir lydėdavę „Balerioną“, skrosdavę bangas nelyginant sidabrinės ietys, ir kartkartėmis švystelėdavusios žuvys skraiduolės; patiko net jūreiviai su savo dainomis ir pasakojimais. Kartą, plaukdama į Bravosą ir žiūrėdama, kaip staiga pakilus vėjui laivo įgula iš paskutiniųjų mėgina nuleisti didžiulę žalią burę, net pagalvojo, kaip būtų puiku tapti jūreiviu. Bet kai papasakojo tai savo broliui, Viseiris sučiupo ją už plaukų ir suko juos tol, kol ji ėmė verkti. „Tavo gyslomis teka drakonų kraujas! — suriko jis. — Drakonų, o ne dvokiančios žuvies!“

Jis buvo kvaištelėjęs ir dėl to, ir dėl daugybės kitų dalykų, pagalvojo Dani. Jei būtų buvęs išmintingesnis ir kantresnis, pats būtų iškėlęs burę ir nuplaukęs į vakarus užimti teisėtai jam priklausančio sosto. Ji puikiai suprato, kad Viseiris buvo paikas ir kupinas pagiežos, bet kartais vis tiek jo ilgėdavosi. Ne to žiauraus ir silpno vyro, kuriuo jis tapo prieš mirtį, o brolio, kartais leisdavusio įsiropšti pas jį į lovą, vaikino, kuris pasakodavo jai apie Septynias Karalystes ir kalbėdavo apie tai, kaip pagerėtų jų gyvenimas, jei jam pavyktų apginti savo teises į karūną.

Prie Dani priėjo kapitonas.

— O, kad „Balerionas“ galėtų pakilti ir sklęsti kaip jo bendravardis drakonas, tavo malonybe! — prabilo jis netaisyklinga valyrų kalba su labai ryškiu Pentoso akcentu. — Tuomet mums nereikėtų nei irkluoti, nei traukti jo virvėmis, nei melstis, kad pakiltų vėjas.

— Tiesa, būtų gerai, kapitone, — šyptelėjusi atsakė Dani patenkinta, kad pelnė šio vyro simpatiją. Kapitonas Grolėjus buvo senas pentošietis, kaip ir jo šeimininkas Ilyrijus Mopatis, ir kai į jo laivą buvo atnešti trys drakonai, ėmė jaudintis kaip nekalta mergelė. Sukabintos ant planšyrų ir dabar tebekabojo penkios dešimtys kibirų, pilnų jūros vandens, jei kartais laive kiltų gaisras. Iš pradžių Grolėjus norėjo, kad drakonai liktų uždaryti narvuose, ir dėl kapitono ramybės Dani sutiko, bet nelaisvėje jie atrodė taip varganai, kad netrukus ji apsigalvojo ir griežtai pareikalavo juos išleisti.

Dabar dėl to džiaugėsi ir pats kapitonas Grolėjus. Tiesa, buvo kilęs vienas nedidelis gaisras, bet vyrai greitai jį užgesino; užtat „Baleriono“ triumuose, rodės, staiga labai sumažėjo žiurkių: jų buvo daug mažiau nei anksčiau, kai šis laivas dar vadinosi „Saduleonu“. O Dani įgula, kuriai šie padarai kėlė ir baimę, ir smalsumą, palengva ėmė įtartinai uoliai didžiuotis „savo“ drakonais. Visi, pradedant kapitonu ir baigiant koko padėjėju, mėgo žiūrėti, kaip ta trijulė skraido, nors… ir ne taip labai kaip Dani.

Jie mano vaikai, tarė ji sau, ir jei magė sakė tiesą, daugiau vaikų niekada negalėsiu turėti.

Viseriono žvynai buvo balti kaip grietinėlė; ragai, sparnai, nugaros viršus ir ketera — rusvai gelsvi, tarsi auksiniai, ir ryškiai tviskantys saulėje kaip metalas. Reigalas buvo gimęs iš vasaros žalumos ir rudens bronzos. Jiedu sklendė virš laivų sukdami plačius ratus, kildami vis aukščiau, mėgindami vienas kitą aplenkti ir palikti sau po kojomis.

Dani žinojo, kad drakonams visada patinka pulti priešą iš aukštai. Kai tik kuris nors iš dviejų atsidurdavo tarp savo varžovo ir saulės, tuoj suglausdavo sparnus, klykdamas nerdavo žemyn ir jau dviese krisdavo iš dangaus susikibę, susiraizgę į žvynuotą kamuolį, kaukšėdami nasrais ir uodegomis plakdami orą. Kai drakonai susikibo pirmą kartą, Dani baiminosi, kad jiedu trokšta vienas kitą pribaigti, tačiau tai buvo tik žaidimas. Po kelių akimirkų jiedu pūkštelėdavo į vandenį, pasileisdavo ir vėl imdavo kilti — klykdami, šnypšdami, plakdami orą sparnais, nuo kurių garuodavo jūros vanduo. Drogonas taip pat skraidė, tik jo niekur nebuvo matyti; jis tikriausiai medžiojo, per kelias mylias juos aplenkęs arba per kelias mylias nuo jų atsilikęs.

Jos Drogonas nuolat būdavo alkanas. Alkanas ir greitai augantis. Dar metai kiti, ir tikriausiai bus toks didelis, kad ant jo bus galima skraidyti. Tada šiai didžiulei sūriai jūrai įveikti man nereikės jokių laivų.

Bet tos dienos dar reikėjo palaukti. Reigalas ir Viserionas stambumu prilygo nedideliam šuniui, Drogonas buvo tik truputį už juos didesnis, tačiau bet kuris šuo būtų svėręs daugiau nei drakonas. Jie buvo lengvesni, nei iš pirmo žvilgsnio atrodė: vien žvynuota plėve padengti sparnai, kaklai ir uodegos. Tad kol kas, norėdama grįžti namo, Daneiris Targarien turėjo kliautis medžiu, vėju ir stora drobe.

Medis ir stora drobė iki šiol jai tarnavo be priekaištų, bet nepatikimas vėjas ją išdavė. Šešias dienas ir naktis vėjas buvo palikęs juos likimo valiai, bet ir dabar, išaušus septintai, jis nė karto nepasiuntė tokio šuoro, kuris būtų išpūtęs bures. Laimė, du iš magistro Ilyrijaus jai iš paskos pasiųstų laivų buvo prekybinės galeros, kurių kiekviena turėjo po du šimtus irklų ir kuriose netrūko stiprių vyrų, galinčių irkluoti. „Balerionas“, didelis karo laivas, buvo visiškai kitoks: gremėzdiška gelda su plačiomis rėjomis, didžiuliais triumais ir milžiniškomis burėmis, bet visiškai bejėgė jūroje nurimus vėjui. „Vagaras“ ir „Meraksas“ ištempė ir pririšo virves, kad galėtų jį tempti, tačiau „Balerionas“ vilkosi kankinamai lėtai. Visi trys laivai buvo pilni įgulos, keleivių ir krovinių.

— Nematau Drogono, — tarė į priekinį denį užlipęs ir prie jos prisidėjęs seras Džora Mormontas. — Ar jis vėl kažkur pražuvo?

— Tai mes pražuvome, sere. Kaip ir aš, Drogonas negali pakęsti šito šliaužimo vandeniu. — Juodasis jos drakonas buvo drąsesnis už kitus du: jis pirmas pamėgino pakilti virš vandens, pirmas nuskrido nuo vieno laivo ant kito, pirmas pasislėpė dangumi plaukiančiame debesyje… ir pirmas pradėjo medžioti. Vos tik žuvis skraiduolė išnirdavo iš vandens, ji būdavo perveriama liepsnos žeberklo, pačiupta ir nugurkta. — Ar didelis jis augs? — apimta smalsumo paklausė Dani. — Ar tu žinai?

— Septyniose Karalystėse buvo sakmių apie drakonus, kurie užaugdavo tokie dideli, kad ištraukdavo iš vandens milžiniškus krakenus.

Dani nusijuokė.

— Būtų nuostabu pamatyti…

— Tai tik sakmė, chalise, — tarė ištremtasis riteris. — Jose taip pat pasakojama, kad išmintingi seni drakonai sulaukia ir tūkstančio metų.

— O kiek iš tiesų gyvena drakonas? — Ji pakėlė galvą ir išvydo Viserioną, neriantį žemyn, praskrendantį visai žemai virš laivo, lėtai vasnojantį sparnais ir judinantį suglebusias bures.

Seras Džora gūžtelėjo.

— Drakonas gyvena daug kartų ilgiau už žmogų — bent jau dainose tuo norima mus įtikinti. Bet… Septyniose Karalystėse nuo seno geriausiais būdavo pripažįstami Targarienų giminės drakonai. Jie būdavo auginami karui, tad mūšiuose ir žūdavo. Nukauti drakoną tikrai nelengva, tačiau įmanoma.

Ginklanešys Žilabarzdis, stovėdamas prie laivo priekį puošiančios medinės figūros ir viena liesa ranka remdamasis į ilgą kietmedžio lazdą, atsisuko į juodu ir tarė:

— Balerionas Juodasis Siaubas sulaukė dviejų šimtų metų ir mirė valdant Džaheiriui Taikintojui. Jis buvo toks didelis, kad nekramtęs galėjo praryti jautį. Drakonas niekada nesiliauja augęs, tavo malonybe, jei tik gyvena laisvas ir turi maisto.

Jis buvo vardu Arstanas, bet dėl pražilusių žandenų Stipruolis Belvasas praminė jį Žilabarzdžiu ir dabar jau beveik visi jį taip vadino. Ginklanešys Arstanas buvo aukštesnis už serą Džorą, bet ne toks raumeningas; jo akys buvo šviesiai žydros, o ilga barzda balta kaip sniegas ir švelni kaip šilkas.

— Jei gyvena laisvas? — susidomėjusi paklausė Dani. — Apie ką tu kalbi?

— Karaliaus Uoste tavo protėviai savo drakonams pastatė didžiulę pilį su kupolo formos bokštu. Ji vadinama Drakonų Duobe. Ta pilis tebestūkso ant Reinės kalvos, tiesa, jau gerokai apgriuvusi. Ten senų senovėje gyveno karaliaus drakonai, o pilyje buvo daugybė urvų ir tokios plačios geležinės durys, kad pro jas būtų galėję įjoti trisdešimt vienas šalia kito išsirikiavusių riterių. Ir vis dėlto jau tuomet kažkas atkreipė dėmesį, kad nė vienas iš Duobėje gyvenančių drakonų neužaugdavo toks didelis kaip jo protėviai. Meisteriai sakydavo, girdi, augti drakonams trukdydavusios aukštos pilies sienos ir didžiulis kupolas virš galvos.

— Jei sienos neleistų mums augti, visi valstiečiai būtų maži kaip nykštukai, o karaliai — tikri milžinai, — tarė seras Džora. — Esu matęs vyrų iš stuomens ir iš liemens, gimusių lūšnelėse, ir neūžaugų, gyvenančių pilyse.

— Žmonės yra žmonės, — nenusileido Žilabarzdis. — O drakonai — visai kas kita.

Seras Džora niekinamai prunkštelėjo.

— Kokia gili mintis. — Tremtinys riteris senio nemėgo ir nė neketino to slėpti. — Be to, ką tu išmanai apie drakonus…

— Tiesą sakai, beveik nieko. Bet gana ilgai tarnavau Karaliaus Uoste, tada Geležiniame soste sėdėjo karalius Eiris, ir kai eidavau į sosto menę, iš palubių nuo visų sienų į mane žvelgdavo drakonų kaukolės.

— Viseiris man apie tas kaukoles pasakojo, — prisiminė Dani. — Grobikas jas nuėmė ir kažkur paslėpė. Negalėjo pakęsti, kad jos iš aukštai žvelgia į jį, sėdintį užgrobtame soste. — Ji pamojo Žilabarzdžiui prieiti arčiau. — Gal pažinojai mano karalių tėvą?

Mat karalius Eiris II mirė jo dukrai dar negimus.

— Turėjau tą didžią garbę, tavo malonybe.

— Ar jis tau atrodė geras ir malonus?

Žilabarzdis kaip įmanydamas mėgino nuslėpti jausmus, bet jam nepavyko, ir visa, ką jautė, atsispindėjo veide.

— Jo malonybė… dažnai būdavo malonus.

— Dažnai? — Dani šyptelėjo. — Bet ne visada?

— Su tais, kuriuos laikė savo priešais, jis galėdavo elgtis labai šiurkščiai.

— Išmintingas vyras niekada nevadina savo priešu karaliaus, — tarė Dani. — Ar pažinojai ir mano brolį Reigarą?

— Buvo kalbama, kad princo Reigaro niekas niekada iš tiesų nepažinojo. Tačiau man buvo leista matyti jį, dalyvaujantį turnyre, be to, dažnai girdėdavau jį skambinant savąja arfa sidabrinėmis stygomis.

Seras Džora prunkštelėjo.

— Kaip ir tūkstantis kitų kokioje nors derliaus šventėje. Dar pasigirk, kad buvai jo ginklanešys.

— Šito nesakau, sere. Princo Reigaro ginklanešys buvo Milesas Mutonas, o paskui — Ričardas Lonmautas. Paskui, kai tie du vyrai tą garbę užsitarnavo, jis pats įšventino juos į riterius ir jiedu liko princui artimi žmonės. Princas brangino ir jaunojo lordo Koningtono draugystę, bet seniausias jo bičiulis buvo Arturas Deinas.

— Ryto Kalavijas! — susižavėjusi šūktelėjo Dani. — Viseiris pasakodavo apie jo stebuklingus baltus ašmenis. Sakydavo, kad seras Arturas — vienintelis riteris karalystėje, prilygstantis mūsų broliui.

Žilabarzdis nulenkė galvą.

— Man nedera abejoti princo Viseirio žodžiais.

— Karaliaus, — pataisė jį Dani. — Jis buvo karalius, nors niekada nevaldė. Viseiris, Trečiasis šiuo vardu. Bet ką turi omenyje? — Iš Žilabarzdžio tokio atsakymo ji nesitikėjo. — Seras Džora kartą pavadino Reigarą paskutiniu drakonu. Matyt, jei buvo taip vadinamas, jis buvo neprilygstamas karys?

— Tavo malonybe, — tarė Žilabarzdis, — Drakono Uolos princas buvo tikrai galingas karys, bet…

— Tęsk, — paragino Dani. — Su manimi gali kalbėti visiškai atvirai.

— Kaip įsakysi… — Suraukęs kaktą, senis pasirėmė į kietmedžio lazdą. — Neprilygstamas karys… Tai puikūs žodžiai, tavo malonybe, bet žodžiais mūšių nelaimėsi.

— Mūšiai laimimi kalaviju, — tiesiai išrėžė seras Džora. — Ir princas Reigaras tikrai mokėjo juo darbuotis.

— Tikra tiesa, sere, bet… esu matęs daugybę turnyrų ir daugiau karų, nei būčiau norėjęs, ir, kad ir koks stiprus, vikrus ir patyręs būtų riteris, yra ir kitų, galinčių jam prilygti. Vyras gali laimėti vieną turnyrą ir greitai iškristi iš balno kitame. Pralaimėjimą gali lemti ir slidus pievos plotelis, ir tai, ką turnyro išvakarėse valgei vakarienei. O pergalę gali padėti pasiekti pasikeitusi vėjo kryptis. — Jis žvilgtelėjo į serą Džorą. — Arba skarelė, užrišta ant žasto ir reiškianti damos palankumą.

Mormonto veidas apsiniaukė.

— Galvok, ką šneki, seni.

Dani žinojo, kad Arstanas matė serą Džorą besikaunantį Lanisporte, turnyre, kurį Mormontas laimėjo ryšėdamas ant rankos damos palankumą reiškiančią skepetą. Kartu jis laimėjo ir tą damą; Linesę iš Haitauerių giminės, antrąją savo žmoną, gražią ir kilmingą… Bet ji serą Džorą sužlugdė, paliko jį ir dabar jam buvo labai nemalonu ją prisiminti.

— Būk atlaidus, mano riteri. — Dani delnu palietė Džoros ranką. — Esu tikra, kad Arstanas nenorėjo tavęs įžeisti.

— Jei jau taip sakai, chalise… — nenoromis ir niūriai atsakė seras Džora.

Dani vėl kreipėsi į ginklanešį:

— Apie Reigarą beveik nieko nežinau. Tik tiek, kiek papasakojo Viseiris, o kai žuvo jo brolis, jis buvo dar mažas berniukas. Koks iš tiesų buvo Reigaras?

Senis susimąstė.

— Pajėgus. Pirmiausia — pajėgus. Ryžtingas, viską gerai apgalvojantis, pareigingas, energingai siekiantis tikslo. Apie jį pasakojama viena legenda… Bet seras Džora, žinoma, taip pat yra ją girdėjęs.

— Norėčiau išgirsti ją iš tavo lūpų.

— Kaip pageidauji, — tarė Žilabarzdis. — Dar būdamas berniukas, Drakono Uolos princas buvo pernelyg įnikęs į knygas. Skaityti jis pradėjo taip anksti, kad žmonės kalbėjo, girdi, jo besilaukdama karalienė Reila, matyt, prarijo kelias knygas ir žvakę. Žaisti su kitais vaikais Reigaras nenorėjo. Meisteriai pagarbiai žavėjosi jo išmintimi, bet jo tėvo riteriai piktai juokaudavo, kad gimė dar vienas Beiloras Palaimintasis. Bet vieną dieną knygų ritiniuose princas Reigaras kažką perskaitė ir netikėtai tapo visiškai kitu žmogumi. Niekas nežino, kas toje knygoje buvo parašyta, bet staiga, vieną ankstų rytą, riteriams velkantis šarvus ir segantis kalavijus, jis pasirodė kieme. Ir, priėjęs prie sero Vilemo Dario, kovų meistro, tarė: „Prašyčiau duoti man kalaviją ir šarvus. Rodos, turiu tapti kariu.“

— Ir tapo! — džiaugsmingai šūktelėjo Dani.

— Iš tiesų, — pritarė Žilabarzdis ir nusilenkė. — Prašau man atleisti, tavo malonybe. Kalbame apie karius ir štai matau, kad jau atsikėlė Stipruolis Belvasas. Turiu juo pasirūpinti.

Dani žvilgsnis nukrypo į laivagalį. Eunuchas lipo iš triumo ir, turint omenyje jo stotą, gana vikriai lindo per liuką laivo viduryje. Belvasas buvo kresnas, plačiapetis, beveik šimtą kilogramų sveriantis riebalų ir raumenų kalnas, o ant storo jo pilvo buvo matyti daugybė išblukusių balsvų randų. Jis mūvėjo dukslias kelnes, buvo susijuosęs geltona šilkine juosta ir vilkėjo juokingai ploną odinę liemenę, prisegiotą geležinių smeigių.

— Stipruolis Belvasas alkanas! — sugriaudėjo jis, į nieką tiesiai nesikreipdamas. — Stipruolis Belvasas dabar valgys! — Atsisukęs laivo pirmagalyje jis pamatė Arstaną. — Žilabarzdi! Atnešk Stipruoliui Belvasui valgyt!

— Gali eiti, — tarė Dani ginklanešiui. Jis dar kartą nusilenkė ir nuėjo rūpintis tuo, kuriam tarnavo.

Seras Džora, kurio tiesmukumas ir šiurkštumas atsispindėjo veide, susiraukęs žvilgsniu nulydėjo nueinantį ginklanešį. Mormontas buvo galingo stoto ir tvirtas vyras, jo smakras buvo stambus, pečiai platūs. Tikrai ne gražuolis, bet ištikimiausias bičiulis iš visų, kada nors Daneiris turėtų.

— Turėtum būti išmintinga ir neimti senio žodžių už gryną pinigą, — kai Žilabarzdis nuėjo ir jau negalėjo jų girdėti, tarė jai seras Džora.

— Karalienė turi išklausyti visus, — priminė jam Dani. — Kilmingus ir prasčiokus, stipriuosius ir silpnuosius, ištikimuosius ir parsidavėlius. Vienas balsas gali būti melagingas, bet daugybėje balsų visuomet slypi tiesa. — Šią išmintį ji buvo perskaičiusi knygoje.

— Tuomet išklausyk ir manęs, tavo malonybe, — tarė ištremtasis riteris. — Tas Arstanas Žilabarzdis pučia tau miglą į akis. Jis per senas būti ginklanešiu ir per daug iškalbingas tarnauti tam mulkiui eunuchui.

Taip, tai išties keista, turėjo pripažinti sau Dani. Stipruolis Belvasas kadaise buvo vergas, išaugintas ir parengtas kovoms vergams skirtose Mirino uosto iškasose. Magistras Ilyrijus atsiuntė jį jos saugoti, — bent jau taip tvirtino pats Belvasas, — ir jai iš tikrųjų reikėjo sargybos. Mat tam, kuris ją nužudys, Grobikas buvo pažadėjęs duoti žemės ir suteikti lordo titulą. Vienas pasikėsinimas jau buvo: turguje norėta parduoti jai statinaitę užnuodyto vyno. Artėjant prie Vesteroso grėsmė, kad vėl bus pasikėsinta į jos gyvybę, tolydžio didėjo. Kvarte burtininkas Pijatas Prėjus pasiuntė vieną iš Gailiųjų vyrų atkeršyti už Nemirtingąjį, kurį ji sudegino Dulkių rūmuose. Sklido kalbos, kad burtininkai niekada nepamiršta patirtų skriaudų, o Gailiesiems vyrams visuomet pavyksta nužudyti skriaudiką. Dauguma dotrakių taip pat bus jai priešiški. Chalo Drogo ko dabar turėjo savo chalasarus ir kiekvienas iš jų, vos išvydęs nedidelę Dani palydą, būtų nesvyruodamas ją puolęs, išskerdęs ir paėmęs į vergiją jos žmones, o Dani partempęs į Vais Dotrakį, kad užimtų jai tinkamą vietą tarp doš chalyn — išmintingųjų senių raukšlių išvagotais veidais. Ji vylėsi, jog Ksaras Ksoanas Daksas nėra jos priešas, bet Kvarto pirklys geidė jos drakonų. O kur dar Kveitė iš Šešėlio, ta keistuolė raudonai lakuota kauke su savo paslaptingu patarimu! Ar ji taip pat priešė, ar tik pavojinga draugė? Dani ir pati nežinojo.

Seras Džora išgelbėjo mane nuo nuodytojo, o Arstanas Žilabarzdis apgynė nuo mantikoros. Galbūt Stipruolis Belvasas apsaugos mane nuo ko kito? Jis buvo gana tvirto sudėjimo, rankos — kaip vidutinių medžių kamienai, jo didelis lenktas arachas — toks aštrus, kad galėjai juo skustis, o glotnūs rusvi skruostai apžėlę neįtikėtinai tankia, susivėlusia barzda. Tačiau, kita vertus, Belvasas buvo ir gana vaikiškas. Kaip sargybinis, galėtų būti ir geresnis. Laimė, dar turiu serą Džorą ir savo kraujo raitelius. Beje, neturėčiau pamiršti ir drakonų. Ilgainiui tie drakonai taps puikiausiais jos sargybiniais kaip jų pirmtakai, prieš tris šimtus metų saugoję Eigoną Užkariautoją ir jo seseris. Tiesa, kol kas tie drakonai veikiau kėlė Daneiris pavojų, o ne teikė apsaugą. Mat visame pasaulyje tebuvo likę jų vos trys ir visi priklausė Dani; jie visiems kėlė ir nuostabą, ir siaubą, be to, buvo neįkainojami.

Vis galvodama, ką turėtų pasakyti, staiga ji pajuto vėsų pūstelėjimą į sprandą ir jai ant kaktos užkritusi auksaspalvių, bet jau pražilusių plaukų sruoga krustelėjo. Viršuje plaptelėjusios sujudėjo burių drobės ir „Balerione“ akimirksniu kilo didžiulis triukšmas.

— Vėjas! — visa gerkle ėmė plyšoti jūreiviai. — Vėjas grįžta, vėjas!

Pakėlusi akis, Dani pažvelgė aukštyn, į didžiules karo laivo bures — banguojančias ir besipučiančias; jos suplazdėjo, išsitempė ir užtraukė mielą dainą, kurios jie taip laukė jau šešias dienas. Kapitonas Grolėjus, garsiai šūkaudamas komandas, nuskubėjo į laivagalį. Netrukus pentosiečiai, — bent jau tie, kurie džiaugsmingai nešūkavo, — jau sliuogė laivo stiebais. Net Stipruolis Belvasas garsiai riktelėjo ir džiūgaudamas patrypčiojo.

— Dievai maloningi! — pasakė Dani. — Matai, Džora? Mes plaukiame toliau.

— Plaukiame, — sutiko jis, — tik… kur, karaliene?

Visą dieną pūtė rytų vėjas: iš pradžių tolygus, paskui gūsingas. Saulė nusileido už raudono, liepsnojančio horizonto. Nuo Vesteroso mane vis dar skiria pusė pasaulio, priminė sau Dani, bet kas valandą prie jo artėju. Ji pamėgino įsivaizduoti, kaip jausis pirmą kartą pamačiusi šalį, kurią buvo gimusi valdyti. Žinau, kad tai bus pati gražiausia pakrantė, kokią tik esu mačiusi. Argi galėtų būti kitaip?

Bet dar tą patį vakarą, tik truputį vėliau, „Balerionui“ skrodžiant tamsos apgaubtus jūros vandenis, o Dani sėdint sukryžiavus kojas ant savo gulto kapitono kajutėje ir šeriant savo drakonus („Net jūroje, — nepaprastai maloniai pareiškė Grolėjus, — karalienės pranašesnės už kapitonus.“), staiga kažkas smarkiai pasibeldė į duris.

Tarnaitė Iri miegojo ant grindų prie gulto (mat trims šis buvo per siauras ir šiąnakt miegoti kartu su chalise minkštuose pūkiniuose pataluose buvo Džiki eilė), bet išgirdusi beldimą vikriai atsistojo ir priėjo prie durų. Nutraukusi lovatiesę, Dani apsisiautė ja iki pažastų ir prispaudė rankomis, kad nenuslystų. Ji buvo nuoga ir lankytojų tokiu vėlyvu metu nelaukė.

— Užeik, — tarė ji, pamačiusi už durų, po siūbuojančiu žibintu stovintį serą Džorą.

Tremtinys riteris palenkęs galvą įžengė į kajutę.

— Tavo malonybe… Atleisk, kad trikdau tau miegą.

— Nemiegojau, sere. Prieik ir pasižiūrėk.

Iš dubens, kurį laikė pasidėjusi ant kelių, Dani paėmė gabalą sūdytos kiaulienos ir kilstelėjo, kad ėdesį pamatytų drakonai. Visi trys godžiai sužiuro į mėsą. Reigalas išskleidė žalius sparnus ir suplasnojo, o ištiestas Viseriono, atidžiai sekančio karalienės ranką, kaklas ėmė linguoti pirmyn atgal nelyginant ilga blyški gyvatė.

— Drogonai, — tyliai tarė Dani, — drakarys!

Ir švystelėjo gabalą mėsos į orą.

Drogonas puolė mitriau už kertančią kobrą. Jam iš nasrų pliūptelėjo gelsvai oranžinė, tamsiai raudona ir juoda liepsna, apskrudinusi dar tebekylantį mėsos gabalą. Kai sugriebęs laimikį jis čekštelėjo juodais aštriais dantimis, Reigalas prikišo galvą, tarsi norėdamas išvogti kąsnelį mėsos iš brolio nasrų, bet Drogonas akimirksniu ją prarijo ir klyktelėjo, o mažesnis žaliasis drakonas suirzęs garsiai sušnypštė.

— Liaukis, Reigalai! — supykusi šūktelėjo Dani ir smarkiai trenkė jam per galvą. — Tau teko pirma mestas gabalas. Nemėgstu godžių drakonų. — Ir šyptelėjusi kreipėsi į serą Džorą: — Man jau nereikia apkepti jiems mėsos virš žarijų gorės.

— Matau. Ką reiškia „drakarys“?

Išgirdę šį žodį, visi trys drakonai akimirksniu atsisuko, o Viserionas paleido šviesiai gelsvą ugnies liežuvį ir privertė serą Džorą skubiai žingtelėti atatupstą. Dani tyliai nusijuokė.

— Tardamas šį žodį, būk atsargus, sere, nes drakonai gali nusvilinti tau barzdą. Kilmingų valyrų kalba šis žodis reiškia „drakono ugnis“. Šiai komandai norėjau parinkti tokį žodį, kurio niekas neištartų netyčia.

Mormontas linktelėjo.

— Tavo malonybe, — tarė jis, — ar negalėčiau trumpai su tavimi pasišnekėti akis į akį?

— Žinoma. Iri, palik mus vienus. — Ji delnu palietė nuogą Džiki petį, papurčiusi prikėlė tarnaitę ir paliepė: — Ir tu išeik, mieloji. Serui Džorai reikia su manimi pasišnekėti.

— Klausau, chalise.

Džiki nusirito nuo gulto nuoga, žiovaudama, vešliais ir juodais, bet susivėlusiais plaukais. Paskubomis apsirengusi, ji išėjo drauge su Iri ir uždarė kajutės duris.

Sūdytos kiaulienos likučius Dani atidavė drakonams pasidalyti patiems ir delnu patapšnojo pūkinius patalus šalia.

— Sėskis, gerasis sere, ir klok, kas tau neduoda ramybės.

— Trys dalykai, — atsisėdęs prabilo seras Džora. — Stipruolis Belvasas. Jo ginklanešys, Arstanas Žilabarzdis. Ir juodu atsiuntęs Ilyrijus Mopatis.

Ir vėl… Dani užsitraukė lovatiesę aukščiau, persimetė jos kraštą per petį ir pasispaudė po pažastimi.

— Kodėl?

— Kvarto burtininkai išpranašavo, kad būsi tris kartus išduota, — priminė jai tremtinys riteris, o tuo metu Viserionas ir Reigalas ėmė peštis kandžiodamiesi ir draskydami vienas kitą nagais.

— Vieną kartą dėl kraujo, antrą — dėl aukso, trečią — dėl meilės. — Dani tą pranašystę puikiai prisiminė. — Pirmoji išdavikė buvo Miri Maz Dur.

— Vadinasi, du išdavikai dar liko ir… štai pasirodo tie du. Taip, man neramu. Nepamiršk, kad tam, kuris tave nužudys, Robertas žadėjo suteikti lordo titulą.

Dani pasilenkė ir trūktelėjo už uodegos Viserioną, kad šis atstotų nuo savo žaliaodžio brolio. Jai pajudėjus, lovatiesė nuslinko ir apnuogino krūtinę. Dani paskubomis čiupo ją ir vėl prisidengė.

— Grobikas miręs.

— Bet valdžią perėmė jo sūnus. — Seras Džora pakėlė tamsias savo akis ir jųdviejų su Dani žvilgsniai susitiko. — Pareigingas sūnus grąžina savo tėvo skolas. Net ir kraujo skolas.

— Tas vaikėzas Džofris gal ir norėtų, kad mirčiau, jei tik… apskritai pamena, kad dar gyvenu. Bet kuo čia dėti Belvasas ir Žilabarzdis? Senis net kalavijo neturi. Pats matei.

— Taigi, mačiau. Taip pat mačiau, kaip meistriškai jis naudojasi ta savo lazda. Pameni, kaip Kvarte jis nudobė tą mantikorą? Taip pat lengvai būtų galėjęs ir tau sutraiškyti gerklę.

— Gal ir būtų galėjęs, bet nesutraiškė, — pabrėždama kiekvieną žodį atsakė ji. — Ta mantikora turėjo skorpiono uodegą ir ketino mirtinai įgelti. O Žilabarzdis išgelbėjo man gyvybę.

— Chalise, ar kada nors pagalvojai, kad Žilabarzdis ir Belvasas galėtų būti susimokę su žudiku? Tai galėjo būti gudrus žingsnis, kuriuo jie siekė pelnyti tavo pasitikėjimą.

Staiga Dani nusikvatojo ir Drogonas sušnypštė, o Viserionas suplakė sparnais ir nutūpė jam skirtoje vietoje virš kajutės liuko.

— Ką gi, ta gudrybė jiems pavyko.

Bet tremtinys riteris jai nenusišypsojo.

— Šie laivai priklauso Ilyrijui, kapitonai ir jūreiviai tarnauja Ilyrijui, o… Stipruolis Belvasas ir Arstanas taip pat jo, o ne tavo žmonės.

— Magistras Ilyrijus ir anksčiau mane gynė. Stipruolis Belvasas sako, kad sužinojęs apie mano brolio mirtį Ilyrijus Mopatis verkė.

— Taip, — linktelėjo Mormontas, — bet ar jis apraudojo Viseirį, o gal jųdviejų puoselėtus planus?

— Jam nereikia keisti savo planų. Magistras Ilyrijus yra Targarienų giminės draugas, be to, turtingas…

— Jis negimė turtingas. Esu matęs nemažai pasaulio ir žinau, kad niekas nesusikrauna turtų iš savo kilnumo. Burtininkai sako, kad antroji išdavystė bus dėl aukso. O kas Ilyrijui Mopačiui mieliau už auksą?

— Jo paties kailis. — Kitame kajutės gale tupėjęs Drogonas neramiai sujudėjo ir jam iš nasrų išsiveržė karštų garų kamuolys. — Miri Maz Dur mane išdavė. Ir už tai aš ją supleškinau.

— Miri Maz Dur buvo tavo rankose. Atsidūrusi Pentose, būsi priklausoma nuo Ilyrijaus malonės. Tai visai kas kita. Pažįstu magistrą ne blogiau už tave. Jis suktas ir gudrus vyras…

— Man kaip tik ir reikia gudrių vyrų, nes ketinu susigrąžinti Geležinį sostą.

Seras Džora prunkštelėjo.

— Tas vyno prekeivis, kuris mėgino tave nunuodyti, irgi buvo galvotas vyras. Gudrūs vyrai rezga ambicingus planus.

Dani pakišo kojas po antklode.

— Tu mane apginsi. Tu ir mano kraujo raiteliai.

— Keturi vyrai? Chalise, manai puikiai pažįstanti Ilyrijų Mopatį. Ir vis tiek primygtinai reikalauji, kad tave saugotų nepažįstami vyrai, tokie kaip tas išpampęs eunuchas ir seniausias pasaulyje ginklanešys. Pasimokyk iš Pijato Prėjaus ir Ksaro Ksoano Dakso.

Jis trokšta tik gero, priminė sau Dani. Ir elgiasi taip tik iš meilės.

— Man rodos, jog niekuo nepasitikinti karalienė yra tokia pat kvaila kaip ir ta, kuri pasitiki visais. Suprantu, kad, priimdama į tarnybą naują vyrą, kiekvieną kartą rizikuoju, bet kaip susigrąžinsiu Septynias Karalystes, jei nerizikuosiu? Manai, kad užkariausiu Vesterosą padedama tremtinio riterio ir trijų dotrakių — kraujo raitelių?

Seras Džora užsispyręs kietai sučiaupė lūpas.

— Neneigsiu, tavo kelias kupinas pavojų, — pagaliau prabilo jis. — Bet jei aklai pasitikėsi kiekvienu melagiu ir sąmokslininku, kurį sutinki tame kelyje, tavęs laukia toks pat likimas, koks ištiko tavo brolius.

Mormonto atkaklumas Dani supykdė. Jis elgiasi su manimi kaip su maža mergaite.

— Stipruolis Belvasas net negeba pasirinkti pusryčių. O ko man primelavo Arstanas Žilabarzdis?

— Jis nėra tas, kuo apsimeta. Ir kalba su tavimi įžūliau, nei drįstų bet kuris kitas ginklanešys.

— Jis kalbėjo atvirai ir darė tai mano įsakytas. Jis pažinojo mano brolį.

— Tavo brolį pažinojo daugybė žmonių. Tavo malonybe, Vesterose karaliaus sargybai vadovaujantis lordas vadas priklauso Mažajai tarybai ir tarnauja karaliui tiek išmintimi, tiek kalaviju. Jei esu pirmasis tavo karalienės sargyboje, tai, maldauju, išklausyk manęs. Turiu planą ir noriu tau jį išdėstyti.

— Kokį planą? Pasakok.

— Ilyrijus Mopatis nori, kad grįžtum į Pentosą, po jo stogu. Puiku, atplauk pas jį, bet… tada, kai panorėsi, ir ne viena. Pažiūrėkime, ar tikrai naujieji tavo valdiniai tokie ištikimi ir klusnūs. Liepk Grolėjui pakeisti kursą ir plaukti į Vergų įlanką.

Dani nebuvo tikra, ar jai apskritai patinka tai, ką dabar išgirdo. Visa, ką ji buvo girdėjusi apie vergų turgus didžiuosiuose Junkajaus, Mirino ir Astaporo uostamiesčiuose, kuriuose klestėjo vergų prekyba, kėlė vien baimę ir šiurpą.

— Ką aš veiksiu toje Vergų įlankoje?

— Rinksi kariuomenę, — paaiškino seras Džora. — Jei tau taip patinka Stipruolis Bevasas, Mirino karybai rengiamų vergų iškasose tokių galėsi nusipirkti dar kelis šimtus. Bet… tikrasis mano kelionės tikslas yra Astaporas. Astapore galima įsigyti Grynuolių.

— Vergų su bronzinėmis, į viršų smailėjančiomis kepurėmis? — Grynuolių Dani buvo mačiusi laisvuosiuose miestuose, jie budėdavo prie vartų rezidencijų, kuriose buvo įsikūrę magistrai, archontai ir sostų įpėdiniai. — Kam man tie Grynuoliai? Jie net joti nemoka, be to, dauguma iš jų nutukę.

— Grynuoliai, kuriuos tikriausiai matei Pentose ir Myre, buvo namų sargybiniai. Tai lengva tarnyba, o eunuchai linkę tukti. Valgymas — vienintelė yda, už kurią jiems atleidžiama. Pamačius kelis namų vergus susidaryti nuomonę apie visus Grynuolius yra tas pats, kaip pagal Arstaną Žilabarzdį spręsti apie visus ginklanešius, tavo malonybe. Ar esi girdėjusi sakmę apie Tris Tūkstantines iš Kohoro?

— Ne.

Lovatiesė nuslydo Dani nuo peties ir ji vėl ją pasitaisė.

— Tai nutiko prieš keturis šimtus metų, o gal ir dar seniau, kai dotrakiai pirmą kartą patraukė į rytus, apsupdami ir pelenais paleisdami kiekvieną miestą ir kaimelį, pasitaikiusį jų kelyje. Juos vedė chalas, vardu Temas. Jo chalasaras nebuvo toks didelis kaip Drogo, bet tikrai nemažas. Jį sudarė mažiausiai penkiolika tūkstančių vyrų. Pusė iš jų buvo kariai su kasomis, į kurias įpinti skambėjo varpeliai.

Kohoriečiai žinojo, kad jie artinasi. Miesto gynėjai sustiprino gynybines sienas, padvigubino sargybą, be to, pasisamdė du būrius laisvųjų raitelių: Šviesiuosius Vėliavininkus ir Antruosius Sūnus. Ir pagaliau, dėl viso pikto, pasiuntė į Astaporą savo žmogų, kad nupirktų tris tūkstančius Grynuolių. Tačiau kelionė pėsčiomis į Kohorą užtruko ilgai ir grįžę jie pamatė tik dūmus bei dulkes ir tolumoje išgirdo mūšio gausmą.

Kai Grynuoliai pasiekė miestą, saulė jau buvo nusileidusi. Prie miesto sienų varnos ir vilkai puotavo apspitę tai, kas liko iš kohoriečių sunkiosios kavalerijos. Šviesieji Vėliavininkai ir Antrieji Sūnūs paspruko, kaip įprasta samdiniams, visiškai praradusiems viltį laimėti mūšį. Temstant dotrakiai pasitraukė į savo stovyklas gerti, šokti ir puotauti, bet niekas neabejojo, kad rytoj jie grįš, išlauš miesto vartus, šturmu paims gynybines sienas, išprievartaus moteris, apiplėš miestą, o visus vyrus išvarys į vergiją.

Bet kai išaušus rytui Temas ir jo kraujo raiteliai išvedė chalasarą iš stovyklos, priešais miesto vartus rado tris tūkstančius darniomis gretomis išsirikiavusių Grynuolių su virš galvų plevėsuojančia vėliava, kurioje buvo pavaizduotas juodas ožys. Tokias menkas pajėgas būtų buvę galima apsupti iš abiejų šonų ir sumušti, bet juk pažįsti dotrakius… Grynuoliai buvo… pėstininkai, o pėsti vyrai nieko verti — juos būtinai turėjo sutrypti žirgų kanopos.

Dotrakiai pradėjo puolimą. Grynuoliai suglaudė skydus, nuleido ietis ir nesitraukė nė per žingsnį. Jie tvirtai laikėsi prieš dvidešimt tūkstančių rėksnių su plaukuose skambančiais varpeliais.

Dotrakiai puolė aštuoniolika kartų ir į tuos skydus bei ietis vis trenkdavosi nelyginant banga į uolėtą krantą. Susodinęs į vežimus, Temas tris kartus siuntė savo lankininkus ir trims tūkstančiams Grynuolių ant galvų pasipildavo strėlių lietus, bet Grynuoliai tiesiog kilstelėdavo skydus virš galvų ir luktelėdavo, kol ta strėlių kruša baigsis. Galų gale jų liko tik šeši šimtai, bet… dotrakių mūšio lauke tysojo dvylika tūkstančių, tarp jų buvo ir chalas Temas, ir jo kraujo raiteliai, visi jo ko, ir visi sūnūs. Ketvirtos dienos rytą naujasis chalas, išrikiavęs gyvus likusius karius, iškilmingai pravedė juos priešais miesto vartus. Vyrai vienas po kito rėžėsi kasas ir metė jas Trims Tūkstantinėms po kojomis.

Nuo tos dienos Kohoro miesto sargyboje tarnauja vien Grynuoliai ir kiekvienas jų turi ilgą ietį, ant kurios kybo žmogaus plaukų kasa.

Štai kokių vyrų rasi Astapore, tavo malonybe. Išsilaipink tenai ir į Pentosą keliauk sausuma. Tiesa, užtruksi ilgiau, bet… kai laužysi duoną su magistru Ilyrijum, turėsi tūkstantį tau ištikimų kalavijų, o ne keturis.

Taip, patarimas išmintingas, pagalvojo Dani, bet…

— O už ką aš nusipirksiu tūkstantį vergų-karių? Vienintelis vertingas daiktas, kurį turiu, — karūna, kurią man davė Turmalino brolija.

— Astapore drakonai atrodys toks pat stebuklas kaip ir Kvarte. Gali būti, kad vergų pirkliai apipils tave dovanomis, kaip jau padarė kvartiečiai. O jei ne… šie laivai gabena toli gražu ne vien dotrakius ir jų žirgus. Kvarte jie pakrovė parduoti skirtų prekių — perėjau per triumus ir pats mačiau. Šilko rietimai, didžiuliai ryšuliai tigrų kailių, gintaro ir nefrito dirbiniai, šafranas, mira… Vergai pigūs, tavo malonybe. O tigrų kailiai brangūs.

— Bet tigrų kailiai priklauso Ilyrijui.

— O Ilyrijus — Targarienų giminės draugas.

— Juo labiau negaliu gvieštis jo prekių.

— Kokia nauda iš turtingų draugų, jei jie neleidžia tau naudotis jų turtais, mano karaliene? Jei magistras Ilyrijus atsisakys tau padėti, vadinasi, jis viso labo Ksaras Ksoanas Daksas, tik su keturgubu pagurkliu. O jei yra tikrai nuoširdžiai tau atsidavęs, trijų laivų prekių jis tau nepagailės. Vargu ar būtų įmanoma išmintingiau panaudoti tuos jo tigrų kailius, nei nusipirkti už juos kariuomenės branduolį.

Tai tiesa, dingtelėjo Dani ir ji pajuto vis stiprėjantį jaudulį.

— Tokioje ilgoje kelionėje mums kils pavojų…

— Jūroje taip pat pavojinga. Pietiniame jūros kelyje siautėja piratai su savo kaperiais, o šiauriau Valyrijos Ūkanų jūrą užvaldę vaiduokliai. Kilusi audra gali nuskandinti arba išblaškyti mūsų laivus, milžiniška jūrų pabaisa gali pačiupusi nusitempti mus į jūros dugną… arba gali vėl nutykti vėjas ir, belaukdami, kol jis vėl pakils, galime mirti iš troškulio. Žygiuodami sausuma susidursime su kitokiais pavojais, mano karaliene, bet tikrai ne su didesniais.

— O jei kapitonas Grolėjus atsisakys keisti kursą? Be to, ką darys Arstanas ir Stipruolis Belvasas?

Seras Džora atsistojo.

— Galbūt pats laikas tai išsiaiškinti?

— Taip, — ryžtingai tarė ji. — Taip ir padarysiu! — Nusimetusi lovatiesę, ji nušoko nuo gulto. — Tuoj pat einu pas kapitoną, liepsiu jam pakeisti kursą ir plaukti į Astaporą. — Ji pasilenkė prie skrynios, smarkiai trūktelėjusi atvožė jos dangtį ir grybštelėjo pirmą po ranka pasitaikiusį drabužį — dukslias, smėlio spalvos šilkines kelnes. — Paduok man medalionais puoštą diržą, — tempdama kelnes ant klubų įsakmiai liepė ji Džorai. — Ir korsažą… — sukdamasi pridūrė, bet sakinio baigti nespėjo.

Seras Džora stipriai ją apkabino.

— Ak… — tesuspėjo ištarti Dani, kol Džora ją prisitraukė ir įsisiurbė į lūpas. Jis atsidavė prakaitu, druska ir oda, o kai tvirtai prispaudė ją prie krūtinės, geležinės jo odinukės smeigės skaudžiai įsispaudė į nuogas Dani krūtis. Vieną ranką Džora buvo uždėjęs jai ant peties, o kita nuslydo jos nugara iki strėnų, ir Dani lūpos, nors ir negavusios karalienės įsakymo, prasiskyrė įsileisdamos į burną jo liežuvį. Jo barzda duria, dingtelėjo jai, bet bučinys kaip medus. Dotrakiai barzdų neaugino, tik ilgus ūsus ir anksčiau ją buvo bučiavęs tik chalas Drogas. Jam nederėtų taip elgtis. Esu jo karalienė, ne jo moteris.

Bučinys užtruko, bet ar ilgai, Dani nebūtų galėjusi pasakyti. Kai jųdviejų lūpos atsiskyrė, seras Džora paleido Dani iš glėbio ir ši skubriai žingtelėjo atatupsta.

— Tau… nederėjo…

— Man nederėjo taip ilgai laukti, — savaip pabaigė Dani mintį seras Džora. — Reikėjo pabučiuoti tave jau Kvarte, Vais Tolore. Turėjau bučiuoti tave jau raudonuosiuose tyruose, dieną ir naktį. Tu gimusi būti bučiuojama — dažnai ir su meile.

Džoros žvilgsnis nukrypo į jos krūtis.

Dani prisidengė jas delnais, kol paburkę speneliai jos dar neišdavė.

— Aš… Taip nedera. Esu tavo karalienė.

— Mano karalienė, — pritarė jis, — ir narsiausia, mieliausia ir gražiausia kada nors mano matyta moteris. Daneiris…

— „Tavo malonybe“!

— Tavo malonybe, — nusileido jis, — drakonas turi tris galvas. Pameni? Dulkių rūmuose iš burtininkų lūpų išgirdusi šiuos žodžius, vis svarstei, ką jie galėtų reikšti. Ką gi, štai tau ir mįslės įminimas: Balerionas, Meraksas ir Vagaras, jodomi Eigono, Reinės ir Visenijos. Trigalvis Targarienų giminės drakonas — trys drakonai ir trys raiteliai.

— Taip, — tarė Dani, — bet mano broliai mirę.

— Reinė ir Visenija — Eigono žmonos ir seserys. Brolių neturi, bet gali turėti vyrų. Ir, ranką prie širdies pridėjęs, pasakysiu tau, Daneiris, kad joks vyras pasaulyje niekada nė iš tolo nebus tau toks ištikimas, kaip aš.

Branas

Kalvagūbris buvo status, aukštas ir atrodė tarsi besidriekianti, į žvėries leteną panaši akmens ir dirvožemio iškyša. Į šlaitų pakraščius dar mėgino kabintis pušys, gudobelės ir uosiai, bet aukščiau žemė buvo plika ir kalvos kraštas ūkanoto dangaus fone atrodė lyg nubrėžtas.

Jis jautė, kad ta aukšta uola jį šaukia. Tad ėmė kopti: iš pradžių sliūkino gana lengvai, paskui įtempė jėgas ir ėmė bėgti lengva ristele, stiprių kojų nagais įveikdamas šlaito nuolydį. Jam bėgant, kažkur aukštai, virš galvos, atsispyrę nuo medžių šakų, purptelėdavo ir plakdami sparnais pakildavo į dangų išsigandę paukščiai. Jis girdėjo vėjo judinamų lapų šlamesį, besipykstančių voverių čerškimą, net ant miško paklotės nukritusio pušies kankorėžio dunkstelėjimą. Jį supę kvapai buvo nelyginant daina — daina, pripildžiusi visą puikų žalią pasaulį.

Kol įveikė kelias paskutines pėdas ir pasiekė kalvagūbrio viršūnę, letenos ėmė slysti ir iš po jų žirti žvyras. Saulės diskas kybojo virš išlakių, didžiulių rausvų pušų, o apačioje, jam po kojomis, kiek tik užmatė akis ir užuodė nosis, driekėsi miškai ir kalvos. Tolumoje, labai aukštai, tarsi juoda dėmė rauzganame danguje, ratus suko peslys.

Princas, staiga jo sąmonę perskrodė žmonėms įprastas žodis, tačiau jis iš karto pajuto, kad tai teisinga. Žaliojo pasaulio princas, Vilkų miško princas. Jis buvo stiprus, vikrus, nuožmus, ir visi, gyvenantys šiame gerame žaliame pasaulyje, jo bijojo.

Toli, pamiškėje, prie medžių kažkas krustelėjo. Kažkas pilka šmėstelėjo ir dingo iš akių, bet to pakako, kad jis pastatytų ausis. Ten, žemai, prie sraunaus žalio upokšnio vėl kažkas praskuodė užtrukęs vos vieną mirksnį. Vilkai, suprato jis. Mažieji jo pusbroliai, palengva speičiantys grobį. Dabar princas matė jų daugiau, regėjo šmėstelint jų letenų šešėlius. Čia visa gauja.

Kadaise ir jis turėjo gaują. Jie buvo penkiese, o šeštas laikėsi nuošalyje. Sąmonės gelmėje tebebuvo užsilikę garsai, kuriais juos šaukdavo žmonės, norėdami atskirti vieną nuo kito, bet jis saviškius pažindavo ne iš garsų. Prisiminė jų — brolių ir seserų — kvapą. Nuo visų jų sklido vienodas — gaujos — kvapas, bet, kita vertus, kiekvienas kvepėjo truputį savaip.

Princas jautė, kad piktas jo brolis žaliomis liepsningomis akimis kažkur čia pat, nors nebuvo jo matęs jau daugelį medžioklių. Ir vis dėlto su kiekviena patekančia ir nusileidžiančia saule jis vis labiau tolo ir liko paskutinis. Kiti buvo išsibarstę plačiai, nelyginant atšiauraus vėjo pagauti lapai.

Bet kartais jis juos jausdavo, tarsi jie tebebūtų buvę drauge, tik pasislėpę už riedulio ar tankaus medžių guoto. Naktį neužuosdavo jų, negirdėdavo kaukiant, ir vis tiek jausdavo juos esant čia pat už nugaros… visus, išskyrus seserį, kurią prarado. Prisiminęs ją, pabruko uodegą. Dabar jau tik keturi, ne penki. Keturi ir dar vienas, baltas, neturintis balso.

Šie miškai priklausė jiems, — sniegu užkloti slėniai ir akmenuotos kalvos, didžiulės žaliuojančios pušys ir auksalapiai ąžuolai, sraunūs upeliai ir mėlynos ežerų akys baltų ledokšnių traiškanomis aptrauktais kraštais. Bet jo sesuo paliko laukinius miškus ir ėmė vaikščioti po žmogaus rankomis iš akmenų pastatytas menes, kur valdė medžiotojai ir kur kartą įkėlęs koją sunkiai rasdavai kelią atgal. Vilkas-princas tai prisiminė.

Staiga vėjas pakeitė kryptį.

Elnias, baimė ir kraujas. Užuodęs grobį, jis pasijuto alkanas. Princas vėl ėmė uosti orą, tada apsisuko ir, pražiojęs nasrus, pasileido kalvos pakraščiu. Kitas kalvagūbrio šlaitas buvo statesnis už tą, kuriuo jis užlipo, bet jis ėmė juo leistis tvirtai remdamasis kojomis į žemę, skuosdamas per akmenis, šaknis, pūvančius lapus, plačiais žingsniais braudamasis pro medžius ir nagais drėksdamas žemę. Viliojamas to kvapo, jis lėkė vis greičiau.

Kai rado elnę, ši jau buvo papjauta, beleidžianti paskutinį kvapą ir apsupta aštuonių jo mažų pilkų pusbrolių. Gaujos vadai jau ėmė ėsti: pirmiausia patinas ir jo patelė pakaitomis ėmė draskyti krauju plūstančios aukos papilvę. Kiti kantriai laukė, tik gaujos pastumdėlis pabrukęs uodegą nenuilsdamas suko ratus per kelis žingsnius nuo kitų vilkų. Jis buvo paskutinis eilėje ir turėjo tenkintis tuo, kas liks nuo brolių.

Princas traukė prieš vėją, tad vilkai jo neužuodė tol, kol jis neužšoko ant nuvirtusio medžio kamieno, gulinčio per šešis ilgus šuolius nuo tos vietos, kur jie ėdė. Gaujos pastumdėlis pamatė jį pirmas, gailiai suinkštė ir nuspūdino į šalį. Išgirdę inkštimą, visi jo gaujos nariai atsisuko, iššiepė dantis ir suurzgė, tik vadas ir jo patelė liko ramūs.

Didvilkis į jų urzgimą atsakė žemu įspėjamuoju urgztelėjimu ir iššiepė dantis. O tie dantys buvo didesni nei jo pusbrolių: dukart didesni už to sūtraukos pastumdėlio ir pusantro karto už vado ir jo patelės. Jis liuoktelėjo į rato vidurį ir trys vilkai išsigandę dingo krūmuose. Bet vienas, kaukšėdamas dantimis, ėmė artintis. Jis stojo su puolančiuoju akis į akį, kai jiedu susidūrė, dantimis įsisegė vilkui į koją, švystelėjo jį šalin ir šis, kaukdamas ir šlubčiodamas, pasitraukė.

Tada jam beliko stoti į kovą su gaujos vadu, dideliu pilku patinu kruvinais nasrais, išsitepusiais ėdant ką tik sumedžiotos elnės papilvę. Ant jo snukio buvo matyti ir žilų plaukų, — vadinasi, jis buvo senas vilkas, bet kai išsižiojo, jam nuo dantų nudryko raudonos seilės.

Jis visiškai nebijo, dingtelėjo princui, bent jau ne labiau už mane. Tai turėjo būti gera kova. Jiedu ėmė artintis vienas prie kito.

Kovėsi ilgai, susikibę raičiojosi po šaknis, akmenis, nukritusius medžių lapus ir plačiai išmėtytus elnės vidurių likučius, kandžiojo vienas kitą, draskė nagais, išsiskirdavo, nepaleisdami vienas kito iš akių sukdavo ratus ir staiga puldavo vėl. Princas buvo didesnis ir gerokai stipresnis, bet jo pusbrolis turėjo savo gaują. Vilkė per daug toli nesitraukė, šmižinėjo aplink uosdama orą ir urgzdama ir, kai tik jos draugas srūdamas kraujais pasitraukdavo, stodavo į jo vietą. Kartais atbėgę prie kovos trumpai prisidėdavo ir kiti vilkai: įkąsdavo nusisukusiam princui į koją, krimstelėdavo ausį. Vienas vilkas taip jam įkyrėjo, kad įsiutęs staiga atsigręžė ir vienu krimstelėjimu perplėšė užpuolikui gerklę. Tuomet likusieji ėmė laikytis atokiau.

Ir kai paskutiniai raudoni besileidžiančios saulės spinduliai prasismelkė pro žalias ir rudens nuauksintas medžių šakas, senasis vilkas netekęs jėgų atsigulė ant žemės ir apsivertė ant nugaros, atidengdamas priešui gerklę ir pilvą. Taip jis parodė, kad pasiduoda.

Princas jį apuostė, lyžtelėjo kraują nuo kailio ir kąstinės žaizdos. Senajam vilkui tyliai suinkštus, didvilkis nuo jo nusigręžė. Jis buvo labai išalkęs ir dabar grobis priklausė jam.

— Hodoras.

Netikėtai išgirdęs šį garsą, jis sustojo ir suurzgė. Vilkai žvelgė į jį žaliomis ir geltonomis akimis, kuriose atsispindėjo paskutiniai šviesos spinduliai. Nė vienas iš vilkų to garso negirdėjo. Tas keistas vėjas ūžtelėjo tik jam ausyse. Įkišęs nasrus į elnės pilvą, jis atsiplėšė kąsnį mėsos.

— Hodoras, Hodoras…

Ne, pagalvojo jis. Ne, aš neisiu. Bet tai buvo berniuko, o ne didvilkio mintis. Mišką sparčiai gaubė sutemos ir netrukus buvo matyti vien medžių šešėliai ir spindinčios jo pusbrolių akys. O per tas akis ir už jų princas regėjo stambaus, iki ausų išsišiepusio vyro veidą ir akmeninį požemį salietra nutaškytomis sienomis. Liežuviu jaustas sodrus šilto kraujo skonis išblėso. Ne, nereikia, nereikia. Aš noriu valgyti, aš noriu, noriu…

— Hodoras, Hodoras, Hodoras, Hodoras, Hodoras, — ėmė skanduoti Hodoras, suėmęs jį už pečių ir švelniai purtydamas, tampydamas pirmyn atgal, pirmyn atgal.

Hodoras stengėsi būti švelnus, — visada stengdavosi, — bet buvo aukštesnis nei dviejų metrų ūgio, stipresnis, nei pats manė, ir kai didžiulėmis letenomis suspaudė Branui pečius, šiam net dantys ėmė barškėti.

— NE! — piktai suriko Branas. — Hodorai, liaukis, aš čia, aš čia.

Hodoras susigėdęs liovėsi.

— Hodoras…

Miškai ir vilkai išnyko. Branas vėl buvo čia, drėgname požemyje kažkokio seno sargybos bokšto, matyt, jau labai seniai apleisto ir palikto likimo valiai. Iš bokšto ne kažin kas buvo likę. Net nukritę akmenys buvo taip apsamanoję ir apraizgyti gebenių, kad sunku buvo juos pastebėti, nebent netyčia užsilipdavai. „Sugriuvęs bokštas“, — taip šią vietą pavadino Branas; tačiau kelią į požemį rado Mira.

— Per ilgai ten užtrukai, — tarė Džodženas Ridas, trylikametis vaikinukas, ketveriais metais vyresnis už Braną. Džodženas ir ūgiu ne kažin kiek pranoko Braną, buvo aukštesnis už jį vos keliais centimetrais, bet mokėjo rimtai ir iškilmingai kalbėti ir dėl to atrodė vyresnis ir išmintingesnis, nei iš tiesų buvo. Vinterfele senoji auklė praminė jį „mažuoju seneliu“.

Branas susiraukęs dėbtelėjo į Džodženą.

— Norėjau pavalgyti.

— Mira tuoj grįš su vakariene.

— Nuo tų varlių man jau bloga. — Mira buvo varliaėdė iš Sąsmaukos, tad Branas, bent jau jam pačiam taip atrodė, negalėjo jos kaltinti už tai, kad prigaudo tiek daug varlių, ir vis dėlto… — Norėjau užkąsti elnienos.

Jis vėl prisiminė jos skonį, sodrų kraujo ir žalios sultingos mėsos skonį, ir pajuto burnoje renkantis seiles. Aš tą grobį atsikovojau. Atsikovojau.

— Pažymėjai medžius?

Branas nuraudo. Kai tik atverdavo savo trečiąją akį ir apsisiausdavo Vasaros kailiu, Džodženas visada liepdavo jam ką nors padaryti. Nagais drykstelėti medžio žievę, pagauti kiškį, įsikąsti jį ir nesuėstą parnešti, sustumti į vieną eilę kelis akmenis. Prisigalvoja visokių kvailysčių.

— Pamiršau, — atsakė jis Džodženui.

— Tu visada pamiršti.

Ir tai buvo tiesa. Jis norėjo padaryti tai, ko prašė Džodženas, bet kai pavirsdavo vilku, tie dalykai jam neatrodydavo svarbūs. Visuomet būdavo ką pamatyti ir užuosti, visas žalias pasaulis tapdavo medžioklės plotais. Ak, kaip jis lėkdavo! Nieko nebuvo puikiau už lėkimą, nebent vytis grobį.

— Aš buvau princas, Džodženai, — paaiškino jis vyresniam berniukui. — Miško princas.

— Tu ir esi princas, — švelniai priminė jam Džodženas. — Juk nepamiršai, tiesa? Pasakyk man, kas tu toks.

— Juk žinai.

Džodženas buvo jo bičiulis ir mokytojas, bet kartais Branas norėdavo jam užvožti.

— Noriu, kad ištartum žodžius. Pasakyk man, kas esi.

— Branas, — niūriai tarstelėjo jis. Žlugęs Branas. — Brandonas Starkas. — Luošas berniukas. — Vinterfelo princas. — Vinterfelo, kuris dabar sudegintas ir sugriautas, o jo žmonės kažkur išsilakstę arba nužudyti. Stiklo sodai sudaužyti, karštas vanduo trykšta iš suskilusių sienų plyšių ir garuoja saulėje. Kaip gali būti princu pilies, kurios tikriausiai daugiau niekada nepamatysi?!

— O kas ta Vasara? — pasmalsavo Džodženas.

— Mano didvilkis. — Jis šyptelėjo. — Miškų princas.

— Berniukas Branas ir didvilkis, vardu Vasara. Vadinasi, judu esate du?

— Du, — atsiduso Branas, — bet kartu ir vienas.

Jis negalėdavo pakęsti Džodženo, kai šis imdavo taip kvailioti. Vinterfele jis norėjo, kad sapnuočiau vilkiškus sapnus, o dabar, kai jau žinau kaip ir kai man pavyksta, jis nuolat kviečia mane grįžti.

— Nepamiršk to, Branai. Nepamiršk savęs, kitaip vilkas paims viršų. Kai apsigaubi Vasaros kailiu ir persikūniji, negana vien bėgioti, medžioti ir kaukti.

Man to pakanka, pagalvojo Branas. Būti Vasaros kailyje jam patiko labiau, nei būti savajame. Kokia nauda iš to, kad esi vilkolakis, jei negali likti tame kailyje, kuris tau patinka?

— Prisiminsi? Ir kitą kartą pažymėk medį. Nesvarbu, kurį, kad tik pažymėtum.

— Pažymėsiu. Prisiminsiu. Jei nori, galėčiau ir dabar grįžti ir tai padaryti. Šį kartą tikrai nepamiršiu. — Bet pirmiausia paėsiu savo elnienos ir dar truputį pasipjausiu su tais vilkiūkščiais.

Džodženas papurtė galvą.

— Ne. Geriau lik čia ir pavalgyk. Savo burna. Vilkolakis negali būti gyvas tuo, ką suėda jo žvėris.

Iš kur tu žinai? — pyktelėjęs pagalvojo Branas. Juk niekada nebuvai vilkolakis ir nežinai, ką tai reiškia.

Staiga Hodoras pašoko ant kojų ir ištiesino pečius, galva vos nesitrenkdamas į skliautuotas kaip statinės šonas lubas.

— HODORAS! — riktelėjo ir puolė prie durų. Jam nespėjus prišokti, stumtelėjusi iš kitos pusės jas pravėrė Mira ir įžengė į požemį, kuriame jie slėpėsi. — Hodoras, Hodoras, — išsišiepęs iki ausų pakartojo stuomeningasis arklininkas.

Mira Rid buvo šešiolikos, jau suaugusi moteris, bet ūgiu savo brolio nepranoko. Kartą, Brano paklausta, kodėl ji daugiau neauga, Mira paaiškino, kad visi saliečiai nedidelio ūgio. Ji buvo rudaplaukė, žaliaakė, liesa kaip berniukas, o vaikščiojo taip mitriai ir gracingai, kad Branui beliko tik žiūrėti ir pavydėti. Mira turėjo ilgą aštrų durklą, bet labiausiai mėgdavo medžioti su plona trišake ietimi varlėms smeigti vienoje rankoje ir su tankiu tinklu kitoje.

— Kas nori valgyti? — paklausė ji, kilstelėjusi medžioklės laimikį: du nedidelius sidabrinius upėtakius ir šešias įmitusias žalias varles.

— Aš, — atsiliepė Branas.

Bet tik ne varlių, pagalvojo jis. Kai dar gyveno Vinterfele, prieš užgriūvant visoms nelaimėms, Valderiai sakydavo, girdi, jei valgysi varles, pažaliuos dantys, o pažastyse prižels samanų. Kažin, ar Valderiai žuvę? Jų kūnų Vinterfele jis nematė, bet… lavonų ten buvo daugybė, be to, į pastatus jie nėjo ir viduje nesižvalgė.

— Tuomet teks tave pavalgydinti. Padėsi man išdoroti laimikį, Branai?

Jis linktelėjo. Pykti ant Miros buvo sunku. Ji buvo daug guvesnė už brolį ir, rodės, visuomet žinojo, kaip Braną pralinksminti. Niekas negalėjo jos nei išgąsdinti, nei supykdyti. Na, nebent kartais Džodenas… Džodženas Ridas galėdavo išgąsdinti beveik kiekvieną. Jis vilkėjo vien žalius drabužius, jo akys buvo tamsios ir niūrios kaip samanos, be to, jis sapnuodavo žaliuosius sapnus. Ir visa, ką Džodženas susapnuodavo, išsipildydavo. Tiesa, kartą jis sapnavo mane mirusį, bet aš gyvas. Nors tam tikra prasme Branas… tikrai buvo miręs.

Džodženas pasiuntė Hodorą malkų ir užkūrė lauželį, o tuo metu Branas su Mira išskrodė ir paruošė žuvis ir varles. Sukapoję laimikį nedideliais gabalėliais, sumetė juos į puodą, kurį atstojo Miros šalmas, įpylė šiek tiek vandens, įbėrė laukinių svogūnų, kurių rado Hodoras, ir pasigamino varlienos troškinį. Valgydamas Branas nusprendė, kad troškinys nėra toks gardus kaip elniena, bet… neblogas.

— Ačiū, Mira, — padėkojo jis, — miledi.

— Labai prašau, tavo malonybe.

— Būtų gerai, — pareiškė Džodženas, — kad iki rytojaus iš čia išsinešdintume.

Branas atkreipė dėmesį, kad Mira įsitempė.

— Sapnavai žalią sapną?

— Ne, — atsakė jis.

— Kodėl tuomet turime iškeliauti? — paklausė sesuo. — Sugriuvęs bokštas mums puikiausia slėptuvė. Arti nėra kaimų, miškuose netrūksta paukščių ir žvėrių, upokšniuose ir ežeruose pilna žuvies ir varlių, be to… kas mus čia ras?

— Tai nėra ta vieta, kur turėtume būti.

— Bet čia saugu.

— Žinau, čia atrodo saugu, — tarė Džodženas, — tik ar ilgai taip bus? Vinterfele vyko mūšis, savo akimis matėme žuvusius. Mūšiai — karų pranašai. Jei netikėtai mus užkluptų kokia nors kariuomenė…

— Tai gali būti Robo pajėgos, — įsiterpė Branas. — Netrukus Robas grįš iš pietų. Žinau, kad grįš. Parjos su visais savo vėliavininkais ir išvaikys geležinius žmones.

— Mirdamas tavo meisteris apie Robą nė žodžiu neužsiminė, — priminė Branui Džodženas. — „Akmenuotajame krante — geležiniai žmonės, — sakė jis, — o rytuose — Boltono Mergvaikis.“ Keilino Griova ir Gūdmiškis užimti, Servino įpėdinis ir Toreno Kertainio valdytojas — žuvę. „Visur karas, — dar sakė meisteris, — kaimynas prieš kaimyną.“

— Per šiuos kraštus jau esame keliavę, — tarė jo sesuo. — Tu nori pasiekti Sieną, o paskui rasti triakę varną. Puiku, gerai sugalvota, bet Siena labai toli, o kojas turi ne Branas, o Hodoras. Jei būtume raiti…

— Jei būtume ereliai, galėtume skraidyti, — niekinamai atšovė Džodženas, — bet neturime nei sparnų, nei arklių.

— Arklių galima gauti, — nenusileido Mira. — Net Vilkų miško gūdumoje gali sutikti kirtėjų, smulkių ūkininkų, medžiotojų. Kai kurie iš jų tikrai turės arklių.

— O jei ir turės, ar mums teks juos nugvelbti? Ar mes vagys? Ko jau ko, o persekiotojų mums tikrai nereikia.

— Arklius galėtume ir nusipirkti, — tarė ji. — Į ką nors iškeisti.

— Pažvelk į mus, Mira. Luošas berniukas su didvilkiu, pusprotis milžinas ir du saliečiai, nuklydę per tūkstantį mylių nuo Sąsmaukos. Jie iš karto mus pažins. Žinia jau bus pasklidusi. Kol Branas laikomas žuvusiu, jis saugus. O būdamas gyvas, taps geidžiamu grobiu tiems, kurie nori jį nužudyti ir amžinai nutildyti. — Džodženas priėjo prie laužo lazda pabadyti žarijų. — Kažkur šiaurėje mūsų laukia triakė varna. Branui reikia mokytojo, išmintingesnio už mane.

— Bet kaip, Džodženai? — paklausė sesuo. — Kaip mes ten nusigausime?

— Pėsčiomis, — atsakė jis. — Palengva, žingsnis po žingsnio.

— Kelias nuo Pilkųjų Vandenų iki Vinterfelo, rodės, tęsis be galo, nors tuomet buvome raiti. O dabar tu nori, kad pėsti sukartume dar ilgesnį kelią net nežinodami, kur jis baigsis? Sakai, reikia nusigauti už Sienos. Kaip ir tu, nesu ten buvusi, bet žinau, kad už Sienos plyti neaprėpiami plotai, Džodženai. Ar juose yra daug triakių varnų, ar tik viena? Ir kaip ją rasime?

— Galbūt ji mus ras.

Mirai dar nespėjus atsakyti jie kai ką išgirdo; iš toli, per nakties tamsą sklindantį vilko kauksmą.

— Ar tai Vasara? — įtempęs ausis paklausė Džodženas.

— Ne. — Savo didvilkio balsą Branas pažinojo.

— Tu tikras? — dar kartą pasiteiravo mažasis senelis.

— Visiškai. — Šiandien Vasara nuklydo labai toli nuo bokšto ir vargu ar galėjo grįžti iki aušros. Gal Džodženą ir lanko žali sapnai, bet vilko nuo didvilkio jis neskiria. Ir Branas ėmė svarstyti, kodėl jiedu taip besąlygiškai klauso Džodženo. Juk jis nei princas, kaip Branas, nei didelis ir stiprus, kaip Hodoras, nei toks geras medžiotojas, kaip Mira, bet kažkodėl būtent Džodženas visuomet nurodinėja, ką daryti. — Mums reikia pasivogti arklius, kaip nori Mira, — pareiškė Branas, — ir joti į šiaurę, į Paskutinį Židinį pas Amberius. — Tada valandėlei nutilo ir susimąstė. — Arba galėtume pasivogti burinį laivelį ir, Baltuoju Peiliu plaukdami į pietus, pasiekti Baltąjį Uostą. Tą miestą valdo rubuilis lordas Manderlis, per derliaus šventę jis buvo labai draugiškas. Norėjo statyti laivus. Gal ir pastatė. Jei taip, galėtume tais laivais keliauti į Riveraną ir kartu parplukdyti namo Robo kariuomenę. O tada jau nebūtų svarbu, kas žino, jog esu gyvas. Robas niekam neleistų mūsų skriausti.

— Hodoras! — vėl subliuvo Hodoras. — Hodoras, Hodoras…

Tačiau Brano planas patiko tik jam vienam. Mira tik šyptelėjo, o Džodženas susiraukė. Jiedu niekada nekreipdavo dėmesio į jo norus, nors Branas buvo Starkas ir, be to, princas, o Ridai iš Sąsmaukos tebuvo Starkų vėliavininkai.

— Hodoooras… — linguodamas įsismagino Hodoras. — Hodoooras, Hodoooras, hoDORAS, hoDORAS, hoDORAS. — Kartais jis mėgdavo tai daryti: tiesiog kartoti savo vardą ir kiekvieną kartą ištarti jį truputį kitaip. O kartais tylėdavo kaip žuvis — užmiršdavai, kad jis apskritai dar čia. Niekada nežinodavai, kaip Hodoras elgsis. — HODORAS, HODORAS, HODORAS! — šūkavo jis.

Branas suprato, kad jis nesiliaus.

— Hodorai, — kreipėsi jis į arklininką, — kodėl tau neišėjus į lauką ir nepasimokius valdyti kalavijo?

Savo kalaviją arklininkas buvo visai pamiršęs, bet dabar vėl prisiminė.

— Hodoras! — riktelėjo jis. Ir nuėjo atsinešti ginklo. Iš Vinterfelo kriptų, kuriose Branas ir jo brolis Rikonas slėpėsi nuo Teono Greidžojaus ir jo geležinių vyrų, iš mirusiųjų kapų jie buvo pasiėmę tris kalavijus. Branas čiupo savo dėdės Brandono kalaviją, o Mira pasiėmė tą, kurį rado padėtą ant kelių jo seneliui, lordui Rikardui. Hodorui teko gerokai senesnis kalavijas, didžiulis ir sunkus geležies strypas, kelis šimtmečius negaląstas, tad atšipęs ir gerokai parūdijęs. Hodoras galėdavo mosuoti juo ištisas valandas. Šalia nukritusių akmenų gulėjo papuvęs medžio kamienas, kurio pusę Hodoras jau buvo smulkiai sukapojęs.

Net kai arklininkas išėjo laukan ir ėmė kapoti savo medį, per storas mūro sienas jie girdėjo jį baubiant: „HODORAS!“ Laimė, Vilkų miškas buvo didžiulis ir niekas daugiau negalėjo to riksmo girdėti.

— Džodženai, ką turėjai galvoje šnekėdamas apie mokytoją? — paklausė Branas. — Tu esi mano mokytojas. Žinau, kad nepažymėjau nė vieno medžio, bet kitą kartą būtinai tai padarysiu. Kaip ir norėjai, man atsivėrė trečioji akis…

— Bet atsivėrė taip plačiai, jog bijau, kad neiškristum per ją, nepavirstum vilku ir viso likusio savo gyvenimo nepraleistum miškuose.

— Nepraleisiu, pažadu.

— Berniuko pažadai mažai ko verti. Ar vilkas juos prisimins? Bėgioji su Vasara, su juo medžioji ir žudai, bet… jo valiai paklūsti dažniau, nei jis paklūsta tavajai.

— Aš tiesiog pamiršau, — ėmė teisintis Branas. — Man tik devyneri. Kai būsiu vyresnis, man seksis geriau. Net Kvailys Florianas ir princas Eimonas Drakono riteris, sulaukę devynerių, dar nebuvo garsūs kariai.

— Tai tiesa, — sutiko Džodženas. — Ir šie žodžiai būtų išmintingi, jei dienos tebeilgėtų, bet… jos jau neilgėja. Žinau, kad esi vasaros vaikas. Pasakyk man Starkų giminės šūkį.

— Artėja žiema.

Vien tariant šiuos žodžius Braną nukrėtė šaltis.

Džodženas rimtai linktelėjo.

— Sapnavau sparnuotą vilką, prikaustytą prie žemės akmeninėmis grandinėmis, ir atkeliavau į Vinterfelą jo išlaisvinti. Grandinių jau atsikratei, bet skraidyti dar nemoki.

— Tai imk ir išmokyk. — Branas vis dar bijojo triakės varnos, kuri kartais sapnuose neduodavo jam ramybės: vis nesiliaudavo snapu kapsėjusi į tarpuakį ir raginusi skristi. — Juk tu — žaliasapnis aiškiaregys.

— Ne, — papurtė galvą Džodženas, — aš tik berniukas, kurį kartais aplanko sapnai. Žaliasapniai aiškiaregiai gebėdavo daug daugiau. Kaip ir tu, jie buvo vilkolakiai, o garsiausi iš jų galėdavo įlįsti į bet kokio gyvio — ir skraidančio, ir plaukiojančio, ir ropojančio — kailį, taip pat galėdavo viską regėti dievų giraitėje augančių burtmedžių akimis ir įžvelgti tiesą, glūdinčią po šiuo pasauliu.

Dievai negaili malonių, Branai. Mano sesuo — neprilygstama medžiotoja. Dievų Mirai duota greitai bėgti ir stovėti taip tyliai, tarsi jos nė nebūtų. Jos ausys jautrios, akys skvarbios, o darbuojantis ietimi trišakiu antgaliu ir tinklu ranka jai nesudrebės. Ji gali kvėpuoti panirusi į dumblą ir skrieti per medžius. Nei aš, nei tu taip negalėtume. Man dievai davė žalius sapnus, o tau… tu galėtum mane pranokti, Branai. Esi sparnuotas vilkas, ir sunku pasakyti, ar aukštai galėtum pakilti ir ar toli skristum, jei tik… kas nors tave išmokytų. Bet kaip man išmokyti tave naudotis dovana, apie kurią nieko neišmanau? Mes prisimename Pirmuosius Žmones Sąsmaukoje ir buvusius jų draugus, miškų vaikus. Bet tiek daug pamiršome ir tiek daug niekada nežinojome…

Mira paėmė Braną už rankos.

— Jei liksime čia ir niekam nelįsime į akis, būsi saugus iki karo pabaigos. Tačiau mokslus teks pamiršti ir tenkintis tuo, ko gali išmokyti mano brolis, o ko jis gali tave išmokyti, ką tik girdėjai. Jei paliksime šią slėptuvę ir ieškosime priebėgos Paskutiniame Židinyje arba už Sienos, mus gali sučiupti. Suprantu, kad esi tik berniukas, bet taip pat mūsų princas, mūsų valdovo sūnus ir tikrasis mūsų karaliaus įpėdinis. Žeme ir vandeniu, bronza ir geležimi, ledu ir ugnimi prisiekėme tau ištikimybę. Tai tavo dovana, Branai, ir pats pagalvok, ar verta rizikuoti. Manau, nuspręsti turi tu. Mes tavo tarnai ir paklusime įsakymui. — Mira šyptelėjo. — Bent jau šiam.

— Nori pasakyti, — nedrąsiai paklausė Branas, — kad darysite, ką pasakysiu? Tikrai?

— Tikrai, mano prince, — patvirtino mergina, — todėl gerai pagalvok.

Branas mėgino viską apsvarstyti taip, kaip būtų apsvarstęs jo tėvas. Didžiojo Džono dėdės, Hoteris Kekšių Siaubas ir Morsas Varnaėdis, buvo žiaurūs vyrai, bet, jo manymu, vis tiek turėjo likti ištikimi. Taip pat ir Karstarkai. Tėvas visada sakydavo, kad Karholdas — stipri pilis. Pas Amberius arba Karstarkus būtume saugūs.

Arba jie galėjo traukti į pietus, pas storulį lordą Manderlį. Vinterfele jis daug juokėsi ir, rodos, nė karto nepažvelgė į Braną tokiu gailesčio kupinu žvilgsniu kaip kiti lordai. Servino pilis buvo arčiau nei Baltasis Uostas, bet meisteris Luvinas sakė, kad Klėjus Servinas žuvęs. Amberiai, Karstarkai ir Manderliai taip pat gali būti nužudyti, staiga suvokė Branas. Kaip ir jis pats, jei būtų pakliuvęs į rankas geležiniams arba Boltono Mergvaikiui.

O jei liktų čia, patikimai pasislėpę sugriuvusio bokšto požemyje, niekas jų nerastų. Jis liktų gyvas. Ir luošas.

Branas nė nepajuto, kad verkia. Kvaišelis mažvaikis, subarė save. Nesvarbu, kur būtų traukęs, — ar į Karholdą, ar į Baltąjį Uostą, ar į Pilkųjų Vandenų sargybą, — savo tikslą vis tiek būtų pasiekęs būdamas luošys. Branas sugniaužė kumščius.

— Noriu skraidyti, — pareiškė jis savo valdiniams. — Prašau, padėkite man rasti tą varną.

Davosas

Kai Davosas užlipo ant denio, jiems už nugarų atsidūręs ilgas Driftmarko kyšulys tolydžio mažėjo, o priekyje, ties horizontu, iš jūros ėmė nirti Drakono Uola. Iš kalno viršūnės kilo pilkšvų dūmų draiskanos, rodančios, kur yra sala. Drakono kalnas šį rytą nerimsta, dingtelėjo Davosui, arba Melisandra vėl ką nors degina.

„Šejalos šokiui“ plaukiant per Juodųjų Vandenų įlanką bei Ryklę, dažnai keičiant kursą ir gaudant aikštingą, vis keičiantį kryptį vėją, jis daug galvojo apie Melisandrą. Didžiulis laužas, andai liepsnojęs Masio gale, ant Aštriojo kyšulio sargybos bokšto, priminė Davosui ant kaklo jos nešiojamą rubiną, o kai leidžiantis saulei ir sėlinant sutemoms pasaulis nuraudo, dangumi plaukiantys debesys nusidažė šilkinių ir atlasinių, šiugždančių jos apdarų spalva.

Drakono Uoloje lauks ir ji, tokia pat graži ir įtakinga, su savo dievu, savo šešėliais ir su jo karaliumi. Kol kas raudonoji žynė, rodės, Staniui buvo visuomet ištikima. Ji jį palaužė, kaip vyras palaužia žirgą. Jei galėtų, ji padėtų karaliui susigrąžinti turėtą galią, ir dėl to atidavė ugniai mano sūnus. Išpjausiu jai plakančią širdį ir žiūrėsiu, kaip sudegs. Taip pagalvojęs, jis pirštais palietė rankeną puikaus ilgo lysietiško durklo, kurį jam davė kapitonas.

Laivo kapitonas elgėsi su juo labai maloniai. Jis buvo vardu Choreinas Seitmantesas, kilęs iš Lyso kaip ir Saladoras Sanas, kuriam priklausė šis laivas. Jo akys buvo žydros kaip daugumos lysiečių, veidas liesas ir vėjų nugairintas, — mat jis jau daugelį metų Septyniose Karalystėse plaukiojo prekybos laivais. Sužinojęs, kad iš jūros jo išgriebtas vyras yra garsusis Svogūnų riteris, kapitonas užleido jam savo kajutę, davė savo drabužių ir porą naujų, beveik tinkamo dydžio aulinių batų. Jis taip pat primygtinai siūlėsi pasidalyti su Davosu valgiu, bet iš to neišėjo nieko gera. Davoso skrandis nevirškino sraigių, nėgių ir kitokių sočių valgių, kuriais gardžiavosi kapitonas Choreinas, ir, pirmą kartą pasivaišinęs prie kapitono stalo, beveik visą dieną Davosas praleido persvėręs per turėklus arba priekinę, arba užpakalinę savo kūno dalį.

Sulig kiekvienu grybštelėjimu irklais Drakono Uola vis labiau artėjo. Dabar Davosas jau galėjo įžiūrėti kalno kontūrus, o šalia jo — didžiulę juodą tvirtovę su chimerų ir drakonų skulptūromis ant bokštų. „Šejalos šokiui“ skrodžiant bangas, nuo bronzinės jos priekį puošusios figūros tiško sūraus vandens purslai. Davosas visu svoriu užgulė laivo turėklus džiaugdamasis, kad turi atramą. Jam tekęs sunkus išmėginimas atėmė daug jėgų. Ilgiau pastovėjus imdavo drebėti kojos, kartais užeidavo smarkūs ir nevaldomi kosulio priepuoliai ir jis atkosėdavo skreplių su krauju. Dievai tikrai ne tam leido man gyvam pereiti ugnį ir vandenį, kad mirčiau nuo kosulio.

Klausydamasis ritmiško, irkluotojams skirto būgno dunksėjimo, duslaus burės plapsėjimo ir besikartojančio irklų teškenimo bei girgždėjimo, jis prisiminė savo jaunystę ir daugybę ūkanotų rytų, kai išgirdus šiuos garsus giliai širdyje patirdavo siaubą. Mat jie skelbdavo artinantis senojo sero Tristimuno Jūros sargybą, o kai Geležiniame soste sėdėjo Eiris Targarienas, Jūros sargyba kontrabandininkams reiškė mirtį.

Bet tai buvo labai seniai, tarė sau Davosas. Dar prieš svogūnų laivą, prieš Vėtrų Gūžtą ir prieš Staniui patrumpinant man pirštus. Dar prieš prasidedant karui ir pasirodant raudonajai kometai, prieš man tampant Sivortu ir riteriu. Anuomet, kai lordas Stanis dar nebuvo manęs iškėlęs ir suteikęs galios, buvau visiškai kitas žmogus.

Kapitonas Choreinas papasakojo jam, kaip tą naktį, kai degė upė, žlugo visos Stanio viltys. Lanisteriai sutriuškino jį puolę iš šono, o nepatikimi vėliavininkai išdavė, kai jam labiausiai reikėjo jų pagalbos.

— Be to, dar pasirodė ir karaliaus Renlio šmėkla, — pridūrė kapitonas, — bildėdama liūto ženklu papuoštame lordo vežime ir žudydama visus, kas pasipainiojo jos kelyje. Sklinda kalbos, kad nuo gaisro žali jo šarvai ėmė vaiduokliškai spindėti, o ragus apgaubė auksinės liepsnos.

Renlio šmėkla… Davosas pasvarstė, ar jo sūnūs taip pat grįš pavirtę šmėklomis? Jūroje jis buvo regėjęs pernelyg daug keistų dalykų, tad negalėjo sakyti, jog vaiduoklių nėra.

— Ar niekas neliko karaliui ištikimas? — paklausė jis.

— Tik vienas kitas, — atsakė kapitonas. — Daugiausia karalienės giminaičiai. Paėmėme daugybę vyrų su lapės ir gėlių ženklais, bet dar daugiau su įvairiais ženklais ir vėliavomis liko krante. Lordas Florentas dabar yra karaliaus ranka Drakono Uoloje.

Kalnas balsvų dūmų apgaubta viršūne vis artėjo. Burė plazdėjo išpūsta vėjo, būgnas tratėjo, irklai tolygiai skrodė vandenį ir netrukus jiems prieš akis atsivėrė įplauka į uostą. Koks tuščias, pagalvojo Davosas prisiminęs, kaip uostas atrodė anksčiau: visos krantinės būdavo prisigrūdusios laivų, o nesutilpę, išmetę inkarus supdavosi ant bangų prie bangolaužio. Jo žvilgsnis užkliuvo už Saladoro Sano flagmano „Valyrietė“, prišvartuoto toje krantinės vietoje, kur kadaise stovėdavo „Siausmas“ ir kiti karo laivai. Abipus „Valyrietės“ taip pat stovėjo lysiečių laivai dryžuotais korpusais. Jis apsidairė, tikėdamasis išvysti „Ledi Mariją“ arba „Šmėklą“, bet veltui.

Įplaukę į uostą, jie nuleido burę ir prie krantinės ėmė artėti darbuodamiesi vien irklais. Įgulai rišant laivą, kapitonas priėjo prie Davoso.

— Mano valdovas pageidauja tuoj pat su tavimi susitikti.

Davosas jau žiojosi atsakyti, bet staiga jį surietė kosulys. Jis įsikibo turėklų ir, atkosėjęs skreplių, išspjovė juos į vandenį.

— Pas karalių… — sušvokštė jis. — Turiu eiti pas karalių. — Nes pas karalių tikrai rasiu ir Melisandrą.

— Pas karalių niekas nevaikšto, — tvirtai tarė Choreinas Seitmantesas. — Saladoras Sanas tau viską paaiškins. Pirmiausia eik pas jį.

Davosas jautėsi per silpnas prieštarauti kapitonui. Jėgų užteko tik linktelėti.

Bet „Valyrietėje“ Saladoro Sano nebuvo. Jie rado jį už ketvirčio mylios, kitoje krantinėje, storapilvio pentosiečių laivo, pavadinto „Dosnus derlius“, triume kartu su dviem eunuchais skaičiuojantį atplukdytas prekes. Vienas eunuchas laikė žibintą, kitas — vaškinę lentelę ir stilių.

— Trisdešimt septyni, trisdešimt aštuoni, trisdešimt devyni… — nusileidę pro denio angą, kapitonas ir Davosas išgirdo garsiai skaičiuojant tą seną nenaudėlį. Šiandien jis vilkėjo tamsiai raudoną tuniką ir avėjo išblukintos, baltos odos ilgaaulius batus, kurių užraitai buvo papuošti sidabro ornamentais. Iš ąsočio kaklelio ištraukęs kaištį, jis prikišęs nosį jį pauostė, nusičiaudėjo ir tarė: — Uoslė man sako, kad vynas nemokšiškai išspaustas ir antrarūšis. Krovos lape parašyta: „Keturiasdešimt trys ąsočiai“. Įdomu, kur dingo likusieji? Jau tie pentosiečiai, ar jie mano, kad neskaičiuoju prekių? — Staiga, pamatęs Davosą, jis sustingo kaip nudiegtas. — Ar pipirai graužia man akis, ar jose tvenkiasi ašaros? Ar prieš mane — Svogūnų riteris? Ne, negali būti, juk visi sutinka, kad brangus mano draugas Davosas žuvo liepsnojančioje upėje. Tik… kodėl mane persekioja jo šmėkla?

— Aš ne šmėkla, Salai.

— Šmėkla, kas gi daugiau? Svogūnų riteris, kurį pažinojau, niekada nebuvo nei toks liesas, nei toks išblyškęs kaip tu. — Saladoras Sanas šiaip taip prasiskynė kelią tarp prieskonių pilnų indų ir audeklo rietimų, kurių buvo prikrautas pilnas prekybinio laivo triumas, stipriai suspaudė Davosą glėbyje, pabučiavo į abu skruostus, o tada dar į kaktą. — Tu vis dar šiltas, sere, be to, girdžiu tuksint tavo širdį. Ar gali būti? Jūra tave prarijo ir vėl išspjovė.

Išgirdęs šiuos žodžius, Davosas nejučia prisiminė Margaveidį — princesės Šairinės juokdarį. Kadaise ir jis pradingo jūroje, o parsirado jau išprotėjęs. Gal ir aš išprotėjau? — dingtelėjo Davosui. Pirštinėta ranka prisidengęs burną jis kostelėjo ir paaiškino:

— Praplaukiau palindęs po grandine, o paskui jūros bangos išmetė mane į krantą prie Juodojo Karaliaus Iečių. Jei „Šejalos šokis“ atsitiktinai nebūtų manęs radęs, būčiau ten ir numiręs.

Saladoras Sanas apkabino kapitoną per pečius.

— Padarei gerą darbą, Choreinai. Manau, sulauksi dosnaus atlygio. Meizo Marai, būk geras eunuchas ir nuvesk mano bičiulį Davosą į laivo savininko kajutę. Duok jam karšto vyno su gvazdikėliais, nes tas kosulys man labai nepatinka. Įlašink į taurę truputį žaliųjų citrinų sulčių. Dar atnešk balto sūrio ir dubenį tų sutrūkinėjusių žalių alyvuogių, kurių indus ką tik skaičiavome! Davosai, tuoj pas tave ateisiu, tik šnektelėsiu su mūsų geruoju kapitonu. Neabejoju, kad man atleisi. Ir nesuvalgyk visų alyvuogių, nes labai supyksiu!

Vedamas vyresniojo eunucho, Davosas nuėjo į erdvią ir prabangiai įrengtą šeimininko kajutę laivagalyje. Jos grindys buvo išklotos storais kilimais, langai papuošti vitražais, o bet kuriame iš didžiulių odinių krėslų kuo patogiausiai būtų įsitaisę trys tokie vyrai kaip Davosas. Netrukus buvo patiekta sūrio, alyvuogių ir taurė garuojančio raudonojo vyno. Spausdamas ją tarp delnų ir jausdamas dėkingumą, Davosas pamažu ėmė jį gurkšnoti. Krūtinėje plintanti šiluma ramino.

Netrukus atėjo ir Saladoras Sanas.

— Atleisk, mano drauge, kad vynas ne pats geriausias. Tie pentosiečiai laktų ir vandenį, jei tik šis būtų raudonas.

— Šis gėrimas ištirpdys sunkumą krūtinėje, — tarė Davosas. — Mano motina sakydavo, kad karštas vynas geriau už šuteklį.

— Mano galva, tau prireiks ir šuteklių. O dievai, taip ilgai prasėdėti ant Ieties… Beje, kaip tau patinka šis puikus krėslas? Jo žandai tikrai išpampę, ar ne?

— Kieno? — paklausė Davosas, vėl nurijęs gurkšnelį vyno.

— Ilyrijaus Mopačio. Dievaži, jis atrodo kaip banginis su žandenomis. Tie krėslai padaryti pagal jo sėdynę, tik jis retai beišsijudina iš Pentoso, tad ant jų beveik nesėdi. Manau, tas storulis visada įsitaiso patogiai, nes, kad ir kur eitų, pasiima ir pagalvę.

— Kaip čia nutiko, kad plaukioji pentosiečių laivu? — susidomėjo Davosas. — Vėl tapai piratu, milorde?

Jis pastūmė tuščią taurę į šalį.

— Niekingas šmeižtas! Kas nuo piratų yra nukentėjęs labiau už Saladorą Saną? Imu tik tai, kas man priklauso. O taip, žmonės man skolingi krūvas aukso, bet aš juk supratingas, tad, užuot reikalavęs monetų, paėmiau puikų, dar šiugždantį dokumentą. Su įrašytu lordo Alisterio Florento, karaliaus rankos, vardu ir jo antspaudu. Man suteiktas Juodųjų Vandenų įlankos lordo titulas ir joks laivas neturi teisės kirsti man priklausančių vandenų be mano, lordo, leidimo. Ir jei tie nusikaltėliai, prisidengę nakties tamsa, mėgina prasmukti ir išvengti mano teisėtų muitų ir muitinių, vadinasi, jie nė kiek ne geresni už kontrabandininkus ir turiu teisę juos suimti. — Senasis piratas nusikvatojo. — Bet aš vyrams pirštų nekapoju. Kam man tie jų pirštų galiukai? Konfiskuoju laivus, krovinius, kartais paprašau išpirkos, beprotiškų bausmių nesiimu. — Jis atidžiai nužvelgė Davosą. — Mano drauge, tu sergi. Tas kosulys… Be to, tu toks išdžiūvęs, kad žiūrėdamas į tave nematau nieko daugiau, vien kaulus ir odą. Net kapšelio su nukirstų pirštų kauliukais…

Kaip nuo seno buvo pratęs, Davosas kilstelėjo ranką prie kaklo, norėdamas pačiupinėti odinį kapšelį, bet jo ten nebuvo.

— Pamečiau upėje, — tarė. Savo sėkmę…

— Upėje buvo siaubinga, — staiga surimtėjęs pasakė Saladoras Sanas. — Žiūrėjau į ją būdamas įlankoje ir vis tiek drebėjau iš baimės.

Davosas nusikosėjo, atsikrenkštė ir vėl užsikosėjo.

— Mačiau degant „Juodąją Betą“ ir „Siausmą“, — pagaliau šiaip taip dusliai ištarė jis. — Ar nė vienas iš mūsų laivų neišvengė gaisro? — paklausė, giliai širdyje vis dar to vildamasis.

— Taip, „Lordas Stefonas“, „Driskė Džena“, „Šveitrusis kardas“, „Linksmasis lordas“ ir keli kiti buvo aukščiau ugnies burtininkų išpurkštos velniavos. Jie nesudegė, bet per pakeltą grandinę perskristi nė vienas negalėjo. Vienas kitas pasidavė. Dauguma nusiyrė į Juodųjų Vandenų aukštupį, kuo toliau nuo mūšio, o tada įgulos laivus nuskandino, kad nepatektų Lanisteriams į rankas. Girdėjau, kad „Driskė Džena“ ir „Linksmasis lordas“ tebepiratauja upėje, bet kas gali žinoti, ar tai tiesa?

— O „Ledi Marija“? — pasiteiravo Davosas. — O „Šmėkla“?

Saladoras Sanas uždėjo ranką Davosui ant dilbio ir spustelėjo.

— Ne. Apie juos nieko negirdėjau. Atleisk, bičiuli. Tavo Deilas ir Alardas buvo geri vyrai. Bet paguodai galiu pasakyti, kad tavo jaunesnysis, Devanas, buvo tarp tų, kuriuos baigiantis mūšiui paėmėme į laivą. Tas narsus jaunuolis nepaliko karaliaus. Bent jau taip visi kalba.

Davosui staiga taip palengvėjo, kad net susvaigo galva. Apie Devaną jis bijojo ir klausti.

— Motina gailestinga. Turiu nueiti pas jį, Salai. Turiu jį pamatyti.

— Taip, — linktelėjo Saladoras Sanas. — Be to, žinau, kad norėsi plaukti į Rūstybės kyšulį pas žmoną ir du mažuosius sūnus. Man rodos, tau reikės naujo laivo.

— Jo malonybė duos man laivą, — pasakė Davosas.

Lysietis papurtė galvą.

— Jo malonybė laivų neturi, o Saladorui Sanui to gero netrūksta. Upėje supleškėjo karaliaus laivai, bet ne maniškiai. Vieną iš jų duosiu tau, senas drauge. O plaukdamas padarysi man paslaugą, sutarta? Prisidengęs nakties tamsa ir niekieno nepastebėtas trumpai įsmuksi į Bravosą, Myrą ir Volantį, pasikrausi šilko, prieskonių ir vėl išsmuksi. Taip, mudviejų pinigų kapšai gerokai papilnės.

— Tu geras vyras, Salai, bet mano pareiga — tarnauti karaliui, o ne pinigų kapšui. Karas greitai nesibaigs. Pagal visus Septynių Karalysčių įstatymus Stanis tebėra teisėtas sosto įpėdinis.

— Mano galva, jei laivai sudegė, jokie įstatymai nepadės. O tavo karalius, na… bijau, kad rasi jį labai pasikeitusį. Nuo tos dienos, kai pralaimėjo mūšį, jis nieko nepriima, tik tūno savo Akmeniniame Būgne apie kažką mąstydamas. Karalienė Selisa ir lordas Alisteris, vadinantis save karaliaus ranka, rūpinasi, kad jis turėtų bent šiokį tokį dvarą. Tam dėdei ji net atidavė karaliaus antspaudą, kad žymėtų juo savo rašomus laiškus, — net mano puikusis dokumentas juo užantspauduotas. Bet tiesa yra ta, jog karalystė, kurią jie valdo, yra skurdi — vienos uolos. Jie neturi nei aukso, — net to trupučio, kurį skolingi ištikimajam Saladorui Sanui, — nei riterių, išskyrus tuos, kuriuos išgelbėjome mūšiui baigiantis, nei laivyno — tik kelis man priklausančius laivus su narsia įgula.

Staiga Davosą vėl užklupo toks smarkus kosulys, kad jis net susirietė. Saladoras Sanas žingtelėjo arčiau norėdamas padėti, bet Davosas mostu jį sulaikė ir po kelių sekundžių atsitiesė.

— Nieko? — sušvokštė jis. — Kaip suprasti, kad karalius nieko nepriima?

Išgirdus savo balsą ir pačiam Davosui pasirodė, kad jis duslus, slopinamas krūtinėje susikaupusių karkalų, ir jam vėl susvaigo galva, o kajutė ėmė suktis ratu.

— Karalius nesimato su niekuo, tik su ja, — paaiškino Saladoras Sanas ir Davosui nereikėjo klausti, apie ką jis kalba. — Mano drauge, tu sekini savo jėgas. Tau reikia lovos, o ne Saladoro Sano. Lovos su daugybe antklodžių, karštų šuteklių ant krūtinės ir dar vyno su gvazdikėliais.

Davosas papurtė galvą.

— Nieko man neatsitiks. Klok tiesą, Salai, aš privalau žinoti. Jis nesimato su niekuo, išskyrus Melisandrą?

Lysietis pervėrė jį abejonių kupinu žvilgsniu ir nenoromis pasakė:

— Sargybiniai pas karalių daugiau nieko neįleidžia, net karalienės ir jo mažosios dukrelės. Tarnai neša valgį, kurio niekas į burną neima. — Pasilenkęs pirklys tyliai pridūrė: — Girdėjau keistų šnekų apie kalno viduje besiplaikstančias alkanas liepsnas ir apie tai, kad Stanis ir raudonoji moteris drauge nusileidžia tų liepsnų pasižiūrėti. Žmonės kalba, esąs šulinys ir slapti laiptai, vedantys į pačią kalno širdį, į vietas, kur taip karšta, kad nerizikuodama sudegti gali vaikščioti tik ji. Viso to per akis pakanka įvaryti seniui tiek baimės, kad kartais jis net neranda jėgų pavalgyti.

Melisandra… Davosas suvirpėjo.

— Dėl visko, kas karaliui nutiko, kalta ta raudonoji moteris, — pasakė jis. — Ji paleido ugnį, kad mus prarytų, nubaudė Stanį už tai, kad paliko ją nuošalyje, ir pamokė, kad be jos burtų apie jokią pergalę nė nesvajotų.

Lysietis ištiesė ranką prie tarp jųdviejų stovinčio dubens ir pasiėmė apvalainą alyvuogę.

— Ne tu pirmas tai sakai, mano drauge. Bet, tavimi dėtas, garsiai apie tai nešnekėčiau. Drakono Uoloje knibždėte knibžda tos karalienės šalininkų — o, taip! Ir jie turi geras ausis ir dar geresnius peilius. — Jis įsikišo alyvuogę į burną.

— Ir aš turiu peilį. Kapitonas Choreinas man padovanojo. — Davosas ištraukė durklą ir padėjo ant stalo. — Peilį, kuriuo išpjausiu Melisandrai širdį. Jei tik ta moteris ją turi.

Saladoras Sanas išspjovė alyvuogės kauliuką.

— Davosai, gerasis Davosai, neturėtum taip kalbėti, net ir juokais.

— Aš nejuokauju. Tikrai ketinu ją nužudyti.

Jei tik tą moterį apskritai galima nužudyti žemišku ginklu. O Davosas nebuvo tuo visiškai tikras. Jis savo akimis matė senąjį meisterį Kreseną, slapta pilantį jai į vyną nuodus, bet, kai jie abu atsigėrė iš užnuodytos taurės, mirė meisteris, o ne raudonoji žynė. Bet peiliu perdūrus širdį… pasak dainių, šalta geležis nužudo net demonus.

— Tokios šnekos pavojingos, mano drauge, — įspėjo jį Saladoras. — Manau, taip ilgai buvęs jūroje, tu dar sergi. Taip, nuo karštinės tau bus išvirusios smegenys. Geriau gulkis į lovą ir neskubėk iš jos keltis, kol nesustiprėsi.

Norėjai pasakyti: „Kol neprarasi ryžto.“ Davosas atsistojo. Jautė, kad karščiuoja ir kad truputį svaigsta galva, bet nekreipė į tai dėmesio.

— Tu senas klastingas nenaudėlis, Saladorai Sanai, bet vis tiek geras draugas.

Lysietis paglostė savo smailią žilą barzdelę.

— Taigi pas tą puikų draugą ir pasiliksi, ar ne?

— Ne, eisiu. — Davosas vėl užsikosėjo.

— Eisi? Tik pažvelk į save! Kosėji, drebi, tu sulysęs ir nusilpęs. Kur tu eisi?

— Į pilį. Ten mano lova. Ir sūnus.

— Ir raudonoji moteris, — nerimaudamas pridūrė Saladoras Sanas. — Ir ji gyvena pilyje.

— Ir raudonoji moteris. — Davosas įsikišo durklą į makštį.

— Esi svogūnų kontrabandininkas, ką tu išmanai apie sėlinimą ir klastingą žudymą? Be to, taip sunkiai sergi, kad net durklo nenulaikai. Ar supranti, kas tau bus, jei būsi sučiuptas? Kol mes degėme upėje, karalienė degino išdavikus. Vargšai vyrai, ji juos pavadino tamsos tarnais, o laužui įsidegus raudonoji moteris užtraukė giesmę.

Davoso tai nenustebino. Aš tai žinojau, pagalvojo, žinojau anksčiau, nei jis man papasakojo.

— Ji ištraukė iš kalėjimo požemių lordą Sanglasą, — pamėgino atspėti jis, — ir Habardo Rambtono sūnus.

— Pataikei kaip pirštu į akį. Ir sudegino juos, kaip sudegins ir tave. Jei nudursi raudonąją moterį, jie tave sudegins keršydami, o jei tau nepavyks, supleškins už pasikėsinimą. Ji giedos, tu klyksi, o paskui mirsi. O juk ką tik grįžai gyventi!

— Tam ir grįžau, — tarė Davosas. — Nužudyti. Padaryti galo Melisandrai iš Ašajaus ir visiems jos darbams. Kitaip kam jūra būtų mane išspjovusi? Juodųjų Vandenų įlanką pažįsti ne prasčiau už mane, Salai. Joks bent lašą sveiko proto turintis kapitonas nekreips savo laivo link Juodojo Karaliaus Iečių ir nerizikuos, kad jos perrėžtų laivo dugną. „Šejalos šokis“ turėjo iš tolo mane aplenkti.

— Viskas dėl vėjo, — garsiai paprieštaravo Saladoras Sanas. — Dėl netikusio vėjo. Vėjas nunešė laivą pernelyg toli į pietus.

— O kas tą vėją pasiuntė? Salai, Motina su manimi kalbėjo.

Senas lysietis nustebęs sumirksėjo.

— Tavo motina mirusi…

— Motina. Ji man buvo maloninga, davė septynis sūnus, o aš leidau jiems ją sudeginti. Ji su manimi kalbėjo. Sakė, kad mes prisišaukėme ugnį. Ir šmėklas. Pats irkline valtimi nuplukdžiau Melisandrą į Vėtrų Gūžtos gelmes ir žiūrėjau, kaip ji pagimdė siaubo šešėlį. — Jis tebesapnavo košmarus, teberegėdavo tas liesas juodas šešėlio rankas, įsirėmusias Melisandrai į šlaunis, ir patį šešėlį, besirangantį iš pūpsančios jos gimdos. — Ji nužudė Kreseną ir lordą Renlį, dar vieną narsų vyrą, Kortnėjų Penrouzą, ir mano sūnus. Dabar atėjo metas, kad kas nors atlygintų jai tuo pačiu.

— Kas nors, — linktelėjo Saladoras Sanas. — Taip, būtent — kas nors. Tik ne tu. Tu silpnas kaip vaikas, be to, ne karys. Maldauju, pasilik pas mane, mudu dar pasišnekėsime, pavalgysi, o tada galbūt nuplauksime į Bravosą ir šiam darbui aš pasamdysiu beveidį, sutarta? O tu… Ne, tu turi sėdėti ir valgyti.

Kaip jis viską apsunkina, jausdamas nuovargį pagalvojo Davosas, o juk man ir taip buvo baisiai sunku tam ryžtis.

— Kerštas degina man skrandį, Salai. Ir maistui jame nėra vietos. Dabar leisk man eiti. Vardan mūsų draugystės palinkėk man sėkmės ir leisk eiti.

Saladoras Sanas atsirėmė į krėslo ranktūrius ir atsistojo.

— Manau, kad nesi tikras draugas. Kai būsi miręs, kas nuneš tavo pelenus ir kaulus tavo ledi žmonai ir praneš, kad prarado vyrą ir keturis sūnus? Kas kitas, jei ne senasis liūdnasis Saladoras Sanas? Bet tiek to, narsuoli sere riteri, eik ir pulk stačia galva į kapą. Surinksiu tavo kaulus į maišą ir atiduosiu juos gyviems tavo sūnums, kad susibertų į kapšelius ir nešiotų pasikabinę ant kaklo. — Ir, piktai mostelėjęs ranka, ant kurios kiekvieno piršto puikavosi po žiedą, pridūrė: — Eik, eik, eik sau, eik.

Taip Davosas išeiti nenorėjo.

— Salai…

— EIK. Arba geriau pasilik, bet jei vis tiek ketini eiti, tai eik dabar.

Ir jis išėjo.

Nuo „Dosnaus derliaus“ iki Drakono Uolos vartų Davosas žingsniavo ilgai ir visiškai vienas. Prie uosto esančios gatvės, kadaise pilnos karių, jūrininkų ir prastuomenės, dabar buvo tuščios. Ten, kur anksčiau turėdavai skintis kelią per žviegiančias kiaules ir nuogus mažus vaikus, dabar šmirinėjo žiurkės. Davosui linko kojos ir tris kartus jį taip surietė kosulys, kad teko stabtelėti ir pailsėti. Niekas neatėjo jam padėti, niekas net nežvilgtelėjo pro langą pasižiūrėti, kas atsitiko. Langinės buvo užvertos, durys grotuotos, o dauguma namų buvo pažymėta gedulo ženklu. Tūkstančiai atplaukė į Juodųjų Vandenų aukštupį pulti, o grįžo šimtai, prisiminė Davosas. Ne mano vieno sūnūs žuvo. Tegul Motina visiems jiems būna gailestinga.

Priėjęs prie pilies vartų rado juos uždarytus. Davosas kumščiu patrankė į geležinėmis kniedėmis išvarpytą medį. Nesulaukęs atsako, kelis kartus spyrė. Pagaliau ant barbakano pasirodė arbaletininkas ir, kyštelėjęs galvą tarp dviejų chimerų, pažvelgė žemyn.

— Kas čia eina?

Davosas atlošė galvą ir, priglaudęs delnų kraštus prie burnos, šūktelėjo:

— Seras Davosas Sivortas, pasimatyti su jo malonybe!

— Gal tu girtas? Eik sau ir netrankyk vartų.

Saladoras Sanas jį įspėjo. Davosas pamėgino kitaip.

— Tada pakviesk mano sūnų. Devaną, karaliaus ginklanešį.

Sargybinis susiraukė.

— Kas tu, sakei, esi?

— Davosas, — šūktelėjo jis. — Svogūnų riteris.

Arbaletininko galva dingo, bet po kelių akimirkų vėl pasirodė.

— Dink iš čia. Svogūnų riteris žuvo upėje. Jo laivas sudegė.

— Laivas sudegė, — pritarė Davosas, — bet riteris liko gyvas ir dabar stovi prieš tave. Ar Džeitas vis dar vartų sargybos kapitonas?

— Kas?

— Džeitas Blekberis. Jis mane puikiai pažįsta.

— Apie tokį niekada negirdėjau. Tikriausiai ir jis žuvęs.

— O lordas Čiteringas?

— Lordą Čiteringą pažinojau. Jis sudegė Juoduosiuose Vandenyse.

— O Kabliaveidis Vilas? Halas Paršėkas?

— Abu žuvę, — atsakė arbaletininkas, bet jo veide staiga šmėstelėjo abejonė. — Palauk čia.

Ir jis vėl dingo.

Davosas laukė. Žuvę, visi žuvę, niūriai pagalvojo jis ir prisiminė blyškų storą Halo pilvą, kuris visada matydavosi žemiau taukuotos jo liemenės, ilgą, skersai Vilo veidą ėjusį randą, kurį paliko per odą drykstelėjęs kablys žuvims gaudyti, ir Džeitą, visuomet nukeldavusį kepurę prieš moteris, — nesvarbu, ar prieš penkias, ar prieš penkiasdešimt, ar jos būdavo kilmingos, ar prasčiokės. Nuskendę arba sudegę kartu su mano sūnumis ir tūkstančiais kitų, mirę, kad karaliautų pragare.

Staiga grįžo arbaletininkas.

— Apeik iš kitos pusės, prie iškyloms skirtų vartų, ten jie tave įleis.

Davosas taip ir padarė. Į pilį jį įleidusių sargybinių Davosas nepažinojo. Jie buvo ginkluoti ietimis, o jiems ant krūtinių puikavosi Florentų giminės ženklas — lapė ir gėlės. Sargyba nuvedė Davosą ne į Akmeninį Būgną, kaip kad jis tikėjosi, o per Drakono Uodegos arką nulydėjo į Eigono sodą.

— Palauk čia, — liepė jam sargybos seržantas.

— Ar jo malonybei pranešta, kad grįžau? — paklausė Davosas.

— Po galais, ką aš žinau! Sakiau, palauk čia.

Ir seržantas su savo ietininkais nuėjo.

Eigono sode maloniai kvepėjo pušimis, iš visų pusių jį supo aukšti tamsūs medžiai. Be to, čia buvo prižėlę dygių erškėtrožių, suaugusių į aukštas gyvatvores, o šlapynėje vešėjo spanguolės.

Kodėl jie mane čia atvedė? — nusistebėjo Davosas.

Paskui jis išgirdo tyliai tilindžiuojant varpelius, juokiantis vaiką ir staiga iš krūmų nerangiai, bet labai skubėdamas išniro kvaišelis Margaveidis, o po akimirkos pasirodė ir jam ant kulnų lipanti princesė Šairinė.

— Tuoj pat grįžk! — šaukė ji juokdarį. — Margaveidi, grįžk!

Išvydęs Davosą, paikšis sustojo kaip įbestas, o varpeliai, prikabinti prie jo alavinio raguoto šalmo, dar kelias akimirkas skambėjo. Paskui jis ėmė straksėti tai ant vienos, tai ant kitos kojos ir uždainavo: „Kvailio kraujas, karaliaus kraujas, kraujas ant mergelės šlaunies, o svečiams — grandinės ir jaunikiui grandinės, o taip, žinau, žinau tikrai, ai ai…“ Nedaug trūko, kad Šairinė būtų jį pagavusi, bet paskutinę akimirką juokdarys nėrė per stambialapių šakių guotą ir pranyko tarp medžių. Princesė nulėkė paskui jį. Pamatęs juos, Davosas šyptelėjo.

Jis nusisuko ir, prisidengęs burną pirštinėta ranka, užsikosėjo, o kaip tik tuo metu per gyvatvorę prasibrovęs dar vienas vaikas nelyginant kamuolys trenkėsi į Davosą ir jį pargriovė.

Berniukas taip pat parvirto, bet labai greitai vėl atsistojo.

— Ką čia veiki? — griežtai pasiteiravo, delnu braukdamasis nuo drabužių šapus. Juodi kaip derva berniuko plaukai siekė apykaklę, o jo akys buvo nuostabiai žydros. — Kai bėgu, neturėtum painiotis man po kojomis.

— Ne, — sutiko Davosas, — neturėčiau.

Kai pamėgino atsiklaupti, jį vėl ištiko smarkus kosulio priepuolis.

— Sergi? — Paėmęs už rankos, berniukas padėjo jam atsistoti. — Gal pakviesti meisterį?

Davosas papurtė galvą.

— Tai tik kosulys. Praeis.

Berniukas iš karto juo patikėjo.

— Žaidėme mergelę ir pabaisą, — paaiškino jis. — Aš buvau pabaisa. Vaikiškas žaidimas, bet mano pusseserei jis patinka. Ar turi vardą?

— Seras Davosas Sivortas.

Berniukas įtariai jį nužvelgė.

— Šit kaip? Į riterį tu nepanašus.

— Esu Svogūnų riteris, milorde.

Žydros akys sumirksėjo.

— Tas, kuris turėjo juodą laivą?

— Žinai tą istoriją?

— Kai dar nebuvau gimęs, mano dėdei Staniui, kurio pilį buvo apsiautęs lordas Tairelis, tu slapta atgabendavai žuvies. — Berniukas atsistojo tiesiai, kilstelėjo pečius. — Aš Edrikas Stormas, — prisistatė, — karaliaus Roberto sūnus.

— Žinoma. — Davosas jį, galima sakyti, iš karto pažino. Vaikinuko ausys buvo atlėpusios kaip Florentų, bet plaukus, akis, smakrą ir skruostikaulius neabejotinai buvo paveldėjęs iš Barateonų.

— Ar pažinojai mano tėvą? — paklausė Edrikas Stormas.

— Daug kartų jį mačiau, kai lankydavosi pas tavo dėdę dvare, bet kalbėtis neteko.

— Tėvas mane išmokė kautis, — didžiuodamasis tarė berniukas. — Jis beveik kiekvienais metais atvykdavo manęs aplankyti ir kartais mudu drauge mokydavomės. Per paskutinį mano vardadienį jis man atsiuntė karo kūjį — tokį pat kaip ir jo, tik mažesnį. Bet jie privertė mane palikti ginklą Vėtrų Gūžtoje. Ar tiesa, kad dėdė Stanis patrumpino tau pirštus?

— Tik per vieną sąnarį. Tebeturiu pirštus, tik jie trumpesni.

— Parodyk.

Davosas nusimovė pirštinę. Berniukas atidžiai apžiūrėjo plaštaką.

— Nykščio nepatrumpino?

— Ne. — Davosas vėl užsikosėjo. — Ne, nykštį paliko.

— Jam nederėjo kirsti tau pirštų, — nusprendė vaikinukas. — Dėdė blogai padarė.

— Buvau kontrabandininkas.

— Taip, bet gabenai jam žuvį ir svogūnus.

— Už tuos svogūnus lordas Stanis įšventino mane į riterius, o už kontrabandą patrumpino pirštus. — Jis vėl užsimovė pirštinę.

— Mano tėvas nebūtų nukirtęs tau pirštų.

— Jei taip sakai, milorde…

Teisybė, Robertas buvo visai kitoks nei Stanis. Berniukas atsigimė į tėvą. Na taip, Renlį irgi mėgstu. Nuo šios minties Davosui pasidarė neramu.

Berniukas ketino pasakyti dar kažką, bet staiga jiedu išgirdo žingsnius. Davosas atsisuko. Sodo taku ėjo seras Akselis Florentas, lydimas tuzino sargybinių, vilkinčių dygsniuotomis odinukėmis. Sargybiniams ant krūtinių buvo išsiuvinėta liepsnojanti Šviesos Valdovo širdis. Karalienės vyrai, dingtelėjo Davosui. Staiga jį vėl surietė kosulys.

Seras Akselis buvo kresnas ir raumeningas, jo krūtinė plati, rankos storos, kojos šleivos, o ausys prižėlusios plaukų. Jis buvo karalienės dėdė, jau dešimt metų tarnavo Drakono Uolos valdytoju ir su Davosu visuomet elgdavosi mandagiai, — mat žinojo, kad šis yra pelnęs lordo Stanio palankumą. Bet kai šį kartą prabilo, jo žodžiuose nebuvo girdėti nei mandagumo, nei šilumos.

— Seras Davosas. Nenuskendęs… Sunku patikėti, — nusistebėjo jis.

— Svogūnai plūduriuoja vandens paviršiuje, sere. Atėjai palydėti manęs pas karalių?

— Atėjau nuvesti tavęs į kalėjimo požemį. — Seras Akselis mostelėjo savo vyrams prieiti arčiau. — Čiupkite jį ir atimkite durklą. Tuo ginklu jis ketina nužudyti mūsų ponią.

Džeimis

Džeimis pirmas pamatė užeigą. Pagrindinis pastatas užėmė visą pietinį upės vingio krantą, o žemi ilgi jo priestatai iš abiejų pusių stovėjo palei vandenį, tarsi norėdami apkabinti žemyn upe plaukiančius keleivius ir suspausti juos glėbyje. Žemutinis pastato aukštas buvo sumūrytas iš lauko akmenų, viršutinis suręstas iš kalkėmis baltintų sienojų, o stogas — pilkai melsvas. Dar jis matė arklides ir vijoklių apraizgytą medį.

— Iš kaminų dūmai nekyla, — jiems artinantis pasakė Džeimis. — Ir žiburių languose nematyti.

— Kai paskutinį kartą pro čia keliavau, užeiga dar dirbo, — tarė seras Kleosas Frėjus. — Jie darė šviesų alų. Gal rūsiuose šeimininkas jo dar turi?

— Ten gali būti žmonių, — įsiterpė Brienė. — Besislapstančių. Arba negyvų.

— Bijai lavonų, moterie? — nusišaipė Džeimis.

Brienė piktai į jį dėbtelėjo.

— Mano vardas…

— …Brienė. Žinau. Argi nenorėtum vieną naktį išsimiegoti lovoje, Briene? Užeigoje būtume saugesni nei atviroje upėje, be to, tikriausiai būtų protinga išsiaiškinti, kas čia nutiko.

Ji nieko neatsakė, bet po kelių akimirkų stumtelėjo vairalazdę ir pasuko luotą link vėjų nugairintos ir lietaus nublukintos medinės prieplaukos. Seras Kleosas prislinko nuleisti burės. Kai valtis švelniai bumbtelėjo į tiltelį, jis išlipo pririšti laivelio. Nerangiai, — mat jam trukdė grandinės, — Džeimis išsiropštė paskui serą Kleosą.

Kitame prieplaukos gale, pakabinta ant geležinio stulpo, sūpavosi plonai atkirsta ir išdžiovinta pliauska, ant kurios buvo nupiešta kažkas panašaus į klūpantį, delnus suglaudusį ir tarsi vasalo ištikimybės priesaiką duodantį karalių. Pamatęs tą pliauską, Džeimis nusikvatojo.

— Geresnės užeigos ir negalėjome rasti.

— Ar čia kokia nors ypatinga vieta? — įtariai paklausė moteris.

— Ši užeiga vadinasi „Klūpantis vyras“, miledi, — paaiškino seras Kleosas. — Ji pastatyta toje vietoje, kur kadaise paskutinis Šiaurės karalius atsiklaupė prieš Eigoną Užkariautoją ir jam pasidavė. Spėju, kad pliauskoje jis ir pavaizduotas.

— Ugnies Lauke žuvus dviem karaliams, Torenas išplėtė savo valdas į pietus, — pridūrė Džeimis, — bet kai pamatė Eigono drakoną ir milžinišką jo kariuomenę, nusprendė rinktis išminties kelią ir sulenkė savo sušalusius kelius. — Staiga, išgirdęs arklio prunkštelėjimą, jis nutilo. — Arklidėse yra arklių. Bent jau vienas. — Daugiau kaip vieno man ir nereikia, kad galėčiau pasprukti nuo tos bobšės. — Gal pažiūrėkime, ar kas nors yra namuose, kaip manote? — Ir, nelaukęs atsakymo, žvangindamas grandinėmis Džeimis nužingsniavo prieplauka, petimi pastūmė duris, atidarė jas ir… atsidūrė tiesiai prieš užtaisytą arbaletą. Ginklą laikė apvalainas penkiolikmetis vaikinas.

— Liūtas, žuvis ar vilkas? — paklausė jis.

— Tikėjomės užkąsti kepto gaidžiuko. — Džeimis išgirdo, kad paskui jį į užeigą įėjo jo bendrakeleiviai. — Arbaletas — bailio ginklas.

— Bailio ne bailio, o strėlė vis tiek pervers tau širdį.

— Gal ir pervers. Bet kol vėl jį užtaisysi, mano pusbrolis paleis tau žarnas ir išvers jas ant grindų.

— Liaukis, negąsdink vaikio, — užtarė vaikinuką seras Kleosas.

— Mes nieko nenorime skriausti, — įsiterpė moteris. — Ir turime monetą, kad galėtume susimokėti už valgį ir gėrimą. — Iš kapšelio ji iškrapštė sidabrinę monetą.

Vaikinukas nepatikliai žvilgtelėjo į pinigą, paskui — į Džeimio grandines.

— Kodėl jis sukaustytas antrankiais?

— Nusukau galvas keliems arbaletininkams, — atšovė Džeimis. — Alaus turi?

— Yra. — Vaikinukas truputį nuleido arbaletą. — Nusisekite kardasaičius ir numeskite juos ant grindų, tuomet galbūt jus pavalgydinsime. — Atsargiai prislinkęs, jis dirstelėjo pro storus, rombo formos lango stiklus įsitikinti, ar lauke nėra daugiau atvykėlių. — Čia Tulių burė.

— Atplaukėme iš Riverano. — Brienė atsisegė kardasaitį ir šis žvangtelėjęs nukrito ant grindų. Jos pavyzdžiu pasekė ir seras Kleosas.

Pro rūsio duris, nešinas sunkia skerdiko kapokle, į užeigą įžengė vyras išgeltusiu, spuoguotu ir gerokai papurtusiu veidu.

— Trys, ar ne? Trims arklienos turime. Arklys buvo senas ir užsispyręs, bet jo mėsa dar visai šviežia.

— O duonos turi? — paklausė Brienė.

— Džiūvėsių. Ir sužiedėjusių avižinių paplotėlių.

Džeimis šyptelėjo.

— Štai kur sąžiningas užeigos savininkas. Jie visi neša sužiedėjusią duoną ir gyslotą mėsą, tik dauguma laisva valia to nepripažįsta.

— Nesu užeigos savininkas. Savininką palaidojau už pastatų kartu su jo moterimi.

— Tu juos nužudei?

— Jei būčiau nužudęs, ar dabar prisipažinčiau? — piktai atrėžė jis. — Greičiausiai vilkų darbas arba liūtų, tik ar dabar ne vis tiek? Mudu su žmona radom juos negyvus. Taigi, mūsų supratimu, užeiga dabar priklauso mudviem.

— O kur tavo žmona? — paklausė seras Kleosas.

Vyras prisimerkė ir nepatikliai jį nužvelgė.

— O kam tau žinoti? Jos čia nėra… Ir jūsų tuoj nebus, nebent man patiks jūsų sidabro skonis.

Brienė švystelėjo jam monetą. Vyras pačiupo ją ore, krimstelėjo ir užsikišo už diržo.

— Ji turi ir daugiau, — pasakė šeimininkui arbaletu ginkluotas vaikinukas.

— Aišku, kad turi. Vaike, nueik į rūsį ir surask man kelis svogūnus.

Vaikinas užsikėlė arbaletą ant peties, dar kartą niūriai dėbtelėjo į atvykėlius ir dingo rūsyje.

— Jis tavo sūnus? — paklausė seras Kleosas.

— Tik berniukas, kurį mudu su žmona priglaudėme. Turėjome du sūnus, bet vieną sudraskė liūtai, o kitas mirė į plaučius įsimetus karštinei. Šio vaikinuko motiną nužudė Kruvinieji Juokdariai. Šiais laikais, jei nori pamiegoti, žmogus turi pasirūpinti sargybiniu. — Tebelaikydamas kapoklę, jis mostelėjo į stalus. — Galite ir prisėsti.

Židinys buvo šaltas, bet Džeimis vis tiek pasirinko kėdę arčiausiai pelenų ir ištiesė po stalu savo ilgas kojas. Kiekvieną jo judesį lydėjo grandinių žvangėjimas. Kaip tas garsas erzina… Kol dar neatnešė valgio, apsuksiu grandines tai bobšei aplink kaklą ir pažiūrėsim, ar jai patiks toks antkaklis.

Vyras, kuris nebuvo šios užeigos savininkas, gerai apskrudino tris didžiulius arklienos pjausnius ir kiaulės taukuose pakepino svogūnų, kurie beveik išpirko šeimininko kaltę už tai, kad pakišo sužiedėjusių avižinių papločių. Džeimis ir Kleosas išgėrė alaus, o Brienė — taurę sidro. Vaikėzas laikėsi atokiau: sėdėjo ant aukštos sidro statinės pasidėjęs ant kelių arbaletą — užtaisytą ir paruoštą šauti. Prisileidęs kaušą alaus, virėjas prisėdo prie svečių stalo.

— Kas naujo Riverane? — užkalbino jis serą Kleosą, matyt, sumetęs, kad jis čia vyriausias.

Prieš atsakydamas Kleosas žvilgtelėjo į Brienę.

— Merdi lordas Hosteris, bet jo sūnus tebegina Raudonosios Šakos brastas nuo Lanisterių. Vyko daugybė mūšių.

— Dabar mūšiai visur. Kur traukiate jūs, sere?

— Į Karaliaus Uostą. — Seras Kleosas nusivalė taukuotas lūpas.

Užeigos šeimininkas prunkštelėjo.

— Tuomet jūs — trys kvailiai. Visai neseniai girdėjau, kad už miesto sienų klajoja karalius Stanis. Sklinda kalbos, kad jis turi šimtatūkstantinę kariuomenę ir stebuklingą kalaviją.

Džeimis apsivijo jį kausčiusią grandinę aplink abu riešus ir stipriai timptelėjo giliai širdyje gailėdamasis, kad jam trūkta jėgų jai nutraukti. Tada parodyčiau Staniui, kur susikišti savo stebuklingą kalaviją.

— Jumis dėtas, nuo Karališkojo kelio laikyčiausi kuo toliau, — pridūrė užeigos šeimininkas. — Girdėjau, kad jame dedasi tokie dalykai, kad blogiau ir būti negali. Tame kelyje siautėja ir vilkai, ir liūtai, be to, visiškai viltį praradusių vyrų gaujos medžioja visus, kuriuos dar gali įveikti.

— Padugnės… — niekinamai tarstelėjo seras Kleosas. — Tokie išgamos niekada nedrįstų užkabinti ginkluotų vyrų.

— Prašau atleisti, sere, bet matau tik vieną ginkluotą vyrą, keliaujantį su moterimi ir grandinėmis sukaustytu belaisviu.

Brienė pervėrė virėją nuožmiu žvilgsniu. Ši bobšė negali pakęsti, kai kas nors jai primena, kad yra moteris, pagalvojo Džeimis, vėl vyniodamas ant riešų grandines. Odą liečiančios geležinės grandys buvo šaltos ir jų nebuvo įmanoma sutraukyti. Antrankiai iki kraujo nutrynė riešų odą.

— Ketinu Trišakiu pasiekti jūrą, — paaiškino moteris užeigos šeimininkui. — Mergelių Duburyje rasime arklių, o tada trauksime per Prieblandos Slėnį ir Rosbį. Pasirinkus tokį kelią mums tikriausiai pavyktų aplenkti įnirtingiausių mūšių vietas.

Bet šeimininkas papurtė galvą.

— Upe Mergelių Duburio niekaip nepasieksite. Keli laivai jau sudegė ir nuskendo nenuplaukę nė trisdešimties mylių nuo užeigos, o vandens kelius, kuriais buvo galima pro juos praplaukti, užnešė dumblas. Ten įsikūrę plėšikai tik ir laukia, kad kas nors plauktų pro šalį, be to, žemiau, prie Šokinėjančių Akmenų ir Tauriojo Elnio salos, padėtis nė kiek ne geresnė. Beje, šiose apylinkėse žmonės matė ir Žaibo lordą. Jis persikelia per upę kada panorėjęs, jodinėja tai šen, tai ten, niekada nestovi vietoje.

— O kas tas Žaibo lordas? — paklausė seras Kleosas Frėjus.

— Tik įsivaizduokite, sere, — lordas Berikas. Žmonės jį taip vadina, nes jis puola taip staiga — trenkia tarsi žaibas iš giedro dangaus. Sakoma, kad jis nemirtingas.

Persmeigti kalaviju visi jie miršta, dingtelėjo Džeimiui.

— Ar su juo tebesibasto ir Toras iš Myro?

— O taip. Raudonasis žynys. Girdėjau, kad jis turi keistų galių.

Na, kadaise jis gebėjo išgerti tiek pat vyno, kiek Robertas Barateonas, ir buvo nedaug vyrų, kurie galėjo tai padaryti. Kartą Džeimis nugirdo, kaip Toras sakė karaliui, girdi, raudonuoju žyniu tapęs dėl to, kad raudoni apdarai puikiai paslepia vyno dėmes. Robertas taip kvatojosi, kad išpurškė burnoje turėtą alų ir aptaškė juo šilkinę Sersėjos mantiją.

— Aš tikrai ne iš tų, kurie šoktų prieštarauti, — tarė jis, — bet galbūt Trišakis — tikrai ne pats saugiausias kelias?

— Ir aš taip sakyčiau, — pritarė šeimininkas. — Net jei praplauksite Tauriojo Elnio salą ir nesutiksite lordo Beriko ir raudonojo žynio, pro rubinų brastą vis tiek neprasmuksite. Kiek girdėjau, ją užėmę Dėlių lordo vilkai, bet jau praėjo nemažai laiko. Dabar brasta gali vėl priklausyti liūtams, lordui Berikui arba kam nors kitam.

— Arba niekam, — įsiterpė Brienė.

— Jei miledi labai nori tai patikrinti rizikuodama savo kailiu, aš jos nelaikysiu, bet… tavim dėtas, palikčiau šią upę ir keliaučiau sausuma. Jei laikysitės atokiau nuo vieškelių ir nakvosite po medžiais, gerai pasislėpę… Ne, vis tiek nenorėčiau dėtis prie jūsų, bet galbūt jums ir atsirastų menka galimybė pasiekti kelionės tikslą.

Stipruolė moteris ėmė abejoti.

— Mums reikės arklių…

— Čia yra arklių, — priminė jai Džeimis. — Arklidėse vieną girdėjau prunkščiant.

— O taip, arklių yra, — patvirtino užeigos šeimininkas, kuris iš tiesų nebuvo jos savininkas. — Ir kaip tik trys, bet jie neparduodami.

Džeimis prisivertė nusijuokti.

— Žinoma, ne. Bet vis tiek mums juos parodysi.

Brienė rūsčiai dėbtelėjo, bet vyras, kuris nebuvo šios užeigos savininkas, narsiai išlaikė jos žvilgsnį, po kelių akimirkų ji nenoromis tarė: „Parodyk man“, ir jie visi trys pakilo nuo stalo.

Sprendžiant iš smarvės, arklidės buvo nemėžtos jau seniai. Šiauduose zirzė spiečiai riebių šūdmusių, jos zvimbė iš vieno aptvaro į kitą, rėpliojo per arklių mėšlo krūvas, kurios čia pūpsojo kiekviename žingsnyje, nors arklių tebuvo matyti trys. Tai buvo neįtikėtina trijulė: dramblotas sartas darbinis arklys, nusenęs išdaras, viena akimi apžlibęs šyvis ir riterio jodinėtas obuolmušis, gana nartus ristūnas.

— Neparduosiu jų. Už jokius pinigus, — pareiškė tariamas jų savininkas.

— Kaip pas tave pateko visi šie arkliai? — susidomėjo Brienė.

— Kai su žmona užklydome į užeigą, darbinis arklys ir tas, kurio mėsą ką tik valgėte, jau buvo arklidėse, — paaiškino vyras. — Paskui vieną naktį priklydo tas pusaklis šyvis, o laisvą, bet dar su balnu ir apynasriu besiganiusį ristūną sugavo berniukas. Štai, galiu parodyti.

Balnas, kurį vyras jiems parodė, buvo papuoštas sidabrine inkrustacija. Pabalnė kadaise buvo rožinė ir juoda, languota, bet dabar atrodė tiesiog ruda. Tikrųjų jos spalvų Džeimis neatpažino, bet gana lengvai atskyrė kraujo dėmes.

— Na, šio žirgo šeimininkas artimiausiomis dienomis tikrai neateis ir nepaprašys to, kas jam priklauso. — Jis apžiūrėjo žirgo kojas, suskaičiavo šyvojo kuino dantis. — Jei pridės balną, už obuolmušį duok jam auksinę monetą, — patarė jis Brienei. — Už darbinį arklį sumokėk sidabrinę. O dėl šyvio… užeigos šeimininkas turėtų primokėti už tai, kad jį paimsime.

— Nekalbėk taip negražiai apie savo arklį, sere. — Moteris atvėrė ledi Ketlinos jai duotą kapšelį ir išėmė iš jo tris auksines monetas.

— Duosiu po drakoną už kiekvieną arklį.

Vyras sumirksėjo, ištiesė ranką prie aukso, bet paskui suabejojęs ją atitraukė.

— Nežinau… Jei man tektų sprukti, ant auksinio drakono joti negalėčiau. O išalkęs negalėčiau jo atsikąsti.

— Gali pasiimti ir mūsų luotą, — pasiūlė Brienė. — Ir plaukioti kur panorėjęs: upe aukštyn arba žemyn.

— Leiskite pajusti to aukso skonį. — Nuo jos delno paėmęs vieną monetą, užeigos šeimininkas ją krimstelėjo. — Hm… Sakyčiau, tikra… Trys drakonai ir dar luotas?

— Moterie, jis tau paskutinius marškinius velka, — geraširdiškai kreipėsi į ją Džeimis.

— Bet noriu gauti ir maisto, — nekreipdama dėmesio į Džeimį, pasakė Brienė. — Ko nors iš turimų atsargų.

— Turiu avižinių papločių. — Vyras grybštelėjo jai nuo delno likusius du drakonus, sugniaužęs kumštyje juos pakratė ir, išgirdęs dzingsint, nusišypsojo. — Tiesa, dar turiu sūdytos ir rūkytos žuvies, bet tau ji kainuos papildomą sidabrinį. Už lovas irgi teks mokėti atskirai. Juk tikriausiai norėsite likti nakvoti?

— Ne, — nesvyruodama atšovė Brienė.

Vyras susiraukė.

— Moterie, juk neketini joti naktį per nepažįstamas apylinkes ir dar su arkliais, iš kurių nežinai, ko tikėtis. Nematydama, kur joji, įklimpsi kokioje nors pelkėje arba nulauši arkliui koją.

— Šiąnakt švies skaisti mėnesiena, — atsakė Brienė. — Kelią rasime nesunkiai.

Užeigos šeimininkas susimąstė.

— Jei neturite sidabro susimokėti už lovas ir porą lovatiesių, kad nesušaltumėte, pakaks ir kelių variokų. Nenoriu varyti lauk keliautojų…

— Man rodos, pasiūlymas tikrai sąžiningas, — pasakė seras Kleosas.

— Lovatiesės ką tik išskalbtos, švarios. Prieš išvykdama žmona tuo pasirūpino. Pataluose nerasite nė vienos blusos, garantuoju.

Jis vėl pakratė monetas ir nusišypsojo.

Serą Kleosą šis pasiūlymas akivaizdžiai sugundė.

— Išsimiegoti lovoje mums visiems bus į naudą, miledi, — tarė jis Brienei. — Pailsėjus rytoj keliauti bus daug lengviau. — Ir žvilgtelėjo į pusbrolį tikėdamasis jo pritarimo.

— Ne, pusbroli, ta moteris teisi. Turime tesėti pažadus, o mūsų laukia ilgas kelias. Reikia joti.

— Bet, — sutrikęs pralemeno Kleosas, — juk pats sakei…

— Tada. — Kai maniau, kad užeiga tuščia. — O dabar sočiai pavalgiau ir, šviečiant mėnesienai, puikiausiai galiu joti. — Jis šyptelėjo Brienei. — Tik… jei neketini permesti manęs kaip maišo per darbinio arklio nugarą, geriau pasirūpink, kad kas nors perkirstų tas grandines. Joti sukaustytomis kulkšnimis būtų sunkoka…

Brienė susiraukusi įbedė žvilgsnį į grandines. Vyras, kuris nebuvo šios užeigos savininkas, pasitrynė smakrą.

— Už arklidžių yra kalvė…

— Vesk, — įsakmiai liepė Brienė.

— Taip, — pridūrė Džeimis, — ir kuo greičiau, tuo geriau. Man čia nepatinka — per daug arklių mėšlo. Nenorėčiau įminti. — Jis pervėrė moterį iškalbingu žvilgsniu svarstydamas, ar jai pakako proto suvokti jo minčiai.

Džeimis tikėjosi, kad galbūt moteris nukirs ir riešus kaustančią grandinę, bet Brienė buvo pernelyg atsargi. Gerą dešimtį kartų užsimojusi kalvio kūju, ji per vidurį nukirto tik ant plokščio priekalo plienui kalti padėtą kulkšnis kausčiusią grandinę. Džeimis paprašė jos išlaisvinti ir rankas, bet Brienė į jo žodžius nekreipė dėmesio.

— Už šešių mylių link upės žemupio rasite sudegintą kaimą, — paaiškino užeigos šeimininkas, padėdamas jiems pabalnoti arklius ir sukrauti kelionės mantą. Šį kartą jo patarimas buvo skirtas Brienei. — Toje vietoje kelias šakojasi. Jei pasuksite į pietus, prijosite akmeninę sero Voreno tvirtovę. Seras Vorenas išjojo į karą ir žuvo, tad nežinau, kam dabar ji priklauso, bet šią vietą būtų geriausia aplenkti iš tolo. Verčiau jokite keliu, vedančiu per mišką, į pietryčius.

— Taip ir padarysime, — sutiko ji. — Aš tau dėkinga.

Svarbiausia, kad neskolinga ir kad jis turi tavo auksą, pagalvojo Džeimis, bet prikando liežuvį. Jam jau nusibodo, kad šita stambi, bjauri, į karvę panaši boba visai nekreipia į jį dėmesio.

Sau ji pasiėmė dirbamą arklį, o ristūną atidavė serui Kleosui. Kaip Brienė ir grasino, Džeimiui atiteko pusaklis šyvas kuinas, galutinai sužlugdęs jo viltis paraginti žirgą ir palikti tą moterį sau už nugaros ryti jo kanopų sukeltų dulkių.

Užeigos šeimininkas su berniuku išėjo jų išlydėti. Vyras palinkėjo jiems sėkmės ir pakvietė užsukti geresniais laikais, o vaikinukas stovėjo netardamas nė žodžio, pasispaudęs po pažastimi arbaletą.

— Geriau pasiimk ietį arba tvoklę, — patarė jam Džeimis, — bus daugiau naudos.

Vaikinukas nepatikliai jį nužvelgė. Nieko sau atlygis už draugišką patarimą… Džeimis gūžtelėjo, apsuko arklį ir daugiau neatsigręžė.

Jiems išjojus, seras Kleosas ėmė viskuo skųstis, — mat vis dar negalėjo susitaikyti su mintimi, kad šiąnakt nemiegos pūkų pataluose. Jie traukė į rytus, palei mėnesienos apšviestą upės krantą. Šiose apylinkėse Raudonoji Šaka buvo labai plati, bet sekli, priekrantės dumblinos, prižėlusios nendrių. Vargšas senas Džeimio kuinas plumpino ramiai, nors jį nenumaldomai traukė į tą pusę, kurią matė sveikąja akimi. Gera buvo vėl joti raitam. Balne Džeimis nebuvo sėdėjęs nuo tos dienos, kai Robo Starko lankininkai jam jojant Kuždesių miške strėlėmis pakirto jo eržilą.

Pasiekus sudegusį kaimą, jiems teko rinktis vieną iš dviejų gana prastų kelių: abu jie buvo siauri vieškeliai, išraižyti gilių provėžų, kurias buvo palikę valstiečių vežimai, gabenę prie upės grūdus. Vienas driekėsi į pietryčius ir netrukus pasislėpė tolumoje ošiančiame miške, o kitas, tiesesnis ir geriau grįstas akmenimis, kaip strėlė šovė į pietus. Trumpai pasvarsčiusi, Brienė timptelėjo vadeles ir pasuko arklį į pietus. Džeimis maloniai nustebo, mat jis irgi būtų pasirinkęs kelią į pietus.

— Bet užeigos šeimininkas mus įspėjo, kad šiuo keliu geriau nejoti, — paprieštaravo seras Kleosas.

— Joks jis užeigos šeimininkas. — Brienė sėdėjo balne negražiai susikūprinusi, bet laikėsi jame tvirtai. — Tam vyrui labai jau rūpėjo, kurį kelią rinksimės, be to, tie miškai… visi žino, kad tokiose vietose pilna plėšikų irštvų. Gali būti, kad jis norėjo pasiųsti mus tiesiai jiems į rankas.

— Gudri moteriškė. — Džeimis nusišypsojo pusbroliui. — Drįsčiau spėti, kad mūsų užeigos šeimininkas prie ano kelio tikriausiai turi draugų. Matyt, tų draugų arkliai prikrovė arklides ir paliko jose tokią nepakeliamą smarvę.

— Gali būti, kad šnekėdamas apie upę jis irgi melavo, kad toliau keliautume raiti, — pridūrė moteris, — bet negalėjau rizikuoti. Rubinų brastą ir kryžkeles tikrai saugos kariai.

Na, gal ji ir negraži, bet tikrai nėra visiška kvaiša. Džeimis santūriai šyptelėjo Brienei.

Per viršutinius langus sklindanti rauzgana šviesa keliauninkus iš tolo įspėjo, kad jie artinasi prie akmeninės tvirtovės, tad Brienė nuvedė vyrus į laukus. Ir tik kai pastatas vaiduoklis liko dunksoti tolumoje, jiems už nugarų, jie vėl pasuko arklius ir grįžo į vieškelį.

Praslinko pusė nakties, kol moteris sutiko, kad jau saugu ir galima sustoti. Iki tol visi nuleidę galvas ir snūduriuodami suposi balnuose. Jie rado prieglobstį ąžuolų ir uosių giraitėje, prie lėtai tekančio upokšnio. Kurti laužo Brienė neleido, tad naktipiečiams jie pavalgė sužiedėjusių avižinių papločių ir sūdytos žuvies. Keista, bet naktis buvo rami. Jiems virš galvų, juodame kaip vilna danguje apsuptas žvaigždžių spindėjo mėnulio pjautuvas. Kažkur tolumoje kaukė vilkai. Vienas iš jų arklių baikščiai sužvingo. Bet šiaip buvo tylu. Džeimis džiaugėsi, kad yra čia, kad gyvas, kad joja pas Sersėją.

— Aš budėsiu pirma, — tarė Brienė serui Kleosui, ir netrukus Frėjus jau tyliai knarkė.

Džeimis sėdėjo atsirėmęs nugara į ąžuolo kamieną ir svarstė, ką dabar veikia Sersėja ir Tirionas.

— Ar turi brolių arba seserų, miledi? — paklausė jis.

Brienė prisimerkusi nepatikliai jį nužvelgė.

— Ne. Buvau vienturtis tėvo s… vaikas.

Džeimis sukikeno.

— Norėjai pasakyti „sūnus“. Ar tėvas žiūri į tave kaip į sūnų? Dievaži, kaip duktė tu tikrai keista.

Netarusi nė žodžio, Brienė nusisuko nuo jo, tvirtai suspaudusi kalavijo rankeną. Kokia ji apgailėtina… Keista, bet kažkodėl Brienė Džeimiui priminė Tirioną, nors iš pirmo žvilgsnio šie du žmonės atrodė visiškai skirtingi. Gal dėl to, kad prisiminė brolį, jis tarė:

— Nenorėjau įžeisti tavęs, Briene. Atleisk.

— Tavo nusikaltimų neįmanoma atleisti, Karalžudy.

— Ir vėl tas vardas… — Džeimis susimąstęs pasukiojo riešus kaustančią grandinę. — Kodėl aš tave taip siutinu? Niekada nepadariau tau nieko bloga. Bent jau neprisimenu, kad būčiau padaręs…

— Bet nuskriaudei kitus. Tuos, kuriuos buvai prisiekęs ginti. Silpnuosius, nekaltus…

— …karalių? — Anksčiau ar vėliau visi prabildavo apie Eirį. — Nesiimk vertinti to, ko nesupranti, moterie.

— Mano vardas…

— …Brienė, taip. Ar kas kada nors tau sakė, kad esi ne tik negraži, bet ir baisiai įkyri?

— Tau nepavyks išprovokuoti mano pykčio, Karalžudy.

— Ak, jei tik pasistengčiau, tikrai pavyktų.

— Kodėl davei priesaiką? — paklausė ji. — Kodėl apsivilkai baltą apsiaustą, jei ketinai paminti viską, ką jis ženklina?

Kodėl? Ką jis galėjo atsakyti, kaip suprantamai turėjo jai viską paaiškinti?

— Buvau dar vaikas. Penkiolikos metų. Tokiam jaunam vaikinukui tai buvo didžiulė garbė.

— Tai ne atsakymas, — niūriai tarstelėjo Brienė.

Tiesa tau nepatiktų. Į karaliaus sargybą jis, žinoma, įstojo dėl meilės.

Sulaukusią dvylikos metų, jųdviejų tėvas pasikvietė Sersėją į dvarą, tikėdamasis ištekinti ją už karaliaus. Jis atsakydavo visiems pirštis atvykdavusiems jaunikiams ir vertė Sersėją gyventi drauge su juo Rankos bokšte, o ši metams bėgant darėsi vis moteriškesnė ir gražesnė. Tėvas, be abejo, laukė, kol užaugs Viseiris, arba kol galbūt gimdydama mirs Reigaro žmona. Elija iš Dorno visada buvo gerokai paliegusi.

Tuo tarpu Džeimis ketverius metus atitarnavo sero Samnerio Kreikholo ginklanešiu ir už kovą su Karaliaus miško brolija buvo pakeltas į riterius. Bet kai grįždamas į Kasterlių Uolą užsuko į Karaliaus Uostą, — pirmiausia, žinoma, aplankyti sesers, — Sersėja, pasivedusi jį į šalį, pašnabždėjo, kad lordas Taivinas ketina apvesdinti jį su Lisa Tuli ir kad jau ėmėsi tą planą įgyvendinti, nes pasikvietė į miestą lordą Hosterį derėtis dėl kraičio. Tačiau, jei Džeimis apsivilktų baltą apsiaustą, galėtų visą laiką likti šalia jos. Senasis seras Harlanas Grandisonas mirė miegodamas, kaip ir dera vyrui, kurio herbe pavaizduotas miegantis liūtas. Eiris tikrai norės, kad jo vietą užimtų jaunas vyras, tad kodėl miegančio liūto nepakeitus riaumojančiu liūtu?

„Tėvas tam niekada nepritars“, — paprieštaravo Džeimis.

„Karalius nė neprašys jo pritarimo. O kai tapsi sargybos broliu, tėvas negalės prieštarauti, bent jau viešai. Serui Ilinui Peinui Eiris išlupo liežuvį vien už tai, kad šis gyrėsi esąs ranka, iš tiesų valdanti Septynias Karalystes. Jis buvo rankos sargybos kapitonas ir vis dėlto tėvas nedrįso įsikišti ir sustabdyti egzekucijos! Nedrįs nieko imtis ir dabar.“

„O kaip Kasterlių Uola?“ — tarė Džeimis.

„Geidi Uolos? Ar manęs?“

Tą naktį jis prisiminė puikiai, tarsi visa būtų vykę vakar. Jiedu praleido ją Ungurių gatvėje įsikūrusioje senoje smuklėje, patikimai pasislėpę nuo budrių žvilgsnių. Sersėja atėjo pas jį apsirengusi kaip paprasta tarnaitė, ir nežinia kodėl, bet tai jį tik dar labiau sujaudino. Aistringesnės Sersėjos Džeimis dar nebuvo matęs. Vos tik užmigdavo, ji vėl jį pažadindavo. Paryčiais Kasterlių Uola jam atrodė labai menka auka už galimybę nuolat būti šalia Sersėjos. Jis sutiko, o visa kita Sersėja pažadėjo sutvarkyti pati.

Pasikeitus mėnulio veidui, į Kasterlių Uolą atskrido karaliaus varnas pranešti, kad jis išrinktas karaliaus sargybos broliu. Jam buvo įsakyta prisistatyti karaliui per didžiulį turnyrą Harenhole, kad galėtų duoti priesaiką ir apsivilkti apsiaustą.

Įstojęs į karaliaus sargybą, Džeimis išvengė vedybų su Lisa Tuli. Bet visa kita susiklostė ne taip, kaip jiedu tikėjosi. Jo tėvas baisiai įtūžo. Atvirai prieštarauti tokiam sprendimui jis nedrįso, — dėl to Sersėja buvo teisi, — bet dėl kažkokios visai nerimtos priežasties atsisakė būti karaliaus ranka ir kartu su dukterimi grįžo į Kasterlių Uolą. Tad, užuot buvę drauge, Sersėja ir Džeimis tiesiog apsikeitė vietomis, be to, dvare jis jautėsi vienišas: saugojo beprotį karalių, o keturi jam pavaldūs vyrai paeiliui mokėsi kautis peiliais, apsiavę jiems nelabai tinkamais jo tėvo batais. Karaliaus rankos keitėsi taip greitai, kad jų herbus Džeimis prisimindavo geriau nei veidus. Ranka, kurio herbas buvo gausybės ragas, ir ranka su herbu, kuriame buvo pavaizduotas šokantis grifas, abu buvo išvyti; ranka, kurio herbas buvo vėzdas ir durklas, pakliuvo į gaisrą ir sudegė gyvas. Paskutine karaliaus ranka tapo lordas Rosartas. Jo ženklas buvo liepsnojantis deglas; toks pasirinkimas pranašavo nelaimę, ypač turint omenyje jo pirmtako likimą, bet alchemikas dvare buvo labai vertinamas, nes, kaip ir karalius, jautė didžiulę aistrą ugniai. Rosartą man reikėjo paskandinti, o ne papjauti.

Brienė tebelaukė Džeimio atsakymo. Šis tarė:

— Tu per jauna, kad būtum galėjusi pažinoti Eirį Targarieną…

Bet ji nebuvo linkusi klausytis tų pasakų.

— Eiris buvo pamišęs ir žiaurus, to niekas niekada ir neneigė. Ir vis dėlto jis buvo karalius — karūnuotas ir pateptas. O tu buvai prisiekęs jį ginti.

— Žinau, ką buvau prisiekęs.

— O ką padarei? — Ji atsistojo šalia jo ištiesinusi pečius, šešių pėdų ūgio, strazdanota, susiraukusi, stambiais arkliškais dantimis ir neslėpdama paniekos.

— Taigi, o ką padarei tu? Jei tai, ką girdėjau šnekant, tiesa, tuomet mes abu karalžudžiai.

— Renlio aš niekada nė pirštu nepaliečiau. Nudėsiu kiekvieną, kas tvirtina priešingai.

— Tai pradėk nuo Kleoso. O paskui, bent jau sprendžiant iš to, ką jis pasakoja, tavęs laukia daug kruvino darbelio.

— Melas. Ledi Ketlina buvo ten, kai jo malonybė buvo nužudytas. Ji viską matė. Tai padarė šmėkla. Žvakių liepsna ėmė blėsčioti, oras padvelkė šalčiu, o paskui staiga visur pasipylė kraujas…

— Ak, tiesiog nuostabu, — nusijuokė Džeimis. — Pripažįstu: tu daug gudresnė už mane. Kai jie mane rado stovintį prie negyvo karaliaus, man nė į galvą nešovė pasakyti: „Ne, ne, tai ne aš, tai šmėkla, baisi šalta šmėkla.“ — Jis vėl nusijuokė. — Geriau išklok man tiesą, kaip karalžudė karalžudžiui: kas tau sumokėjo, kad perrėžtum jam gerklę — Starkai ar Stanis? Gal Renlis tave atstūmė, gal viskas dėl to? O gal tiesiog susitepei rankas savo mėnesinių krauju? Niekada negalima duoti moteriai kalavijo, kai ji kraujuoja.

Kelias akimirkas Džeimis manė, kad Brienė jam trenks. Dar vienas žingsnis, ir aš pačiupęs ištrauksiu iš makšties tą durklą ir suvarysiu jį į kitą makštį. Jis ištiesė pasėstą koją, pasiruošė šokti, bet moteris arčiau nėjo.

— Būti riteriu — reta ir didžiulė garbė, — pasakė ji, — juo labiau būti karaliaus sargybos riteriu. Tokią dovaną gauna nedaugelis, o tu ją išniekinai ir suteršei.

Tai dovana, kurios tu beviltiškai trokšti, moterie, ir niekada negausi.

— Į riterius buvau pakeltas ne dovanai, o už nuopelnus. Nieko veltui negavau. Trylikos, dar būdamas ginklanešiu, laimėjau dvikovų turnyrą. Sulaukęs penkiolikos kartu su seru Arturu Deinu išjojau kautis su Karaliaus miško brolija ir jis kovos lauke pakėlė mane į riterius. Tai tas baltas apsiaustas mane išniekino, o ne aš jį.

Brienė pervėrė jį neapykantos kupinu žvilgsniu. Vien dėl savo taip branginamos priesaikos ji sukapotų mane į gabalus, pagalvojo Džeimis. Tiek to. Man jau iki kaklo paikos pagarbos ir mergelių vertinimų. Moteris nuėjo sau, daugiau taip ir nepravėrusi burnos. Džeimis susirangė po ąžuolu, tikėdamasis susapnuoti Sersėją.

Bet vos užsimerkė, jam prieš akis iškilo Eiris Targarienas, vienas žingsniuojantis po sosto menę, čiupinėjantis savo šašuotas ir kruvinas rankas. Tas pamišėlis nuolat įsipjaudavo į Geležinio sosto ašmenis ir spyglius. Džeimis, su auksiniais šarvais ir ginkluotas kalaviju, įsmuko pro karaliui skirtas duris. Šarvai buvo auksiniai, o ne balti, bet to niekas neprisimena. Gal prisimintų, jei būčiau nusimetęs ir tą prakeiktą baltą apsiaustą?

Ant jo kalavijo ašmenų išvydęs kraują, Eiris paklausė, ar tai lordo Taivino kraujas. „Noriu, kad tas išdavikas mirtų. Noriu jo galvos, atnešk man jo galvą, o jei ne, sudeginsiu tave su visais kitais. Visi jūs išdavikai. Rosartas sako, kad išdavikai čia, pilyje! Jis nuėjo maloniai jų sutikti. Kieno kraujas? Kieno?!“

„Rosarto“, — atsakė Džeimis.

Tada karalius išvertė krauju pasruvusias akis ir pasijuto taip sukrėstas, kad net jo karališka lūpa atvipo. Jam susuko vidurius, jis apsigręžė ir tekinas pasileido prie Geležinio sosto. Ir nuo sienų žvelgiant kaukolėms tuščiomis akiduobėmis, pačiupęs paskutinį karalių drakoną už pakarpos, Džeimis nuvilko jį nuo sosto laiptų, — žviegiantį kaip kiaulė ir dvokiantį kaip išvietė. Jis tik kartą ašmenimis trūktelėjo karaliui per gerklę, ir viskas buvo baigta. Kaip lengva, prisimena, pagalvojo jis. Karalius neturėtų taip lengvai mirti. Rosartas bent jau mėgino kautis, nors, tiesą sakant, kovėsi kaip dera alchemikui. Keista, kad jie niekada nesidomėjo, kas nužudė Rosartą, bet… šis, žinoma, buvo tuščia vieta, prasčiokas, karaliaus ranka dviem savaitėms, tik dar viena bepročio karaliaus užgaida.

Seras Elisas Vesterlingas, lordas Kreikholas ir kiti jo tėvo riteriai atskubėjo į menę kaip tik lemiamą akimirką, tad Džeimis niekaip negalėjo pasprukti ir leisti nuopelnų arba kaltės prisiimti kokiam nors pagyrūnui. Tų riterių žvilgsniuose jis iš karto pamatė kaltinimą, nors… gal tai buvo baimė? Lanisteris ne Lanisteris, o jis buvo vienas iš Eirio septintuko.

„Pilis ir miestas mūsų, sere“, — pranešė jam Rolandas Kreikholas, nors tai nebuvo visiška tiesa. Targarienų šalininkai tebeleido paskutinį kvapą ant vingiuotų pilies laiptų ir ginklinėje, Gregoris Kligeinas ir Eimoris Lorčas šturmavo Meigoro tvirtovės sienas, o Nedas Starkas vedė savo šiauriečius pro Karaliaus vartus, bet Kreikholas negalėjo to žinoti. Pamatęs, kad Eiris nužudytas, jis, rodės, nė kiek nenustebo; šiaip ar taip, Džeimis lordo Taivino sūnumi tapo daug anksčiau, nei buvo pakviestas tapti karaliaus sargybos broliu.

„Pranešk jiems, kad karalius Pamišėlis negyvas, — liepė jis. — Pasigailėk visų, kurie pasiduos, ir paimk juos į nelaisvę.“

„Ar jau paskelbti, kas naujasis karalius?“ — pasiteiravo Kreikholas, ir Džeimis lordo akyse išvydo nebylų, bet aiškų klausimą: „Ar karaliumi turi tapti tavo tėvas, ar Robertas Barateonas, ar nori pasodinti į sostą kitą karalių-drakoną?“ Džeimis pagalvojo apie Viseirį, dar tik berniuką, pabėgusį į Drakono Uolą, ir apie dar visiškai mažą Reigaro sūnelį Eigoną, su motina tebebuvusį Meigoro tvirtovėje. Naujasis Targarienų giminės karalius ir mano tėvas — jo ranka. Ak, kaip kauktų vilkai, kaip putotų įsiūčiu audros lordas! Kelias akimirkas jį buvo apėmusi tokia pagunda, bet paskui Džeimis dar kartą pažvelgė į susmukusį ant grindų lavoną ir aplink jį besiplečiantį kraujo klaną.

„Po galais, gali skelbti karaliumi ką tik nori“, — atsakė jis Kreikholui. O tada atsisėdo į Geležinį sostą ir, pasidėjęs ant kelių kalaviją, ėmė laukti, kas ateis ir pareikš savo teises į karalystę. Taip jau nutiko, kad atėjo Edardas Starkas.

Ir tu neturi teisės manęs teisti, Starkai.

Sapnuose mirtis ateidavo pasivertusi ugnimi, apsigaubusi besiplaikstančiomis žaliomis liepsnomis. Džeimis šokinėdavo aplink jas su auksiniu kalaviju, bet nukirtus vieną liepsnų draiskaną vietoj jos atsirasdavo dvi.

Brienė pažadino jį bakstelėjusi į šoną bato nosimi. Pasaulį dar gaubė tamsa, be to, pradėjo lyti. Pusryčiams jie užkando avižinių papločių, sūdytos žuvies, sero Kleoso pririnktų gervuogių ir, dar saulei nepatekėjus, vėl sėdo ant arklių.

Tirionas

Tyliai kažką niūniuodamas, apsirengęs duksliais šilkiniais persikų spalvos apdarais, kurių skvernai einant plaikstėsi, pro duris įžengė citrinomis kvepiantis eunuchas. Pamatęs prie židinio įsitaisiusį Tirioną, jis staiga sustojo ir nutilo.

— Milorde Tirionai… — plonu balsu cyptelėjo ir nervingai sukikeno.

— Vadinasi, vis dėlto mane prisimeni? Jau buvau pradėjęs abejoti.

— Puiku vėl matyti tave tokį stiprų ir sveiką. — Veiris vos pastebimai šyptelėjo. — Nors pripažįstu, tikrai nesitikėjau tavęs rasti čia, savo kukliuose kambariuose.

— Jie tikrai kuklūs. Tiesą sakant, net pernelyg. — Tirionas palaukė, kol Veirį pasikvies tėvas, o tada įsmuko aplankyti eunucho. Jo buveinė buvo ankšta ir asketiška — trys belangiai kambarėliai prie šiaurinės pilies sienos. — Maniau, atskleisiu krūvą jaudinančių paslapčių ir laukti neprailgs, bet neradau jokio popierėlio. — Žinodamas, kad Voras tikrai turi kelius, kuriais išeina ir pareina nepastebėtas, jis ieškojo ir slaptų takų, bet taip pat nė vieno nerado. — Dievai gailestingi, ąsotyje buvo bent jau vandens, — pridūrė Tirionas, — tavo miegamoji celė ne platesnė už karstą, o jau lova… ar ji tikrai akmeninė, ar tik taip jautiesi joje gulėdamas?

Veiris uždarė duris ir užšovė skląstį.

— Mane kankina nugaros skausmai, milorde, tad mieliau renkuosi kietą lovą.

— Maniau, esi iš tų, kurie labiau mėgsta pūkų patalus.

— Aš nenuspėjamas žmogus. Pyksti ant manęs, kad po mūšio tave apleidau?

— Nenoromis pagalvojau, kad ir tu esi vienas iš mano šeimos.

— Nepasirodžiau visai ne dėl to, kad nemyliu tavęs, milorde. Bet aš labai jautrios prigimties, o tavo randas toks baisus… — Eunuchas pasimuistė leisdamas suprasti, kad jį nukrėtė šiurpas. — Ir ta vargšė nosis…

Tirionas suirzęs pasitrynė šašą.

— Gal reikėtų įsitaisyti naują, auksinę? Kaip manai, Veiri, kokia nosis man labiausiai tiktų? Tokia kaip tavo, suuodžianti visas paslaptis? O gal pasakyti kalviui, kad noriu tokios nosies kaip tėvo? — Tirionas šyptelėjo. — Kilnusis mano tėvas taip uoliai darbuojasi, kad pastarosiomis dienomis jo beveik nematau. Sakyk, ar tiesa, kad jis nori grąžinti didįjį meisterį Paiselį į Mažąją tarybą?

— Tiesa, milorde.

— Ar už tai turiu būti dėkingas savo mielai sesei? — Mat Paiselis buvo sesers statytinis; Tirionas atėmė iš jo tarnybą, nurėžė barzdą, pažemino ir įmetė į belangę, tamsos gaubiamą celę.

— Tikrai ne, milorde. Turi dėkoti tiems didiesiems Senmiesčio meisteriams, kurie užsispyrė grąžinti Paiselį į senąsias pareigas tvirtindami, girdi, paskirti arba atleisti didįjį meisterį gali tik konklava.

Prakeikti kvailiai, pagalvojo Tirionas.

— Rodos, pamenu, kad Meigoro Žiauriojo budelis tris iš jų atleido mostelėjęs kirviu.

— Tikra tiesa, — sutiko Veiris. — O Eigonas Antrasis didįjį meisterį Gerardį sušėrė savo drakonui.

— Deja, aš drakonų neturiu. Bet manau, galėjau apipurkšti Paiselį degiuoju skysčiu ir kyštelėti deglą. Ar tai Citadelei būtų labiau patikę?

— Na, bent jau būtum išlaikęs tradiciją, — sukikeno eunuchas. — Laimė, išmintingos galvos nugalėjo, konklava susitaikė su tuo, kad Paiselis atleistas, ir ėmėsi rinkti jo įpėdinį. Stropiai apsvarsčiusi vyndario sūnaus, meisterio Turkvino, bei nevykėlio riterio pavainikio, meisterio Ereko, kandidatūras ir, neslėpdama puikybės, parodžiusi, kad jų brolijoje asmeniniai gebėjimai vertinami labiau nei kilmė, konklava jau buvo besiunčianti meisterį Gormoną — Tairelį iš Haigardeno. Kai pasakiau apie tai tavo tėvui, jis nedelsdamas ėmė veikti.

Tirionas žinojo, kad konklava vyko Senmiestyje ir posėdžiavo už uždarų durų, tad oficialiai jos nutarimai turėjo būti slapti. Vadinasi, Veiris turi savo paukštelių ir Citadelėje.

— Suprantu. Kitaip sakant, tėvas nusprendė nugnybti rožės žiedą šiam dar neprasiskleidus. — Kad ir nenoromis, jis nusijuokė. — Tas Paiselis — tikra rupūžė. Bet geriau Lanisterių rupūžė, o ne Tairelių, tiesa?

— Didysis meisteris Paiselis nuo seno buvo geras jūsų giminės draugas, — maloniai priminė Veiris. — Gal tave paguos bent tai, kad į tarnybą bus grąžintas seras Borosas Blauntas?

Sersėja iš sero Boroso atėmė baltąjį apsiaustą už tai, kad šis nepadėjo galvos gindamas princą Tomeną, kai Rosbio kelyje berniuką pagrobė Bronas. Tas vyras nebuvo Tiriono draugas, bet davė jam dingstį dar labiau nekęsti Sersėjos. Ką gi, vis šis tas…

— Blauntas — pagyrūnas ir bailys, — geraširdiškai pasakė Tirionas.

— Šit kaip? O varge… Ir vis dėlto įprasta, kad karaliaus sargybos riteriai kaunasi iki paskutinio kraujo lašo. Gal ateityje seras Borosas įrodys esąs narsesnis? Šiaip ar taip, jis, be abejo, liks labai ištikimas.

— Mano tėvui, — pabrėžtinai priminė Tirionas.

— Jei jau kalbame apie karaliaus sargybą… Svarstau, ar šis maloniai netikėtas tavo apsilankymas gali būti susijęs su žuvusiu sero Boroso broliu, narsiuoju seru Mendonu Muru? — Eunuchas pirštais persibraukė pudruotą skruostą. — Rodos, tavo žmogus, Bronas, pastaruoju metu juo labai domisi.

Apie serą Mendoną Bronas išsiaiškino viską, ką galėjo, bet Veiris, suprantama, žinojo daug daugiau. Ak, jei tik sutiktų tomis žiniomis pasidalyti…

— Rodos, daug draugų tas vyras neturėjo, — atsargiai rinkdamas žodžius tarė Tirionas.

— Gaila, — linktelėjo Veiris, — bet taip ir buvo. Ten, Slėnyje, būdamas užtektinai drąsus dar būtų galėjęs rasti bendraminčių, bet čia… Į karaliaus sargybą jį atvedė lordas Arinas, Robertas apvilko jį baltu apsiaustu, tik bijau, kad nei vienas, nei kitas ypatingos meilės serui Mendonui nejautė. Ir turnyruose jis nebuvo iš tų riterių, kuriuos prastuomenė sveikina džiaugsmingais šūksniais, nors jo drąsa niekas neabejojo. Jo nepamėgo net karaliaus sargybos broliai, su kuriais kartu tarnavo. Seras Baristanas kartą girdėjo sakant, kad vienintelis vyro draugas — kalavijas, o gyvenimas — tai pareiga, bet manau, kad pats Selmis tokiai minčiai toli gražu nepritarė. Nors, kai pamąstai, tai gana keista, ar ne? Juk mes, galima sakyti, tokių savybių iš karaliaus sargybos ir tikimės: ieškome vyrų, kurie gyvena ne sau, o karaliui. Šiuo požiūriu mūsų narsusis seras Mendonas buvo tobulas baltasis riteris. Ir žuvo, kaip dera karaliaus sargybos riteriui: su kalaviju rankoje, gindamas karaliaus kraują. — Eunuchas vos pastebimai šyptelėjo Tirionui ir atidžiai jį nužvelgė.

Turbūt norėjai pasakyti, kad nuskendo, mėgindamas nužudyti vieną iš karaliaus sūnų, pagalvojo Tirionas. Jis svarstė, ar Veiris žino gerokai daugiau nei atskleidžia? Kol kas jis neišgirdo nieko nauja; maždaug tą patį sužinojęs papasakojo ir Bronas. O Tirionui reikėjo rasti sąsają su Sersėja, reikėjo kokio nors įrodymo, kad seras Mendonas buvo įrankis jo sesers rankose. Ne visada gauname tai, ko norime, niūriai tarė jis sau ir kai ką prisiminė…

— Atėjau ne dėl sero Mendono.

— Suprantama. — Eunuchas nužingsniavo į kitą kambario galą prie siaurakaklio ąsočio su vandeniu. — Ar galėčiau tau pasitarnauti, milorde? — paklausė pildamas į taurę vandens.

— Galėtum, bet ne girdydamas vandeniu. — Tirionas sukryžiavo rankas ant krūtinės. — Noriu, kad atvestum man Šają.

Veiris paėmė taurę su vandeniu.

— Ar tai išmintinga, milorde? Ji graži miela mergaitė. Būtų labai gaila, jei tavo tėvas ją pakartų.

Tiriono nenustebino tai, kad Veiris viską žino.

— Ne, tai neišmintinga, tai — visiška beprotybė. Bet prieš išsiųsdamas, noriu paskutinį kartą ją pamatyti. Negaliu gyventi, kai ji taip arti…

— Suprantu.

Kažin… Tirionas dar vakar matė ją, nešiną kubilu vandens ir lipančią vingiuotais laiptais. Matė, kaip jaunas riteris pasisiūlė panešti sunkų kubilą. Išvydus, kaip ji palietė jo ranką ir kaip nusišypsojo, jam net silpna pasidarė. Prasilenkiant juodu skyrė vos keli centimetrai; jis leidosi laiptais, o Šaja lipo aukštyn, ji buvo taip arti, kad jis užuodė gaivų ką tik ištrinktų jos plaukų kvapą. „Milorde…“ — tarė Šaja ir padarė reveransą, o jis norėjo ištiesti ranką, stverti ją į glėbį, pabučiuoti tiesiog ant laiptų, bet… tik manieringai linktelėjo ir nuklipytavo laiptais žemyn.

— Kelis kartus buvau ją sutikęs, — tarė jis Veiriui, — tik nedrįsau užkalbinti. Įtariu, kad kiekvienas mano žingsnis sekamas.

— Labai išmintingas įtarumas, gerasis milorde.

— Kas? — staiga kilstelėjęs galvą paklausė Tirionas.

— Ketlblekai nuolatos viską praneša tavo mielai seseriai.

— Kai pagalvoju, kiek monetų daviau tiems netikėliams… Kaip manai, ar galėčiau tikėtis, kad daugiau maniškio aukso susilpnintų jų ištikimybę Sersėjai?

— Tikėtis galima visuomet, bet daug vilčių nedėčiau. Dabar jie visi trys riteriai, be to, tavo sesuo vėl pažadėjo jiems paaukštinimą. — Eunuchas nešvankiai, nemaloniai sukikeno. — O vyriausias iš jų, seras Osmundas iš karaliaus sargybos, svajoja ir apie… kitokias… malones. Neabejoju, kad kiekvieną karalienės monetą gali padengti savąja, bet ji turi antrą kapšelį ir šis, galima sakyti, neišsemiamas.

Po septyniais galais… — pagalvojo Tirionas.

— Nori pasakyti, kad Sersėja tratinasi su Osmundu Ketlbleku?

— Ak, dievai, ne! Ar nemanai, kad tai būtų baisiai pavojinga? Ne, karalienė tik leidžia suprasti… gal rytoj, gal po vestuvių pokylio… ir dar vienas kitas šyptelėjimas, šnipštelėjimas, nepadorus pokštas… vos juntamas jos krūties brūkštelėjimas Osmundui per ranką prasilenkiant… Ir to, rodos, pakanka. Bet argi eunuchas apie tokius dalykus ką nors išmano? — Rausvas jo liežuvio galiukas nuslydo apatine lūpa nelyginant drovus rožinis žvėrelis.

Jei tik pavyktų pastūmėti juos užsiimti drąsesniais žaidimais, ne tik slaptu glamonėjimusi, ir pasirūpinti, kad tėvas užkluptų juodu lovoje… Tirionas apsičiupinėjo šašą ant nosies. Kol kas nežinojo, kaip galėtų tai padaryti, bet galbūt vėliau rasis koks nors planas.

— Ar mane seka tik Ketlblekai?

— O, kad tai būtų tiesa, milorde! Bijau, kad tave seka daugybė akių. Tu… kaip čia pasakius… Išskirtinis? Ir skaudama širdimi turiu pripažinti, kad nelabai mylimas. Keršydami už savo tėvą, tave mielai įskųstų Jano Slinto sūnūs, o mūsų mielasis lordas Petiras turi draugų bene pusėje Karaliaus Uosto viešnamių. Jei būtum toks neišmintingas, kad kuriame nors apsilankytum, jis tai iš karto sužinotų, o netrukus ta naujiena pasiektų ir tavo lordo tėvo ausis.

Viskas net prasčiau, nei įtariau.

— O mano tėvas? Kam jis pavedė mane šnipinėti?

Šį kartą eunuchas nusikvatojo.

— Ogi man, milorde.

Nusijuokė ir Tirionas. Jis nebuvo toks kvailas, kad patikėtų Veiriui daugiau paslapčių nei būtina, bet apie Šają eunuchas ir taip jau žinojo pakankamai ir galėjo pasirūpinti, jog mergina pakibtų kilpoje.

— Slapta atvesi pas mane Šają iš tvirtovės, nematomą šnipų akims. Kaip anksčiau.

Veiris ėmė grąžyti rankas.

— Ak, milorde, padaryčiau tai su didžiausiu malonumu, bet… karalius Meigoras nenorėjo, kad jo tvirtovėje šmirinėtų žiurkės, jei supranti, ką noriu pasakyti. Jis įsakė įrengti slaptą išėjimą, jei kada nors jį apsuptų ir užspeistų priešai, tačiau per tas duris neįmanoma patekti į jokius kitus slaptus takus. Žinoma, galiu trumpai išvogti Šają iš ledi Lolisės kambarių, bet man niekaip nepavyks atvesti jos į tavo miegamąjį niekieno nepastebėtos.

— Tada atvesk ją kur nors kitur.

— Tik kur? Saugios vietos niekur nėra.

— Yra. — Tirionas plačiai nusišypsojo. — Čia. Manau, pats laikas panaudoti tavo kietą kaip akmuo lovą geresniam užsiėmimui nei miegas.

Eunuchas iš nuostabos net išsižiojo. Paskui sukikeno.

— Pastaruoju metu Lolisė greitai nuvargsta. Ji netrukus gimdys. Numanau, kad, kol patekės mėnulis, ji jau giliai miegos.

Tirionas nušoko nuo krėslo.

— Vadinasi, kai patekės mėnulis. Ir nepamiršk atnešti vyno. Ir dviejų švarių taurių.

Veiris nusilenkė.

— Viską padarysiu taip, kaip milordas liepia.

Likusią dienos dalį laikas, rodos, slinko taip lėtai, kaip į sirupą įkritęs kirminas. Tirionas užlipo į pilies biblioteką ir mėgino prasiblaškyti skaitydamas Beldekaro „Roino karų istoriją“, bet per įsivaizduojamą Šajos šypseną jam buvo sunku įžiūrėti dramblius. Sulaukęs popietės, padėjo knygą į šalį ir įsakė paruošti vonią. Kuo stropiausiai prausėsi, kol atvėso vanduo, o tuomet liepė Podui lygiai pakirpti žandenas. Barzda Tirionui buvo gyva bėda: gelsvų, žilų ir juodų šerių raizginys, šiurkšti ir nelygi, be to, bjauri pažiūrėti, tačiau dengė dalį veido, o tai buvo tik į gera.

Išsimaudęs, raudonskruostis ir pasikirpęs taip, kaip norėjo, Tirionas apžiūrėjo savo drabužius ir išsirinko skaisčiai raudonos, Lanisterių spalvos aptemptas atlasines kelnes ir geriausią liemenę iš sunkaus juodo aksomo su liūto galvos sąsagomis. Būtų užsikabinęs ant kaklo ir iš auksinių rankų sunertą grandinę, jei jam gulint ir vaduojantis mirtimi tėvas nebūtų jos nugvelbęs. Ir tik baigęs rengtis jis suvokė savo kvailybės mastą. Po septyniais pragarais, nykštuk, ar kartu su nosimi praradai ir visą protą? Kiekvienas tave pamatęs nusistebės, kodėl apsirengei dvariškio drabužiais eidamas aplankyti eunucho. Plūsdamasis Tirionas nusirengė ir apsitaisė paprastesniais rūbais: apsimovė juodos vilnos kelnes, apsivilko seną baltą tuniką ir rudą, išblukusią odinukę. Nesvarbu, ką vilki, tarė jis sau, laukdamas patekant mėnulio, vis tiek esi nykštukas. Niekada nebūsi toks aukštas, kaip tas ant laiptų sutiktas riteris ilgomis tiesiomis kojomis, plokščiu raumeningu pilvu ir plačiais vyriškais pečiais.

Mėnuliui dirstelėjus per pilies sienos viršų, jis pasakė Podrikui Peinui, jog ketina aplankyti Veirį.

— Ilgai užtruksite, milorde? — paklausė berniukas.

— Na… tikiuosi…

Kadangi Raudonojoje pilyje buvo apsistoję tiek daug žmonių, Tirionas negalėjo tikėtis prasmukti nepastebėtas. Seras Beilonas Svonas budėjo prie durų, o seras Loras Tairelis ėjo sargybą prie pakeliamojo tilto. Tirionas stabtelėjo persimesti su abiem vyrais vienu kitu mandagiu žodžiu. Keista buvo matyti gėlių riterį vilkintį vien baltais drabužiais, juolab kad anksčiau jis rengdavosi spalvingai kaip vaivorykštė.

— Kiek tau metų, sere Lorai? — pasiteiravo jo Tirionas.

— Septyniolika, milorde.

Septyniolikos, tikras gražuolis ir jau spėjęs išgarsėti. Pusė Septyniose Karalystėse gyvenančių merginų nori su juo permiegoti ir visi jaunuoliai trokšta būti tokie kaip jis.

— Prašau man atleisti už klausimą, sere, bet… kodėl vos septyniolikos metų sulaukęs jaunuolis turėtų rinktis tarnybą karaliaus sargyboje?

— Princas Eimonas Drakono riteris prisiekė būdamas septyniolikos, — atsakė seras Loras, — o tavo brolis Džeimis buvo dar jaunesnis.

— Jų motyvai man žinomi. Bet kodėl tu įstojai į šią tarnybą? Tik dėl garbės tarnauti kartu su tokiais šaunuoliais kaip Merinas Trentas ir Borosas Blauntas? — Jis pašaipiai šyptelėjo vaikinui. — Už galimybę saugoti karaliaus gyvybę išsižadi savo gyvenimo. Atsisakai žemių ir titulų, vilties vesti ir susilaukti vaikų…

— Tairelių giminę pratęs mano broliai, — paaiškino seras Loras. — Trečiajam sūnui nebūtina nei vesti, nei turėti palikuonių.

— Nebūtina, bet kai kam tai atrodo malonu. Beje, o kaip meilė?

— Nusileidusios saulės žvakė neatstos.

— Ar tai žodžiai iš dainos? — Tirionas šypsodamasis kilstelėjo galvą. — Taip, tau septyniolika, dabar jau aiškiai matau.

Seras Loras įsitempė.

— Šaipaisi iš manęs?

Įžeidus vaikinukas…

— Ne. Atleisk, jei įžeidžiau. Kadaise aš taip pat mylėjau ir mudu turėjome savo dainą.

„Mylėjau merginą kaip vasarą tyrą ir jos plaukuose žaidė saulė.“ Palinkėjęs serui Lorui gero vakaro, Tirionas patraukė toliau.

Prie šunidžių būrys sunkiai ginkluotų raitelių pjudė porą šunų. Porai minučių stabtelėjęs, Tirionas pamatė, kaip mažesnis šuo nuplėšė pusę snukio didesniam, ir pasakęs, girdi, nugalėtasis dabar panašus į Sandorą Kligeiną, sulaukė atsako — šiurkštaus kelių vyrų juoko. Paskui, vildamasis, jog išsklaidė visus jų įtarimus, jis nužingsniavo prie šiaurinės pilies sienos ir laiptais nusileido į skurdžią eunucho buveinę. Vos spėjo kilstelėti ranką ketindamas pasibelsti, durys pačios atsivėrė.

— Veiri… — Tirionas įsmuko vidun. — Ar tu čia?

Prieblandoje degė vienintelė žvakė, kvėpindama kambario orą jazminų aromatu.

— Milorde…

Į žvakės metamą šviesos ratą nedrąsiai įžengė moteris: kresna, švelni, apkūnoka, rausvu apskritu veidu ir vešliomis tamsiomis garbanomis. Tirionas atsitraukė.

— Ar kas nors ne taip? — paklausė ji.

Veiris… — suirzęs suprato jis.

— Vieną akimirką apimtas siaubo pamaniau, kad atvedei man Lolisę, o ne Šają. Kur ji?

— Aš čia, milorde. — Priėjusi iš už nugaros, ji delnais uždengė Tirionui akis. — Ar atspėsi, kuo aš apsirengusi.

— Niekuo.

— Ak, koks tu nuovokus, — patempė lūpą ji ir staiga patraukė rankas. — Iš kur žinai?

— Nes, niekuo neapsirengusi, tu labai graži.

— Šit kaip? — nustebo ji. — Iš tiesų?

— O taip.

— Argi tuomet, užuot šnekėjęs, neturėtum manęs dulkinti?

— Pirmiausia turime atsikratyti „ledi“ Veirio. Aš ne iš tų nykštukų, kurie mėgsta žiūrovus.

— Jo nėra, — tarė Šaja.

Tirionas atsisuko. Mergina sakė tiesą. Eunuchas išnyko, lyg skradžiai žemę prasmego. Kažkur čia yra slaptos durys — turi būti. Tiek tespėjo pagalvoti, mat Šaja pasilenkė jo pabučiuoti. Merginos burna buvo drėgna ir alkana, ji, rodės, nematė nei Tiriono rando, nei iš nosies likusio skausmingo šašo. Pirštais jis lietė šiltą ir švelnią kaip šilkas jos odą. Nykščiui brūkštelėjus per kairės krūties spenelį, šis akimirksniu papuro.

— Paskubėk, — nesiliaudama bučiuoti paragino Tirioną Šaja ir jo pirštai nuslydo prie kelnių juosmens raiščių, — ak, greičiau, greičiau, noriu jausti tave savyje, savyje, savyje…

Jis net nespėjo visiškai nusirengti. Šaja ištraukė iš kelnių jo kotą, stumtelėjusi pargriovė Tirioną ant grindų ir apžergusi užsėdo.

— Milžine mano, milžine, milžine… — kartojo kaskart leisdamasi ant jo. Tirionas buvo taip pritvinkęs, kad nuleido jau po penkto stūmio, bet Šajos tai, rodės, nė kiek nepapiktino. Pajutusi Tirioną nuleidžiant, ji tik gašliai šyptelėjo ir pasilenkė bučiniais nudžiovinti prakaito jam nuo kaktos. — Mano milžinas Lanisteris, — sumurmėjo ji. — Prašau, pasilik manyje. Noriu tave jausti.

Tad Tirionas nė nekrustelėjo, tik ištiesęs rankas Šają apkabino. Kaip gera ją laikyti ir būti jos glėbyje, dingtelėjo jam. Argi toks malonumas gali būti nusikaltimas, už kurį Šaja nusipelno kartuvių?

— Šaja, — prabilo jis, — mieloji, tai turi būti paskutinis mudviejų kartas. Toliau susitikinėti per daug pavojinga. Jei mano lordas tėvas sužinotų…

— Man patinka tavo randas. — Šaja perbraukė jį pirštu. — Su juo atrodai labai piktas ir stiprus.

Tirionas nusijuokė.

— Turi omenyje, „labai bjaurus“.

— Man milordas niekada neatrodys bjaurus.

Ir Šaja pabučiavo rantytą nosies liekaną dengiantį šašą.

— Turėtum nerimauti ne dėl mano veido, o dėl tėvo…

— Aš jo nebijau. Ar dabar milordas man grąžins papuošalus ir šilko apdarus? Kai buvai sužeistas mūšyje, klausiau Veirio, ar negalėčiau jų atgauti, bet jis drabužių ir papuošalų man neatidavė. Kam jie būtų atitekę, jei būtum numiręs?

— Aš nenumiriau. Esu čia.

— Žinau. — Vis dar apžergusi jį ir šypsodamasi, Šaja pasimuistė. — Esi kaip tik ten, kur tau dera būti. — Ir nepatenkinta papūtusi lūpas paklausė: — Bet ar dabar, kai pasveikai, dar ilgai turėsiu patarnauti Lolisei?

— Ar tu manęs apskritai klausaisi? — atsakė Tirionas. — Jei nori, gali likti pas Lolisę, bet tau būtų geriau išvykti iš miesto.

— Nenoriu išvykti. Žadėjai, kad po mūšio vėl perkraustysi mane į namą. — Šaja truputį įtempė makšties raumenis ir įkištas jo kotas vėl ėmė standėti. — Sakei, kad Lanisteris niekada nelieka skolingas.

— Šaja, tegul mane dievai, liaukis. Paklausyk manęs. Turi iš čia išvažiuoti. Pastaruoju metu mieste pilna Tairelių ir aš esu atidžiai sekamas. Tu nesupranti, kaip tai pavojinga.

— Ar galėsiu dalyvauti karaliaus vestuvių puotoje? Lolisė ten neis. Patikinau Lolisę, kad karaliaus sosto menėje niekas nepuls jos prievartauti, bet ji tokia kvaiša. — Šaja vikriai nuo jo nulipo ir, tyliai plaptelėjęs, drėgnas Tiriono kotas išslydo laukan. — Simonas sako, kad vyks dainių turnyras, bus leidžiami karveliai, be to, bus ir juokdarių varžytuvės.

Tą triskart prakeiktą Šajos dainių Tirionas buvo beveik pamiršęs.

— Kaip tau pasitaikė proga šnekėtis su Simonu?

— Užsiminiau apie jį ledi Tandai, o ji pasamdė Simoną, kad grotų Lolisei. Kai kūdikis ima spardytis, muzika ją ramina. Simonas sako, kad puotoje turėtų būti ir šokantis lokys, ir Arboro vyno. Dar niekada nesu mačiusi šokančio lokio.

— Lokiai trypia prasčiau už mane. — Tirionas nerimavo ne dėl lokio, o dėl dainiaus. Vienas į netinkamą ausį šnipštelėtas neatsargus žodis, ir Šaja būtų pakarta.

— Simonas sako, kad bus patiekti septyniasdešimt septyni valgiai ir į didžiulį pyragą įkepta šimtas karvelių, — neslėpdama susijaudinimo tarškėjo Šaja. — Pralūžus plutai, jie visi išsiverš lauk ir nuskris.

— O tada nutūps ant sijų ir dergs svečiams ant galvų. — Tirionas tokių vestuvinių pyragų savo kailiu buvo iškentęs ir anksčiau. Karveliai itin mėgdavo dergti ant jo — bent jau jam visuomet taip atrodydavo.

— Ar negalėčiau apsivilkti šilkinių bei aksominių drabužių ir į vestuvių pokylį ateiti kaip ledi, o ne kaip tarnaitė? Niekas nesužinos, kas esu.

Visi žinos, kad nesi ledi, dingtelėjo Tirionui.

— Gali būti, kad ledi Tanda ims svarstyti, iš kur Lolisės kambarinė turi tiek daug brangių papuošalų.

— Anot Simono, vestuvių pokylyje bus tūkstantis svečių. Ji manęs net nepamatys. Atsisėsiu kur nors tamsioje kertėje, pačioje kukliausioje vietoje, bet kaskart, kai pakilsi nuo stalo ir eisi į išvietę, galėsiu išsmukti nepastebėta ir susitikti su tavimi. — Ji suspaudė delne jo kotą ir švelniai paglostė. — Apatinių drabužių po suknia nedėvėsiu, tad milordui net nereikės manęs atrišti. — Šaja jaudrino jį slankiodama pirštus aukštyn žemyn. — Arba, jei milordas pageidaus, galėčiau padaryti jam taip… — Ir ji apžiojo jo kotą.

Netrukus Tirionas jau vėl buvo pasiruošęs. Tik šį kartą ištvėrė gerokai ilgiau. Kai baigė, Šaja vėl užsiropštė ant jo ir įsirangė po pažastimi.

— Juk leisi man eiti, ar ne?

— Šaja, — sunkiai atsidusęs tarė jis, — tai pavojinga.

Paskui kelias minutes ji nepratarė nė žodžio. Tirionas mėgino šnekėtis apie kitus dalykus, bet vis atsitrenkdavo į niūraus mandagumo sieną — tokią pat šaltą ir neįveikiamą kaip ta, kurią kartą buvo matęs šiaurėje. Gerieji dievai, nusivylęs tarė sau jis, žiūrėdamas į bebaigiančią tirpti ir blėsčioti imančią žvakę, kaip galėčiau leisti, kad po to, kas nutiko Tišai, toks pat likimas ištiktų ir kitą merginą? O gal aš tikrai toks kvailys, kokiu tėvas mane laiko? Jis mielai būtų pažadėjęs Šajai tai, ko ji norėjo, mielai įsikibusią jam į parankę būtų parsivedęs į savo miegamąjį ir leidęs apsirengti šilkais ir aksomais, kuriuos ji taip mėgo. Jei būtų turėjęs galios nuspręsti, per Džofrio vestuvių puotą Šaja būtų sėdėjusi šalia jo ir šokusi su visais jai patikusiais lokiais. Bet nebūtų galėjęs žiūrėti į ją, tabaluojančią kilpoje.

Žvakei užgesus, Tirionas išsirangė iš jos glėbio ir uždegė kitą. Tada apėjo sienas, pirštais barbendamas į kiekvieną ir ieškodamas slaptų durų. Šaja sėdėjo sulenkusi kojas, pritraukusi kelius prie smakro, apkabinusi jas ir žiūrėjo į Tirioną. Pagaliau tarė:

— Jie po lova. Slapti laiptai.

Tirionas nepatikliai į ją žvilgtelėjo.

— Po lova? Bet ta lova — iš akmens luito. Ji sveria pusę tonos.

— Yra tokia vietelė, kurią Veiris spusteli ir lova iš karto pakyla. Klausiau, kaip taip gali būti, ir jis man paaiškino, girdi, tai — magija.

— Taip. — Tirionas nejučia šyptelėjo. — Atsvaros kerai.

Šaja atsistojo.

— Man jau reikia eiti. Kartais kūdikis ima spardytis ir pabudusi Lolisė kviečia mane.

— Netrukus turi grįžti Veiris. Jis tikriausiai slapta klausosi kiekvieno mudviejų žodžio.

Tirionas užgesino žvakę. Jo kelnių priekyje ties šakumu buvo drėgmės dėmė, bet tamsoje jos niekas neturėjo pastebėti. Jis liepė Šajai apsirengti ir laukti eunucho.

— Gerai, — pažadėjo ji. — Tu mano liūtas, tiesa? Mano milžinas Lanisteris?

— Taip, — linktelėjo Tirionas, — o tu esi…

— …tavo kekšė. — Šaja priglaudė pirštą jam prie lūpų. — Žinau. Mielai tapčiau tavo ledi, bet to niekada nebus. Kitaip vestumeis mane į puotą. Bet tai nesvarbu. Man patinka būti tavo kekše, Tirionai. Tiesiog pasilik mane, liūte mano, ir rūpinkis, kad būčiau saugi.

— Taip ir padarysiu, — pažadėjo jis.

Kvaily, kvaily! — suriko Tiriono vidinis balsas. Kodėl tai pasakei? Atėjai čia jos išsiųsti! Bet, užuot taip ir padaręs, Tirionas tik dar kartą ją pabučiavo.

Grįžtant Tirionui laikas prailgo, be to, jis jautėsi labai vienišas. Podrikas Peinas jau miegojo savo žemoje lovelėje, bet jis vaikinuką prikėlė.

— Broną, — burbtelėjo.

— Serą Broną? — Podas pasitrynė užmiegotas akis. — Hm… Ar man jį pakviesti, milorde?

— Ne, visai ne, prikėliau tave tik tam, kad truputį pasišnekučiuotume apie tai, kaip jis rengiasi, — atsakė Tirionas, bet jo pašaipa buvo visiškai nereikalinga. Podas suglumęs tik spoksojo į jį, kol Tirionas suirzęs kilstelėjo rankas ir pasakė: — Taip, surask jį. Atvesk. Tuoj pat.

Vaikinas paskubomis apsirengė ir išbėgo iš kambario. Ar aš tikrai keliu tokį siaubą? — apsivilkęs naktinius ir pildamasis taurę vyno nusistebėjo Tirionas.

Praėjo pusė nakties ir Tirionas gėrė trečią taurę vyno, kol pagaliau grįžo Podas, o paskui jį į miegamąjį įžengė ir samdinys riteris.

— Po galais, tikiuosi, kad vaikinukas turėjo labai rimtą priežastį ištempti mane iš Čatajos namų, — sėsdamasis pasakė Bronas.

— Iš Čatajos namų? — suirzęs tarė Tirionas.

— Gera būti riteriu. Daugiau nebereikia žvalgytis į pigius viešnamius gatvės gale. — Bronas vyptelėjo. — Dabar Alajaja ir Marėja guli pūkų pataluose, o tarp jų — seras Bronas.

Tirionui teko numaldyti savo irzulį. Bronas turėjo tokią pačią teisę gulėti su Alajaja kaip ir bet kuris kitas vyras, ir vis dėlto… Kad ir kaip troškau, aš jos niekada nepaliečiau, tačiau Bronas negalėjo to žinoti. Ir vis dėlto jam nederėjo lįsti prie jos su savo stačiu kotu. Pas Čatają apsilankyti jis nedrįso. Jei būtų nuėjęs, Sersėja tikrai būtų pasirūpinusi, kad šią naujieną išgirstų tėvas, ir Jajai būtų tekę iškęsti kur kas daugiau nei vien plakimą. Atsiprašydamas jis nusiuntė merginai sidabrinį vėrinį su nefritu ir porą prie jo derančių apyrankių, bet vis tiek…

Tai neturi prasmės.

— Yra toks dainius, vadinantis save Simonu Sidabrabalsiu, — neslėpdamas nuovargio ir atmesdamas antklodės kraštą pasakė Tirionas. — Kartais jis groja ledi Tandos dukteriai.

— Na ir kas?

Nužudyk jį, būtų galėjęs įsakyti Tirionas, nors tas vyras nieko bloga nepadarė, tik padainavo kelias dainas. Ir apsuko Šajai mielą galvelę savo pasakojimais apie karvelius ir šokančius lokius.

— Rask jį, — užuot išsidavęs, ką galvoja, liepė Tirionas. — Rask jį, kol to nepadarė kas nors kitas.

Arija

Rausdama mirusio žmogaus daržą ir ieškodama daržovių, ji išgirdo kažką dainuojant.

Suklususi ir pamiršusi, kad už lapkočių laiko tris padžiūvusias morkas, Arija akimirksniu sustingo kaip akmuo. Ji prisiminė Kruvinuosius Juokdarius, Ruzo Boltono vyrus ir iš baimės ją nukėtė šiurpas. Tai neteisinga, juolab dabar, kai pagaliau radome Trišakį ir jau manėme esą beveik saugūs.

Tik… kodėl Juokdariai būtų turėję dainuoti?

Daina sklido upe aukštyn, plaukė iš kažkur už rytuose dunksančios kalvelės. Į Kirų miestą pas gražuolę einu, ei-ho, ei-ho…

Tebelaikydama tabaluojančias morkas, Arija atsistojo ir ištiesino pečius. Sprendžiant iš garsų, dainius traukė upės aukštupin, pakrante besidriekiančiu keliu. Kopūstuose darbavęsis Pyragėlis taip pat išgirdo dainuojant, — tai aiškiai galėjai matyti iš jo veido išraiškos. Gendris miegojo pusiau sudegusios lūšnelės pavėsyje, tad apskritai nieko negirdėjo.

Išvogti bučinio durklo galu, ei-ho, ei-ho.

Arijai pasirodė, kad per upės šniokštimą girdi ir medinės arfos skambesį.

— Girdi? — dusliai sušnabždėjo Pyragėlis, laikydamas pilną glėbį kopūstų. — Kažkas ateina.

— Eik, pažadink Gendrį, — liepė jam Arija. — Tik papurtyk paėmęs už peties, bet triukšmo nekelk.

Pažadinti Gendrį buvo lengva, — ne taip, kaip Pyragėlį, kurį reikėdavo apspardyti ir aprėkti.

Ji taptų mano mylimąja ir mes ilsėtumės pavėsyje, ei-ho, ei-ho.

Kiekvieną akimirką dainos žodžiai skambėjo vis garsiau.

Pyragėlis nuleido rankas. Dusliai bumbsėdami pabiro ant žemės kopūstai.

— Turime slėptis.

Tik kur? Supleškėjusi lūšna ir apleistas daržas prie jos buvo ant Trišakio kranto. Paupyje, palei dumblėtoje seklumoje želiančių nendrių juostą augo keli gluosniai, bet šiaip ši vieta buvo beveik atvira. Žinojau, kad mums nereikia kišti nosies iš miško, dingtelėjo Arijai. Tačiau jie buvo taip išalkę, o daržas taip viliojo, kad neatsispyrė pagundai. Duona ir sūris, kurį pasivogė sprukdami iš Harenholo, baigėsi prieš šešias dienas, jiems dar traukiant per miškų gūdumą.

— Gendrį ir arklius nuvesk už trobelės, — nusprendusi liepė ji.

Dalis vienos sienos tebestovėjo — galbūt jos pakaks pasislėpti dviem berniukams ir trims arkliams… Jei arkliai neims prunkšti ir jei tas dainius nesumanys šniukštinėti po daržą.

— O kaip tu?

— Pasislėpsiu už medžio. Jis tikriausiai vienas. Jei mane užkabins, aš jį nužudysiu. Eik!

Pyragėlis nuėjo, o Arija, numetusi morkas, per petį išsitraukė pavogtą kalaviją. Ginklo makštį ji buvo užsikabinusi ant nugaros ir susiveržusi diržu. Ilgasis kalavijas buvo nukaldintas suaugusiam vyrui ir, kai prisijuosdavo ginklą prie klubo, jo galas trankydavosi į žemę. Be to, jis per sunkus, tarė sau Arija, kaip ir kiekvieną kartą, kai tik paimdavo į rankas šį sunkų, griozdišką daiktą ir pasigesdavo Adatos. Ir vis dėlto tai buvo kalavijas, juo galėjo žudyti ir to pakako.

Lengvu žingsniu ji priėjo prie didelio seno gluosnio, augančio šalia kelio vingio, ir, pasislėpusi už nusvirusių šakų, priklaupė ant vieno kelio į žolę ir dumblą. Senieji dievai, dainiaus balsui vis stiprėjant, ėmė melstis ji, ir medžių dievai, paslėpkite mane, ir tegul jis praeina pro šalį. Tada tyliai sužvingo arklys ir daina staiga nutrūko. Jis išgirdo, suprato Arija, bet galbūt keliauja vienas, o jei ne, tuomet galbūt jie mūsų bijo ne mažiau nei mes jų.

— Girdėjai? — atsklido vyro balsas. — Sakyčiau, kad už tos sienos kažkas yra.

— Tai jau tikrai, — Arija išgirdo antrą, duslesnį balsą. — Kaip manai, Šauly, kas ten galėtų būti?

Vadinasi, jie dviese. Arija prikando lūpą. Klūpodama ji negalėjo matyti vyrų per gluosnio šakas. Užtat viską girdėjo.

— Lokys. — Tai trečias balsas ar… vėl pirmasis?

— Lokys turi daug mėsos, — pasakė dusliu balsu kalbantis vyras. — O rudenį — ir daug taukų. Tinkamai iškepta, jo mėsa gardi valgyti.

— Gali būti ir vilkas. Arba liūtas.

— Kaip manai, koks liūtas? Keturkojis ar dvikojis?

— Juk nesvarbu, ar ne?

— Kaip suprantu, ne. Šauly, ką ketini veikti su tomis strėlėmis?

— Paleisiu kelias anapus sienos. Kad ir kas ten slepiasi, greitai išlįs pasižiūrėti, kas čia vyksta.

— O jei ten glaudžiasi sąžiningas vyras? Arba vargšė moteris su kūdikiu prie krūties?

— Doras žmogus išeitų ir mums pasirodytų. Tik plėšikas slėptųsi užlindęs už sienos.

— Na taip, tikrai. Tada nieko nelauk ir leisk savo strėles.

Arija pašoko.

— Nešauk!

Ir parodė keliauninkams, kad turi kalaviją. Matė, kad jie trise. Tik trise. Sirijus sudorotų daugiau nei tris, o jai galbūt dar galėjo padėti Pyragėlis ir Gendris. Bet jie berniukai, o šie keliautojai — suaugę vyrai.

Tie vyrai ėjo pėsti, jų drabužiai kelionėje buvo sutepti ir aptaškyti purvu. Dainių Arija pažino iš medinės arfos, kurią jis švelniai glaudė prie odinukės, kaip motina glaustų kūdikį. Jis buvo neaukštas, atrodė maždaug penkiasdešimties, jo burna buvo didelė, nosis smaila, o rudi plaukai jau praretėję. Žali, pablukę jo drabužiai šen bei ten buvo užlopyti senos odos lopais, be to, jis buvo prisijuosęs mėtomųjų peilių rinkinį, o jam ant nugaros kabojo medkirčio kirvis.

Šalia stovėjo gera pėda už jį aukštesnis vyras, iš pirmo žvilgsnio — karys. Prie odinio, smeigėmis nusagstyto diržo kabojo durklas ir ilgas kalavijas, ant marškinių buvo prisiūta daug eilių sukabintų plieninių žiedų, o ant galvos jis buvo užsidėjęs juodą, geležinį, į viršų smailėjantį lengvą šalmą. Jo dantys buvo išgedę, ruda barzda vešli ir susivėlusi, bet labiausiai žvilgsnį traukė gelsvas apsiaustas su gobtuvu. Jis buvo storas, sunkus, su žolės ir kraujo dėmėmis, nuspurusia skvernų apačia, prie dešinio peties užlopytas elnena; vilkėdamas šį didelį apsiaustą, augalotasis vyras atrodė tarsi milžiniškas gelsvas paukštis.

Trečiasis keliauninkas buvo jaunuolis, toks liesas ir laibas kaip ir jo didlankis ir ne kažin kiek už tą ginklą aukštesnis. Jo plaukai buvo rudi, veidas strazdanotas, jis vilkėjo smeigėmis nusagstytą brigantinos jūreivio palaidinę, avėjo ilgaaulius batus, mūvėjo odines pirštines be pirštų, o ant nugaros buvo pasikabinęs strėlinę. Tos strėlės buvo papuoštos pilkomis žąsies plunksnomis, o šešios iš jų, įsmeigtos į žemę, tarsi tvora jau stirksojo priešais jį.

Trys vyrai žvelgė į Ariją, stovinčią ant kelio su kalaviju rankoje. Netrukus dainius atsainiai užgavo arfos stygą.

— Berniuk, — tarė jis, — jei nenori nukentėti, tuoj pat padėk tą kalaviją. Jis tau per didelis, vaikeli, be to, kol prie mūsų prieitum, Engvis spėtų perverti tave bent trimis strėlėmis.

— Nespėtų, — atšovė Arija. — Be to, esu mergaitė.

— Šit kaip… — Dainius nusilenkė. — Atsiprašau.

— Eikite savo keliu. Tiesiog žingsniuokite toliau, o tu nesiliauk dainavęs, kad žinotume, jog tolstate. Eikit sau, palikite mus ramybėje ir aš jūsų nežudysiu.

Strazdanotasis šaulys nusijuokė.

— Lemai, girdėjai, ji mūsų nežudys!

— Girdėjau, — atsakė Lemas — įspūdingo stoto ir dusliai kalbantis karys.

— Vaikeli, — kreipėsi į ją dainius, — padėk tą kalaviją. Palydėsime tave į saugią vietą ir pasirūpinsime, kad pavalgytum. Šiose apylinkėse yra daug vilkų, liūtų ir dar baisesnių dalykų. Šiuose kraštuose mažai mergaitei nedera keliauti vienai.

— Ji ne viena. — Iš už lūšnelės sienos išjojo Gendris, o jam iš paskos — ir Pyragėlis, vesdamas jos arklį. Su šarviniais marškiniais ir kalaviju rankoje Gendris atrodė beveik kaip suaugęs vyras. O Pyragėlis atrodė kaip… Pyragėlis. — Darykite, ką ji liepia, ir palikite mus ramybėje, — įspėjo Gendris.

— Du, trys… — mitriai suskaičiavo dainius. — Ar daugiau jūsų nėra? Ir dar arkliai, puikūs arkliai… Kur juos pavogėte?

— Arkliai mūsų. — Arija įdėmiai žvelgė į vyrus. Dainius vis mėgino blaškyti jos dėmesį šnekomis, bet iš tiesų pavojingiausias buvo lankininkas. Jei jis ištrauktų iš žemės strėlę…

— Ar pasakysite mums savo vardus, kaip daro visi dori žmonės? — paklausė dainius berniukų.

— Aš Pyragėlis, — iš karto prisistatė Pyragėlis.

— O taip, tas vardas tau tinka, — šyptelėjęs tarė vyras. — Ne kasdien sutiksi vaikinuką tokiu skaniu vardu. O kuo vardu tavo draugužiai, Avienos Muštinis ir Bandelė?

Balne sėdintis Gendris susiraukė.

— Kodėl turėčiau sakyti tau savo vardą? Dar negirdėjau tavojo.

— Na, jei jau taip… Esu Tomas iš Septynių Šaltinių, bet visi mane vadina Tomu Septynstygiu, arba Tomu Septynetu. Šis milžinas griaumedis nurudusiais dantimis — tai Lemas, arba Lemas Geltonasis Apsiaustas. Apsiaustas, kaip matai, gelsvas, o Lemo būdas — ne iš švelniųjų. O šis jaunas, draugiją man sudarantis vyrukas, yra Engvis, arba, kaip mes jį vadiname, Šaulys.

— O dabar pasisakykite, kas esate jūs, — įsakmiai pareikalavo Lemas dusliu balsu, kurį už gluosnio šakų pasislėpusi Arija visai neseniai jau buvo girdėjusi.

Bet taip paprastai pasisakyti tikro savo vardo ji neketino.

— Jei taip norite, esu Bandelė, — pasakė ji. — Man vis tiek.

Stuomeningasis vyras nusijuokė.

— Bandelė su kalaviju, — tarė jis. — Nedažnai pamatysi ką nors panašaus.

— Aš — Jautis, — sekdamas Arijos pavyzdžiu, prisistatė Gendris.

Arija negalėjo jo kaltinti, kad, užuot pasivadinęs Avienos Muštiniu, jis pasirinko Jaučio vardą.

Tomas Septynstygis pirštais užgavo arfos stygas.

— Pyragėlis, Bandelė ir Jautis. Pasprukę iš lordo Boltono virtuvės, ar ne?

— Iš kur žinai? — sumišusi paklausė Arija.

— Tau ant krūtinės išpieštas jo ženklas, mažyte.

Tai Arija buvo visai pamiršusi. Po apsiaustu ji tebevilkėjo puikią pažo liemenę, ant kurios krūtinės buvo išsiuvinėtas simbolis, vaizduojantis nuluptą vyrą iš Dredforto.

— Nevadink manęs „mažyte“!

— Kodėl? — nusistebėjo Lemas. — Tu tikrai gana maža.

— Esu didesnė, nei anksčiau buvau. Aš — nebe vaikas.

Vaikai nežudo žmonių, o ji nužudė.

— Suprantu, Bandelyte. Nė vienas iš jūsų nėra vaikas, juolab jei buvote Boltono.

— Niekada jo nebuvome. — Pyragėlis niekada nežinojo, kada prikąsti liežuvį. — Prieš jam atvykstant buvome Harenhole, ir tiek.

— Tuomet esate liūtukai, tiesa? — paklausė Tomas.

— Ir ne liūtukai. Mes niekieno žmonės. O kam tarnaujate jūs?

— Mes — karaliaus vyrai, — paaiškino Engvis Šaulys.

Arija suraukė kaktą.

— Kurio karaliaus?

— Karaliaus Roberto, — pasakė Lemas, vilkintis gelsvą apsiaustą.

— To seno girtuoklio? — niekinamai prunkštelėjo Gendris. — Jis miręs, jį patiesė kažkoks šernas, visi tai žino.

— Tikrai, vyruti, — tarė Tomas Septynstygis. — Juo labiau gaila.

Ir jis suvirpino liūdną arfos stygą.

Arija nepatikėjo, kad šie vyrai apskritai tarnauja kuriam nors karaliui. Jie buvo panašūs į valkataujančius plėšikus — apžėlę, nudriskusiais drabužiais. Net arklių neturėjo. Karaliaus vyrai būtų turėję arklius.

Bet Pyragėlis įsišneko.

— Mes ieškome Riverano, — leptelėjo. — Gal žinote, kiek dienų iki jo reikės joti?

Arija taip supyko, kad galėjo nusukti jam galvą.

— Patylėk, o jei ne, prigrūsiu tavo plačią kvailą burną akmenų.

— Nuo čia iki Riverano dar laukia ilgas kelias link upės aukštupio, — pasakė Tomas. — Keliausite ilgai ir tuščiais pilvais. Galbūt, prieš išjodami, norėtumėte karšto valgio? Netoliese yra užeiga, kurios šeimininkai mūsų bičiuliai. Užuot kovęsi, galėtume pasidalyti alaus gurkšniu ir duonos kąsniu.

— Užeiga? — Vien pagalvojus apie karštą valgį, Arijai sugurgė pilvas, bet Tomu ji nepasitikėjo. Ne kiekvienas, kuris draugiškai kalba, tikrai yra draugas. — Sakai, netoliese?

— Už dviejų mylių prieš upės srovę, — tarė Tomas. — Na, daugiausia už lygos.

Gendris, rodės, taip pat negalėjo apsispręsti.

— Kaip suprasti — „mūsų bičiuliai“? — įtariai paklausė jis.

— Draugai. Ar jau pamiršai, kas yra draugai?

— Užeigos šeimininkė vardu Šarna, — pridūrė Tomas. — Patikėkite manimi, jos liežuvis aštrus, o žvilgsnis niūrus, bet širdis gera, be to, jai patinka mažos mergaitės.

— Aš nesu maža mergaitė, — atšovė Arija. — Kas dar gyvena užeigoje? Kalbėjai apie bičiulius.

— Šarnos vyras ir jų priglaustas našlaitis berniukas. Jie jūsų nenuskriaus. Užeigoje yra alaus, jei tik manote esą pakankamai suaugę. Šviežios duonos ir galbūt net gabalėlis mėsos. — Tomas žvilgtelėjo į lūšnelę. — Bus ir to, ką pavogėte iš Senojo Pato daržo.

— Mes niekada nevagiame, — paprieštaravo Arija.

— Tai gal tu Senojo Pato duktė? O gal sesuo? Arba žmona? Nemeluok man, Bandele. Pats palaidojau Senąjį Patą — tenai, po tuo gluosniu, už kurio slėpeisi, — bet tu į jį visai nepanaši. — Jis užgavo liūdnai suskambėjusią arfos stygą. Šiais metais jau palaidojome daug gerų vyrų, bet, prisiekiu savo arfa, visai nenorime laidoti tavęs. Šauly, parodyk jai.

Šaulio ranka pajudėjo greičiau, nei ji būtų galėjusi įsivaizduoti. Jo paleista strėlė prašvilpė vos per porą centimetrų nuo Arijos galvos ir įsmigo į jai už nugaros augančio gluosnio kamieną. Per tą akimirką lankininkas spėjo įstatyti ir įtempti antrą strėlę. Arija manė, jog suprato, ką turėjo omenyje Sirijus, sakydamas „greitas kaip gyvatė“ ir „slidus kaip vasaros šilkas“, bet dabar suvokė nesupratusi. Dūgzdama kaip bitė, pro ją prašvilpė antra strėlė.

— Prašovei, — tarė Arija.

— Jei taip manai, esi visai paika, — pasakė Engvis. — Strėlės skrieja ten, kur jas siunčiu.

— Tikra tiesa, — pritarė Lemas Geltonasis Apsiaustas.

Tarp lankininko ir jos kalavijo smaigalio buvo gera dešimtis žingsnių. Beviltiška, pagalvojo Arija gailėdamasi, kad neturi tokio lanko kaip Šaulys ir nėra taip įgudusi šaudyti. Nusiminusi ji nuleido sunkų ilgąjį kalaviją ir jo smaigalys palietė žemę.

— Eisime pasižiūrėti tos užeigos, — nusprendė ji, mėgindama po narsiais žodžiais nuslėpti giliai širdyje glūdinčią abejonę. — Jūs eikite pirmi, o mes josime iš paskos, kad matytume, ką darote.

Žemai nusilenkęs Tomas Septynstygis pasakė:

— Pirmi ar jums iš paskos, visai nesvarbu. Eime, vaikinai, parodykime jiems kelią. Geriau ištrauk tas strėles, Engvi, čia mums jų neprireiks.

Įkišusi kalaviją į makštį, Arija perėjo į kitą kelio pusę ir, laikydamasi atokiau nuo trijų nepažįstamųjų, prisiartino prie balnuose sėdinčių savo draugų.

— Pyragėli, paimk tuos kopūstus, — atsispyrusi šokdama į balną liepė ji, — ir morkas.

Bent kartą jis nepuolė ginčytis. Ir jie iškeliavo taip, kaip Arija buvo nurodžiusi: giliomis provėžomis išraižytu keliu jų arkliai ėjo lėta žingine, per keliolika žingsnių atsilikę nuo trijų pėsčiomis traukiančių vyrų. Ir vis dėlto netrukus kažkaip savaime jų arkliai ėmė lipti pėstiesiems ant kulnų. Tomas Septynstygis žingsniavo lėtai, be to, jam patiko brązginti savo arfą.

— Ar mokate kokių nors dainų? — paklausė jis ką tik sutiktos trijulės. — Man labai patiktų, jei dainuojant kas nors iš jūsų pritartų. Lemas neturi klausos, o mūsų vyrukas su didlankiu moka tik karo žygio balades ir kiekvienoje iš jų — šimtas posmų.

— Per karo žygius mes dainuojame tikras dainas, — lyg teisindamasis atsakė Engvis.

— Dainuoti kvaila, — pareiškė Arija. — Dainavimas — tai triukšmas. Mes išgirdome jus iš tolo. Galėjome ir nužudyti.

Tomas šyptelėjo išsiduodamas, kad taip nemano.

— Būna ir blogesnių dalykų, nei mirti dainuojant.

— Jei šiose apylinkėse būtų vilkų, mes žinotume, — suniurnėjo Lemas. — Arba jei būtų liūtų. Šiuos miškus puikiai pažįstame.

— Bet nė nenutuokėte, kad mes čia, — pasakė Gendris.

— Liaukis, vaikine, nebūk toks tikras, — sudraudė jį Tomas. — Kartais žmogus žino daugiau, nei pasako.

Pyragėlis krustelėjo balne.

— Žinau vieną dainą apie lokį, — tarė. — Bent jau dalį jos.

Tomas perbraukė pirštais per stygas.

— Tuomet pasiklausykime jos, berniuk pyragiuk. — Ir jis, atlošęs galvą, užtraukė: Buvo kartą lokys, lokys! Juodas ir rudas plaukų kamuolys…

Pyragėlis džiaugsmingai pritarė ir netrukus ėmė šokčioti balne pagal ritmą. Arija nustebusi spoksojo į jį. Pyragėlis turėjo gražų balsą ir gerai dainavo. Jis niekada nieko gerai nemokėjo, tik kepti, dingtelėjo Arijai.

Šiek tiek toliau į Trišakį įtekėjo upokšnis. Jiems brendant per vandenį, dainavimas pabaidė tarp nendrių pasislėpusią antį. Engvis staiga sustojo kaip įbestas, čiupo ant peties tabalavusį lanką, įstatė į templę strėlės galą ir ją nušovė. Paukštis šleptelėjo į seklumą netoli kranto. Nusimetęs gelsvąjį apsiaustą ir nuolat kažkuo skųsdamasis, Lemas nubrido ligi kelių siekiančiu vandeniu jo paimti.

— Kaip manote, ar Šarna tame savo rūsyje galėtų turėti citrinų? — paklausė Engvis Tomo, kol visi žiūrėjo į vandenį taškantį ir besiplūstantį Lemą. — Kartą dornietė mergina iškepė man antį su citrinomis, — liūdnai susimąstęs pridūrė jis.

Jiems persikėlus per upokšnį, Tomas ir Pyragėlis vėl uždainavo, o pririšta prie Lemo diržo, po gelsvu Lemo apsiaustu kyburiavo antis. Nežinia kodėl, bet daina, rodės, trumpina kelią. Neilgai keliavę tolumoje jie pamatė užeigą, dunksančią ant upės kranto, prie staigaus Trišakio vingio į šiaurę. Jiems besiartinant Arija prisimerkusi įtariai nužvelgė užeigą. Ir turėjo pripažinti, kad į nusikaltėlių irštvą ji tikrai nepanaši; kalkėmis baltintomis antro aukšto sienomis, šviesiai pilku stogu ir iš kamino tingiai rūkstančiu dūmu, užeiga atrodė svetinga, net jauki. Šalia buvo matyti arklidės ir kiti ūkiniai pastatai, o už jos — prieplaukėlė, sodas, kuriame augo obelys, ir nedidelis daržas. Čia buvo net į upę išsikišęs molas ir…

— Gendri! — nekantriai ir pritildžiusi balsą šūktelėjo ji. — Jie turi valtį. Likusį kelią iki Riverano galėtume įveikti upe. Man rodos, taip būtų greičiau nei raitomis…

Bet Gendris, rodės, nebuvo tuo tikras.

— Ar moki plaukti burine valtimi?

— Iškeli burę, — gūžtelėjo pečiais Arija, — ir vėjas valtį plukdo.

— O jei vėjas pučia į priešingą pusę?

— Tada galima irkluoti.

— Prieš srovę? — Gendris susiraukė. — Ar tokia kelionė nebūtų labai lėta? Ir kas bus, jei valtis apsivers ir mes atsidursime vandenyje? Šiaip ar taip, valtis priklauso ne mums, o užeigai.

Galėtume ją gauti. Arija nieko nepasakė, tik prikando lūpą. Pasiekę arklides, jie nulipo nuo arklių. Viduje jokių gyvulių nebuvo, bet Arijai nepraslydo pro akis, kad daugumoje aptvarų yra šviežio arklių mėšlo.

— Vienas iš mūsų turėtų likti saugoti arklių, — apdairiai nusprendusi tarė ji.

— Nėra jokio reikalo, Bandele, — nugirdęs jos žodžius įsiterpė Tomas. — Eikite valgyti, o arkliai čia ir taip bus saugūs.

— Aš pasiliksiu, — nekreipdamas dėmesio į dainių, pareiškė Gendris. — Užkandę galėsite ateiti ir mane pakeisti.

Linksėdama Arija patraukė paskui Pyragėlį ir Lemą. Jai ant nugaros vis dar tabalavo į makštį įkištas kalavijas, o ranką ji laikė uždėjusi ant rankenos durklo, kurį buvo pavogusi iš Ruzo Boltono, — dėl viso pikto, jei kartais jai nepatiktų tai, ką pamatys užeigoje.

Virš durų kabojo dažyta iškaba, kurioje buvo pavaizduotas kažkoks senas klūpantis karalius. Įžengę į vidų, jie atsidūrė svečių menėje, o joje, krumpliais įsirėmusi į klubus ir piktai šaudydama akimis, stovėjo labai aukšta ir negraži moteris atsikišusiu smakru.

— Nestovėk ten kaip įkaltas, berniuk, — piktai tarstelėjo ji. — O gal tu mergaitė? Šiaip ar taip, užstoji duris. Eik vidun arba grįžk į lauką. Lemai, ką aš tau sakiau apie užeigos grindis? Tu visas aplipęs purvu.

— Nušovėme antį. — Lemas iškėlė paukštį nelyginant taikos vėliavą.

Moteris grybštelėjo jam iš rankos laimikį.

— Turbūt norėjai pasakyti, kad antį nušovė Engvis. Nusiauk batus — ar tu kurčias, ar tik kvailas? — Ir ji nusisuko. — Vyre! — garsiai šūktelėjo. — Lipk viršun, vaikinai grįžo. Vyre!

Rūsio laiptais bambėdamas užlipo vyras, ryšintis dėmėtą prijuostę. Jis buvo visa galva žemesnis už moterį, grubių veido bruožų, o ant pageltusios ir gerokai pavytusios odos buvo matyti raupų žymės.

— Aš čia, moterie, nelaidyk gerklės. Ko tau reikia?

— Pakabink, — liepė ji, brukdama vyrui antį.

Engvis ėmė nekantriai trypčioti.

— Tikėjomės ją suvalgyti, Šarna. Keptą su citrinomis. Jeigu jų turėtum.

— Citrinų? Iš kur mes galėtume turėti citrinų? Ar šis kraštas tau primena Dorną, strazdanotas kvaily? Kodėl tau nepabėgėjus prie citrinmedžių ir nepriskynus kubilo citrinų, gražių alyvuogių ir granatų? — Ir, pagrūmojusi Engviui pirštu, ji pridūrė: — Tiesa, jei nori, gal ir galėčiau iškepti tą antį su Lemo apsiaustu, bet paukštis vis tiek kelias dienas turi pakyboti. Valgysite kiškieną arba liksite tuščiais pilvais. Jei esate alkani, greičiausiai iškeps ant iešmo pamauta kiškio skerdena. O gal norėtumėte kiškienos troškinio su alumi ir svogūnais?

Arijai atrodė, kad jaučia burnoje kiškienos skonį.

— Monetų neturime, bet atnešėme morkų ir kopūstų. Mainais į mėsą.

— Šit kaip? O kur tos morkos ir kopūstai?

— Pyragėli, atiduok jai kopūstus, — pasakė Arija, ir jis pakluso, bet prie senės priėjo atsargiai ir nenoriai, tarsi prie Rordžo, Kandžiaus arba Vargo Houto.

Atidžiai apžiūrėjusi daržoves, dar atidžiau ji nužvelgė berniuką.

— O kur pyragėlis?

— Čia. Tai aš. Toks mano vardas. O ji… hm… Bandelė.

— Tik ne po mano stogu. Savo valgius ir valgytojus vadinu skirtingai, kad galėčiau atskirti vienus nuo kitų. Vyre!

Jos vyras buvo išėjęs į lauką, bet išgirdęs žmonos riktelėjimą paskubomis grįžo.

— Antį pakabinau. Ko dabar nori, moterie?

— Nuplauk daržoves, — liepė ji. — O jūs visi sėskitės ir laukite, kol užkepsiu kiškių skerdenas. Berniukas atneš jums gėrimų. — Palenkusi ilgą savo nosį, ji nudelbė Ariją ir Pyragėlį. — Girdyti alumi vaikų aš nepratusi, bet sidras baigėsi, melžiamų karvių irgi neturime, o žemyn upe plaukia tiek daug žuvusių vyrų lavonų, kad jos vanduo įgavo karo prieskonį. Jei atneščiau po taurę sultinio, į kurį prikritę negyvų musių, ar jį gertumėte?

— Aris gertų, — leptelėjo Pyragėlis. — Tai yra Bandelė.

— Gertų ir Lemas, — kreivai šypsodamasis kyštelėjo savo trigrašį Engvis.

— Dėl Lemo nesuk sau galvos, — atsakė Šarna. — Alaus užteks visiems.

Ir nužingsniavo į virtuvę.

Kol Lemas pasikabino ant vagio savo didelį gelsvą apsiaustą, Engvis ir Tomas Septynstygis įsitaisė už stalo prie židinio. Pyragėlis kaip maišas klestelėjo ant suolo ir užsiėmė vietą prie stalo, stovinčio netoli durų, o Arija įsirangė greta jo.

Tomas nusikabino arfą.

— Vieniša užeiga prie miško kelio, — uždainavo jis, pasirinkęs lėtą melodiją ir mėgindamas ekspromtu sugalvoti žodžius. — Šeimininko žmona negraži kaip kumelė…

— Užčiaupk srėbtuvę, nes negausime jokios kiškienos, — sudraudė jį Lemas. — Juk tu ją pažįsti…

Arija pasilenkė prie Pyragėlio.

— Ar moki valdyti burinį laivelį? — paklausė.

Šiam nespėjus atsakyti, nešinas pilnais kaušais alaus į svečių menę įžengė kresnas, penkiolikos ar šešiolikos metų vaikinukas. Pyragėlis abiem rankomis atsargiai paėmė savąjį, gurkšnį nugėrė ir taip plačiai nusišypsojo, kad tokios šypsenos jo veide Arija dar nebuvo mačiusi.

— Alus, — šnipštelėjo jis, — ir kiškiena…

— Ką gi, už jo malonybę! — keldamas kaušą linksmai pasiūlė tostą Engvis Šaulys. — Tegul Septynetas saugo karalių!

— Tegul saugo visi dvylika, — burbtelėjo Lemas Geltonasis Apsiaustas. Nurijęs kelis gurkšnius, jis delno viršumi nusibraukė nuo lūpų alaus putą.

Prisikrovęs pilną prijuostę nuplautų daržovių, iš lauko į svečių menę atskubėjo vyras.

— Arklidėse yra svetimų arklių, — pranešė jis, tarsi svečiai patys nebūtų to žinoję.

— Tikra tiesa, — pasakė Tomas, dėdamas arfą. — Ir jie geresni už tuos tris, kuriuos atidavei.

Suirzęs vyras pabėrė daržoves ant stalo.

— Niekam aš jų neatidaviau. Pardaviau juos už gerą kainą ir dar parūpinau mums valtį. Beje, jūs, vaikinai, turėjote gyvulius atgauti.

Taip ir žinojau, kad jie plėšikai, klausydamasi vyrų pokalbio pagalvojo Arija. Slapta pakišusi ranką po stalu, ji palietė savo durklo rankeną, mat norėjo įsitikinti, kad ginklą tebeturi. Bet jei mėgins mus apiplėšti, tai pasigailės.

— Ten, kur laukėme, jie nepasirodė, — tarė Lemas.

— Na, aš juos nukreipiau. Matyt, buvote girti arba miegojote.

— Mes? Girti? — Tomas godžiai gurkštelėjo alaus. — Niekada.

— Galėjai ir pats juos sutvarkyti, — papriekaištavo Lemas užeigos šeimininkės vyrui.

— Kaip? Vienas, padedamas tik berniuko? Jau du kartus sakiau, kad senė buvo Lambsvolde, priėmė tos Fernės kūdikį. Ir tą pavainikį vargšei merginai greičiausiai įtaisė kuris nors iš jūsų. — Jis rūsčiai dėbtelėjo į Tomą. — Galiu lažintis, kad tai padarei tu. Grodavai ta savo arfa, traukdavai merginoms liūdnas dainas ir tomis dainomis siekei tik vieno: kad vargšė Fernė nusivilktų apatinius.

— Jei klausantis dainos merginai kyla noras nusimesti drabužius ir pajusti, kaip šilti saulės spinduliai bučiuoja odą, argi dėl to kaltas dainius? — nusistebėjo Tomas. — Be to, ji buvo įsižiūrėjusi Engvį. „Ar galiu paliesti tavo raištį? — girdėjau jį klausiant. — Oi, koks švelnus ir standus… Kaip manai, ar galėčiau jį trūktelėti?“

Užeigos šeimininkės vyras prunkštelėjo.

— Nesvarbu, ar vaikas tavo, ar Engvio. O dėl tų arklių jūs ir patys kalti, ne tik aš. Nepamirškite, kad jie buvo trise. Ką vienas vyras gali padaryti prieš tris?

— Trys tai trys, — neslėpdamas paniekos tarė Lemas, — bet vienas iš jų buvo moteris, o kitas sukaustytas grandinėmis — pats sakei.

Vyras susiraukė.

— Augalota stambi moteris, apsirengusi kaip vyras. O tas, kuris buvo sukaustytas grandinėmis… Jo žvilgsnis man nepatiko.

Pakėlęs savo kaušą, Engvis nusišypsojo.

— Kai man nepatinka vyro akys, aš vieną perveriu strėle.

Arija prisiminė jai pro pat ausį prašvilpusią strėlę. Ir pasigailėjo, kad nemoka šaudyti iš lanko.

Bet užeigos šeimininkės vyrui Engvio žodžiai įspūdžio nepadarė.

— Geriau patylėk, kai kalba viršesni už tave. Gerk savo alų ir laikyk liežuvį už dantų, o jei ne, liepsiu senei kaukštelėti tau šaukštu.

— Viršesni už mane per daug plepa ir tau nereikia raginti, kad gerčiau alų. — Patvirtindamas savo žodžius, Engvis godžiai gurkštelėjo alaus.

Jo pavyzdžiu pasekė ir Arija. Tiek dienų gėrus šaltinių, balų ir drumsto Trišakio vandenį, alaus skonis atrodė toks pat puikus kaip ir vyno, kurio vieną kitą gurkšnelį kartais jai leisdavo išgerti tėvas. Iš virtuvės sklido tokie kvapai, kad jai ėmė tįsti seilė, bet mintys vis tiek sukosi apie valtį. Buriuoti bus sunkiau, nei ją pavogti. Jei palauksime, kol jie visi užmigs…

Į menę vėl grįžo patarnaujantis berniukas, nešinas pora didelių apvalių kepalų duonos. Arija atsilaužė nemažą žiauberę ir godžiai jos atsikando. Tačiau kramtyti duoną buvo sunku, ji atrodė kieta, suzmekusi ir pridegusiu padu.

Vos jos paragavęs, Pyragėlis susiraukė.

— Prasta duona, — tarė, — pridegusi ir per kieta.

— Kai pamerksi į troškinį, bus minkštesnė, — pasakė Lemas.

— Ne, nebus, — įsiterpė Engvis, — tik dantų tikriausiai jau neišsilaušite.

— Arba valgysite ją, arba liksite alkani, — pareiškė užeigos šeimininkės vyras. — Ar aš jums panašus į prakeiktą kepėją? Norėčiau pamatyti, ar jūs iškeptumėte geresnę.

— Iškepčiau, — atšovė Pyragėlis. — Tai visai nesunku. Per ilgai minkei tešlą, todėl duona tokia kieta. — Ir, gurkštelėjęs alaus, neslėpdamas susižavėjimo jis ėmė šnekėti apie įvairias duonos, pyragų, tortų rūšis ir apie visus dalykus, kuriuos mėgo. Arija užvertė akis į lubas.

Tomas atėjęs atsisėdo priešais ją.

— Bandele, — tarė jis, — Ari, ar kuo tu ten vardu, čia — tau. — Ir ant juodu skyrusio medinio stalviršio padėjo nešvarią pergamento skiautę.

Arija suglumusi į ją žvilgtelėjo.

— Kas čia?

— Trys auksiniai drakonai. Mums reikia nusipirkti tuos arklius.

Arija nepatikliai Tomą nužvelgė.

— Tie arkliai — mūsų.

— Norėjai pasakyti „mūsų pavogti“, ar ne? Nėra čia ko gėdytis, mergaite. Karas išveda iš kelio daug dorų žmonių. — Tomas pirštu pabaksnojo į sulankstytą pergamentą. — Dosniai tau moku. Tiesą sakant, daugiau, nei bet kuris iš tų arklių vertas.

Pyragėlis grybštelėjo pergamento skiautę ir atlankstė.

— Čia ne auksas, — garsiai papriekaištavo jis, — čia tik raštas.

— Taip, — pasakė Tomas, — ir aš dėl to atsiprašau. Bet karui pasibaigus mes tikrai atsiskaitysime, duodu karaliui tarnaujančio vyro žodį.

Arija atsistūmė nuo stalo ir atsistojo.

— Jūs ne karaliaus vyrai, o plėšikai.

— Jei kada nors būtum sutikusi tikrą plėšiką, žinotum, kad jie už nieką nemoka, — net pergamento skiaute. Ne savo naudai imame tuos arklius vaikeli, o karalystės labui, kad galėtume greičiau nuvykti ir stoti į kovą ten, kur reikia. Karaliaus vardu. Ar atsakysi karaliui?

Visi vyrai sužiuro į ją: ir Šaulys, ir dičkis Lemas, ir užeigos šeimininkės vyras išgeltusiu veidu ir gudriomis akutėmis. Net Šarna stovėjo virtuvės tarpduryje ir prisimerkusi spoksojo į Ariją. Nesvarbu, ką pasakysiu, mūsų arklius jie vis tiek paims, dingtelėjo jai. Mums teks pėsčiomis kulniuoti į Riveraną, nebent…

— Rašto nenorime. — Arija ištraukė Pyragėliui iš rankos pergamentą. — Galite imti arklius, jei mainais atiduosite prieplaukoje pririštą valtį. Ir jei parodysite, kaip reikia buriuoti.

Kelias akimirkas Tomas Septynstygis stebeilijosi į Ariją, o tada jo platų negražų veidą nušvietė gaili šypsena. Jis garsiai nusijuokė. Engvis pasekė jo pavyzdžiu ir netrukus kvatojo jie visi: Lemas Geltonasis Apsiaustas, Šarna su vyru ir net jiems patarnavęs vaikinukas, išlindęs iš už alaus statinaičių su arbaletu po pažastimi. Arija norėjo juos aprėkti, bet, užuot taip ir padariusi, nejučia pati ėmė šypsotis…

— Raiteliai! — skelbdamas pavojų, šaižiai suriko Gendris. Durys staiga atsidarė ir ant slenksčio išdygo jis. — Kariai, — vos atgaudamas kvapą pridūrė. — Visas tuzinas atjoja paupiu.

Pyragėlis pašoko kaip įgeltas ir netyčia apvertė savo kaušą, bet Tomas ir kiti nė nemirktelėjo.

— Nėra jokio reikalo laistyti gero alaus ant mano užeigos grindų, — pasakė Šarna. — Sėskis ir nurimk, vaikine, tuoj iškeps kiškis. Ir tu sėsk, mergaite. Kad ir kokių skriaudų teko iškęsti, dabar jau viskas baigta, nes esi su karaliaus vyrais. Mes kiek galėdami rūpinsimės, kad jums nieko nenutiktų.

Arija atsakė ne žodžiais, o pakėlusi ranką ir per petį siektelėjusi kalavijo, bet nespėjus jo ištraukti Lemas sučiupo jos riešą.

— Kol kas mums jo neprireiks.

Taip taręs, jis suktelėjo Arijos ranką, kol ji paleido ginklo rankeną. Jo pirštai buvo kieti, įdiržę ir baisiai stiprūs. Ir vėl! — pagalvojo Arija. Ir vėl tas pats, kaip ir tame kaime su Čizviku, Rafu ir Jojančiu Kalnu. Jie ketino pagrobti kalaviją ir vėl paversti ją pelyte. Laisva ranka ji tvirtai suspaudė savo kaušą ir trenkė juo Lemui į veidą. Per kraštą išsiliejęs alus šliūkštelėjo jam į akis, Arija išgirdo, kaip trakštelėjusi Lemui lūžo nosis, ir pamatė plūstelint kraują. Jis suriko, rankomis užsidengė veidą ir Arija išsilaisvino. „Bėk!“ — suriko ji Pyragėliui ir spruko kiek įkabindama.

Bet Lemas akimirksniu ją pasivijo, mat jo kojos buvo tokios ilgos, kad vienas jo žingsnis prilygo trims Arijos žingsneliams. Ji muistėsi, spardėsi, bet dičkis, pačiupęs ją, be vargo pakėlė ir laikė tabaluojančiomis rankomis ir kojomis, o jo veidu žliaugė kraujas.

— Liaukis, kvailute! — kratydamas ją riktelėjo Lemas. — Tuoj pat liaukis!

Gendris žengė jai padėti, bet Tomas Septynstygis su durklu rankoje pastojo jam kelią.

Ir proga sprukti buvo praleista. Lauke, prie užeigos, Arija išgirdo arklių keliamą triukšmą ir karių balsus. Po akimirkos pro atidarytas duris išdidžiai įžengė vyras — tirošis, stotu lenkiantis net Lemą, užsiželdinęs didelę, vešlią barzdą ryškiai žaliais, bet kai kur jau žilstančiais šerelių galais. Jam įkandin įėjo du arbaletininkai, jie vedė sužeistąjį, o paskui sugužėjo ir kiti…

Tokių driskių būrio Arija dar nebuvo mačiusi, bet jų kalavijai, kirviai ir lankai atrodė kaip nauji. Vos įkėlę koją į užeigą, keli vyrai smalsiai ją nužvelgė, bet nė vienas nepratarė nė žodžio. Vienaakis karys su aprūdijusiu, iš katiliuko pasidirbdintu šalmu pauostė orą ir nusišypsojo, o lankininkas sulipusiais gelsvais plaukais paleido gerklę reikalauti alaus. Jiems iš paskos dar įžengė ietininkas su šalmu, kurio viršų puošė liūto figūra, senyvas raišas vyras, samdomas kalavijuotis iš Bravoso ir…

— Harvinas… — sušnabždėjo Arija.

Tai tikrai buvo jis! Nepaisant barzdos ir susivėlusių plaukų, Arija atpažino veidą Haleno sūnaus, kuris kadaise vedžiodavo jos ponį ratu po kiemą, kaudavosi su Jonu bei Robu ruošdamas juos kovoms riterių turnyruose, o per šventes per daug gerdavo. Jis buvo sulysęs, atrodė rūstesnis, be to, Vinterfele niekada nenešiojo barzdos, bet tai buvo jis — jos tėvo žmogus. Harvinas! Muistydamasi Arija ėmė veržtis pirmyn, mėgino išsivaduoti iš geležinių Lemo gniaužtų.

— Tai aš! — sušuko Arija. — Harvinai, tai aš, argi manęs nepažįsti, argi nepažįsti? — Staiga akyse pasirodė ašaros ir netrukus ji žliumbė kaip kūdikis, kaip paika maža mergaitė. — Harvinai, tai aš!

Harvinas pažvelgė į ją, o tada jo žvilgsnis nuslydo į nuluptą vyrą, išsiuvinėtą ant jos liemenės.

— Iš kur mane pažįsti? — susiraukęs nepatikliai paklausė jis. — Nuluptas vyras… Kas tu, lordo Kraugerio tarnas?

Kelias akimirkas Arija nesumojo, ką atsakyti. Ji turėjo tiek daug vardų… Gal jai tik prisisapnavo, kad yra Arija Stark?

— Aš esu mergaitė, — šniurkščiodama paaiškino ji. — Buvau lordo Boltono taurininkė, bet jis ketino išmainyti mane į ožį, todėl kartu su Gendriu ir Pyragėliu pabėgau. Turi mane prisiminti! Kai buvau maža, vedžiodavai mano ponį.

Staiga Harvinas išpūtė akis.

— O dievai… — sušnabždėjo. — Nenuorama Arija… Paleisk ją, Lemai.

— Ji man sulaužė nosį. — Lemas nesiterliodamas nutrenkė Ariją ant grindų. — Po septyniais pragarais, kas ji?

— Karaliaus rankos duktė. — Harvinas priklaupė prieš ją ant vieno kelio. — Arija Stark iš Vinterfelo.

Ketlina

Robas, vos išgirdusi šunidėse kilusį triukšmą, suprato ji.

Į Riveraną grįžo jos sūnus, o kartu su juo — ir Pilkasis Vėjas. Tik užuodę stambų pilką didvilkį šunys galėjo taip paleisti gerkles, taip skalyti. Jis pas mane ateis, neabejodama tarė sau Ketlina. Po pirmo apsilankymo Edmuras pas ją daugiau negrįžo, jam labiau patiko leisti dienas su Marku Paiperiu bei Patriku Molisteriu ir klausytis Rimundo Eiliuotojo sakmių apie mūšį prie Akmenų Malūno. Bet Robas — ne Edmuras. Robas ateis su manimi pasimatyti.

Kelias pastarąsias dienas pylė kaip iš kibiro ir šis šaltas ūkanotas lietus puikiai atspindėjo Ketlinos nuotaiką. Tėvas kasdien vis labiau silpo ir vis ilgiau kliedėdavo, o pabudęs tik šnabždėdavo: „Ramunėle…“ ir prašydavo atleisti. Edmuras jos vengė, o seras Desmondas Grelis, kad ir koks nelaimingas dėl to jautėsi, vis dar neleido jai laisvai vaikščioti po pilį. Tik grįžęs seras Robinas Rigeris su savo vyrais — nusivariusiais nuo kojų ir permerktais iki siūlo galo — šiek tiek pakėlė Ketlinai ūpą. Rodės, jie grįžo pėsčiomis. Meisteris Vimanas slapta prasitarė, jog Karalžudžiui kažkaip pavyko nuskandinti jų galerą ir pasprukti. Ketlina paprašė, ar negalėtų pasišnekėti su seru Robinu ir sužinoti apie šį nutikimą daugiau, bet jai nebuvo leista to padaryti.

Ir dar kažkas buvo ne taip. Tą dieną, kai grįžo jos brolis, praėjus kelioms valandoms po jų kivirčo, žemai, kieme, ji girdėjo piktus vyrų balsus. Užlipusi į pastogę pasižiūrėti, kas vyksta, Ketlina pamatė priešais pilį, prie pagrindinių vartų, susirinkusius kelis būrelius vyrų. Tarnai vedė iš arklidžių žirgus, balnojo juos, movė kamanas, be to, kažkas rėkavo, tik, būdama taip aukštai, žodžių Ketlina nesuprato. Ant žemės gulėjo viena iš baltų Robo vėliavų, o vienas iš riterių apsuko savo žirgą, pentinais spustelėjęs šonus paragino jį ir vos nesutrypė didvilkio. Paskui jį nusekė dar keli vyrai. Jie kartu su Edmuru kovėsi prie brastų, dingtelėjo jai. Kas galėjo juos taip supykdyti? Gal brolis juos kaip nors papiktino arba įžeidė? Ketlinai pasirodė, jog atpažino serą Perviną Frėjų, lydėjusį ją prie Karčiojo tilto, į Vėtrų Gūžtą ir atgal, ir pavainikį, netikrą jo brolį Martiną Riversą, bet kadangi žiūrėjo iš labai aukštai, visiškai tikra nebuvo. Pro pilies vartus išjojo apie keturiasdešimt vyrų, o kur, Ketlina nežinojo.

Ir jie negrįžo. Be to, ir meisteris Vimanas nepaaiškino, nei kas tie vyrai buvo, nei kur išjojo, nei dėl ko taip supyko.

— Ateinu čia rūpintis tavo tėvu, tai vienintelė man skirta užduotis, miledi, — pasakė jis. — Tavo brolis netrukus taps Riverano lordu. Tad tikriausiai pats papasakos viską, ką turėtum žinoti.

Bet dabar po pergalingo žygio į vakarus grįžo Robas. Jis man atleis, tarė sau Ketlina. Turi atleisti, juk jis — vienintelis mano sūnus, o Arija ir Sansa to paties kraujo kaip jis ir aš. Jis išleis mane iš šių menių ir tuomet sužinosiu, kas nutiko.

Kol seras Desmondas pas ją atėjo, Ketlina spėjo išsimaudyti, apsirengti ir išsišukuoti savo kaštoninius plaukus.

— Iš vakarų grįžo karalius Robas, miledi, — pranešė riteris, — ir liepė tau ateiti pas jį į didžiąją menę.

Šios akimirkos Ketlina ir laukė, ir bijojo. Kiek sūnų praradau: du ar tris? Netrukus ji turėjo tai sužinoti.

Jiedu įžengė į žmonių pilną menę. Visų žvilgsniai buvo įbesti į pakylą, bet Ketlina pažino juos iš nugarų: sulopytus šarvinius ledi Mormont marškinius, Didįjį Džoną ir jo sūnų, visa galva aukštesnius už kitus menėje susirinkusius žmones, lordą Džeisoną Molisterį, — pražilusį, per alkūnę sulenkusį ranką ir tame linkyje suspaudusį savo sparnuotą šalmą, — Titą Blekvudą, apsigaubusį pečius puikiu varno plunksnų apsiaustu… Pusė iš jų dabar norėtų mane pakarti. O kita pusė nieko nesiimtų, tik nusuktų akis. Be to, Ketlinos neapleido nerimą keliantis jausmas, kad čia kažko trūksta.

Ant pakylos stovėjo Robas. Jis jau ne berniukas, staiga suprato Ketlina ir jai nudiegė širdį. Jam jau šešiolika, jis suaugęs vyras. Tik pažvelk į jį… Karas tarsi ištirpdė Robo veide buvusį švelnumą, dabar jo veidas atrodė liesesnis ir ryškesnių bruožų. Jis nusiskuto barzdą, bet tamsiai rudi plaukai nebuvo pakirpti ir laisvai krito jam ant pečių. Nuo pastarąsias kelias dienas vis nesiliaujančio lietaus jo šarviniai marškiniai parūdijo ir paliko rudas dėmes ant palaidinės ir apsiausto. O gal tai buvo kraujo dėmės? Ant Robo galvos puikavosi karūna iš susipynusių kardų, nukaldinta jam iš geležies ir bronzos. Dabar su ja jis jaučiasi daug laisviau. Nešioja ją kaip karalius.

Edmuras stovėjo žemai, prie žmonių pilnos pakylos, ir nuolankiai nuleidęs galvą klausėsi Robo, besigiriančio savo pasiekta pergale.

— …žuvę mūšyje prie Akmenų Malūno niekada neturi būti užmiršti. Nenuostabu, kad lordas Taivinas spruko kautis su Staniu. Šiauriečių ir riveraniečių jis jau buvo sotus iki kaklo. — Šie žodžiai menėje sukėlė juoką ir paskatino pritarimo šūksnius, bet Robas kilstelėjo ranką prašydamas tylos. — Ir vis dėlto neapsigaukite. Lanisteriai ir vėl prieš mus žygiuos, ir bus dar daug mūšių, kuriuos turėsime laimėti, kol karalystė bus saugi.

— Šiaurės karalius! — suriko Didysis Džonas ir iškėlė šarvuotą kumštį.

— Trišakio karalius! — garsiai atitarė jam upių lordai.

Tada visi ėmė trankyti kumštį į kumštį, trypti kojomis ir menėje kilo baisus triukšmas.

Kilus šiam sąmyšiui, vos keli žmonės atkreipė dėmesį į atėjusius Ketliną ir serą Desmondą, bet jiems alkūnėmis skinantis kelią per savo pažįstamus Ketliną palengva ėmė gaubti mirtina tyla. Nekreipdama dėmesio į skvarbius žvilgsnius, ji žengė aukštai pakelta galva. Tegul sau mano, ką nori. Man tik svarbu, ką nuspręs Robas.

Pamačiusi ant pakylos stovinčio sero Brindeno Tulio griežtų ir išraiškingų bruožų veidą, Ketlina pajuto šiokią tokią paguodą. Kitas, jai nepažįstamas vaikinukas, rodės, elgėsi kaip Robo ginklanešys. Jam už nugaros stovėjo jaunas riteris su smėlio spalvos ant šarvų dėvimu apsiaustu, ant kurio buvo matyti herbas, vaizduojantis jūros kriaukles, ir kitas, gerokai vyresnis karys, dėvintis apsiaustą su trimis juodomis pipirinėmis ir šviesiai violetiniu vingiu žaliomis ir sidabro spalvos juostomis išmargintame fone. Tarp jųdviejų stoviniavo išvaizdi pagyvenusi ledi ir jauna graži mergina, — matyt, jos duktė. Čia buvo ir dar viena mergina, maždaug tokio pat amžiaus kaip Sansa. Ketlina suprato, kad jūros kriauklės — kažkurios iš mažesniųjų giminių simbolis; vyresniojo riterio herbo ji neatpažino. Gal belaisviai? Bet kam Robas būtų tempęs belaisvius ant pakylos?

Serui Desmondui vedant ją toliau, Uteridas Veinas trinktelėjo vėliavos kotu į grindis. Jei Robas pervers mane tokiu pat žvilgsniu, kokiu pervėrė Edmuras, nežinau, ką darysiu, pagalvojo Ketlina. Tačiau jai pasirodė, jog sūnaus akyse išvydo ne pyktį, o kažką kita… gal nuogąstavimą? Ne, negali būti. Ko Robas turėtų baimintis? Juk jis — Jaunasis Vilkas, Trišakio ir Šiaurės karalius.

Pirmasis Ketliną pasveikino jos dėdė. Ne veltui pravardžiuojamam Juodąja Žuvimi serui Brindenui visai nerūpėjo kitų nuomonė. Nušokęs nuo pakylos, jis suspaudė Ketliną glėbyje.

— Kaip gera matyti tave namie, Kete, — tarė dėdė ir jai teko susikaupti, kad nepraskystų.

— Ir tave, — sušnabždėjo Ketlina.

— Mama…

Ketlina pakėlė akis į savo aukštą sūnų, karalių.

— Tavo malonybe, meldžiau dievų, kad grįžtum gyvas ir sveikas. Girdėjau, kad buvai sužeistas.

— Šturmuojant Stačiąją Uolą strėlė pervėrė man žastą, — tarė jis. — Bet žaizda jau visiškai užgijo. Buvau rūpestingai slaugomas.

— Vadinasi, dievai buvo maloningi. — Ketlina su palengvėjimu atsiduso. Pasakyk tai. Vis tiek nepavyks nuslėpti. — Tikriausiai jie tau jau papasakojo, ką padariau. Ar paaiškino, kodėl?

— Dėl mergaičių.

— Turėjau penkis vaikus. Dabar turiu tris.

— Tiesa, miledi. — Pro Didįjį Džoną, tarsi niūrus vaiduoklis su juodais šarviniais marškiniais, ilga žila susivėlusia barzda ir siauru, sulysusiu ir šalčiu dvelkiančiu veidu, prasibrovė lordas Rikardas Karstarkas. — Ir aš turiu vieną sūnų, nors anksčiau turėjau tris. Atėmei iš manęs progą atkeršyti.

Ketlina ramiai pažvelgė jam į akis.

— Lorde Rikardai, Karalžudžio mirtis nebūtų prikėlusi iš kapo tavo vaikų. O jo gyvybę galbūt pavyks išmainyti į mano dukterų gyvybes.

Bet lordo numaldyti jai nepavyko.

— Džeimis Lanisteris tave apmulkino. Mainais gavai tik tuščius pažadus, daugiau nieko. Mano Torhenas ir Edardas nusipelnė didesnės tavo pagarbos.

— Liaukis, Karstarkai, — sududeno Didysis Džonas, kryžiuodamas savo didžiules rankas ant krūtinės. — Jai, motinai, buvo aptemęs protas. Tokios jos, moterys…

— Sakai, motinos beprotybė? — Lordas Karstarkas atsisuko į lordą Amberį. — Aš tai vadinu išdavyste.

— Gana. — Tą akimirką Robas atrodė panašesnis į Brandoną, o ne į savo tėvą. — Man girdint Vinterfelo miledi niekas nevadins išdavike, lorde Rikardai. — Ir gerokai švelniau kreipėsi į Ketliną: — Jei galėčiau susigrąžinti grandinėmis sukaustytą Karalžudį, taip ir padaryčiau. Paleidai jį be mano žinios ir sutikimo, bet… žinau, kad taip pasielgti tave paskatino meilė. Padarei tai dėl Arijos ir Sansos, iš sielvarto dėl Brano ir Rikono. Įsitikinau, kad meilė ne visada žengia koja kojon su išmintimi. Ji gali pastūmėti mus iškrėsti didžiulę kvailystę, bet mes vis tiek klausome širdies… nesvarbu, kuo tai baigtųsi. Ar ne, mama?

Ar ir aš taip pasielgiau?

— Jei klausydama širdies balso iškrėčiau kvailystę, kaip įmanydama stengsiuos atlyginti lordui Karstarkui ir tau padarytą skriaudą.

Lordo Rikardo veidas liko nepermaldaujamas.

— Ar tavo pastangos prikels Torheną ir Edardą iš kapų, į kuriuos juodu pasiuntė Karalžudys?

Krustelėjęs pečius ir prasibrovęs tarp Didžiojo Džono ir Megės Mormont, jis paliko menę. Robas nė nemėgino jo sustabdyti.

— Atleisk jam, mama, — tarė.

— Jei tik tu atleisi man.

— Jau atleidau. Žinau, ką reiškia mylėti taip stipriai, kad daugiau apie nieką negali galvoti.

Ketlina nulenkė galvą.

— Dėkoju. — Bent jau šio vaiko nepraradau.

— Mums reikia pasikalbėti, — pridūrė Robas. — Tau ir mano dėdėms. Apie šį ir… kitus reikalus. Pilies valdytojau, skelbk sueigos pabaigą.

Uteridas Veinas trenkė vėliavos kotu į grindis, sušuko, kad visi laisvi, ir upių lordai bei šiauriečiai pasuko prie durų. Tik tuomet Ketlina staiga suprato, kas čia ne taip. Vilkas. Nėra vilko. Kur Pilkasis Vėjas? Ji žinojo, kad didvilkis grįžo su Robu, — juk girdėjo skalijant šunis, — bet jo nebuvo nei menėje, nei šalia jos sūnaus, kur paprastai tupėdavo.

Tačiau jai nespėjus Robo pasiteirauti apie vilką, ją apspito linkintieji gera. Paėmusi ją už rankos, ledi Mormont pasakė:

— Miledi, jei Sersėja Lanister būtų paėmusi į nelaisvę dvi mano dukteris, būčiau pasielgus taip pat.

Didysis Džonas, kuriam geros manieros buvo nė motais, pakėlė Ketliną nuo grindų ir didžiulėmis plaukais apžėlusiomis letenomis suspaudė jai rankas.

— Kartą tavo vilkiukas Karalžudį apkandžiojo ir, jei reikės, apdraskys vėl.

Galbartas Gloveris ir lordas Džeisonas Molisteris elgėsi santūriau, o Jonas Brakenas, galima sakyti, net šaltai, bet jų ištarti žodžiai buvo gana mandagūs. Galiausiai prie Ketlinos priėjo brolis.

— Ir aš meldžiuosi už tavo mergaites, Kete. Tikiuosi, tuo neabejoji.

— Žinoma, ne. — Ji pabučiavo Edmurą. — Myliu tave už tai.

Kai viskas buvo pasakyta, didžioji Riverano pilies menė ištuštėjo, joje liko tik Robas, trys Tuliai ir šeši svetimi žmonės, kurių Ketlina nepažinojo. Ji smalsiai juos nužvelgė.

— Ponios, serai, ar jūs naujai prisiekę ištikimybę mano sūnui?

— Taip, — atsakė jaunesnysis riteris, kurio herbe buvo pavaizduotos jūros kriauklės, — bet drąsos mums netrūksta, mūsų ištikimybė tvirta ir tikimės netrukus tai įrodyti, miledi.

Robas, rodos, pasijuto nejaukiai.

— Mama, — tarė jis, — leisk tau pristatyti ledi Sibelę, lordo Geiveno Vesterlingo iš Stačiosios Uolos žmoną. — Nutaisiusi iškilmingą veido išraišką, į priekį žingtelėjo pagyvenusi moteris. — Jos vyras buvo vienas iš tų, kuriuos paėmėme į nelaisvę Kuždesių miške.

Ak taip, Vesterlingai, prisiminė Ketlina. Jų vėliavoje pavaizduotos šešios jūros kriauklės balto smėlio fone. Tai mažesnioji Lanisteriams prisiekusi giminė.

O Robas kvietė paeiliui žengti į priekį kitus nepažįstamuosius.

— Seras Rolfas Spaiseris, ledi Sibelės brolis. Jis buvo Stačiosios Uolos pilies valdytojas, kai ją užėmėme. — Pipirinių riteris nulenkė galvą. Jis buvo kresnas vyras sulaužyta nosimi ir trumpai nukirpta žila barzda, bet gerokai išblyškęs. — Lordo Geiveno ir ledi Sibelės vaikai. Seras Reinaldas Vesterlingas. — Jūros kriauklių riteris vešliais ūsais nusišypsojo. Jis buvo jaunas, lieknas, atrodė netašytas, bet sveikais dantimis ir vešliais tamsiai rudais plaukais. — Eleina. — Maža mergaitė paskubomis padarė reveransą. — Rolamas Vesterlingas, mano ginklanešys. — Berniukas jau buvo besiklaupiąs, bet pamatęs, kad niekas daugiau neklaupia, tik nusilenkė.

— Man didelė garbė, — tarė Ketlina. Ar gali būti, kad Stačioji Uola prisiekė Robui ištikimybę? Jei taip, tuomet nenuostabu, kad Vesterlingai čia, su juo. Kasterlių Uoloje į tokias išdavystes nebuvo žiūrima pro pirštus. Nuo tada, kai Taivinas Lanisteris sulaukė karui tinkamo vyro amžiaus…

Paskutinė ir, rodės, labai drovėdamasi, į priekį žengė jauna mergina. Robas paėmė ją už rankos.

— Mama, — susijaudinęs vėl prabilo jis, — man didžiulė garbė pristatyti tau ledi Džeinę Vesterling. Vyriausiąją lordo Geiveno dukterį ir mano… mano… ledi žmoną.

Ne, to negali būti, juk tu dar vaikas, pirmiausia šovė į galvą Ketlinai. Paskui ji pagalvojo: Be to, esi įsipareigojęs vesti kitą. Ir pagaliau tarė sau: Deive Motina, pasigailėk, Robai, ką tu padarei?..

Ir tik tuomet Ketlinai staiga atsivėrė akys. Kvailystės, iškrėstos dėl meilės? Jis įviliojo mane nelyginant kiškį į spąstus. Rodos, aš jam jau atleidau… Ketlina pasijuto ir suirzusi, ir nuliūdusi, ir susižavėjusi; ši scena buvo taip sumaniai surežisuota, kad, rodės, tai galėjo padaryti tik vaidybos meistras arba… karalius. Ketlinai nieko kita neliko, tik suspausti Džeinės Vesterling rankas.

— Dabar turiu dar vieną dukterį, — ištarė ji, nors ir santūriau, nei ketino. Ir pabučiavo siaubo sukaustytą merginą į abu skruostus. — Sveika atvykusi į mūsų menę ir prie židinio.

— Ačiū, miledi. Prisiekiu, būsiu Robui gera ir ištikima žmona. Ir kuo išmintingesnė karalienė.

Karalienė. Taip, ši jauna graži mergina yra karalienė, neturėčiau to pamiršti. Ji neabejotinai buvo graži, banguotais kaštoniniais plaukais, širdies formos veidu, droviai besišypsanti. Liekna, bet, — Ketlinai tai nepraslydo pro akis, — moteriškais klubais. Bent jau vaikus turėtų gimdyti nesunkiai.

Tuomet, niekam nespėjus įsiterpti, prabilo ledi Sibelė:

— Mums didelė garbė per santuoką užmegzti ryšį su Starkų gimine, miledi, bet mes labai pavargę. Per trumpą laiką sukorėme ilgą kelią. Gal galėtume pailsėti savo kambariuose, kad netrukdoma pasišnekėtum su sūnumi?

— Tai būtų geriausia. — Robas pabučiavo Džeinę. — Pilies valdytojas ras jums tinkamus kambarius.

— Aš palydėsiu jus pas valdytoją, — pasisiūlė Edmuras Tulis.

— Tu labai malonus, — padėkojo ledi Sibelė.

— Ar ir man eiti? — paklausė berniukas, vardu Rolamas. — Esu tavo ginklanešys…

Robas nusijuokė.

— Bet dabar tavo paslaugų man tikrai nereikia.

— Hm…

— Jo malonybė šešiolika metų apsiėjo be tavęs, Rolamai, — pridūrė seras Reinaldas, kurio herbe buvo pavaizduotos jūrų kriauklės. — Tad manau, kad kaip nors išsivers ir dar kelias valandas. — Ir jis, tvirtai suspaudęs savo mažojo broliuko ranką, išsivedė jį iš menės.

— Tavo žmona žavinga, — jiems likus dviese tarė Ketlina, — ir Vesterlingai, rodos, tikrai garbinga giminė, bet… lordas Geivenas, rodos, yra prisiekęs ištikimybę Taivinui Lanisteriui, ar ne?

— Taip. Džeisonas Molisteris paėmė jį į nelaisvę Kuždesių miške ir laikė Sigarde tikėdamasis išpirkos. Dabar aš jį, žinoma, išlaisvinsiu, nors gali būti, kad jis nenorės prie manęs prisidėti. Mudu su Džeine susituokėme be jo žinios ir bijau, kad ši santuoka užtrauks jam didžiulį pavojų. Stačioji Uola nėra labai stipri. Dėl meilės man Džeinė gali viską prarasti.

— O tu, — švelniai tarė Ketlina, — jau praradai Frėjus.

Robas susiraukė ir tai buvo iškalbingiau už bet kokius žodžius. Dabar Ketlina suprato, kodėl vyrai kieme piktai šūkavo, kodėl sutrypę Robo vėliavą taip staiga išjojo Pervinas Frėjus ir Martinas Riversas.

— Ar galiu paklausti, kiek karių atsivedė tavo nuotaka, Robai?

— Penkiasdešimt. Ir tuziną riterių, — niūriai ir neslėpdamas nusivylimo atsakė jis. Kai Dvyniuose vyko derybos dėl vedybų, senasis lordas Valderis Frėjus išsiuntė Robą su tūkstančiu raitų ginkluotų riterių ir beveik trimis tūkstančiais pėstininkų. — Džeinė ne tik graži, bet ir protinga. Miela. Ir geros širdies.

Bet tau reikia kalavijų, o ne gerų širdžių. Kaip galėjai taip pasielgti, Robai? Kaip galėjai būti toks neišmanėlis, toks kvailys? Kaip galėjai būti toks… toks… jaunas. Tačiau priekaištai dabar nebūtų padėję. Tad Ketlina tik paprašė:

— Papasakok, kaip viskas įvyko.

— Užėmiau jos pilį, o ji pavergė mano širdį. — Robas šyptelėjo. — Stačiojoje Uoloje įgulos buvo nedaug, tad vieną naktį ją paėmėme šturmu. Juodasis Valderis ir Mažasis Džonas vadovavo sienų šturmui, o aš taranu išmušiau vartus. Prieš pat serui Rolfui atiduodant mums pilį, priešų strėlė pervėrė man žastą. Iš pradžių žaizda neatrodė rimta, bet paskui ėmė pūliuoti. Džeinė paguldė mane į savo lovą ir slaugė visą laiką, kol karščiavau. Be to, buvo šalia manęs, kai Didysis Džonas pranešė naujienas iš… Vinterfelo. Apie Braną ir Rikoną. — Rodės, Robui sunku ištarti brolių vardus. — Tą naktį ji… ji paguodė mane, mama.

Ketlinai nereikėjo aiškinti, kaip Džeinė Vesterling paguodė jos sūnų.

— Ir kitą dieną tu ją vedei.

Robas pakėlė į motiną ir pasididžiavimo, ir gailesčio kupinas akis.

— Tai buvo vienintelis garbingas sprendimas. Ji švelni ir miela, mama, ji bus gera žmona.

— Galbūt. Bet tai tikrai nepaguos lordo Frėjaus.

— Žinau, — kankindamasis tarė jos sūnus. — Viską sugadinau, tik mūšiuose man sekėsi, tiesa? Maniau, mūšiuose bus sunkiausia, bet… jei būčiau paklausęs tavęs ir pasilikęs Teoną įkaitu, tebevaldyčiau šiaurę, o Branas ir Rikonas sveiki ir gyvi gyventų Vinterfele.

— Galbūt. O gal ir ne. Lordas Beilonas vis tiek galėjo nuspręsti surizikuoti ir pradėti karą. Kai pastarąjį kartą jis mėgino gauti karūną, jam teko paaukoti du sūnus. Jis būtų galėjęs sumesti, kad dabar, jei praras vieną, nuostolis nebus toks didelis. — Ketlina palietė jam ranką. — Kaip klostėsi reikalai su Frėjais po vedybų?

Robas papurtė galvą.

— Serą Stevroną man dar galbūt būtų pavykę numaldyti, bet seras Raimanas — baisus kietakaktis, o Juodasis Valderis… prisiekiu, „Juoduoju“ jis vadinamas tikrai ne dėl savo barzdos. Jis taip suįžūlėjo, kad pareiškė, girdi, jo seserys mielai tekėtų ir už našlio. Už tuos žodžius būčiau jį nudėjęs, jei Džeinė nebūtų manęs permaldavusi jo pasigailėti.

— Tu mirtinai įžeidei Frėjų giminę, Robai.

— Aš to nenorėjau. Seras Stevronas žuvo už mane, o Oliveris buvo toks ištikimas ginklanešys, apie kokį karalius gali tik svajoti. Jis norėjo likti pas mane, bet seras Raimanas pasiėmė jį drauge su kitais. Ir išsivedė visas savo pajėgas. Didysis Džonas kurstė mane, kad jį pulčiau…

— Kad veltumeis į kautynes su saviškiais, kai aplink pilna priešų? — nusistebėjo Ketlina. — Tuomet būtum galutinai pražuvęs.

— Taip. Pamaniau, galbūt lordo Valderio dukterims galėtume rasti kitų jaunikių? Vieną iš jų pasisiūlė vesti seras Vendelis Manderlis, o Didysis Džonas sako, kad ir jo dėdės vėl ketina ieškoti žmonų. Jei lordas Valderis būtų protingas…

— Bet jis nėra protingas, — pertraukė sūnų Ketlina. — Jis pasipūtęs ir liguistai įžeidus. Pats žinai. Jis norėjo būti karaliaus senelis. Tu nenumaldysi jo pagiežos į savo vietą pasiūlęs du senus žilus plėšikus ir storiausio Septyniose Karalystėse vyro sūnų. Tu ne tik sulaužei duotą priesaiką, bet ir suteršei Dvynių garbę atiduodamas pirmenybę nuotakai iš menkesnės giminės.

Robas šoko prieštarauti.

— Vesterlingų kraujas kilmingesnis nei Frėjų. Tai nepaprastai sena giminė, kurios ištakos siekia Pirmuosius Žmones. Prieš Užkariavimą Uolos karaliai kartais tuokdavosi su Vesterlingais, be to, buvo ir kita Džeinė Vesterling, prieš tris šimtus metų ištekėjusi už karaliaus Meigoro ir tapusi karaliene.

— Taip, bet visa tai tik dar labiau pakurstys lordo Valderio nuoskaudą. Jis visada kankinosi, kad senesnės giminės į Frėjus žiūri su panieka ir laiko juos prasisiekėliais. Kiek girdėjau, tai ne pirmas įžeidimas, kurį jam tenka iškęsti. Jonas Arinas nebuvo linkęs auklėti jo vaikaičių, o mano tėvas nesutiko, kad Edmuras vestų vieną iš jo dukterų. — Ji kryptelėjo galvą į grįžusį ir vėl prie jų prisidėjusį savo brolį.

— Tavo malonybe, — tarė Brindenas Juodoji Žuvis, — gal būtų geriau, jei šiam pokalbiui tęsti rastume nuošalesnę vietą?

— Taip, — neslėpdamas nuovargio sutiko Robas. — Viską atiduočiau už taurę vyno. Manau, geriausiai tiks audiencijų menė.

Jiems ėmus lipti laiptais, Ketlina paklausė to, kas nedavė jai ramybės nuo tos akimirkos, kai įkėlė koją į menę.

— Robai, kur Pilkasis Vėjas?

— Kieme, doroja avies kulšį. Šunidžių prižiūrėtojui liepiau pasirūpinti, kad jis gautų ėdesio.

— Anksčiau jis visada būdavo prie tavęs.

— Menėje vilkui ne vieta. Pati esi mačiusi, kaip jis ima nerimauti. Kaip urzgia ir rodo dantis. Man nederėjo imti jo į mūšį. Pilkasis Vėjas sudraskė pernelyg daug žmonių ir dabar jų bijo. Be to, Džeinei nejauku, kai Pilkasis Vėjas šalia, o jos motinai didvilkis tiesiog varo siaubą.

Štai koks reikalas… — pagalvojo Ketlina.

— Tas didvilkis — neatskiriama tavo dalis, Robai. Bijoti jo — tai bijoti tavęs.

— Aš ne vilkas, nors žmonės mane taip vadina, — pyktelėjęs atrėžė Robas. — Vieną vyrą Pilkasis Vėjas papjovė Stačiojoje Uoloje, kitą — Ašmarke, dar šešis ar septynis Okskrose. Jei būtum mačiusi…

— Mačiau, kaip Vinterfele Brano didvilkis vienam vyrui perplėšė gerklę, — atrėžė Ketlina, — ir už tai buvau jam labai dėkinga.

— Tai visai kas kita. Stačiojoje Uoloje Pilkojo Vėjo sudraskytas vyras buvo riteris, kurį Džeinė pažinojo visą gyvenimą. Negali jos kaltinti dėl to, kad dabar bijo. Be to, Pilkasis Vėjas nemėgsta ir jos dėdės. Kaskart, kai seras Rolfas prie jo prieina, jis iššiepia dantis.

Ketliną nukrėtė šiurpas.

— Išsiųsk serą Rolfą iš pilies. Tuoj pat.

— Kur? Gal į Stačiąją Uolą, kad Lanisteriai pamautų jo galvą ant mieto? Džeinė prie jo prisirišusi. Seras Rolfas — jos dėdė, be to, ir doras riteris. Tokių vyrų kaip Rolfas Spaiseris man reikėtų daugiau. Neketinu išvyti sero Rolfo vien dėl to, kad mano didvilkiui nepatinka jo kvapas.

— Robai… — Ketlina stabtelėjo ir paėmė sūnų už rankos. — Kartą jau patariau tau nepaleisti Teono Greidžojaus, bet tu manęs nepaklausei. Paklausyk bent dabar. Išsiųsk tą vyrą. Nesakau, kad turi jį išvaryti. Rask užduotį, kuriai atlikti reikia narsaus riterio, kokią nors garbingą pareigą, nesvarbu, kokią… bet nelaikyk jo šalia savęs.

Robas susiraukė.

— Gal leisti Pilkajam Vėjui apuostyti visus savo riterius? Gali būti, kad jam nepatiks ir kai kurių kitų kvapas.

— Nenoriu, kad artimoje tavo aplinkoje sukiotųsi bet koks vyras, kurio nemėgsta Pilkasis Vėjas. Vilkai nėra viso labo vilkai, Robai. Turėtum tai žinoti. Kartais pagalvoju, galbūt vilkus mums pasiuntė dievai? Tavo tėvo dievai, senieji šiaurės dievai… Jie atsiuntė penkis vilkiukus, Robai, — po vieną visiems penkiems Starkų vaikams.

— Šešis, — pataisė ją Robas. — Vienas didvilkis teko ir Jonui. Pats juos radau, pameni? Puikiai žinau, kiek jų buvo ir iš kur jie atsirado. Anksčiau ir man atrodė taip, kaip tau, kad tie vilkai — mūsų sergėtojai, mūsų gynėjai, kol…

— Kol? — Ketlina paragino sūnų kalbėti toliau.

Robas stipriai sučiaupė lūpas.

— …kol negavau žinios, kad Teonas nužudė Braną ir Rikoną. Iš savo didvilkių jie nesulaukė jokios pagalbos. Aš jau ne vaikas, mama. Esu karalius ir pats galiu apsiginti. — Jis atsiduso. — Sugalvosiu serui Rolfui kokią nors užduotį, kokią nors dingstį, kad galėčiau jį išsiųsti. Ne dėl jo kvapo, o kad tau ant širdies būtų lengviau. Jau užtektinai prisikentėjai.

Kol kiti neįveikė laiptų vingio ir jųdviejų nematė, Ketlina su palengvėjimu pakštelėjo sūnui į skruostą ir kelias akimirkas Robas vėl buvo jos berniukas, o ne karalius.

Lordo Hosterio audiencijų menė buvo nedidelis kambarėlis virš didžiosios menės ir labiau tiko asmeniškiems pokalbiams. Robas įsitaisė aukštajame krėsle, nusiėmė karūną ir padėjo ją šalia ant grindų, o Ketlina paskambino varpeliu ir liepė atnešti vyno. Edmuras išsamiai pasakojo savo dėdei apie mūšį prie Akmenų Malūno. Tik tarnams atnešus gėrimo ir išėjus iš menės, Juodoji Žuvis krenkštelėjo ir garsiai pareiškė:

— Manau, visi jau sotūs tavo pagyrų, sūnėne.

Edmuras sutriko.

— Pagyrų? Ką nori pasakyti?

— Noriu pasakyti, — rėžė Juodoji Žuvis, — kad turi padėkoti jo malonybei už tokį pakantumą. Juo dėtas, aš būčiau liepęs išplakti tave už kvailumą, o ne gyręs tavo paikystes, kurių prikrėtei prie brastų.

— Gindami brastas žuvo daug gerų vyrų, — pasipiktinęs atsakė Edmuras. — O gal pergales gali skinti tik Jaunasis Vilkas? Ar paveržiau garbę, turėjusią atitekti tau, Robai?

— Tavo malonybe, — šaltai pataisė jį Robas. — Pripažinai mane savo karaliumi, dėde. O gal jau ir tai pamiršai?

— Tau viso labo buvo įsakyta ginti ir išlaikyti Riveraną, Edmurai. Tik tiek, — įsiterpė Juodoji Žuvis.

— Aš gyniau Riveraną ir sukruvinau lordui Taivinui nosį…

— Tiesa, — sutiko Robas, — bet vien sukruvinęs nosį karo nelaimėsi, ar ne? Ar kada nors pagalvojai, ar paklausei savęs, kodėl po Okskroso mūšio mes taip ilgai pasilikome vakaruose? Juk žinojai, kad neturiu pakankamai karių pulti Lanisportui arba Kasterlių Uolai.

— Na… buvo ir kitų pilių… aukso, galvijų…

— Manai, pasilikome prisiplėšti karo grobio? — netikėdamas savo ausimis paklausė Robas. — Dėde, norėjau atsivilioti lordą Taiviną į vakarus.

— Mes visi buvome raiti, — paaiškino seras Brindenas. — O didžiąją Lanisterio kariuomenės dalį sudarė pėstininkai. Ketinome pasismaginti vaikydami lordą Taiviną pajūriu tai į šiaurę, tai į pietus, paskui slapta apeiti jo pajėgas ir užsiimti geras gynybines pozicijas priešais aukso kelią, toje vietoje, kurią rado mūsų žvalgai ir kur reljefas mums būtų teikęs didelį pranašumą. Jei jis būtų ten mus puolęs, būtų brangiai sumokėjęs. O jei nebūtų puolęs, būtume užspeitę jį vakaruose, per tūkstantį lygų nutolusį nuo tų kraštų, kuriuose jis turėjo būti. Ir visą tą laiką mes būtume siaubę jo žemes, o ne jis mūsų.

— Lordas Stanis norėjo pulti Karaliaus Uostą, — tarė Robas. — Vienu savo kruvinu kirčiu jis būtų padėjęs mums atsikratyti Džofrio, karalienės ir Kipšo. O tada būtume galėję sudaryti taiką.

Edmuras atplėšė žvilgsnį nuo dėdės ir įsistebeilijo į sūnėną.

— Apie tai tu man nieko nesakei.

— Liepiau ginti Riveraną ir jo neprarasti, — pasakė Robas. — Kurios šio įsakymo dalies nesupratai?

— Pastojęs lordui Taivinui kelią prie Raudonosios Šakos, — pridūrė Juodoji Žuvis, — sugaišinai jį kaip tik tiek, kad pas jį spėjo atjoti raiteliai nuo Karčiojo tilto ir pranešė, kas vyksta rytuose. Lordas Taivinas iš karto apgręžė savo kariuomenę, prie Juodųjų Vandenų ištakų susijungė su Mačio Rovano ir Rendilo Tarlio pajėgomis ir nužygiavo prie Krioklių, kur rado jų laukiančius Meisą Tairelį ir du jo sūnus su gausia kariuomene ir karo laivynu. Jie paplaukė žemyn upe, išsilaipino už pusės dienos kelio raitomis nuo miesto ir užpuolė Stanį iš užnugario.

Ketlina prisiminė karaliaus Renlio dvarą, kurį matė būdama prie Karčiojo tilto. Prisiminė tūkstantį auksinių, vėjyje siūbuojančių rožių, drovią karalienės Mardžerės šypseną ir švelnius žodžius, jos brolį, gėlių riterį, kruvinu tvarsčiu aprišta galva. Jei būtinai turėjai pulti moteriai į glėbį, mano sūnau, kodėl tai negalėjo būti Mardžerės Tairel glėbys? Haigardeno turtai ir galybė būsimame kare galėjo labai daug lemti. Be to, galbūt jos kvapas Pilkajam Vėjui būtų patikęs?..

Edmuras, rodos, labai susijaudino.

— Aš to tikrai nenorėjau… tikrai nenorėjau, Robai, turi leisti man kaip nors atitaisyti šią klaidą. Kitame mūšyje pats vadovausiu kariuomenei!

Kad išpirktum kaltę, broli? Ar kad pelnytum sau šlovę? — paklausė savęs Ketlina.

— Kitame mūšyje… — tarė Robas. — Na, jis įvyks labai greit. Neabejoju, kad po Džofrio vestuvių Lanisteriai mane puls vėl ir šį kartą Taireliai žygiuos jų pusėje. Be to, jei Juodasis Valderis užsispirs, gali būti, kad man teks kovoti dar ir su Frėjais…

— Kol Teonas Greidžojus sėdi tavo tėvo dvare susitepęs rankas tavo brolių krauju, visus kitus priešus laikinai turi pamiršti, — pasakė Ketlina sūnui. — Svarbiausia tavo pareiga — ginti savuosius, atsiimti Vinterfelą ir pakabinti Teoną varno narve, kad mirtų lėta mirtimi. Jei to nepadarysi, geriau nusiimk karūną, Robai, ir daugiau jos nesidėk, nes žmonės vis tiek žinos, kad nesi tikras karalius.

Pamačiusi, kokiu žvilgsniu sūnus ją pervėrė, Ketlina suprato, kad su Robu jau seniai niekas nebuvo drįsęs taip įžūliai kalbėti.

— Kai man pranešė, kad Vinterfelas užimtas, iš karto norėjau traukti į šiaurę, — tarsi teisindamasis paaiškino jis. — Norėjau išvaduoti Braną ir Rikoną, bet pamaniau… Tiesą sakant, tikrai nesitikėjau, kad Teonas galėtų juos nuskriausti. Jei būčiau žinojęs…

— Dabar per vėlu kartoti: „Jei būčiau, jei būčiau…“ ir gelbėti ką nors jau per vėlu, — pasakė Ketlina. — Lieka tik keršyti.

— Paskutinėmis iš šiaurės mūsų gautomis žiniomis, seras Rodrikas sumušė geležinių kariuomenę Toreno Kertainyje ir ėmė telkti savo pajėgas Servinų pilyje ketindamas susigrąžinti Vinterfelą, — vėl prabilo Robas. — Gali būti, kad jis tai jau padarė. Iš šiaurės jau ilgai neturime jokių žinių. Bet jei trauksiu į šiaurę, ką daryti su Trišakiu? Juk negaliu reikalauti upių lordų, kad apleistų savo žmones.

— Ne, — pritarė Ketlina. — Palik juos saugoti savo žemių, o šiaurę atsikovok su šiauriečiais.

— Kaip tu ten perkelsi šiauriečius? — įsiterpė jos brolis Edmuras. — Geležiniai žmonės užėmę Saulėlydžio jūrą. O Keilino Griova taip pat priklauso Greidžojams. Iš pietų Keilino Griovos sienų dar nepralaužė jokia kariuomenė. Net žygiuoti ten yra visiška beprotybė. Žygiuodami klojiniu per klampynę, galime susidurti su geležiniais, o už nugaros kelią mums gali atkirsti įtūžę Frėjai.

— Turime kaip nors numaldyti ir patraukti savo pusėn Frėjus, — tarė Robas. — Su jais dar galėtume tikėtis sėkmės, nors vilčių nedaug. Bet jei jie neprisidės, nematau nė menkiausios prošvaistės. Esu pasiruošęs duoti lordui Valderiui viską, ko tik jis reikalaus… Galiu atsiprašyti, nusižeminti, perleisti žemių, apipilti auksu… Juk kas nors turi numaldyti jo įžeistą savimeilę…

— Taip, kas nors, — pritarė Ketlina ir pridūrė: — Žmogus.

Jonas

— Na, ar tau jie atrodo pakankamai dideli?

Snaigės krito ant plataus Tormundo veido, plaukų, barzdos ir tirpo.

Milžinai jojo išsirikiavę po du ir lėtai sūpavosi sėdėdami ant mamutų nugarų. Išgąsdintas tokių keistenybių, Jono ristūnas baidėsi, tik sunku buvo pasakyti, ar jį gąsdino mamutai, ar jų raiteliai. Net Vaiduoklis per porą žingsnių atsitraukė ir, iššiepęs dantis, tyliai suurzgė. Didvilkis buvo stambus žvėris, bet mamutams didumu nė iš tolo neprilygo, be to, jų buvo daugybė.

Jonas suvaldė žirgą ir jį nuramino, kad galėtų skaičiuoti milžinus, vis išnyrančius iš už vėjo blaškomo sniego ir balzganų, nuo Balsvosios upės kylančio rūko draiskanų uždangos. Jau buvo priskaičiavęs jų gerokai per penkiasdešimt, bet Tormundas kažką pasakė ir jis pametė skaičių. Jų čia tikriausiai šimtai. Nesvarbu, kiek jų jau prajojo, — milžinų kolonai, rodės, nebus galo.

Senosios auklės pasakojimuose milžinai buvo ne kas kitas, o didžiuliai vyrai, gyvenę milžiniškose pilyse, kovęsi labai dideliais kalavijais ir avėję tokiais auliniais batais, į kuriuos berniukas būtų galėjęs įlipti ir pasislėpti. Bet šie atrodė visai kitaip, buvo panašesni į lokius, o ne į žmones, be to, ir vilnoti kaip mamutai, ant kurių jojo. Žiūrint į juos sėdinčius, sunku buvo tiksliai pasakyti, kokio jie augumo. Maždaug dešimties ar dvylikos pėdų ūgio, pagalvojo Jonas. Galbūt keturiolikos, bet ne aukštesni. Iškilios jų krūtinės buvo labai panašios į žmonių, bet rankos buvo per ilgos, o juosmens apimtis atrodė du kartus mažesnė nei krūtinės. Milžinų kojos buvo trumpesnės už rankas, bet labai storos, o batų jie apskritai neavėjo; jų pėdos buvo plačios, išklypusios, kietos, įdiržusios ir juodos. Kaklų beveik nebuvo matyti ir stambios sunkios milžinų galvos kyšojo tiesiog iš tarpumenčių, o veidai buvo raukšlėti ir bjaurūs. Mažytes, į žiurkių panašias akutes vos galėjai įžiūrėti tarp užkritusių storos odos vokų, bet milžinai nuolat šnarpštė uosdami orą ir ko negalėjo matyti, tą užuosdavo.

Jie neapsivilkę kailių, suprato Jonas. Jie patys tokie plaukuoti. Gauruotas kailis dengė visą jų kūną, tik žemiau juosmens gaurai buvo tankesni, o aukščiau jo — retesni. Nuo jų sklindanti smarvė rietė nosį, bet galėjo būti ir taip, kad dvokė ne jie, o mamutai. Ir Joramunas papūtė Žiemos ragą, ir prikėlė iš žemės milžinus. Jis žvalgėsi puikiųjų, dešimties pėdų ilgio kalavijų, bet matė tik lazdas. Daugiausia tai buvo tiesiog nestori nudžiūvusių medžių kamienai — dalis jų su aptrupėjusiomis šakomis. Kai kurie milžinai prie baisių savo tvoklių galų buvo prisirišę po stambų apvalainą akmenį. Dainoje neminima, ar ragas gali juos vėl užmigdyti…

Vienas iš milžinų, jojančių pro juos, atrodė senesnis už kitus. Jo kailis buvo pilkas, kai kur jau pražilęs, o mamutas, ant kurio jojo, taip pat didesnis už savo gentainius, taip pat pilkais ir jau žilti pradėjusiais gaurais. Milžinui jojant pro šalį, Tormundas šiurkščiai riktelėjo kelis skambius žodžius Jonui nesuprantama kalba. Milžinas išsišiepė parodydamas eilę didelių stačiakampių dantų ir lyg suraugėjo, lyg sudundėjo. Po kelių akimirkų Jonas suprato, kad jis juokiasi. Mamutas pasuko didžiulę galvą, žvilgtelėjo į juodu su Tormundu ir pradrimblino pro šalį, milžiniška iltimi vos neužkliudęs Jonui viršugalvio, ir minkštoje paupio žemėje, ir ką tik ją užklojusiame sniege palikęs didelius ir gilius pėdsakus. Atsakydamas milžinas kažką riktelėjo ta pačia šiurkščia kalba, kuria jį užšnekino Tormundas.

— Ar tai buvo jų karalius? — paklausė Jonas.

— Milžinai neturi karalių. Kaip ir mamutai, baltieji lokiai ar Pilkojoje jūroje nardantys didieji banginiai. Tai buvo Megas Martundovegas. Megas Galiūnas. Jei nori, gali prieš jį klauptis. Žinau, kad tau niežti linkstančius kelius, nes nėra karaliaus, prieš kurį galėtum pulti ant kelių. Tik žiūrėk, kad jis tavęs nesutryptų. Milžinai prastai mato ir gali nepastebėti tavęs, žemai prie kojų susmukusio mažo varno.

— Ką jam sakei? Kalbėjai senąja kalba?

— Taip. Paklausiau, ar tik ne ant savo tėvo joja, nes abu tokie panašūs, tik jo tėvas taip baisiai nedvokdavo.

— O ką jis tau atsakė?

Tormundas Perkūno Kumštis išsišiepė iki ausų parodydamas priekinius dantis su švarple.

— Jis paklausė, ar šalia manęs joja duktė plikais, glotniais ir rausvais skruostais. — Tyržmogis nusipurtė nuo rankos sniegą ir apgręžė arklį. — Gali būti, kad jis dar niekada nėra matęs bebarzdžio vyro. Suk žirgą, mums metas grįžti. Neradęs manęs įprastoje vietoje Mensas siaubingai įtūžta.

Jonas apsuko ristūną ir nusekė paskui Tormundą į kolonos priekį jausdamas, kaip naujas apsiaustas slegia jam pečius. Jis buvo pasiūtas iš neplautų avikailių ir dėvimas kailiu į vidų, kaip patarė tyržmogiai. Gerai saugojo nuo sniego, naktį su juo buvo šilta ir jauku, bet Jonas pasiliko ir juodąjį apsiaustą: sulankstė ir pakišo jį po balnu.

— Ar tiesa, jog kartą nužudei milžiną? — jiedviem bejojant paklausė Jonas Tormundo. Vaiduoklis tyliai liuoksėjo šalia, ką tik iškritusiame sniege palikdamas pėdsakus.

— Kodėl turėtum abejoti, kad toks tvirtas vyras kaip aš galėjo įveikti milžiną? Buvo žiema, aš tuomet tebuvau paauglys ir, kaip visi paaugliai, gana paikas. Per toli nuklydau, mano žirgas nugaišo, o tada mane dar užklupo pūga. Tikra pūga, ne kelios smulkios, vėjo blaškomos snaigės kaip dabar. Brrr! Supratau, kad dar neišaušus mirtinai sušalsiu. Tad susiradau miegančią milžinę, perrėžiau jai pilvą ir įropojau į vidurius. Tiesa, ji mane sušildė, bet vos neužtroškau nuo smarvės. O blogiausia buvo tai, kad pavasarį ji nubudo ir palaikė mane savo kūdikiu. Tris mėnesius mane žindė, kol pagaliau pasprukau. Brrr! Bet kartais pasiilgstu milžinės pieno skonio…

— Jei ji tave augino, vadinasi, negalėjai jos nužudyti.

— Ir nenužudžiau, bet prikąsk liežuvį ir niekam apie tai nepasakok. Juk tikra tiesa, kad Tormundas Milžino Prakeiksmas skamba daug geriau nei Tormundas Milžinės Kūdikis.

— O kaip tau prilipo kiti vardai? — smalsumo pagautas paklausė Jonas. — Mensas pavadino tave Rago Pūtiku, tiesa? Rudiholo Pievų Karaliumi, Meškų Vyru ir Kariuomenės Tėvu.

Labiausiai Jonui rūpėjo sužinoti istoriją apie rago pūtimą, bet tiesiai klausti jis nedrįso. Ir Joramunas papūtė Žiemos ragą, ir prikėlė iš žemės milžinus. Ar iš žemės išlindo ir jie, ir jų mamutai? Gal Mensas Plėšikas rado Joramuno ragą ir padavė Tormundui Perkūno Kumščiui, kad jį papūstų?

— Ar visi varnai tokie smalsūs? — nusistebėjo Tormundas. — Ką gi, štai tau dar viena istorija. Tai nutiko kitą žiemą, dar šaltesnę už tą, kurią praleidau milžinės pilve. Snigo ir dieną, ir naktį, o snaigės buvo didelės kaip galva — ne tokia smulkmė, kaip krinta dabar. Vertė taip smarkiai, kad visas kaimas buvo pusiau paskendęs pusnyse. Buvau Rudihole visiškai vienas, draugiją man palaikė tik statinaitė midaus, be to, neturėjau ko veikti, tik gerti tą midų. Ir kuo daugiau gėriau, tuo daugiau galvojau apie kaimynystėje gyvenusią moterį, — gražią, stiprią moterį, kurios papai buvo neregėto didumo. Ji buvo pasiutusi, bet — ak! — galėjo ir puikiai sušildyti, o viduržiemį vyrui reikia šilumos…

Kuo daugiau gėriau, tuo daugiau apie ją galvojau, o kuo daugiau apie ją galvojau, tuo labiau tįso mano kotas ir atėjo tokia akimirka, kai ilgiau tverti nebegalėjau. Tad kaip paskutinis kvailys nuo galvos iki kojų apsitaisiau kailiais, veidą apsivyniojau nuo vėjo saugančia vilna ir leidausi jos ieškoti. Snigo taip gausiai, kad porą kartų jau buvau begrįžtąs, be to, vėjas košė mane kiaurai ir vos nesustirau į ožio ragą, bet pagaliau radau ją, apsimuturiavusią kailiais kaip ir aš.

Ta moteris buvo siaubingo būdo ir, vos daviau valią rankoms, pasipriešino kaip reikiant. Man neliko nieko kita, tik parsinešti ją namo ir nuvilkti kailius, bet kai tai padariau… ak, ji pasirodė besanti kaitresnė, nei tikėjausi, mudu gerai pašėlome, o tada užmigome. Rytą prabudęs pamačiau, kad pūga nurimo ir nušvito saulė, bet džiaugtis tuo negalėjau, mat jaučiausi siaubingai. Buvau visas apdraskytas ir suraižytas, pusė mano koto buvo nukąsta, o ant grindų gulėjo lokės kailis. Netrukus laisvoji tauta ėmė pasakoti apie miškuose matytą pliką lokę ir paskui ją sekiojančius du labai keistus jauniklius. Cha! — Tormundas delnu pliaukštelėjo per storą savo šlaunį. — Gaila, kad daugiau nepavyko jos rasti. Smagu buvo pergulėti su ta loke. Jokia moteris taip niršiai man nesipriešino ir nepadovanojo tokių stipruolių sūnų.

— O jei būtum ją radęs, ką būtum galėjęs nuveikti? — šyptelėjęs paklausė Jonas. — Sakei, kad ji nukando tau kotą.

— Tik pusę. Ir likusi pusė mano koto du kartus ilgesnė už bet kurio kito vyro, — prunkštelėjęs paaiškino Tormundas. — Bet pašnekėkime apie tave… ar tiesa, kad stojant į tarnybą prie Sienos jie nupjauna tau kotą ir visa kita?

— Ne, — įsižeidęs atsakė Jonas.

— Manau, kad vis dėlto tiesa. Kitaip kam vis atstumi Igritę? Man rodos, kad ji tau išvis nesipriešintų. Mergina tavęs geidžia, tai aišku kaip dieną.

Po galais, net per daug aišku, pagalvojo Jonas, ir tai, rodos, jau pastebėjo bent pusė kolonos. Ir įsistebeilijo į krentančias snaiges, kad Tormundas nepamatytų, kaip jis nuraudo. Aš — Nakties sargybos vyras, priminė sau Jonas. Tad… kodėl jautėsi lyg dėl kiekvienos smulkmenos raudonuojanti mergelė?

Daugumą dienų ir beveik kiekvieną naktį jis leido Igritės draugijoje. Mensui Plėšikui nepraslydo pro akis, kad Barškalas „perbėgėliu varnu“ nepasitiki, todėl, davęs Jonui naują, iš avikailių pasiūtą apsiaustą, pasiūlė jam traukti į žygį kartu su Tormundu Milžino Prakeiksmu. Jonas mielai sutiko, o jau kitą dieną Igritė ir Rykas Ilgoji Ietis paliko Barškalo būrį ir taip pat prisidėjo prie Tormundo. „Laisvieji žmonės joja su kuo panorėję, — pareiškė jam mergina, — o tas Kaulų Maišas mums jau įgriso.“

Kiekvieną vakarą jiems įkūrus stovyklą nakčiai, Igritė numesdavo savo miegamuosius kailius šalia Jono guolio, — nesvarbu, ar jis įsitaisydavo prie laužo, ar toli nuo jo. Kartą nubudęs Jonas rado Igritę prisiglaudusią prie jo, uždėjusią ranką jam ant krūtinės. Jis ilgai gulėjo klausydamasis jos alsavimo ir stengdamasis nekreipti dėmesio į jaučiamą tempimą tarpkojyje. Ieškodami šilumos, žvalgai dažnai suguldavo po tais pačiais kailiais, bet jis nujautė, jog Igritė troško kur kas daugiau. Nuo to laiko jis pasišaukdavo Vaiduoklį ir pernelyg arti jos neprisileisdavo. Senoji auklė pasakodavo istorijas apie riterius ir jų ledi, kurie miegodavo vienoje lovoje per vidurį pasidėję iš makšties ištrauktą kalaviją, kad nebūtų peržengtas padorumas, bet jis pagalvojo, jog pirmą kartą kalavijo vietą užėmė didvilkis.

Bet net ir tuomet Igritė nenurimo. Užvakar Jonas suklydo prasitaręs, kad norėtų išsimaudyti karšto vandens kubile.

— Šaltame maudytis geriau, — iš karto paaiškino ji, — ypač jei turi, kas po maudynių tave sušildo. Upė dar nevisiškai užšalusi, yra properšų, gali maudytis.

Jonas nusijuokė.

— Sušaltum mirtinai.

— Ar visi varnai baiminasi, kad jiems pašiurps oda? Nuo vieno kito ledokšnio tikrai nenumirsi. Šoksiu į upę kartu, kad būtum tikras.

— O likusią dienos dalį josime vilkėdami šlapius ir prie odos prišalusius drabužius? — pašaipiai paklausė jis.

— Jonai Snou, tu nieko nesupranti. Į vandenį su drabužiais niekas nešoka.

— Aš apskritai nešoksiu į upę, — ryžtingai tarė Jonas ir po akimirkos išgirdo, kad jį šaukia Tormundas Perkūno Kumštis (jis Jono nešaukė, bet tai nesvarbu).

Rodės, dėl Igritės plaukų tyržmogiai ją laikė nepaprasta gražuole; laisvojoje tautoje žmonių vario spalvos plaukais buvo reta ir tikėta, kad variaplaukiai pabučiuoti ugnies, o tai, girdi, reiškia laimę. Gal ją ir lydėjo laimė, šiaip ar taip, Igritės plaukai tikrai buvo vario spalvos, bet tokie susivėlę, kad Jonui kilo pagunda paklausti, ar ji šukuojasi tik keičiantis metų laikams.

Jis puikiai žinojo, jog valdovo dvare niekam net nebūtų šovę į galvą, kad mergina kuo nors išsiskiria iš kitų. Jos veidas buvo apskritas kaip valstietės, nosis plati ir priplota, dantys kreivoki, o akys — pernelyg toli viena nuo kitos. Į visa tai Jonas atkreipė dėmesį jau pirmą kartą pamatęs Igritę, kai buvo įbedęs durklo smaigalį jai į gerklę. Tačiau pastaruoju metu jis ėmė pastebėti kitus dalykus. Kai ji šypsodavosi, kreivi dantys jam, rodės, nė kiek netrukdė. Be to, gal jos akys ir buvo pernelyg toli viena nuo kitos, užtat gražios, melsvai pilkšvos ir tokios spindinčios, kokių dar nebuvo matęs. Kartais ji dainuodavo žemu, dusliu balsu, kuris Joną nepaprastai jaudindavo. O kartais, kai ji sėdėdavo prie laužo, ant kurio buvo verdamas valgis, apglėbusi sau kelius, liepsnoms žėrint jos vario spalvos plaukuose, žiūrėdavo į jį ir tiesiog šypsodavosi… na, tai irgi jaudindavo kai kurias jo kūno vietas.

Bet Jonas buvo Nakties sargybos vyras, davęs priesaiką. „Neturėsiu žmonos, žemių ir palikuonių.“ Šiuos žodžius jis ištarė prie širdmedžio, girdint savo tėvo dievams. Ir dabar negalėjo jų išsižadėti… Taip pat, kaip negalėjo paaiškinti savo nepasitikėjimo Tormundu Perkūno Kumščiu, Meškų Vyru.

— Tau ta mergina nepatinka? — paklausė jo Tormundas, kai jiedu aplenkė dar maždaug dvidešimt mamutų, ant kurių jojo ne milžinai, o aukštuose mediniuose bokštuose įsitaisę tyržmogiai.

— Patinka, bet… — Ką man pasakyti, kad jis patikėtų? — Aš dar per jaunas vesti.

— Vesti?! — nusikvatojo Tormundas. — O kas kalba apie vedybas? Ar ten, pietuose, vyras turi vesti kiekvieną merginą, su kuria guli?

Jonas pajuto, kad jam vėl rausta skruostai.

— Jei Igritė nebūtų manęs užtarusi, Barškalas būtų mane nužudęs. Negaliu nuplėšti jai garbės.

— Dabar tu laisvas vyras, o Igritė — laisva moteris. Kas čia negarbinga, jei sumesite miegamuosius apsiaustus?

— Gali būti, kad ji pastos.

— Na taip, tikiuosi. Gims stiprus sūnus arba žvitri, linksma, ugnies liepsnų pabučiuota mergaitė… Ir kas čia blogo?

Akimirką Jonas nesumojo, ką atsakyti.

— Tas berniukas… vaikas būtų pavainikis.

— Ar pavainikiai silpnesni už kitus vaikus? Gal jie dažniau serga ir greičiau palūžta?

— Ne, bet…

— Juk ir tu pats nesantuokinis. O jei Igritė kūdikio nenorės, nueis pas kokią nors miškų raganą ir išgers taurę mėnulio arbatos. Kai įleisi sėklą, tavo darbas bus baigtas.

— Ne, pavainikio nepradėsiu…

Tormundas papurtė savo gauruotą galvą.

— Kokie jūs, klūpautojai, kvaili. Jei tos merginos nenori, kam ją grobei?

— Grobiau? Aš niekada…

— Pagrobei, — neatlyžo Tormundas. — Nužudei du vyrus, su kuriais ji buvo, ir nusivarei, — kas gi tai, jei ne pagrobimas?

— Paėmiau ją į nelaisvę.

— Tu ją privertei pasiduoti.

— Taip, bet… Tormundai, prisiekiu, aš jos niekada nepaliečiau.

— Ar tu tikras, kad jie tau nenupjovė koto? — nusistebėjo Tormundas ir gūžtelėjo tarsi norėdamas pasakyti, kad tokio kvailumo jis niekada nesuprastų. — Na, dabar esi laisvas vyras, bet jei neketini turėti merginos, tai geriau pasiieškok meškos. Nenaudojamas vyro kotas tolydžio mažėja, kol vieną dieną užsinorėjęs myžti jo nerandi.

Jonas nieko neatsakė. Nieko nuostabaus, kad Septyniose Karalystėse laisvoji tauta, galima sakyti, nebuvo laikoma žmonėmis. Jie neturi nei įstatymų, nei garbės, nei paprasčiausio padorumo. Nuolat vieni iš kitų vagia, veisiasi kaip gyvuliai, labiau mėgsta prievartavimą, o ne vedybas, ir pripildo pasaulį pavainikių. Ir vis dėlto Jonas po truputį ėmė mėgti Tormundą Milžino Prakeiksmą, nors šis buvo didelis niektauza ir melagis. Ir Ilgąją Ietį. Ir Igritę… Ne, apie Igritę negalvosiu…

Tačiau drauge su Tormundo ir Ilgosios Ieties būriais vilkstinėje jojo ir daug kitų tyržmogių. Tokie vyrai kaip Barškalas ir Verksnys, kuriems nužudyti žmogų buvo taip pat lengva, kaip nusispjauti. Kartu traukė ir Harma Šungalvė, kresna ir stora kaip statinė moteris išsipūtusiais kaip šviesios mėsos gabalai skruostais, nekenčianti šunų ir kas dvi savaites vieną nudedanti, kad galėtų pasimauti šviežią jo galvą ant mieto, atstojusio vėliavą; ir beausis Stiras, Teno magnaras, kurį jo žmonės laikė veikiau dievu nei valdovu; Varamiras Šešiaodis, smulkus kaip žiurkutis vyras, jam žirgą atstojo laukinis baltasis lokys, kuris atsistojęs ant užpakalinių kojų siekdavo trylika pėdų. O paskui lokį ir Varamirą visuomet traukdavo trys vilkai ir šešėlių katė. Jonas tik kartą buvo susidūręs su Varamiru ir to karto jam pakako; vos jį pamatęs, Jonas pašiurpo, o Vaiduoklis pašiaušė keterą, vos išvydęs lokį ir tą ilgą juodmargę katę.

Bet vilkstinėje buvo giminių, nuožmesnių ir už Varamirą, atkeliavusių iš toliausiai šiaurėje esančių vaiduoklių miškų platybių, iš atkampių Speigilčių slėnių ir net dar keistesnių vietų; čia buvo vyrų nuo Įšalusio kranto, dardančių iš jūrų vėplių kaulų sumeistrautais kovos vežimais, kuriuos traukė gaujos laukinių šunų, siaubą keliančių ledinių upių giminių, kurios, — bent jau sklido tokios kalbos, — valgydavo žmogieną, urvų gyventojų mėlynai, skaisčiai raudonai ir žaliai dažytais veidais. Jonas savo akimis regėjo kanopėdžius vyrus, žygiuojančius su vilkstine ir tapsinčius į žemę basais padais, tvirtais nelyginant kietinta oda. Jis nematė nei snarkų, nei grumpkinų, bet, kaip suprato, Tormundas būtų mielai vieną kitą sukirtęs vakarienei.

Bene pusė tyržmogių kariuomenės Sieną savo gyvenime buvo matę tik trumpai ir tik iš tolo, nusprendė Jonas, ir dauguma jų bendrąja kalba nemokėjo pasakyti nė žodžio. Bet tai nebuvo svarbu. Mensas Plėšikas mokėjo senąją kalbą, net ja dainavo ir brązgino savo liutnią, naktimis dažnai sklisdavo keista tyržmogių muzika.

Mensas kelerius metus rinko šią milžinišką, sunkiai plumpinančią kariuomenę, šnekėjosi su vienos giminės motina ir su kitos magnaru, vieną kaimą palenkė savo pusėn meiliais žodžiais, kitą daina, trečią — kalavijo ašmenimis, sutaikė Harmą Šungalvę su Kaulų Lordu, kanopėdžius su naktinėtojais, o jūrų vėplių vyrus nuo Įšalusio kranto su kanibalų giminėmis, įsikūrusiomis prie didžiųjų ledo upių; iš šimto skirtingų durklų jis nukalė vieną didžiulę ietį, nutaikytą į pačią Septynių Karalysčių širdį. Jis neturėjo nei karūnos, nei skeptro, nei šilkinės ir aksominės mantijos, bet Jonui buvo visiškai aišku, jog Mensas Plėšikas, nors taip ir nesivadina, yra tikras karalius.

Jonas prisidėjo prie tyržmogių palieptas Korino Pusrankio. „Jok su jais, valgyk su jais ir kaukis kartu su jais, — savo mirties išvakarėse prisakė jam žvalgas. — Ir stebėk.“ Bet, kad ir kaip atidžiai viską stebėjo, sužinojo ne kažin ką. Pusrankis spėjo, kad į šiaurę, į atšiaurius ir nederlingus Speigilčius tyržmogiai patraukė ieškodami kažkokio ginklo, kažkokios galios, kažkokių žiaurių kerų, turėjusių padėti jiems pralaužti Sieną, bet… Net jei tyržmogiai ką nors panašaus rado, nė vienas iš jų atvirai tuo nesigyrė, nė vienas neparodė Jonui to ginklo. Ir Mensas Plėšikas neskubėjo atskleisti nei savo planų, nei taktikos. Po pirmojo vakaro Jonas to vyro beveik nebematė, o jei pamatydavo, tai tik iš tolo.

Jei reikės, aš jį nužudysiu. Bet tokia galimybė Jono nė kiek nedžiugino; ta žmogžudystė nesuteiktų jam garbės, be to, neišvengiamai reikštų ir jo paties mirtį. Ir vis dėlto Jonas negalėjo leisti tyržmogiams paimti Sienos, sukelti grėsmę Vinterfelui ir šiaurei, kalvotiems kraštams ir Šaltiniams, Baltajam Uostui, Akmenuotajam krantui ir net Sąsmaukai. Aštuonis tūkstančius metų Starkų giminės vyrai gyveno ir mirė gindami savo žmones nuo įsibrovėlių ir plėšikų… Pavainikis ne pavainikis, o jo gyslomis irgi tekėjo tas pats kraujas. Be to, Vinterfele tebėra Branas ir Rikonas. Meisteris Luvinas, seras Rodrikas, Senoji auklė, šunidžių prižiūrėtojas Farlenas, kalvis Mikenas prie savo žaizdro, o virėjas Geidžas prie savo krosnių… visi, kuriuos kitados pažinojau ir mylėjau. Jei Jonui teks nužudyti vyrą, kuriuo jis slapta žavėjosi ir net truputėlį mėgo, kad apsaugotų saviškius nuo Barškalo, Harmos Šungalvės ir beausio Teno magnaro „malonių“, jis tai ir padarys.

Ir vis dėlto Jonas meldėsi savo tėvo dievams, kad jam nereikėtų atlikti šios baisios užduoties. Kariuomenė judėjo, bet labai palengva, mat ją stabdė ir tyržmogių gyvulių bandos, vaikai, visa, kad ir skurdi, manta, ir — dar labiau — nesiliaujantis sniegas. Didžioji kolonos dalis jau paliko prieškalnes ir dabar plūdo vakariniu Balsvosios upės krantu, tekėjo tarsi medus šaltą žiemos rytą, laikydamasi upės, ir traukė į pačią Vaiduoklių miško gūdumą.

O kažkur tenai, netoliese, — Jonas tai puikiai žinojo, — iškilęs virš medžių viršūnių, dunksojo Pirmųjų Žmonių Kumštis, tvirtovė, tapusi namais trims šimtams juodųjų Nakties sargybos brolių — ginkluotų, raitų ir pasiruošusių. Be Pusrankio, Senasis Lokys išsiuntė ir kitų žvalgų, ir Džarmanas Bakvelas arba Torinas Smolvudas dabar jau tikrai bus grįžę ir pranešę, kokia kariuomenė leidžiasi nuo kalnų.

Mormontas nespruks, pagalvojo Jonas. Jis per daug senas ir sukorė pernelyg ilgą kelią. Jis puls, nors priešo pajėgos daug kartų gausesnės. Vieną dieną ir jau visai netrukus jis išgirs gaudžiant karo ragus ir pamatys raitininkų koloną, sunkia žingine traukiančią link jų, pamatys brolius, vilkinčius juodais besiplaikstančiais apsiaustais su šalto plieno kalavijais rankose. Žinoma, trys šimtai vyrų negalėjo tikėtis išžudyti šimteriopai gausesnės kariuomenės, bet Jonas nemanė, kad to prireiktų. Jam nereikia nužudyti tūkstančio, tik vieną. Visus juos sieja tik Mensas.

Užusienio karalius iš kailio nėrėsi, bet tyržmogiai vis tiek liko beviltiškai nedrausmingi ir todėl pažeidžiami. Šen bei ten, per daugelį lygų ištįsusioje ir gyvatę primenančioje jų vilkstinėje buvo karių, narsumu prilygstančių Nakties sargybos vyrams, bet daugiau nei trečdalis jų buvo susitelkę arba kolonos gale, prie Harmos Šungalvės vežimo, arba priekyje, grėsmingai atrodančiame ariergarde prie milžinų, taurų ir ugnies svaidytojų. Kitas trečdalis jojo kartu su Mensu maždaug per kolonos vidurį ir saugojo vežimus, roges ir šunų traukiamas vežėčias, kur buvo sukrauta didžioji dalis kariuomenės daiktų ir maisto atsargų — viskas, kas liko iš praėjusios vasaros derliaus. Likusieji kariai, susiskirstę į mažus būrelius, laikėsi arčiau tokių vadukų kaip Barškalas, Jarlas, Tormundas Milžino Prakeiksmas ir Verksnys, atstojo jiems palydos raitininkus, pašarininkus ir vežėjus, raiti nuolat šuoliavo iš vieno kolonos galo į kitą ir rūpinosi, kad kariuomenė nepakriktų, o žengtų į priekį kiek įmanoma tvarkingesnėmis gretomis.

Negana to, tik vienas iš šimto tyržmogių buvo raitas. Senasis Lokys pereis per juos kaip peilis per sviestą. Ir kai tai nutiks, Mensas bus priverstas pulti su kolonos centre turimomis pajėgomis ir pamėginti atitolinti pavojų. Jei per tą kovą jis žūtų, Siena būtų saugi dar šimtą metų, nusprendė Jonas. O jei ne…

Šalčio deginamais pirštais jis vėl suspaudė savo kalavijo rankeną. Ilganagis kabojo jam prie balno, ir iš akmens iškalta, vilko galvą vaizduojanti buožė, ir jo didžiojo kalavijo rankena, aptraukta minkšta oda, buvo lengvai pasiekiami.

Po kelių valandų, kai jie pasivijo Tormundo būrį, vis dar smarkiai snigo. Vaiduoklis pakeliui atsiskyrė — suuodęs grobį išnyko miške. Kai jie nakčiai įkurs stovyklą, didvilkis grįš, bent jau prieš auštant. Kad ir kaip toli nuklysdavo, Vaiduoklis visuomet parsirasdavo… Igritė, rodės, taip pat.

— Na, — pamačiusi jį šūktelėjo mergina, — ar dabar tiki mumis, Jonai Snou?! Matei ant mamutų jojančius milžinus?

— Cha! — Jonui nespėjus atsakyti riktelėjo Tormundas. — Varnas įsimylėjo! Vieną iš jų nori vesti!

— Milžinę? — nusijuokė Ilgoji Ietis.

— Ne, mamutę! — garsiai nusikvatojo Tormundas. — Cha!

Kai Jonas pristabdė savo ristūną ir paleido jį žingine, Igritė raita prie jo prisigretino. Ji tvirtino esanti trejais metais už jį vyresnė, bet buvo žemesnė kone per pusę pėdos; nesvarbu, kiek Igritė turėjo metų, ji vis tiek buvo atkakli ir stipri mergina. Aidžiojoje perėjoje Akmenžalčio būrio paimta į nelaisvę, Igritė buvo praminta „ietininke“. Igritė buvo netekėjusi ir mėgstamiausias jos ginklas buvo trumpas, kreivas, iš rago ir burtmedžio pagamintas lankas, bet „ietininkės“ pravardė jai vis tiek tiko. Igritė Jonui šiek tiek priminė jo seserį Ariją, nors ši buvo jaunesnė ir tikriausiai liesesnė. Per Igritės vilkimus kailius ir odas sunku buvo pasakyti, ar ji putli, ar sudžiūvusi.

— Ar žinai dainą „Paskutinis iš milžinų“? — paklausė mergina Jono ir, nelaukusi atsakymo, pridūrė: — Kad daina nuskambėtų kaip dera, turi ją traukti žemesniu balsu nei maniškis.

Ir ji uždainavo:

— Ak, aš paskutinis iš milžinų, maniškių šioj žemėj nebėr.

Išgirdęs šiuos žodžius, Tormundas Milžino Prakeiksmas plačiai nusišypsojo ir, atskirtas gausaus sniego uždangos, garsiai pritarė:

— Aš paskutinis iš didžiųjų kalnų milžinų, kurie valdė pasaulį tada.

Prie jų prisidėjo ir Rykas Ilgoji Ietis:

— Ak, mažieji žmonės užgrobė mano miškus, atėmė mano upes ir kalvas.

— Pastatė didžiulę sieną per mano slėnius ir iš mano upokšnių išgaudė žuvis, — atitarė Igritė ir Tormundas milžinų vertais balsais.

Storai jiems pritarė ir Tormundo sūnūs Toregas ir Dormundas, duktė Munda ir visi kiti. Kai kurie kariai į dainos taktą ietimis daužė odinius skydus ir netrukus ją pasigavo visa pirmyn traukianti kariuomenė.

Akmens menėse didelius laužus jie degina,

Akmens menėse kaldina ietis,

O aš vienui vienas klajoju po kalnus

Ir man lieka tik ašaras lieti.

Dieną medžioja mane su šunim,

Naktį sau kelią nušviečia ugnim.

Nes tie maži žmonės nestovi išdidūs,

Kai dieną vaikšto milžinai.

Ak, aš paskutinis iš milžinų,

Tad klausykitės mano dainų.

Kai išeisiu, nutrūks ir daina

Ir užgrius jus tyla amžina.

Kai daina baigėsi, ant Igritės skruostų tviskėjo ašaros.

— Kodėl verki? — paklausė Jonas. — Juk tai tik daina. Milžinų čia šimtai, aš ką tik juos mačiau.

— Taip, šimtai, — įniršusi atrėžė ji. — Nieko tu neišmanai, Jonai Snou. Tu… JONAI!

Staiga išgirdęs sparnų plasnojimą, Jonas atsigręžė. Jam prieš akis šmėstelėjo melsvai pilkos plunksnos ir į veidą susmigo aštrūs paukščio nagai. Jį akimirksniu nudiegė aštrus veriantis skausmas, — toks aštrus kaip ir veidą plakančios plasnojamosios paukščio plunksnos. Jis pamatė snapą, bet nespėjo nei pakelti rankos, nei išsitraukti ginklo. Susvyravęs loštelėjo, pėda išsprūdo iš balnakilpės, jo ristūnas išsigandęs pasibaidė, o jis vos nežnektelėjo ant žemės. Bet erelis nuo veido nesitraukė, plasnodamas nagais draskė odą, klykė ir kirto snapu. Šioje plunksnų, žirgo kūno ir kraujo sumaištyje pasaulis apvirto, o paskui žemė priartėjo ir Jonas trenkėsi į ją.

Atsipeikėjo gulėdamas kniūbsčias, burnoje jausdamas purvo ir kraujo skonį, o šalia, išsitraukusi kaulinį durklą ir pasiruošusi jį ginti, klūpojo Igritė. Jonas tebegirdėjo sparnų plasnojimą, nors erelio niekur nebuvo matyti. Pusę jo pasaulio gaubė tamsa.

— Mano akis… — tarė jis staiga apimtas panikos, keldamas ranką prie veido.

— Tai tik kraujas, Jonai Snou. Į akį erelis nepataikė, tik prakirto odą.

Jono veidas tvinkčiojo. Braukdamasis kraują nuo kairės akies, dešine jis pamatė prie jųdviejų stovintį ir garsiai kvatojantį Tormundą. Paskui išgirdo kanopų bildesį, riksmus ir senų sausų kaulų tarškėjimą.

— Kaulų Maiše! — sugriaudėjo Tormundas. — Pasišauk tą savo prakeiktą varną!

— Čia tavo prakeiktas varnas! — rodydamas į Joną atšovė Barškalas. — Apsipylęs krauju tyso purve kaip neištikimas šuo! — Plakdamas sparnais, erelis nutūpė ant perskeltos milžino kaukolės, atstojusios Kaulų Lordui šalmą. — Atjojau jo pasiimti.

— Tai ir pasiimk, — tarė Tormundas, — bet geriau ateik su kalaviju rankoje, nes tikrai sutiksi manąjį. Gali būti, kad išsivirsiu tavo kaulus, o tavo kaukolė bus mano myžpuodis. Cha!

— Kai bakstelėjęs pradursiu tave ir išeis oras, subliūkši ir tapsi mažesnis už tą mergiotę. Pasitrauk, kitaip viską pranešiu Mensui.

Igritė atsistojo.

— Ką, jį kviečiasi Mensas?

— Juk sakiau, ar ne? Kaip nors pastatyk jį ant tų juodų kojų.

Tormundas susiraukęs žvilgtelėjo į Joną.

— Geriau nujok, jei pats Mensas tavęs ieško.

Igritė padėjo jam atsistoti.

— Jis plūsta krauju kaip padurtas šernas. Žiūrėk, kaip Orelis subjaurojo mielą jo veidą.

Ar gali paukštis jausti neapykantą? Jonas nužudė tyržmogį Orelį, bet dalis to vyro asmenybės liko erelyje. Paukštis žvelgė į jį auksinėmis, šaltos piktdžiugos kupinomis akimis.

— Nujosiu, — tarė Jonas. Į jo dešinę akį tebetekėjo kraujas, o skruostą degino baisus skausmas. Kai palietė jį, juodos jo pirštinės susitepė krauju. — Tik leiskite pasigauti žirgą.

Iš tiesų Jonas troško, kad dabar šalia būtų ne žirgas, o Vaiduoklis, bet didvilkio niekur nebuvo matyti. Dabar jis gali būti už daugelio lygų nuo čia ir draskyti kokiam nors elniui gerklę. Galbūt taip net geriau.

Jonas pamėgino prieiti prie ristūno, bet šis, — žinoma, išsigandęs krauju aptekusio šeimininko veido, — jo neprisileido. Ir vis dėlto ištaręs kelis ramius žodžius Jonas gyvulį nuramino ir pagaliau priėjo taip arti, kad paėmė vadeles. Vikriai klestelėjus į balną jam susvaigo galva. Reikės, kad kas nors pasirūpintų žaizdomis ir mane paslaugytų, pagalvojo jis, bet ne dabar. Tegul Užusienio karalius mato, ką jo erelis man padarė. Jis ištiesė dešinės rankos pirštus, vėl sugniaužė kumštį, paskui paėmė Ilganagį, persimetęs per petį pasikabino kalaviją, o tada apsuko žirgą ir nurisnojo ten, kur jo laukė Kaulų Lordas ir jo būrys.

Igritė sėdėjo ant arklio ir, nutaisiusi rūsčią veido išraišką, taip pat laukė.

— Ir aš josiu kartu.

— Eik šalin. — Barškalo krūtinės šarvus atstoję kaulai subarškėjo. — Mane siuntė atvesti varno, o ne ko kito.

— Laisva moteris joja ten, kur nori, — atrėžė Igritė.

Vėjas nešė sniegą Jonui į akis. Jis jautė ant veido šąlant kraują.

— Plepame ar jojame?

— Jojame, — tarė Kaulų Lordas.

Jie leido arklius šuoliais, bet nuotaika buvo niūri. Siaučiant pūgai dvi mylias jojo link kolonos galo, paskui, prasibrovę pro maisto ir visokios mantos prikrautų vežimų grūstį, taškydami vandenį ties didžiuliu vingiu į rytus perbrido Balsvąją upę. Upės sekluma jau buvo apsitraukusi plono ledo pluta; sulig kiekvienu žingsniu jų žirgai tą ledą trupino kanopomis, kol už dešimties jardų pasiekė gilesnius vandenis. Rytiniame krante, rodės, snigo dar smarkiau ir pusnys buvo gilesnės. Čia net vėjas žvarbesnis. Be to, artinosi naktis.

Tačiau net ir per pūgą nesunku buvo atpažinti didžiulės, apsnigtos, virš medžių iškilusios kalvos kontūrus. Pirmųjų Žmonių Kumštis. Jonas girdėjo jam virš galvos klykaujant erelį. Jojant pro aukštą pušį, joje tupintis varnas pažvelgė žemyn ir kranktelėjo. Gal Senasis Lokys jau puolė? Bet Jonas negirdėjo nei plieno žvangėjimo, nei leidžiamų strėlių švilpesio, — tik traškančią ledo plutą po savo ristūno kanopomis.

Tylėdami jie padarė lankstą ir pasuko prie pietinio šlaito, kuriuo joti buvo lengviausia. Ir čia, kalvos papėdėje, Jonas išvydo tysant kritusį, pusiau užsnigtą arklį. Išvirtę gyvulio viduriai driekėsi nelyginant sušalusios gyvatės, be to, jam buvo nuplėšta viena koja. Vilkai, iš pradžių dingtelėjo Jonui, bet jis apsiriko. Vilkai savo grobį suėda.

Visas šlaitas buvo nuklotas negyvų ristūnų keistai suklaipytomis kojomis, išlestomis, į mirtį spoksančiomis akiduobėmis. Tyržmogiai ropojo per juos nelyginant musės, glemžėsi balnus, kamanas, kelionmaišius ir šarvus, o prišalusius atkirsdavo akmeniniais kirviais.

— Aukštyn, — paragino Joną Barškalas. — Mensas ant kalvos.

Prie tvirtovę juosiančios sienos jie nulipo nuo arklių ir prasispraudė pro apgriuvusią spragą tarp akmenų. Pamauta ant nusmailintų mietų, kuriais Senasis Lokys buvo užtvėręs visus įėjimus, stirksojo gauruoto sarto ristūno maita. Žmogus mėgino išjoti iš tvirtovės, o ne į ją patekti. Bet raitelio nebuvo nė ženklo.

Kieme buvo daugiau negyvų arklių ir viskas atrodė dar kraupiau. Jonas dar niekada nebuvo matęs rausvo sniego. Gūsingas vėjas plaikstė jo sunkų avikailių apsiaustą. Krankliai plasnojo nuo vienos arklio gaišenos prie kitos. Ar tai laukiniai varnai, ar mūsiškiai? Šito Jonas negalėjo pasakyti. Jis svarstė, kur dabar vargšas Semas. Ir kuo jis pavirto.

Po jo bato kulnu trakštelėjo sušalusio kraujo pluta. Tyržmogiai nuo kritusių arklių plėšė viską, net mažiausius plieno gabalėlius ir odos skiautes, — lupo net pasagas nuo kanopų. Keli iš jų, iškratę kelionmaišius, rausėsi po daiktus ieškodami ginklų ir maisto. Jonas praėjo pro vieną iš Četo šunų, tiksliau — pro jo liekanas purviname sušalusio kraujo klane.

Tolimajame stovyklos pakraštyje kelios palapinės tebestovėjo ir ten jie rado Mensą Plėšiką. Po suraižytu juodos vilnos ir raudono šilko apsiaustu jis dėvėjo juodus šarvinius marškinius, mūvėjo gauruotas kailines kelnes, o jam ant galvos pūpsojo puikus iš bronzos ir geležies nukaldintas šalmas, prie abiejų smilkinių papuoštas varno plunksnomis. Su juo buvo Jarlas ir Harma Šungalvė; taip pat Stiras ir Varamiras Šešiaodis su savo vilkais ir šešėlių kate.

Mensas nuvėrė Joną akimis šaltai ir niūriai.

— Kas nutiko tavo veidui?

Igritė užbėgo Jonui už akių.

— Orelis mėgino iškabinti jam akį.

— Liepiau atvesti jį. Ar jis liežuvį prarijo? Gal turėtų taip ir padaryti, kad daugiau nepūstų mums miglos į akis.

Magnaras Stiras išsitraukė ilgą peilį.

— Gal turėdamas vieną akį, o ne dvi vaikinas viską matys aiškiau…

— Norėtum išsaugoti akį, Jonai? — paklausė Užusienio karalius. — Jei taip, pasakyk, kiek jų čia buvo. Ir šį kartą pasistenk nemeluoti, Vinterfelo pavainiki.

Jonui išdžiūvo gerklė.

— Milorde… Kas…

— Aš tau ne milordas, — pertraukė jį Mensas. — O kas čia įvyko, aišku kaip ant delno. Tavo broliai žuvo. Tad belieka sužinoti, kiek jų čia buvo?

Jonas jautė tvinksint veidą, snigti vis nesiliovė ir jam buvo sunku mąstyti. Kad ir ko tavęs klaus, neturėtum sutrikti, mokė jį Korinas. Šie žodžiai įstrigo Jonui gerklėje, bet jis prisivertė pasakyti:

— Mūsų čia buvo trys šimtai.

— „Mūsų“? — griežtai pakartojo Mensas.

— Jų. Jų buvo trys šimtai. — Kad ir ko tavęs klaus, sakė Pusrankis. Tad kodėl jaučiuosi kaip paskutinis bailys? — Du šimtai iš Juodosios pilies ir šimtas iš Šešėlių bokšto.

— Šį kartą pragydai teisingiau, nei suokei mano palapinėje. — Mensas pažvelgė į Harmą Šungalvę. — Kiek arklių radome?

— Per šimtą, — atsakė stuomeningoji moteris, — bet mažiau nei du šimtus. Traukiant į rytus, po sniegu dar yra žuvusių, tik sunku pasakyti, kiek.

Jai už nugaros stovėjo vėliavininkas, laikantis kartį su pamauta šuns galva, kuri buvo dar visiškai šviežia ir iš kurios sruvo kraujas.

— Geriau nebūtum man melavęs, Jonai Snou, — tarė Mensas.

— Aš… žinau…

Ką dar galiu pasakyti?

Tyržmogių karalius atidžiai pažvelgė jam į veidą.

— Kas vadovavo stovyklai? Ir geriau klok tiesą. Raikeris? Smolvudas? Tik jau ne Vitersas, jis per daug paliegęs. Kieno buvo ši palapinė?

Ir taip per daug pasakiau.

— Neradai jo kūno?

Harma niekinamai prunkštelėjo ir išpūtė iš šnervių du garų kamuolius.

— Kokie tie juodi varnai kvaili…

— Jei dar kartą atsakysi man klausimu, atiduosiu tave Kaulų Lordo žinion, — pagrasino Jonui Mensas Plėšikas. Ir žingtelėjo arčiau. — Kas vadovavo stovyklai?

Dar vienas žingsnis… — pagalvojo Jonas. Dar pėda… — Jis patraukė ranką arčiau Ilganagio rankenos. Jei laikysiu prikandęs liežuvį…

— Tik pamėgink siekti to kalavijo ir aš nuręsiu tavo benkarto galvą greičiau, nei spėsi jį išsitraukti, — įspėjo Mensas. — Mano kantrybė sparčiai senka, varne.

— Sakyk, — paragino Joną Igritė. — Kad ir kas čia vadovavo, jis vis tiek jau žuvęs.

Jonas susiraukė ir pajuto, kad veidą apšalusio kraujo plutoje atsirado įtrūkis. Man tai per sunku, apimtas nevilties pagalvojo Jonas. Kaip galiu apsimesti perbėgėliu juo netapdamas? To Korinas jam nepaaiškino. Bet žengti pirmą žingsnį visuomet būna sunkiausia.

— Senasis Lokys.

— Tas senis? — nusistebėjo Harma neslėpdama, kad Jonu netiki. — Pats čia atjojo? Kas tuomet vadovauja Juodosios pilies įgulai?

— Bouvenas Maršas. — Šį kartą Jonas atsakė iškart. Kad ir ko tavęs klaus, neturėtum sutrikti.

Mensas nusijuokė.

— Na, jei taip, tai karą jau laimėjome. Bouvenui daug geriau sekasi skaičiuoti kalavijus, bet jis niekada neišmanė, kaip jais naudotis.

— Čia vadovavo Senasis Lokys, — pakartojo Jonas. — Tvirtovė įsikūrusi ant kalvos ir ji buvo stipri, o jis dar labiau ją sustiprino. Liepė iškasti duobių ir prikalti į žemę smaigų, sukaupti maisto ir vandens atsargų. Jis buvo pasiruošęs ir laukė…

— …manęs? — pabaigė mintį Mensas Plėšikas. — Na taip, jis tikrai buvo pasiruošęs. Jei būčiau buvęs toks kvailas ir šturmavęs šią kalvą, būčiau už vieną nužudytą varną praradęs penkis savo vyrus ir galėjęs manyti, kad man dar labai pasisekė. — Jis stipriai sučiaupė lūpas. — Bet kai žengia mirusieji, sienos, nusmailinti mietai ir kalavijai nieko nereiškia. Mirusiųjų nenugalėsi, Jonai Snou. Niekas nepažįsta jų pasaulio geriau už mane. — Pažvelgęs į sutemų gaubiamą dangų, Mensas pridūrė: — Gali būti, jog varnai, patys to nežinodami, labai mums pasitarnavo. Stebėjausi, kodėl mūsų niekas nepuola. Bet turime įveikti dar daug lygų, o šąla vis smarkiau. Varamirai, pasiųsk savo vilkus, tegul pašniukštinėja, gal aptiks tų padarų pėdsakus, kad jie neužgriūtų mūsų nepasiruošusių. Kaulų Lorde, padvigubink sargybą ir pasirūpink, kad visi vyrai turėtų po deglą ir titnago. Stirai, Jarlai, judu išjosite auštant.

— Mensai, — kreipėsi į vadą Barškalas, — noriu gauti kelis varno kaulus.

Žingtelėjusi pirmyn Igritė kūnu užstojo Joną.

— Negali žudyti vyro dėl to, kad melavo saugodamas savo buvusius brolius.

— Jie tebėra jo broliai, — pareiškė Stiras.

— Ne, nebėra, — užsispyrė Igritė. — Jonas manęs nenužudė, nors varnai jam liepė. Be to, jis nudėjo Pusrankį, visi matėme.

Jonui iškvepiant iš burnos virto garas. Jeigu jam meluosiu, jis iš karto supras. Jis pažvelgė Mensui Plėšikui į akis, ištiesė nudegusią plaštaką ir vėl sugniaužė kumštį.

— Dėviu apsiaustą, kurį man davei, tavo malonybe.

— Avikailių apsiaustą! — šūktelėjo Igritė. — Ir mudu jau ne vieną naktį po juo šokome!

Jarlas nusijuokė ir net Harma Šungalvė paikai šyptelėjo.

— Ar tai tiesa, Jonai Snou? — truputį atlyžęs paklausė Mensas Plėšikas. — Kad judu…

Atsidūrus už Sienos lengva buvo peržengti ir visas kitas ribas. Jonas jau nežinojo, ar begali atskirti, kas yra garbė, o kas gėda, kas teisinga, o kas ne. Atleisk man, tėve.

— Tiesa, — patvirtino jis.

Mensas linktelėjo.

— Gerai. Tuomet rytoj josi kartu su Jarlu ir Stiru. Abu josite. Ne mano būdui išskirti dvi širdis, jei jos plaka kaip viena.

— O kur josime? — paklausė Jonas.

— Prie Sienos. Jau seniai laikas savo ištikimybę įrodyti darbais, o ne žodžiais, Jonai Snou.

Magnarui tokios kalbos nepatiko.

— Kam man tas varnas?

— Ir Sieną, ir sargybą, — paaiškino Mensas, — ir Juodąją pilį jis pažįsta geriau, nei galėtų pažinoti koks nors plėšikas. Jei nesi visiškai kvailas, sugalvosi, kaip išpešti iš jo naudos.

Stiras rūsčiai dėbtelėjo.

— Bet gali būti, kad jo širdis vis dar juoda.

— Tada išpjauk ją. — Ir Mensas kreipėsi į Barškalą. — Kaulų Lorde, žiūrėk, kad kolona bet kokia kaina judėtų į priekį. Jei pasieksime Sieną anksčiau už Mormontą, mes laimėsime.

— Jie judės, — dusliai ir piktai tarstelėjo Barškalas.

Mensas linktelėjo ir nuėjo, o Harma ir Šešiaodis nupėdino su juo. Varamiro vilkai ir šešėlių katė nusekė iš paskos. Jonas ir Igritė liko su Jarlu, Barškalu ir magnaru. Abu pagyvenę tyržmogiai žvelgė į Joną neslėpdami pagiežos, o Jarlas tarė:

— Girdėjai, rytoj auštant išjojame. Pasiimk kuo daugiau maisto, nes medžioti nebus kada. Ir susitvarkyk veidą, varne. Atrodai kaip kruvinas mėsgalys.

— Gerai, — linktelėjo Jonas.

— O tu, mergužėle, geriau nemeluok, — pasakė Igritei Barškalas, pro didžiulės kaukolės akiduobes žvelgdamas spindinčiomis akimis.

Jonas išsitraukė Ilganagį.

— Atstok nuo mūsų, nebent nori baigti savo dienas kaip Korinas.

— Tavo vilko čia nėra ir jis tau nepadės, vaikėze. — Barškalas taip pat siektelėjo kalavijo.

— Ar tu tikras dėl vilko? — nusijuokė Igritė.

Ant tvirtovės sienos akmenų susikūprinęs ir pašiaušęs baltą keterą tupėjo Vaiduoklis. Jis neišleido nė garso, bet tamsiai raudonos jo akys trokšte troško kraujo. Kaulų Lordas palengva patraukė ranką nuo savo kardo, žingtelėjo atatupstas ir plūsdamasis nuėjo.

Jonui ir Igritei raitiems leidžiantis nuo Kumščio kalvos, Vaiduoklis tyliai žingsniavo šalia žirgų. Tik brendant per Balsvąją upę, pasiekus jos vidurį, Jonas pasijuto saugiai ir tarė:

— Niekada neprašiau, kad dėl manęs meluotum.

— Aš ir nemelavau, — atsakė Igritė. — Tiesiog kai ką nutylėjau.

— Tu sakei…

— …kad po tavo apsiaustu mes ne vieną naktį dulkinomės. Bet neužsiminiau, kada tai prasidėjo. — Ir mergina, galima sakyti, droviai jam šyptelėjo. — Tegul šiąnakt Vaiduoklis nakvoja kur nors kitur, Jonai Snou. Mensas sakė tiesą. Darbai pasako daugiau nei žodžiai.

Sansa

— Naują suknią? — nustebusi nepatikliai paklausė ji.

— Gražesnę už visas iki šiol tavo dėvėtas, miledi, — patikino senoji moteris. Mazgais sužymėta virvele ji pamatavo Sansą per klubus. — Šilkinę, su Myro nėriniais ir atlasiniais apvadais. Atrodysi labai gražiai. Pasiūti suknią įsakė pati karalienė.

— Kuri karalienė? — Mardžerė dar nebuvo Džofo karalienė, bet buvo Renlio. O gal siuvėja turėjo galvoje Erškėčių karalienę? Arba…

— Tiesą sakant, karalienė regentė.

— Karalienė Sersėja?

— Ne kas kitas. Man didelė garbė, kad jau daug metų ji pas mane siūdinasi drabužius. — Senė priglaudė virvelę prie vidinės Sansos šlaunies pusės ir pamatavo kojos ilgį. — Jos malonybė man sakė, kad jau esi suaugusi ir tau nedera rengtis kaip mažai mergaitei. Ištiesk ranką.

Sansa pakėlė ranką. Tikra tiesa, jai reikėjo naujos suknios. Per praėjusius metus ji tris colius paaugo, o daugumą senų drabužių sugadino dūmai, kai prasidėjus pirmam kraujavimui ji pamėgino sudeginti savo čiužinį.

— Tavo krūtinė bus tokia pat puiki kaip karalienės, — pridūrė siuvėja, matuodama Sansos krūtinės apimtį. — Tau nereikėtų jos taip slėpti.

Išgirdusi šiuos žodžius, Sansa nuraudo. Bet kai pastarąjį kartą nuėjo jodinėti, negalėjo iki pat viršaus susirišti liemenės raištelių, o ant žirgo padėjęs užsėsti jaunas arklininkas spoksojo į ją kaip užkerėtas. Kartais Sansa atkreipdavo dėmesį, kad suaugę vyrai spokso į jos krūtinę, be to, kai kurios jos palaidinės buvo tokios ankštos, jog vos į jas įsisprausdavo.

— Kokios spalvos bus suknia? — paklausė ji siuvėjos.

— Spalvą leisk parinkti man, miledi. Neabejoju, kad ji tau patiks. Be to, tau reikės ir apatinių, ir kojinių, ir sijonų, ir mantijų, ir apsiaustų, ir visų kitų drabužių, kuriuos dera turėti… jaunai, žaviai ir kilmingai ledi.

— Ar viskas bus pasiūta iki karaliaus vestuvių?

— Ak, jos malonybė pageidauja, kad tai būtų padaryta anksčiau, daug anksčiau! Savo žinioje turiu šešias siuvėjas ir dvylika šio amato besimokančių merginų, be to, dėl šio užsakymo atidėjome visus kitus. Daug damų ant mūsų supyks, bet… tai buvo karalienės įsakymas.

— Širdingai padėkok jos malonybei už tokį gerumą, — mandagiai pasakė Sansa. — Ji per daug manimi rūpinasi.

— Jos malonybė iš tiesų labai dosni, — pritarė siuvėja, rinkdamasi reikmenis ir ketindama išeiti.

Tik… kodėl? — likusi viena ėmė svarstyti Sansa. Jai buvo neramu. Spėčiau, kad siūti man suknią vis tiek sugalvojo Mardžerė arba jos senelė.

Mardžerė buvo neapsakomai gera ir, kai atvyko į pilį, viskas pasikeitė. Ją lydinčios damos ledi Sansą taip pat sutiko labai draugiškai. Ji taip seniai neturėjo progos leisti laiko su moterimis, kad buvo beveik pamiršusi, kokia ta draugija gali būti maloni. Ledi Leonetė mokė ją skambinti didžiąja arfa, o ledi Jana dalydavosi pikantiškiausiais gandais. Merė Krein visuomet galėjo papasakoti kokią nors linksmą istoriją, o mažoji ledi Bulver Sansai priminė Ariją, tik nebuvo tokio smarkaus būdo.

Amžiumi Sansai artimiausios buvo jos pusseserės Elinora, Ala ir Mega Tairel iš jaunesniosios Tairelių giminės atšakos. „Rožės nuo apatinių krūmo šakų“, — pašmaikštavo Elinora — liekna ir sąmojinga mergina. Mega buvo apvalutė ir garsiai kalbėjo, Ala buvo graži ir drovi, bet trijulei pagal moteriškumo teisę vadovavo Elinora; mat ji jau buvo kraujavusi mergina, o Mega su Ala tebebuvo mergaitės.

Pusseserės priėmė Sansą į savo draugiją, lyg būtų pažinojusios ją visą gyvenimą. Jos leisdavo ilgas popietes kartu siuvinėdamos, šnekučiuodamosi, valgydamos citrininius pyragėlius ir gurkšnodamos medumi skanintą vyną, vakarais žaisdavo visokius žaidimus, kartu giedodavo pilies septoje… ir dažnai kurią nors vieną ar dvi iš jų Mardžerė pasikviesdavo į savo lovą, ten jos kone pusę nakties prasišnabždėdavo. Ala turėjo puikų balsą, tad paprašyta paskambindavo medine arfa ir padainuodavo apie riterius ir prarastą meilę. Mega dainuoti nemokėjo, užtat ėjo iš proto dėl bučinių. Ji prisipažino, kad jos su Ala žaisdavo bučinių žaidimą, bet tai vis tiek nebūdavę tas pats, kaip bučiuoti vyrą, o juo labiau — karalių. Sansa vis pasvarstydavo, kažin, ką Mega būtų maniusi apie bučiavimąsi su Skaliku, kurį jai teko patirti. Jis atėjo pas ją tą naktį, kai vyko mūšis, trenkdamas vynu ir krauju. Jis mane pabučiavo ir grasino nužudyti, be to, privertė jam padainuoti.

— Karaliaus Džofrio tokios gražios lūpos… — užsimiršusi jausmingai pasakė Mega. — Ak, vargše Sansa, kaip tau turėjo skaudėti širdį, kai jį praradai. Ak, kaip tu turėjai verkti!

Džofris virkdydavo mane dažniau, nei įsivaizduoji, norėjo atsakyti ji, bet šį kartą šalia nebuvo Sviestmušio, galėjusio nustelbti jos tariamus žodžius, tad Sansa tik sučiaupė lūpas ir prikando liežuvį.

Elinora jau buvo pažadėta jaunam ginklanešiui, lordo Ambroso sūnui; jiedu turėjo susituokti, kai tik jis bus pakeltas į riterius. Mūšyje prie Juodųjų Vandenų jis ryšėjo jos palankumo raištį ir nukovė Myro arbaletininką ir sunkiai ginkluotą riterį Malendorą.

— Eilinas pasakojo, kad dėl Elinoros palankumo jis tapo bebaimis, — paaiškino Mega. — Eilinas sako, kad savo kovos šūkiu jis pasirinko sužadėtinės vardą, argi tai ne miela? Norėčiau, kad vieną gražią dieną koks nors karys taip pat ryšėtų mano palankumo raištį ir nukautų šimtą vyrų.

Elinora liepė jai nutilti, bet vis tiek atrodė patenkinta.

Jos dar vaikai, pagalvojo Sansa. Jos paikos mažos mergaitės, net ir Elinora. Jos niekada nematė mūšio, nematė mirštančio žmogaus, jos nieko neišmano. Jų svajonės buvo kupinos dainų ir pasakojimų, kaip ir jos, kol Džofris nenukirto jos tėvui galvos. Sansa tų mergaičių gailėjo. Ir pavydėjo joms.

Bet Mardžerė buvo kitokia. Ji buvo miela ir švelni, tačiau kai ką paveldėjusi ir iš savo senelės. Užvakar ji pakvietė Sansą į medžioklę su sakalais. Tą dieną Sansa pirmą kartą po mūšio iškėlė koją iš miesto. Žuvusieji buvo sudeginti arba palaidoti, bet Purvo vartai, — toje vietoje, į kurią daužėsi lordo Stanio taranai, — buvo subraižyti ir suskaldyti, abiejose Juodųjų Vandenų pusėse matėsi sudužusių laivų griaučiai, o seklumose aprūkę laivų stiebai kyšojo iš vandens nelyginant juodi liesi pirštai. Vienintelis dar plaukiojantis laivas, plokščiadugnis keltas, perkėlė juos per upę, o pasiekę Karaliaus mišką jie pamatė pelenų, degėsių ir nuvirtusių medžių nuklotą tyrlaukį. Ir vis dėlto įlankos pakraščiuose telkšančiose pelkėse knibždėte knibždėjo vandens paukščių ir Sansos startsakalis sumedžiojo tris antis, o Mardžerės sakalas keleivis pačiupo skrendantį garnį.

— Vilo medžiokliniai paukščiai geriausi Septyniose Karalystėse, — tarė Mardžerė, kai merginos trumpai liko vienos. — Kartais jis medžioja su ereliu. Pati pamatysi, Sansa. — Mardžerė paėmė ją už rankos ir spustelėjo. — Sese…

Sese… Kadaise Sansa svajojo turėti tokią seserį kaip Mardžerė: gražią ir švelnią, galinčią iš pasaulio laukti visų malonių. Arija buvo visai kitokia sesuo, nei ji norėjo. Kaip galiu leisti savo seseriai tekėti už Džofrio? — pagalvojo Sansa ir jos akyse pasirodė ašaros.

— Paklausyk manęs, Mardžere, tu neprivalai… — Jai buvo sunku rasti tinkamų žodžių. — Neprivalai už jo tekėti. Jis ne toks, koks atrodo, tikrai ne toks. Jis tave nuskriaus.

— Man nedera taip manyti, — pasitikėdama savimi atsakė Mardžerė ir šyptelėjo. — Elgiesi narsiai mane įspėdama, bet tau nereikia baimintis. Džofas išpaikęs, tuščiagarbis ir toks žiaurus, kaip ir sakai, bet, prieš pritardamas šiai santuokai, mano tėvas privertė jį priimti į karaliaus sargybą Lorą. Tad dieną ir naktį mane saugos narsiausias riteris visose Septyniose Karalystėse, jis gins mane taip, kaip princas Eimonas gynė Narisą. Tad mūsų liūtukas turės elgtis gražiai, ar ne? — Ji nusijuokė ir pridūrė: — Nagi, mieloji sese, palenktyniaukime, kuri greičiau pasieks upę. Mūsų sargybiniams tai kainuos nemažai nervų. — Ir, nelaukusi atsakymo, Mardžerė kulnais bakstelėjo žirgui į šonus ir nurūko.

Ji tokia drąsi, šuoliuodama paskui Mardžerę pagalvojo Sansa ir vis dėlto… abejonės nedavė jai ramybės. Visi sutiko, kad seras Loras puikus riteris. Bet Džofris turėjo ir kitų karaliaus sargybos vyrų, be to — auksinių ir raudonų apsiaustų, o ilgainiui, sulaukęs brandesnio amžiaus, turės ir savo vadovaujamą kariuomenę. Eigonas Nevertasis niekada nenuskriaudė karalienės Narisos, bet tikriausiai tik dėl to, kad bijojo jos brolio, Drakono riterio… O kai kitas jo sargybos vyras įsimylėjo vieną iš jo meilužių, karalius jiems abiem nukirto galvas.

Seras Loras — vienas iš Tairelių, priminė sau Sansa. O tas kitas riteris buvo viso labo Toinas. Jo broliai neturėjo kariuomenės ir už nužudytąjį galėjo keršyti nebent patys iškėlę kalavijus. Ir vis dėlto, kuo daugiau ji apie tai galvojo, tuo labiau stebėjosi. Galbūt Džofas kelis kartus susivaldys, gal net metus ištvers, bet anksčiau ar vėliau vis tiek išleis nagus, o tada… Tada karalystėje gali atsirasti kitas Karalžudys, po liūto ir po rožės ženklais susibūrę vyrai gali nurausvinti nutekamųjų griovių vandenį ir mieste gali kilti karas.

Sansa stebėjosi, kad Mardžerė to nesuvokia. Ji vyresnė už mane, todėl turėtų būti išmintingesnė. O jos tėvas, lordas Tairelis, tikriausiai irgi supranta, ką daro. Greičiausiai tiesiog aš esu paika.

Pasakiusi serui Dontosui, jog ketina vykti į Haigardeną ir tekėti už sero Vilo Tairelio, Sansa manė, kad jis lengviau atsikvėps ir dėl jos apsidžiaugs. Bet seras Dontosas stvėrė ją už rankos ir tarė:

— Žinok, tie Taireliai — ne geresni už Lanisterius, tik apsikaišę gėlėmis. Maldauju, pamiršk tą beprotybę, pabučiuok savo Florianą ir pažadėk, kad ir toliau laikysies mūsų plano. Džofrio vestuvių naktis jau ne už kalnų, užsidėk sidabrinį plaukų tinklelį ir viską daryk taip, kaip sakiau, o paskui mudu pabėgsime. — Ir jis pamėgino pabučiuoti ją į skruostą.

Sansa ištraukė ranką iš sero Dontoso gniaužtų ir atatupsta nuo jo pasitraukė.

— Ne. Aš negaliu. Mums nepavyks. Kai norėjau bėgti, neėmei manęs, o dabar sprukti man jau nereikia.

Dontosas pažvelgė į ją visiškai suglumęs.

— Bet viskas jau paruošta, mieloji. Laivas, kuris grąžins tave namo, valtis, kuri nuplukdys tave į tą laivą… Tavo Florianas dėl savo mielos Džonkvilės padarė viską…

— Atleisk, kad pridariau tau tiek rūpesčių, — atsiprašė Sansa, — bet man jau nereikia nei valčių, nei laivų.

— Bet visa tai — dėl tavo saugumo.

— Haigardene būsiu saugi. Vilas manimi pasirūpins.

— Jis tavęs net nepažįsta, — nenusileido Dontosas, — ir nemylės. Džonkvile, Džonkvile, atmerk savo mielas akutes ir suprask, kad su Taireliais tau visai ne pakeliui. Jie tik trokšta gauti tavo palikimą.

— Mano palikimą?

— Mieloji, — paaiškino jai seras Dontosas, — esi Vinterfelo įpėdinė.

Jis vėl suspaudė jai ranką maldaudamas, kad nekrėstų kvailysčių, bet Sansa pasimuisčiusi išsilaisvino ir paliko serą Dontosą svyruojantį po širdamedžiu. Nuo to laiko į dievų giraitę ji nekėlė kojos.

Bet nepamiršo ir jo žodžių. Vinterfelo įpėdinė, mąstė ji naktį gulėdama lovoje. Jie tik trokšta gauti mano palikimą. Sansa užaugo su trimis broliais. Jai niekada nešovė į galvą, kad galėtų ką nors paveldėti, bet dabar, kai Branas ir Rikonas žuvo… — Bet tai nesvarbu, Robas tebėra gyvas, dabar jis jau suaugęs vyras, netrukus ves ir susilauks sūnaus. Be to, Vilas Tairelis gaus Haigardeną, tad kam jam to Vinterfelo?

Kartais, prikišusi lūpas prie pagalvės, ji šnabždėdavo jo vardą ir klausydavosi to skambesio: „Vilas, Vilas, Vilas…“ Sansai atrodė, kad Vilas — toks pat gražus vardas kaip ir Loras. Tie vardai net skambėjo panašiai. Na ir kas, kad jis luošas? Vilas bus Haigardeno lordas, o ji — jo ledi.

Ji įsivaizdavo juodu kartu sėdinčius kieme su vaikučiais ant kelių arba pramogų barža plaukiančius Manderiu žemyn ir besiklausančius liutnia grojančio dainiaus. Jei pagimdysiu Vilui sūnų, jis mane pamils. Ji pavadintų juos Edardu, Brandonu ir Rikonu ir išauklėtų taip, kad būtų tokie pat narsūs kaip seras Loras. Ir kad degtų neapykanta Lanisteriams. Sansos svajonėse jos vaikai atrodydavo lygiai taip kaip broliai, kurių ji neteko. O kartais ji įsivaizduodavo net ir mergaitę, labai panašią į Ariją.

Tačiau ilgai galvoti apie Vilą jai nesisekė; prieš akis vis iškildavo seras Loras: jaunas, malonus ir gražus. Tau nedera apie jį svajoti, priekaištaudavo sau Sansa. Jei svajosi apie Lorą, pirmą kartą tave sutikęs Vilas pamatys nusivylimą tavo akyse, ir kaip tuomet galės tave vesti žinodamas, kad iš tiesų myli jo brolį? Sansa vis prisimindavo, kad Vilas Tairelis dvigubai už ją vyresnis, raišas, be to, tikriausiai aptukęs ir raudonio išmuštu veidu kaip jo tėvas. Bet, nors ir negražus, Vilas galėjo tapti vieninteliu riteriu, kurį ji kada nors turės.

O kartą Sansa sapnavo, kad ne Mardžerė, o ji teka už Džofo ir pirmą naktį po vestuvių jis pavirsta budeliu Ilinu Peinu. Ji nubudo drebėdama. Sansa nenorėjo, kad Mardžerė kentėtų kaip ji, bet bijojo ir pagalvoti, kas būtų, jei Taireliai nuspręstų atšaukti vestuves. Įspėjau ją, tikrai įspėjau, pasakiau apie Džofrį tiesą. Galbūt Mardžerė ja nepatikėjo? Su Mardžere, kaip kadaise ir su Sansa, Džofris visuomet elgėsi lyg pavyzdingas riteris. Bet netrukus ji pamatys tikrą jo prigimtį. Jei ne prieš, tai bent jau po vestuvių. Sansa nusprendė, jog kai kitą kartą lankysis septoje, uždegs žvakę prie Dangiškosios Motinos ir paprašys jos, kad saugotų Mardžerę nuo Džofrio žiaurumo. Ir galbūt dar vieną prie Karžygio. Už Lorą.

Kai siuvėja paskutinį kartą ją pamatavo, Sansa nutarė, kad į santuokos ceremoniją Didžiojoje Beiloro septoje eis vilkėdama naują suknią. Tikriausiai dėl to Sersėja ir įsakė man ją pasiūti, — kad per vestuves neatrodyčiau kaip kokia driskė. Tiesą sakant, po to vyksiančiai vestuvių puotai Sansai derėjo apsivilkti kitą suknią, bet ji sumetė, kad tiks kuri nors iš senųjų. Ji nenorėjo rizikuoti ir apsidrėbti naujosios suknios arba aplieti jos vynu. Tą suknią turiu pasiimti į Haigardeną. Kai Vilas Tairelis ją pamatys, ji norėjo atrodyti graži. Net jei Dontosas teisus ir Vilui reikia ne manęs, o Vinterfelo, ilgainiui jis vis tiek galėtų mane pamilti. Sansa patenkinta rankomis apsivijo sau šonus ir ėmė svarstyti, ar suknia greitai bus pasiūta. Mat labai nekantravo ją apsivilkti.

Arija

Lietus tai pratrūkdavo, tai vėl liaudavosi, bet dangus vis tiek atrodė pilkas, o ne žydras, ir visų šaltinių vanduo buvo pakilęs. Trečios dienos rytą Arija atkreipė dėmesį, kad samanos daugiausia auga ne toje medžių kamienų pusėje.

— Mes traukiame klaidingu keliu, — jiems jojant pro labai apsamanojusią guobą tarė ji Gendriui, — jojame į pietus. Matai, iš kurios pusės apsamanojęs kamienas?

Jis nusibraukė nuo akių vešlius juodus plaukus ir atsakė:

— Jojame keliu, ir tiek. Šis kelio ruožas veda į pietus.

Mes jau visą dieną keliaujame į pietus, norėjo pasakyti jam Arija. Ir vakar, laikydamiesi tos upės vagos, jojome į pietus. Bet vakar samanų ji taip atidžiai neapžiūrinėjo, tad negalėjo būti visiškai tikra.

— Man rodos, pasiklydome, — niūriai tarstelėjo ji. — Mums nereikėjo nutolti nuo upės. Tiesiog sekti jos vaga.

— Upė daro vingius ir kilpas, — paprieštaravo Gendris. — Spėju, kad dabar jojame tiesesniu keliu. Kažkokiu slaptu bastūnų keliu. Lemas, Tomas ir visi jie čia gyvena jau kelerius metus.

Ir tai buvo tiesa. Arija prikando lūpą.

— Bet samanos…

— Jei toliau taip lis, netrukus mums ir ausys prižels samanų, — pasiskundė Gendris.

— Tik tos, kurios bus atsuktos į pietus, — užsispyrusi atrėžė Arija. Mėginti kuo nors įtikinti Jautį nebuvo prasmės. Ir vis dėlto, kai Pyragėlis nuo jų atsiskyrė, Gendris liko vienintelis tikras jos draugas.

— Šarna sako, girdi, jai reikia, kad likčiau ir kepčiau duoną, — pasakė jai Pyragėlis tą dieną, kai jie išjojo. — Tiesą sakant, jau pavargau nuo lietaus, balno pritrintų pūslių ir nuolatinės baimės. Čia yra alaus, kiškienos, o ir duona bus gardesnė, kai aš imsiuos ją kepti. Kai grįši, pati pamatysi. Juk tu grįši, tiesa? Kai baigsis karas… — Staiga prisiminęs, kas ji tokia, nuraudęs pridūrė: — …miledi.

Arija nebuvo tikra, ar šis karas apskritai kada nors baigsis, bet pritariamai linktelėjo.

— Atleisk, kad tą kartą tave sumušiau, — atsiprašė ji. Pyragėlis buvo kvailys ir bailys, bet jojo su ja visą kelią nuo pat Karaliaus Uosto ir Arija prie jo draugijos priprato. — Sulaužiau tau nosį.

— Ir Lemui sulaužei. — Pyragėlis išsišiepė iki ausų. — Gerai padarei.

— Lemui taip neatrodė, — niūriai tarstelėjo Arija. O paskui atėjo metas išjoti. Kai Pyragėlis paklausė, ar galėtų pabučiuoti miledi ranką, Arija stuktelėjo jam į petį. — Nevadink manęs taip. Tu Pyragėlis, o aš — Aris.

— Čia aš ne Pyragėlis. Šarna mane vadina tiesiog Berniuku. Taip pat kaip ir aną berniuką. Bus daug painiavos.

Skirtis su Pyragėliu Arijai buvo sunkiau, nei tikėjosi, bet išsiskyrimo skausmą šiek tiek sušvelnino Harvinas. Arija papasakojo jam apie tai, kaip tą dieną, kai pabėgo, rado jo tėvą Haleną, mirštantį prie Raudonosios pilies arklidžių.

— Jis visada sakydavo, kad mirs arklidėse, — tarė Harvinas, — bet mes visi manėme, jį sutryps koks nors nartus eržilas, o ne nužudys liūtų gauja.

Arija papasakojo Harvinui apie Joriną, apie jų pabėgimą iš Karaliaus Uosto ir dar apie daug ką, kas nuo to laiko nutiko, bet nutylėjo, kad Adata nudūrė arklininką ir kad norėdama pasprukti iš Harenholo perrėžė sargybiniui gerklę. Pasakyti tai Harvinui būtų buvę tas pats, kaip viską prisipažinti savo tėvui, o buvo tokių dalykų, kuriuos nuo tėvo Arija žūtbūt norėjo nuslėpti.

Neužsiminė ji nei apie Džakeną Hagarą, nei apie tris mirtis, už kurias jis buvo skolingas ir sumokėjo. Jo duotą geležinę monetą Arija laikė patikimai paslėptą po diržu, bet kartais naktį ją išsiėmusi prisimindavo, kaip Hagarui pirštais braukiant per šį pinigą blausėsi ir keitėsi jo veidas. „Valar morgulis, — tyliai šnabždėdavo ji. — Seras Gregoris, Dunsenas, Poliveris, Rafas Meilutis. Kutulis ir Skalikas. Seras Ilinas, seras Merinas, karalienė Sersėja, karalius Džofris.“

Harvinas savo ruožtu jai papasakojo, kad iš dvidešimties Vinterfelo vyrų, kuriuos su Beriku Dondarionu jos tėvas pasiuntė į vakarus, liko tik šeši, ir tie patys išsibarstė ir pakriko.

— Patekome į pasalą, miledi. Lordas Taivinas pasiuntė savo Kalną ir liepė persikelti jam per Raudonąją Šaką su ugnimi ir kardu, tikėdamasis prisivilioti tavo lordą tėvą. Jis manė, kad lordas Edardas pats atjos į vakarus kautis su Gregoriu Kligeinu. Jei jis būtų taip ir padaręs, būtų buvęs nužudytas arba paimtas į nelaisvę ir iškeistas į Kipšą, kuris tuo metu buvo tavo ledi motinos belaisvis. Bet Karalžudys apie lordo Taivino planą nieko nežinojo ir išgirdęs, kad jo brolis pateko į nelaisvę, puolė tavo tėvą tiesiog įsiveržęs į Karaliaus Uosto gatves.

— Pamenu, — tarė Arija. — Jis nužudė Džorį. Džoris visada jai šypsodavosi, tai yra… kai tik neliepdavo dingti jam iš akių ir nesipainioti po kojomis.

— Taip, jis nužudė Džorį, — linktelėjo Harvinas, — o užvirtęs žirgas sulaužė tavo tėvui koją. Tad joti į vakarus lordas Edardas negalėjo. Užtat pasiuntė lordą Beriką su dvidešimčia jo vyrų ir dvidešimt karių iš Vinterfelo, tarp kurių buvau ir aš. Be to, buvo dar ir kitų. Toras ir seras Reimunas Daris su savo vyrais, seras Gladenas Vildas, lordas Lotaras Maleris. Bet Gregoris su savo kariais, pasislėpusiais abiejuose upės krantuose, laukė mūsų prie Mimų brastos. Mums įbridus į vandenį, jie puolė mus iš priekio ir iš užnugario.

Mačiau, kaip Kalnas vienu kirčiu nužudė Reimuną Darį — užsimojo su tokia baisia jėga, kad nukirto Dariui ranką ties alkūne ir papjovė žirgą, ant kurio šis jojo. Kartu su juo žuvo ir Gladenas Vildas, o lordas Maleris buvo išmestas iš balno ir nuskendo. Liūtai apspito mus iš visų pusių, jau maniau, kad esu pasmerktas kaip ir visi kiti, bet Eilinas riktelėjo porą komandų, grąžino mūsų gretoms tvarką, tie, kurie vis dar buvo raiti, susibūrė aplink Torą ir prasiskynė kelią. Tą rytą mūsų buvo šimtas dvidešimt. Temstant liko ne daugiau kaip keturiasdešimt, be to, lordas Berikas buvo sunkiai sužeistas. Tą vakarą Toras ištraukė jam iš krūtinės ieties smaigalį ir į žaizdą įpylė verdančio vyno.

Niekas iš vyrų neabejojo, kad lordas Berikas ryto nesulauks. Bet jiedu su Toru visą naktį meldėsi prie laužo, o kai išaušo, jis tebebuvo gyvas ir jau stipresnis nei anksčiau. Kol įstengė užlipti ant arklio, praėjo dvi savaitės, bet jo drąsa įkvėpė stiprybės ir mums. Jis pasakė, kad mūšiu prie Mimų brastos karas nesibaigė, o tik prasidėjo ir kad už kiekvieną žuvusį mūsiškį bus atkeršyta dešimteriopai.

Tada pro mus pradundėjo priešų pajėgos. Kalno vyrai tebuvo lordo Taivino kariuomenės žvalgų būrys. Pagrindinė kariuomenė be vargo persikėlė per Raudonąją Šaką ir užplūdo lygumas pelenais paleisdama viską savo kelyje. Mūsų buvo tiek mažai, kad galėjome tik puldinėti jo kariuomenės užnugarį, bet prisiekėme vieni kitiems, kad prisidėsime prie karaliaus Roberto, kai jis su savo pajėgomis patrauks į vakarus malšinti lordo Taivino maišto. O netrukus mus pasiekė žinia, kad Robertas žuvęs, lordas Edardas taip pat negyvas, o Geležiniame soste susirangė Sersėjos Lanister liūtukas.

Staiga viskas apsivertė aukštyn kojomis. Matai, karaliaus ranka mus siuntė sudoroti bastūnų, bet netikėtai mes patys tapome bastūnais, o lordas Taivinas — karaliaus ranka. Kai kurie iš mūsų ketino pasiduoti, bet lordas Berikas apie tai nenorėjo nė girdėti. Jis pareiškė, girdi, tebesame karaliaus vyrai, o žmonės, kuriuos taip žiauriai skriaudžia liūtai, — karaliaus valdiniai. Ir jei negalime kautis už Robertą, kausimės už juos tol, kol paskutinis iš mūsų kris negyvas. Taip mes ir darėme, bet bekariaujant ėmė dėtis keisti dalykai. Vieno žuvusio mūsiškio vieton kaipmat stodavo du nauji. Kai kurie iš jų buvo riteriai ir ginklanešiai, kilmingi vyrai, bet dauguma prasčiokai — laukų prievaizdai, gatvės muzikantai ir užeigų savininkai, tarnai ir batsiuviai, atėjo net du septonai. Visokiausio plauko vyrai, taip pat moterys, vaikai, šunys…

— Šunys? — nusistebėjo Arija.

— Taigi… — Harvinas šyptelėjo. — Vienas iš mūsų vaikinų laiko pikčiausius šunis, kokių kažin ar norėtum pamatyti.

— Gaila, kad neturiu gero pikto šuns, — susimąsčiusi tarė Arija. — Tokio, kuris galėtų patiesti liūtą.

Kadaise ji turėjo didvilkę, vardu Naimirija, bet svaidė į ją akmenis tol, kol ši pabėgo, kad karalienė jos nenugalabytų. Ar galėtų didvilkė įveikti liūtą? — svarstė Arija.

Tą popietę vėl pradėjo lyti ir nesiliovė iki vėlaus vakaro. Laimė, bastūnai visur turėjo slaptų draugų, tad jiems nereikėjo nakvoti po atviru dangumi arba ieškoti kokios nors pašiūrės tekančiu stogu, kaip dažnai darydavo Arija su Pyragėliu ir Gendriu.

Tą naktį jie prisiglaudė sudegusiame apleistame kaime. Bent jau jis atrodė apleistas, kol Laimingasis Džekas du kartus trumpai ir du kartus ilgai nepapūtė medžioklės rago. Išgirdę rago gaudesį, iš griuvėsių ir užmaskuotų rūsių ėmė lįsti žmonės. Jie turėjo alaus, džiovintų obuolių, miežinės duonos, o bastūnai — žąsį, kurią jojant čionai nušovė Engvis, tad tos dienos vakarienė truputį panėšėjo į puotą.

Arijai nuo sparno bebaigiant čiulpti paskutinius mėsos likučius, vienas iš valstiečių atsisuko į Lemą Geltonąjį Apsiaustą ir tarė:

— Užvakar čia prajojo vyrai, ieškoję Karalžudžio.

Lemas prunkštelėjo.

— Tegul geriau paieško Riverane. Giliausiuose požemiuose, kur taip malonu ir drėgna.

Jo nosis atrodė kaip sumuštas obuolys — raudona, skaudama ir sutinusi, — ir jis buvo prastai nusiteikęs.

— Ne, — pridūrė kitas valstietis, — jis paspruko.

Karalžudys… Arija pajuto, kad iš baimės jai pašiurpo nugara. Ji sulaikė kvapą ir ėmė atidžiai klausytis.

— Ar gali būti? — gūžtelėjo pečiais Tomas Septynstygis.

— Netikiu, — burbtelėjo vienaakis vyras, kuriam šalmą atstojo parūdijęs puodas. Kiti bastūnai vadino jį Laiminguoju Džeku, nors akies netektis Arijai neatrodė didelė laimė. — Man teko tuose požemiuose būti. Kaip jis galėjo pasprukti?

Kaimiečiai to nežinojo, tad tik pagūžčiojo pečiais. Žaliabarzdis paglostė savo vešlias žilas ir žalias žandenas ir tarė:

— Jei Karalžudys vėl laisvas, netrukus vilkai paskęs kraujyje. Reikia perduoti šią žinią Torui. Žaibo lordas parodys jam Lanisterį liepsnose.

— Čia irgi dega puikus laužas, — šypsodamasis pasakė Engvis.

Žaliabarzdis nusijuokė ir kepštelėjo šauliui per ausį.

— Ar aš tau panašus į žynį, Šauly? Kai Pelas iš Tirošio stebeilijasi į ugnį, žarijos svilina jam barzdą.

Lemas trakštelėjo krumplių sąnarius ir pasakė:

— Bet ar lordui Berikui nepatiktų sučiupti Džeimį Lanisterį?..

— Ar lordas jį pakartų, Lemai? — paklausė viena iš kaimelio moterų. — Būtų truputį gaila pakarti tokį gražų vyrą…

— Pirmiausia — teismas! — įsiterpė Engvis. — Lordas Berikas visada juos teisia, juk patys žinote. — Ir nusišypsojęs pridūrė: — O tada pakaria.

Visi garsiai nusijuokė. Tomas pirštais perbraukė per medinės arfos stygas ir uždainavo:

Karaliaus miško broliai,

Bastūnų jie gauja.

Miškas jų tvirtovė,

Jie bastos laukuose.

Bijok, jei turi aukso

Arba esi jauna.

O, Karaliaus miško broliai,

Bastūnų jie gauja…

Įsitaisiusi šiltame ir sausame kamputyje tarp Gendrio ir Harvino, Arija iš pradžių klausėsi dainavimo, bet paskui užmerkė akis ir ėmė snūduriuoti. Ir susapnavo, kad yra namie — ne Riverane, o Vinterfele. Tačiau tai nebuvo geras sapnas. Ji stovėjo priešais pilį viena, iki kelių purve. Matė pilkas sienas, bet kai pamėgino pasiekti vartus, eiti sulig kiekvienu žingsniu darėsi vis sunkiau ir sunkiau, o jai prieš akis dunksojusi pilis palengva ėmė nykti ir netrukus atrodė tarsi dūmų tumulas, o ne granito tvirtovė. Be to, čia buvo vilkų: pilki sulysę žvėrys spindinčiomis akimis šmirinėjo aplink ją slėpdamiesi už medžių. Kaskart, kai pažvelgdavo į juos, Arija prisimindavo kraujo skonį.

Kitą rytą jie išsuko iš kelio ir toliau jojo per laukus. Pūtė gūsingas vėjas nešdamas sausus nurudusius lapus, sūkuriuojančius aplink arklių kanopas, tačiau bent jau nelijo. O iš už debesies išlindusi saulė nušvito taip ryškiai, jog Arija užsismaukė ant galvos gobtuvą, kad spinduliai jos neakintų.

Staiga ji sustabdė žirgą.

— Jojame neteisinga kryptimi!

Garsiai atsidusęs Gendris paklausė:

— Ką, vėl pamatei samanas?

— Pažiūrėk į saulę, — tarė Arija. — Mes traukiame į pietus! — Ji ėmė raustis balnakrepšyje ieškodama žemėlapio, kad galėtų jiems parodyti. — Nereikėjo mums nutolti nuo Trišakio. Žiūrėkite. — Ji išvyniojo žemėlapį sau ant šlaunies. Dabar visų žvilgsniai susmigo į ją. — Matote, čia tarp upių yra Riveranas.

— Tiesą sakant, — pareiškė Laimingasis Džekas, — mes žinome, kur Riveranas. Visi puikiai žinome.

— Tu keliauji ne į Riveraną, — tiesiai išrėžė jai Lemas.

Jau buvau beveik namie, pagalvojo Arija. Reikėjo atiduoti jiems tuos arklius. Likusį kelią būčiau įveikusi pėsčiomis. Tada dar prisiminė savo sapną ir prikando lūpą.

— Ak, neliūdėk taip, vaikeli, — tarė Tomas Septynstygis. — Duodu žodį, tau nieko bloga nenutiks.

— Ko vertas melagio žodis?!

— Niekas tau nemelavo, — pasakė Lemas. — Ir niekas nieko nežadėjo. Ne mums spręsti, kas tavęs laukia.

Tačiau nei Lemas, nei Tomas nebuvo vadai; bastūnams vadovavo Žaliabarzdis tirošis. Arija atsisuko į jį.

— Grąžink mane į Riveraną ir tau bus dosniai atlyginta, — apimta nevilties paprašė ji.

— Mergaite, — atsakė Žaliabarzdis, — sugavęs paprastą voverę, valstietis gali ją išsivirti, bet jei medyje sučiumpa auksinę, neša ją savo valdovui arba paskui jam tenka skaudžiai gailėtis.

— Aš ne voverė, — užsispyrė Arija.

— Voverė, — nusijuokė Žaliabarzdis. — Auksinė voveraitė, keliaujanti susitikti su Žaibo lordu — nesvarbu, ar ji to nori, ar ne. Jis žinos, ką su tavimi daryti. Spėju, kad grąžins tave tavo ledi motinai, kaip ir pageidauji.

Tomas Septynstygis pritariamai linktelėjo.

— Taigi, lordas Berikas toks jau yra. Jis pasielgs su tavimi teisingai, pamatysi.

Lordas Berikas Dondarionas. Arija prisiminė viską, ką Harenhole girdėjo apie jį kalbant Lanisterius ir Kruvinuosius Juokdarius. Lordas Berikas, miškų vaiduoklis. Lordas Berikas, kurį nužudė Vargas Houtas, prieš jį — seras Eimoris Lorčas, o dar anksčiau, ir net du kartus, — Jojantis Kalnas. Jeigu jis neišsiųs manęs namo, galbūt ir man pavyks jį nužudyti…

— Kodėl turiu prisistatyti lordui Berikui? — tyliai paklausė ji.

— Vedame pas jį visus kilmingus belaisvius, — paaiškino Engvis.

Belaisvė… Arija giliai įkvėpė ir pamėgino nusiraminti. Rami kaip stovintis vanduo. Ji žvilgtelėjo į raitus bastūnus ir pasuko savo žirgo galvą. O dabar — greita kaip gyvatė, pagalvojo, kulnais stipriai bakstelėdama savo ristūnui į šoną. Ir pralėkė pro Žaliabarzdį ir Laimingąjį Džeką, be to, jai prieš akis šmėstelėjo nuostabos kupinas Gendrio veidas, kai jo kumelė paskubomis traukėsi iš kelio. Po akimirkos Arija jau šuoliavo per atvirą lauką.

Į šiaurę ar į pietus, į rytus ar į vakarus — dabar jau nebuvo svarbu. Kelią į Riveraną galės susirasti ir vėliau, kai atsikratys persekiotojų. Sėdėdama balne, Arija pasilenkė į priekį ir paragino žirgą šuoliuoti greičiau. Jai už nugaros likę bastūnai plūdosi ir šūkavo, kad ji grįžtų. Tų šauksmų Arija nesiklausė, bet žvilgtelėjusi per petį pamatė, kad ją vejasi keturiese: Engvis, Harvinas, Žaliabarzdis lėkė greta vienas kito, o Lemas jojo atsilikęs ir jo geltono apsiausto skvernai plaikstėsi vėjyje.

— Greitas kaip elnias, — tarė ji savo žirgui. — Dabar šuoliuok — šuoliuok…

Arija lėkė per piktžolių prižėlusius laukus, per juosmenį siekiančią žolę ir krūvas sausų lapų, kurie žirgui šuoliuojant pro šalį išsisklaidydavo ir trumpam pakildavo į orą. Netrukus kairėje Arija išvydo mišką. Ten galėčiau pamėginti nuo jų pasprukti. Vienu lauko pakraščiu ėjo išdžiūvęs griovys, bet Arijos žirgas peršoko jį nė nesulėtinęs tempo ir nėrė į guobų, kukmedžių ir beržų tankmę. Vėl žvilgtelėjusi per petį, Arija išvydo, kad Engvis ir Harvinas vos nelipa jai ant kulnų. Žaliabarzdis jojo atsilikęs, o Lemo apskritai nebuvo matyti.

— Greičiau, — paragino ji žirgą, — tu gali, tikrai gali.

Arija prajojo tarp dviejų guobų ir nė nestabtelėjo patikrinti, ant kurios kamieno pusės prižėlę samanų. Jos žirgas peršoko per apipuvusį nuvirtusio medžio kamieną ir iš tolo aplenkė didžiulę medžių sanvartą, iš kurios kyšojo nulūžusios šakos. Paskui, iš po kanopų žyrant žiežirboms, užlėkė nestačiu lauko akmenimis nusėtu šlaitu, pristabdžiusi ėmė leistis ir taip įveikė kelias kalvas. Sustojusi ant paskutinės atsigręžė. Harvinas aplenkė Engvį, bet abu vyrai sparčiai artėjo. Žaliabarzdis atsiliko — rodos, jam pritrūko jėgų.

Kelią jai pastojo upokšnis. Arija įjojo į jį taškydama vandenį, prikritusį šlapių rudų lapų. Kai išlipo kitame krante, vienas kitas iš jų liko prilipęs žirgui prie kojų. Pomiškis čia buvo gerokai tankesnis, o žemė išvarpyta šaknų ir akmenuota, tad Arijai teko žirgą pristabdyti, nors ir stengėsi negaišti. Jai prieš akis iškilo dar viena kalva, — šį kartą gerokai statesnė. Arija įveikė ir ją, paskui nusileido. Kažin, ar šis miškas didelis? — ėmė svarstyti ji. Arija puikiai žinojo, kad jos žirgas eiklesnis, mat iš Ruzo Boltono arklidžių Harenhole buvo pavogusi vieną geriausių ristūnų, bet iš jo eiklumo čia nebuvo jokios naudos. Turiu vėl išjoti į lygų lauką. Turiu rasti kelią. Bet, užuot radusi kelią, rado tik miško keliuką. Jis buvo siauras ir nelygus, nors… vis geriau nei nieko. Arija nujojo tuo keliuku, o šakos čaižė jai veidą. Viena užsikabino už gobtuvo, nusmaukė jį ir Arijai dingtelėjo, kad vyrai ją pasivijo. Klaidus keliukas nuvedė ją prie kito upokšnio. O gal to paties? Gal ji tik apsuko ratą? Bet spėlioti nebuvo laiko, nes Arija girdėjo, kaip jai už nugaros, traškindami medžių šakas, artėja jos persekiotojų žirgai. Dygliai subraižė jai veidą nelyginant katės, kurias ji mėgdavo vaikytis Karaliaus Uoste. Nuo alksnio šakų purptelėjo žvirbliai. Bet medžių vis retėjo ir staiga Arija pasiekė pamiškę. Jai priešais, kiek akys užmatė, driekėsi lygūs laukai, prižėlę žolių ir laukinių kviečių, pažliugę ir ištrypti. Arija vėl paragino žirgą ir paleido jį šuoliais. Lėk, pagalvojo, skubėk į Riveraną, skubėk namo. Ar ji jų atsikratė? Dirstelėjo per petį ir už šešių jardų pamatė sparčiai ją besivejantį Harviną. Ne, pagalvojo, ne, jis negali, tik ne jis, ne, tai neteisinga.

Kai Harvinas pasivijo mergaitę ir sučiupo jos vadeles, abu žirgai buvo apsiputoję ir nusivarę nuo kojų. Arija taip pat sunkiai alsavo. Ji suprato, kad kova baigta.

— Joji kaip šiaurietė, miledi, — sustabdęs abu arklius tarė Harvinas. — Tokia buvo ir tavo teta. Ledi Liana. Bet nepamiršk, kad mano tėvas buvo žirgų išjodymo meistras.

Ji pažvelgė į Harviną skausmo kupinomis akimis.

— Maniau, esi mano tėvo žmogus.

— Lordas Edardas žuvęs, miledi. Dabar priklausau Žaibo lordui ir keliauju su savo broliais.

— Kokiais broliais? — Arija neprisiminė, kad senasis Halenas būtų turėjęs daugiau sūnų.

— Su Engviu, Lemu, Tomu Septynstygiu, Džeku, Žaliabarzdžiu ir kitais. Tavo broliui Robui blogo nelinkime, miledi, bet… kaunamės ne už jį. Jis turi savo kariuomenę ir daug lordų prieš jį klaupiasi. O prasčiokai turi vien mus. — Jis įdėmiai pažvelgė į Ariją. — Ar supranti, ką noriu pasakyti?

— Taip.

Kad jis netarnauja Robui, Arija puikiai suvokė. Taip pat suprato, kad yra jo belaisvė. Galėjau pasilikti su Pyragėliu. Būtume paėmę laivelį ir parplaukę į Riveraną. Jai būtų buvę geriau, jei būtų likusi tiesiog Bandelė. Juk niekas nebūtų ėmęs į nelaisvę Bandelės, Kiaunės arba našlaičio Ario. Buvau vilkė, pagalvojo ji, o dabar vėl esu tik paika kilminga mergaitė.

— Ar ramiai josi atgal, — paklausė Harvinas, — ar man teks tave surišti ir permesti žirgui skersai nugarą?

— Josiu ramiai, — niūriai tarstelėjo ji. Kol kas.

Semvelis

Semas kūkčiodamas žengė dar vieną žingsnį. Šis paskutinis, tikrai paskutinis, daugiau negaliu, negaliu. Bet jo kojos vėl pajudėjo. Viena, paskui kita. Jis žengė dar vieną žingsnį, paskui dar vieną ir tarė sau: Tai ne mano kojos, jos kažkieno kito, eina kažkas kitas, aš tikrai nebegaliu eiti.

Pažvelgęs žemyn matė jas, brendančias per sniegą; gremėzdiškas ir nevikrias. Semas lyg ir prisiminė, kad jo batai buvo juodi, bet dabar jie buvo aplipę sniegu ir atrodė kaip paploti balti rutuliai. Kaip dvi ledinės bigės.

O snigti vis nesiliovė. Pusnys siekė jam kelius, o blauzdas nelyginant antblauzdžiai dengė aptirpusio ir suledėjusio sniego pluta. Jis ėjo svirduliuodamas, sunkiai vilkdamas kojas. Su kelionmaišiu ant pečių Semas atrodė tarsi siaubingas kuprius. Be to, jautėsi baisiai pavargęs. Toliau eiti nebegaliu. Pasigailėk manęs, Motin, nebegaliu…

Kas ketvirtas ar penktas žingsnis jam tekdavo pasilenkti ir pasikelti kardasaitį. Kalaviją jis prarado Kumštyje, bet sunkus kardasaitis tebekabojo prie diržo. Jis turėjo du peilius: Jono duotą drakonų stiklo durklą ir plieninį, kuriuo pjaustydavo mėsą. Tempti visus šiuos daiktus buvo sunku, be to, Semo pilvas buvo toks didelis ir apvalus, kad jei pamiršdavo timptelėti diržą aukštyn, šis, nors ir labai stipriai suveržtas, nuslysdavo ir supančiodavo jam kulkšnis. Kartą Semas pamėgino susiveržti diržą aukščiau kyšančio pilvo, bet tuomet šis beveik siekė jam pažastis. Pamatęs taip pakeltą diržą, Grenas vos nesprogo iš juoko, o Paniurėlis Edas pasakė: „Kadaise pažinojau vyrą, kuris kalaviją nešiojosi pasikabinęs ant grandinės, o šią — ant kaklo. Vieną dieną jis suklupo ir kalavijo rankena taukštelėjo jam į nosį.“

Semas dažnai suklupdavo. Po sniegu buvo akmenų, medžių šaknų, o kai kur sušalusioje žemėje pasitaikydavo ir gilių duobių. Prieš tris dienas, — o gal prieš keturias, o gal… tiesą sakant, jis tiksliai jau neprisiminė, kada, — Juodasis Bernaras į vieną iš jų įmynė ir susilaužė kulkšnį. Tada lordas vadas pasodino Bernarą ant žirgo.

Kūkčiodamas Semas žengė dar vieną žingsnį. Jautėsi taip, tarsi ne eitų, o kristų — kristų ir kristų be galo, niekada nepasiekdamas žemės, kristų ir kristų… pirmyn. Turiu sustoti, tas skausmas nepakeliamas. Aš toks sušalęs, pavargęs, man reikia pamiegoti — truputį nusnausti prie laužo ir užkąsti nesušalusio maisto.

Bet, jei būtų sustojęs, būtų miręs. Jis tai žinojo. Jie visi tai suprato — tie keli vyrai, kurie dar buvo likę. Iš Kumščio tvirtovės jų pabėgo penkiasdešimt, o gal ir dar daugiau, bet kai kurie pasiklydo sniegynuose, kiti buvo sužeisti ir mirtinai nukraujavo, be to… kartais Semo ausis pasiekdavo iš už nugaros, iš ariergardo sklindantys riksmai, o vieną kartą — siaubingas klyksmas. Išgirdęs jį, Semvelis leidosi bėgti kiek įkabindamas ir, apšalusiomis kojomis žarstydamas sniegą, įveikė gal dvidešimt, o gal ir visus trisdešimt jardų. Jei kojos būtų buvusios stipresnės, jis dar ir dabar būtų bėgęs. Jie mus vejasi, vejasi, žudo mus po vieną.

Tebekūkčiodamas Semas žengė dar vieną žingsnį. Jis šalo jau taip seniai, kad ėmė pamiršti, ką reiškia jausti šilumą. Buvo apsimovęs trejas kelnes, po dvigubo avikailio tunika vilkėjo dvi eiles apatinių, ant tunikos — storą dygsniuotą švarką, saugantį nuo šalto šarvinių marškinių plieno. Ant ilgų šarvažiedžių marškinių Semas buvo užsimetęs laisvą apsiaustą, ant jo — trijų sluoksnių vilnos mantiją, po pagurkliu susegtą kauline saga. Jo gobtuvas buvo pakeltas, užkritęs ant kaktos. Ant rankų su plonomis vilnonėmis ir odinėmis pirštinėmis jis dar buvo apsimovęs storas kailines, smakrą ir burną tvirtai apsirišęs kaklaskare, o po gobtuvu ant ausų užsitraukęs gerai prigludusią, vilna pamuštą kepurę. Ir vis tiek šalo. Ypač jam stiro kojos. Dabar Semas kojų jau nejautė, bet vakar jas taip skaudėjo, kad vos galėjo pastovėti, — ką jau kalbėti apie ėjimą. Kas žingsnis jį imdavo noras rėkti. Ar tai buvo vakar? Jis tiksliai neprisiminė. Nuo tos akimirkos, kai išgirdo pučiant ragą ir jie pabėgo iš Kumščio, Semvelis dar nebuvo sumerkęs akių. Nebent būtų nusnūdęs beeidamas. Bet ar miegodamas žmogus gali žingsniuoti? Semas to nežinojo, o jei žingsniavo snausdamas, buvo tai pamiršęs.

Kūkčiodamas žengė dar žingsnį. Aplink jį sukosi sniego sūkuriai. Kartais snaigės krisdavo iš šviesaus, kartais iš tamsaus dangaus, bet diena nuo nakties tik tuo ir skyrėsi. Sniegą jis nešė ant pečių tarsi antrą mantiją, ant kelionmaišio pūpsojo didelė sniego krūva ir ją tempti buvo vis sunkiau ir sunkiau. Jam bjauriai maudė strėnas, tarsi kažkas būtų įsmeigęs peilį ir kas žingsnis sukinėjęs žaizdoje geležtę. Jo pečiai vos išlaikė šarvinių marškinių svorį. Semas nežinia ką būtų atidavęs, kad tik būtų galėjęs juos nusivilkti, bet bijojo. Be to, pirma būtų reikėję nusimesti mantiją ir apsiaustą, o tuomet šaltis jį būtų surietęs į ožio ragą.

Jei tik būčiau stipresnis… Tačiau stiprus nebuvo ir tai jam nežadėjo nieko gera. Semas buvo silpnas ir storas — toks storas, kad ir šiaip vos paėjo, o tempti dar ir šarvinių marškinių tiesiog nepajėgė. Jis jautė, kad jų plienas ant pečių trina pūsles, nors odą nuo plieno saugojo keli sluoksniai drabužių ir dygsniuotas paminkštinimas. Semui beliko tik verkti, o kai verkė, jam ant skruostų šalo ašaros.

Kūkčiodamas jis žengė dar vieną žingsnį. Toje vietoje, kur pastatė koją, sniego pluta buvo pertrūkusi, — Semveliui atrodė, kad, jei būtų buvusi sveika, apskritai nebūtų galėjęs jos pralaužti. Smarkiai sningant kairėje ir dešinėje, iš už medžių šmėsčiojantys deglai atrodė tarsi išskydusios rausvai gelsvos dėmės. Pasukęs galvą jis matė juos, tyliai plaukiančius per mišką, šokčiojančius aukštyn žemyn, pirmyn atgal. Senojo Lokio ugnies žiedas, priminė sau Semas, ir vargas tam, kas iš jo pasitrauks. Žingsniuojant jam atrodė, kad vejasi prieš akis šmėžuojančius deglus, bet tie deglai turėjo kojas — ilgesnes ir stipresnes už jo, — tad Semas negalėjo jų pasivyti.

Vakar jis maldavo vyrų, kad leistų jam nešti deglą, — nesvarbu, jog tai reiškė, kad reikės eiti šalia kolonos, ties tamsos riba. Semvelis norėjo ugnies, troško jos. Jei turėčiau ugnies, nešalčiau. Bet kažkas jam priminė, kad jis iš pat pradžių turėjo deglą, bet numetė į sniegą ir užgesino. Semas neprisiminė, kad būtų numetęs deglą, bet numanė, jog tai tiesa. Jis buvo per silpnas, kad galėtų ilgai išlaikyti pakeltą ranką. Kas priminė jam apie deglą: Edas ar Grenas? Šito jis taip pat neprisiminė. Aptekęs taukais, silpnas ir niekam nereikalingas. Dabar jau net smegenis ima kaustyti šaltis. Jis žengė dar vieną žingsnį.

Kaklaskare apsivyniojo nosį ir burną, bet vilna jau buvo tokia snarglėta ir standi, kad Semas baiminosi, ar tik nebus prišalusi prie veido. Net kvėpavo jis sunkiai: oras buvo toks šaltas, kad įkvepiant skaudėjo plaučius.

— Motin, pasigailėk, — tyliai ir dusliai iš po prišalusios savo kaukės tarė jis. — Motin, pasigailėk, Motin, pasigailėk. — Sulig kiekvienu maldos žodžiu Semvelis, vilkdamas per sniegą kojas, žengdavo po vieną žingsnį. — Motin, pasigailėk, Motin, pasigailėk, Motin, pasigailėk.

Tikroji jo motina dabar buvo per tūkstantį lygų į pietus nuo čia ir su jo seserimis bei mažuoju broliuku Dikonu saugiai leido laiką Rago Kalvos pilyje. Ji manęs negirdi — nei ji, nei Dangiškoji Motina. Visi septonai kartojo, kad Motina gailestinga, bet už Sienos Septynetas neturėjo galių. Čia valdė senieji, bevardžiai medžių, vilkų ir sniegynų dievai.

— Pasigailėkite, — sušnabždėjo Semvelis ir jo žodžiai buvo skirti visiems, kas galėjo juos girdėti: ir naujiems, ir seniems dievams, ir net demonams. — Ak, pasigailėkite, pasigailėkite manęs, pasigailėkite manęs.

Ir Meislinas šaukėsi pasigailėjimo. Kodėl jis dabar staiga tai prisiminė? Šito Semas tikrai nenorėjo prisiminti. Tas vyras klupinėdamas traukėsi, numetė kalaviją, maldavo, pasidavė, paskui net nusitraukė storą juodą pirštinę ir metė jam po kojomis, tarsi tai būtų šarvinė pirštinė. Tebesišaukiantį pasigailėjimo, ta būtybė stvėrė jį už gerklės, pakėlė į orą ir vos nenurovė galvos. Mirusieji nejaučia nė menkiausio gailesčio, o Kiti… ne, neturėčiau apie tai galvoti, geriau neprisiminti, tik eiti, eiti, eiti…

Kūkčiodamas jis žengė dar vieną žingsnį.

Kojos nykščiu užkliuvęs už sniegu užklotos medžio šaknies, Semas suklupo ir vienu keliu taip smarkiai dunkstelėjo į žemę, kad įsikando liežuvį. Burnoje pajuto kraujo skonį — nuo tos akimirkos, kai pabėgo iš Kumščio tvirtovės, nieko šiltesnio dar nebuvo jautęs. Štai ir viskas, dingtelėjo Semui. Parkritęs jis, rodės, tikrai neturės jėgų atsistoti. Pagrabinėjęs aplink, užčiuopė medžio šaką, stipriai jos nusitvėrė ir pamėgino keltis, bet sustirusios kojos jo nelaikė. Šarviniai marškiniai buvo pernelyg sunkūs, be to, jis buvo per storas, per silpnas ir per daug pavargęs.

— Stokis, Kiauliuk! — riktelėjo kažkas praeidamas, bet Semas nekreipė į tą vyrą dėmesio. Tiesiog atsigulsiu į sniegą ir užmerksiu akis. Numirti čia nebūtų buvę taip blogai. Šalčiau vis tiek jau negalėjo būti ir netrukus jis būtų nejautęs nei maudžiančių strėnų, nei baisaus pečių skausmo, kaip kad nebejautė savo pėdų. Nebūsiu pirmasis, kuris mirė, jie negalės taip apie mane sakyti. Šimtai vyrų žuvo Kumštyje, krito ant žemės jam iš visų pusių, o dar daugiau mirė vėliau, — jis pats matė. Drebėdamas Semas paleido medžio šaką ir susmuko sniege. Jis suprato, kad čia drėgna ir šalta, bet per kelis drabužių sluoksnius nei drėgmės, nei šalčio nejautė. Tik spoksojo į balsvai pilką dangų ir snaiges, krentančias ant pilvo, krūtinės ir akių vokų. Sniegas užklos mane tarsi balta stora antklodė. Po sniegu bus šilta ir, jei apie mane kalbės, turės pasakyti, kad numiriau būdamas Nakties sargybos vyru. Aš įvykdžiau. Įvykdžiau. Savo užduotį įvykdžiau. Niekas negali sakyti, kad sulaužiau priesaiką. Aš storas ir silpnas, aš bailys, bet savo pareigą atlikau.

Jis buvo atsakingas už varnus. Dėl to jie ir liepė Semui joti kartu į Kumščio tvirtovę. Jis nenorėjo, — taip jiems ir pasakė, paaiškino, koks yra bailys. Bet meisteris Eimonas buvo labai senas, be to, aklas, tad rūpintis varnais jie pasiuntė Semą. Kai atvykę į Kumštį jie įsikūrė, lordas vadas davė Semui nurodymus. „Nesi karys. Abu tai žinome, vaikine. Jei mus kas nors užpultų, nemėgink įrodyti juo esąs, nes tik painiosies kitiems po kojomis. Tavo pareiga — pasiųsti žinią. Ir nelėk pas mane tekinas klausti, ką rašyti laiškelyje. Pats nuspręsk ir vieną paukštį pasiųsk į Juodąją pilį, o kitą — į Šešėlių bokštą. — Senasis Lokys nukreipė pirštine apmautą pirštą Semui į veidą. — Man nerūpi, kad galbūt būsi toks išsigandęs, jog prikrausi į kelnes, man nerūpi, kad galbūt tūkstantis tyržmogių perlips per gynybinę sieną ir kaukdami įsiverš čia, ištroškę tavo kraujo, tu paleisi tuos paukščius, o jei ne, prisiekiu, ieškosiu tavęs po visus septynis pragarus, kol surasiu, ir labai gailėsies, kad neišsiuntei varnų.“ Mormonto varnas palinksėjo galva ir sukarksėjo: Gailėsies, gailėsies, gailėsies.

Ir Semas gailėjosi; gailėjosi, kad nebuvo narsesnis ir stipresnis, kad nemokėjo geriau valdyti ginklų, kad nebuvo geresnis sūnus savo tėvui ir geresnis brolis Dikonui ir mergaitėms. Taip pat jam buvo gaila, kad miršta, bet tvirtovėje mirė ir geresni už jį vyrai — geri ir ištikimi, ne tokie kvykiantys paršeliai kaip jis. Senajam Lokiui bent jau nereikės vaikytis jo po septynis pragarus. Aš išsiunčiau paukščius. Bent jau tai padariau gerai. Laiškelius jis pasirašė iš anksto, brūkštelėjo trumpas ir aiškias žinutes, pranešančias apie Pirmųjų Žmonių Kumščio tvirtovės užpuolimą, tada, įkišęs į pergamento kapšą, patikimai jas paslėpė tikėdamasis, kad niekada neteks jų išsiųsti.

Kai sugaudė pučiami ragai, Semas miegojo. Iš pradžių pamanė, kad sapnuoja, bet atsimerkęs pamatė, kad stovykloje sninga ir kad juodieji broliai sukrutę čiumpa lankus, ietis ir bėga prie tvirtovę juosiančios gynybinės sienos. Šalia jo liko tik Četas, buvęs meisterio Eimono tarnas šunvotėmis nusėtu veidu ir su dideliu riebaliniu naviku ant kaklo. Semas dar niekada nebuvo matęs tokios baimės, kokią išvydo Četo veide per medžius trečią kartą nuvilnijus papūsto rago gausmui. „Padėk man išimti iš narvų paukščius“, — ėmė maldauti jis, bet tarnas atsuko jam nugarą ir, čiupęs durklą, nubėgo. Jis turi rūpintis šunimis, prisiminė Semas. Lordas vadas tikriausiai buvo davęs nurodymų ir Četui.

Semvelio pirštai, nors ir apmauti pirštinėmis, buvo sugrubę ir nevikrūs, jis drebėjo iš baimės ir šalčio, bet rado pergamento kapšą ir ištraukė parašytas žinutes. Varnai krankė kaip patrakę, ir kai Semas atidarė Juodosios pilies narvą, vienas iš jų, mėgindamas išsiveržti, tėškėsi jam į veidą. Kol jis vieną sugavo, du spėjo ištrūkti, o sučiuptas paukštis snapu prakirto pirštinę ir sužeidė plaštaką — net kraujas ištryško. Ir vis dėlto Semveliui šiaip taip pavyko išlaikyti varną tol, kol pririšo prie kojos mažytį pergamento ritinėlį. Karo ragas nutilo, bet tvirtovės kieme aidėjo garsiai duodamos komandos ir žvangėjo plienas. „Skrisk!“ — sušuko Semas ir švystelėjo varną aukštyn.

Šešėlių bokšto narve varnai taip pat laidė gerkles ir kaip paklaikę plakė sparnais, tad Semas bijojo atidaryti dureles, bet šiaip taip prisivertė. Šį kartą jam pavyko pagauti patį pirmą į laisvę besiveržiantį varną. Po kelių akimirkų paukštis jau skrido per gausų sniegą nešdamas žinią apie Kumščio tvirtovės užpuolimą.

Atlikęs savo pareigą, Semvelis baigė rengtis: sugrubusiais ir iš baimės virpančiais pirštais užsimaukšlino kepurę, apsivilko ant šarvų nešiojamą apsiaustą, kitą su gobtuvu, prisisegė kardasaitį ir kiek galėdamas tvirčiau jį suveržė, kad nesmuktų. Tada susirado kelionmaišį ir sugrūdo į jį visus savo daiktus: atsarginius apatinius ir sausas kojines, Jono duotus, iš drakonų stiklo išlietus strėlių antgalius ir ietigalį, seną ragą, pergamento ritinėlius, rašalą, rašomąsias plunksnas, žemėlapius, kuriuos jis piešė, ir kietą kaip akmuo česnakinę dešrą, kurią pasiėmė dar išvykdamas nuo Sienos ir laikė atsargai. Užrišęs kelionmaišį, užsimetė jį ant pečių. Lordas vadas sakė, kad nelėkčiau nei prie gynybinės sienos, prisiminė jis, nei pas jį. Ir sunkiai atsidusęs Semas suprato, kad nežino, ką jam daryti toliau.

Jis prisiminė, kad sutrikęs vaikštinėjo po kiemą, o krūtinę, kaip visuomet, vis labiau spaudė baimė. Skalijo šunys, žvengė arkliai, bet sniegas slopino garsus ir atrodė, tarsi visa tai vyksta kažkur toli. Už trijų jardų Semas jau negalėjo įžiūrėti nieko, net palei žemą, iš akmenų sukrautą ir kalvos viršūnę juosiančią sieną degančių deglų. Ar galėjo deglai užgesti? — Apie tai buvo baisu ir pagalvoti. Žvalgai tris kartus pūstelėjo ragą, o trys ilgi pūstelėjimai reiškia, kad artinasi Kiti. Baltos miškų šmėklos, šalti šešėliai, siaubūnai iš sakmių, vaikystėje vertę jį spiegti ir drebėti iš baimės, raiti ant milžiniškų ledo vorų, ištroškę kraujo…

Jis nerangiai išsitraukė kalaviją ir, jį iškėlęs, sunkiai nubrido per sniegą. Pro šalį lodamas prabėgo šuo, be to, Semas pamatė kelis vyrus iš Šešėlių bokšto — stuomeningus barzdotus karius, apsiginklavusius ilgakočiais kirviais ir aštuonių pėdų ietimis. Šioje draugijoje Semvelis jautėsi saugiau, tad nusekė paskui juos prie gynybinės sienos. Pamačius, kad ant akmenų tvoros viršaus deglai tebeliepsnoja, jam taip palengvėjo, kad net nukrėtė drebulys.

Juodieji broliai stovėjo pasiruošę kalavijus ir ietis, žiūrėjo į krentančias snaiges ir laukė. Pro šalį su apsnigtu šalmu ant galvos prajojo seras Maladoras Lokas. Semas stoviniavo kitiems už nugarų ir žvalgėsi Greno arba Paniurėlio Edo. Jei turiu mirti, leiskite man mirti šalia draugų, Semas prisiminė tuomet pagalvojęs. Bet tarp jį supančių vyrų nebuvo nė vieno pažįstamo, mat tai buvo Šešėlių bokšto vyrai, kuriems vadovavo žvalgas, vardu Bleinas.

— Jie ateina, — išgirdo Semas sakant vieną iš brolių.

— Įstatyk, — davė komandą Bleinas ir iš dvidešimties strėlinių buvo ištraukta dvidešimt juodų strėlių ir įstatyta į tiek pat templių.

— Te dievai būna maloningi, jų čia šimtai… — vėl pasigirdo tas pats tylus balsas.

— Įtempk, — sukomandavo Bleinas, — ir laikyk.

Semas negalėjo ir nenorėjo jų matyti. Nakties sargybos vyrai stovėjo už deglų ir, įtempę strėles templėse, laukė tų būtybių, per sniegą kopiančių tamsos gaubiamu, slidžiu šlaitu.

— Laikyk, — vėl liepė Bleinas, — laikyk, laikyk… — O tada šūktelėjo: — Leisk!

Strėlės švilptelėjusios perskrodė orą.

Aplink gynybinę sieną susibūrę vyrai paleistas strėles palydėjo padrikais džiaugsmo šūksniais, bet šie greitai nutilo.

— Jie nestoja, milorde, — pranešė Bleinui vienas vyras, o kitas susijaudinęs pridūrė:

— Dievai tebūna gailestingi, jie kopia toliau. Jie jau čia, tuoj mus pasieks!

Tada Semas jau traukėsi drebėdamas kaip paskutinis ant medžio šakos likęs lapas pūstelėjus vėjui, tirtėjo ir iš šalčio, ir iš baimės. Tą naktį buvo labai šalta. Net šalčiau nei dabar. Sniegas, galima sakyti, net šiltas. Ir jaučiuosi geriau. Man tik reikėtų truputį pailsėti. Gal dar po valandėlės atgausiu jėgas ir galėsiu eiti toliau? Po valandėlės…

Pro jo galvą pražingsniavo žirgas — stambus gauruotas bėris apsnigtais karčiais ir apledėjusiomis kanopomis. Semas nulydėjo jį žvilgsniu. Tada iš už smarkaus sniego uždangos išniro kitas, tik ant šio, laikydamas vadeles, sėdėjo juodai apsirengęs vyras. Pamatęs jam ant kelio tysantį Semą, nusikeikė ir, pasukęs žirgą į šalį, aplenkė kliūtį. Gaila, kad neturiu arklio, pagalvojo Semas. Jei turėčiau, galėčiau judėti pirmyn. Galėčiau atsisėsti ir sėdėdamas balne net truputį nusnūsti. Tačiau daugumos savo arklių jie neteko tvirtovėje, o tie, kurie liko, nešė jų maistą, deglus ir sužeistuosius. Semas nebuvo sužeistas. Tik storas, silpnas ir didžiausias bailys Septyniose Karalystėse.

Jis buvo toks bailys… Jo tėvas, lordas Rendilas Tarlis, visada taip sakydavo ir buvo teisus. Semas buvo jo įpėdinis, nors to nevertas, todėl tėvas išsiuntė jį prie Sienos. Dabar Tarlių žemes ir pilį, taip pat didįjį kalaviją, vadinamą Širdžių Pražūtim, kurį šimtmečius didžiuodamiesi nešiojo Rago Kalvos lordai, paveldės jo mažasis broliukas Dikonas. Semvelis trumpai pasvarstė, ar Dikonas išlies bent ašarą dėl savo brolio, mirusio sniege, kažkur netoli pasaulio krašto. Kodėl jis turėtų verkti? Dėl bailio neverta lieti ašarų. Jis keliasdešimt kartų girdėjo tėvą sakant jo motinai, kad jos sūnus bailys. Ir Senasis Lokys tai žinojo.

— Penkias strėles! — tą naktį Kumščio tvirtovėje visa gerkle suriko lordas vadas, staiga pasirodęs raitas ant žirgo. — Pavaišinkite juos ugnimi! — Ir tada jis pamatė drebantį Semą. — Tarli! Dink iš čia! Tavo vieta prie varnų.

— Aš… aš… jau… pasiunčiau žinią.

— Gerai.

Mormontui ant peties tupintis varnas pakartojo: Gerai, gerai… Vilkėdamas šarvinius marškinius ir kailinį apsiaustą, lordas vadas atrodė tarsi milžinas. Jis buvo užsileidęs juodą geležinį šalmo antveidį, bet jo žvilgsnis buvo liepsningas ir rūstus.

— Maišaisi kariams po kojomis. Eik prie savo narvų. Nenoriu, kad prireikus pasiųsti dar vieną žinią man pirmiausia tektų ieškoti tavęs. Žiūrėk, kad varnai būtų paruošti skristi. — Nelaukęs atsakymo, lordas vadas apsuko žirgą ir nurisnojo palei akmenų sieną šaukdamas: — Ugnies! Duokite jiems ugnies!

Kartoti įsakymo Semui nereikėjo. Greitai, kiek tik nešė tuklios kojos, jis grįžo prie paukščių. Reikia iš anksto parašyti žinią, pagalvojo, kad būtų galima kuo greičiau paleisti paukščius. Bet, kol susikūrė šiokį tokį lauželį ir išsitirpino sušalusį rašalą, Semas užtruko ilgiau nei visada. Tada atsisėdo ant akmens, pasidėjo pašildytą rašalą, pasiėmė plunksną bei pergamento ir ėmė rašyti žinias.

Mus užpuolė sningant ir spaudžiant šalčiui, bet atmušėme juos su degančiomis strėlėmis, parašė jis, girdėdamas visame kieme aidintį komandas duodančio Torino Smolvudo balsą: „Įtempk, laikyk… leisk!“ Lekiančių strėlių švilpesys ausiai buvo toks pat malonus kaip motinos malda.

— Dekit, stipenos, liepsnokit! — kikendamas riktelėjo Daivenas.

Broliai ir džiaugsmingai šūkčiojo, ir keikėsi. Pavojus praėjo, parašė jis. Mes liekame Pirmųjų Žmonių Kumštyje. Semas vylėsi, kad tie vyrai iš lanko šaudo taikliau už jį.

Padėjęs tą laiškelį, jis paėmė kitą pergamento skiautelę. Vis dar kaunamės Kumščio tvirtovėje smarkiai sningant, brūkštelėjo jis ir tuo metu kažkas riktelėjo: „Jie vis tiek eina!“ — Mūšio baigtis neaiški.

— Ietininkai, pasiruoškite, — kažkas pasakė. Tai galėjo būti seras Maladoras, bet Semas nebuvo visiškai tikras.

Mirusieji užpuolė mus Kumštyje smarkiai sningant, vėl parašė jis, bet atmušėme juos ugnimi. Jis pasuko galvą. Bet per siaučiančią pūgą nematė nieko daugiau, tik stovyklos viduryje sukurtą didžiulį laužą, aplink kurį susijaudinę suko ratus raiti vyrai. Semas suprato, kad tai atsarginiai kariai, pasiruošę sutrypti priešus, prasiveržusius pro gynybinę sieną. Rankose jie laikė ne kalavijus, o deglus ir kaišiojo juos į laužą norėdami uždegti.

Tos būtybės supa mus iš visų pusių, išgirdęs nuo šiaurinio šlaito sklindančius riksmus, parašė Semas. Puola ir iš pietų, ir iš šiaurės. Ietys ir kalavijai negali jų sustabdyti, padeda tik ugnis. „Leisk, leisk, leisk!“ — kažkas garsiai riktelėjo tamsoje, kitas karys tarė: „Po galais, koks didžiulis…“, trečias sušuko: „Milžinas!“, o ketvirtas subliuvo: „Lokys, lokys!“ Sužvingo žirgas, ėmė loti šunys ir dabar jau rėkavo tiek daug karių, kad Semas nebegalėjo atskirti, kas ką sako. Jis ėmė rašyti greičiau, pylė žinią po žinios. Mus iš visų pusių puola tyržmogių šmėklos ir milžinas arba galbūt lokys. Tada išgirdo plieniniais ašmenimis kapojamo medžio traškesį, o tai galėjo reikšti tik viena. Šmėklos pralaužė gynybinę sieną. Kaunamės stovykloje. Pro Semvelį, link rytinės sienos pralėkė gera dešimtis raitų brolių, kiekvienas nešinas liepsnojančiu fakelu. Lordas vadas Mormontas pasitinka juos su ugnimi. Mes nugalėjome. Persvara mūsų. Mes neužleidžiame pozicijų. Skinamės kelią ir traukiamės link Sienos. Mus apsiautė Kumštyje ir smarkiai puola.

Vienas iš Šešėlių bokšto karių išsvirduliavo iš tamsos ir parkrito Semui prie kojų. Dar mėgino šliaužti, bet išleido paskutinį atodūsį ir liko gulėti per pėdą nuo laužo. Pralaimėjome, brūkštelėjo Semas, mūšis pralaimėtas. Mes visi pražuvę.

Ir kam jam dabar reikėjo prisiminti mūšį tvirtovėje? Semas to visai nenorėjo. Tik ne tą mūšį. Jis pamėgino prisiminti motiną, mažąją sesutę Talą arba tą merginą, vardu Džilė, iš Krasterio pilies. Kažkas suėmęs už peties jį papurtė.

— Kelkis, — išgirdo jis. — Semai, negali čia miegoti. Kelkis ir žingsniuok.

Aš nemiegojau, tik prisiminiau.

— Eik sau, — pasakė Semas, o jo žodžiai šaltame ore akimirksniu sušalo. — Man viskas gerai. Noriu pailsėti.

— Kelkis, — šiurkščiai ir dusliai tarstelėjo Grenas. Jis stovėjo prie Semo — aukštas, juodais apsnigtais drabužiais. — Senasis Lokys aiškiai pasakė: jokio poilsio. Tu numirsi.

— Grenai… — Semvelis nusišypsojo. — Ne, tikrai, man čia gera. Jūs keliaukite. Aš truputį pailsėsiu ir jus pasivysiu.

— Ne, nepasivysi. — Ruda vešli Greno barzda aplink burną buvo apšarmojusi. Su ta barzda jis atrodė kaip senis. — Tu sušalsi arba tave pačiups Kiti. Semai, kelkis!

Semas prisiminė, jog vakarą prieš jiems išvykstant nuo Sienos, Pipas, kaip paprastai, traukė Greną per dantį; šypsodamasis postringavo, girdi, joti su Grenu į žvalgybą — vienas malonumas, nes jis per daug kvailas ko nors bijoti. Grenas įsikarščiavęs ėmė tai neigti, kol staiga suvokė, ką šneka. Jis buvo kresnas, storasprandis ir stiprus — seras Aliseris Tornas praminė jį „Tauru“ (Semą jis vadino „seru Kiauliuku“, o Joną — „lordu Snou“), — tačiau su Semu elgėsi gana maloniai. Bet tik dėl Jono. Jei ne Jonas, nė vienas iš jų nebūtų su manimi draugavęs. O dabar Jono čia nebuvo, jiedu su Korinu Pusrankiu dingo Aidžiojoje perėjoje, greičiausiai žuvo. Semas būtų jį apraudojęs, bet tos ašaros būtų prišalusios prie skruostų, o jam taip lipo akys, kad vos laikėsi atsimerkęs.

Prie jų stabtelėjo pro šalį ėjęs aukštas, deglu nešinas brolis ir vieną nuostabią akimirką Semas pajuto, kad ugnis šildo jam veidą.

— Palikite jį, — patarė tas vyras Grenui. — Jei jis negali paeiti, tai yra pasmerktas. Pataupyk jėgas sau, Grenai.

— Jis atsistos, — atsakė Grenas. — Tik reikia, kad kas nors paduotų ranką.

Vyras nuėjo, kartu nusinešdamas ir palaimingą šilumą. Grenas pamėgino trūktelėti Semą už rankos ir pastatyti ant kojų.

— Skauda, — pasiskundė šis. — Liaukis, Grenai, nuplėši ranką. Liaukis.

— Po galais, tu toks sunkus… — Grenas pakišo rankas Semveliui po pažastimis, suniurnėjo ir trūktelėjęs pakėlė. Bet vos tik paleido, storulis vėl klestelėjo į sniegą. Tada Grenas jam spyrė — stipriai, net ledo pluta atšoko nuo bato ir sniegas pažiro į visas puses. — Stokis! — Jis spyrė vėl. — Stokis ir eik. Privalai eiti.

Semas pavirto ant šono ir susirietė mėgindamas apsisaugoti nuo spyrių. Per visus vilnos, odos ir šarvų sluoksnius ne kažin ką jautė, bet vis tiek skaudėjo. Maniau, kad Grenas mano draugas. Draugų spardyti nederėtų. Kodėl jie nepalieka manęs ramybėje? Man tik reikia pailsėti, ir tiek, pailsėti, truputį pamiegoti ir… galbūt truputį numirti.

— Jei paneši deglą, aš galėsiu nešti storulį.

Staiga jį kažkas išplėšė iš malonaus, minkšto sniego ir pakėlė; jis pakibo šaltame ore. Kažkas vieną ranką buvo pakišęs jam po pakinkliais, o kitą — po nugara. Semas pakėlė galvą, sumirksėjo. Jam prieš akis iškilo veidas — platus, negražių bruožų veidas su paplota nosimi, mažomis tamsiomis akutėmis ir vešlia, šiurkščia, ruda barzda. Jis tą veidą buvo matęs ir anksčiau, tik ne iš karto pažino. Polas. Mažasis Polas. Nuo deglo skleidžiamos šilumos ledas tirpo ir vanduo tekėjo Semui į akis. „Ar paneši jį?“ — išgirdo klausiant Greną.

— Kartą nešiau veršiuką. Sunkesnį už jį. Nunešiau jauniklį pas motiną, kad galėtų pažįsti.

Sulig kiekvienu Mažojo Polo žingsniu Semo galva linktelėdavo.

— Nereikia, — murmėjo jis, — paleisk mane, aš ne mažas vaikas. Aš — Nakties sargybos vyras. — Ir kūkčiodamas pridūrė: — Tiesiog leiskite man numirti.

— Patylėk, Semai, — sudraudė jį Grenas. — Pataupyk jėgas. Pagalvok apie savo seseris ir brolį. Apie meisterį Eimoną. Apie savo mėgstamus valgius. Jei nori, gali net padainuoti.

— Garsiai?

— Tyliai, kad niekas negirdėtų.

Semas mokėjo daugybę dainų, bet kai pamėgino bent vieną prisiminti, jam nieko neišėjo. Visi žodžiai išgaravo iš galvos. Vėl sukūkčiojęs, jis tarė:

— Nemoku jokių dainų, Grenai. Kelias mokėjau, bet jau nepamenu.

— Žinoma, kad pameni, — atsakė Grenas. — O kaip „Lokys ir mergelė“? Ją moka visi. Buvo kartą lokys, lokys! Juodas ir rudas plaukų kamuolys.

— Ne, tik ne šitą, — ėmė maldauti Semas. Į Kumštį įsiveržęs lokys buvo be plaukų, o pūvanti mėsa vos laikėsi ant kaulų. Apie lokius Semas nenorėjo galvoti. — Nereikia dainų. Prašau, Grenai…

— Tada galvok apie savo varnus.

— Jie niekada nebuvo mano. — Jie buvo lordo vado ir Nakties sargybos varnai. — Jie priklausė Juodajai piliai ir Šešėlių bokštui.

Mažasis Polas susiraukė.

— Četas sakė, kad galėsiu turėti Senojo Lokio varną, tą, kuris šneka. Prikaupiau jam lesalo ir viso kito. — Jis papurtė galvą. — Bet pamiršau. Palikau lesalą ten, kur buvau paslėpęs. — Mažasis Polas sunkiai plumpino į priekį, sulig kiekvienu žingsniu išleisdamas iš burnos balsvą garą, ir staiga paklausė: — Gal galėčiau gauti vieną iš tavo varnų? Tik vieną. Niekada neleisčiau Larkui jo suvalgyti.

— Varnų nebėra, — paaiškino Semas. — Man labai gaila… — Ir jam iš tiesų buvo labai gaila. — Dabar jie grįžta prie Sienos.

Vėl išgirdęs karo ragus, duodančius Nakties sargybos vyrams ženklą lipti ant arklių, jis paukščius paleido. Du trumpi pūstelėjimai ir vienas ilgas — tai buvo įsakymas sėsti ant arklių. Bet sėsti į balnus nebuvo jokios prasmės, nebent būtų buvę nuspręsta palikti Kumštį, o tai reiškė, kad mūšis pralaimėtas. Tuomet Semą apėmė tokia baimė, kad daugiau nieko negalėjo imtis, tik atidaryti narvus. Ir tik žvilgsniu nulydėjęs paskutinį per pūgą plasnojantį ir tolstantį varną jis prisiminė, kad pamiršo išsiųsti bent vieną iš parašytų laiškelių.

— Ne! — suklykė jis. — Ak, ne, ne, ne…

Snigo ir gaudė karo ragai. „Tū-tū-tūūū… — ūkė jie, — ant arklių, ant arklių, ant arklių!“ Ant didelio akmens Semas pamatė tupint du varnus ir tekinas leidosi jų gaudyti, bet paukščiai pakilo ir, tingiai mosuodami sparnais, per pūgą nuskrido į skirtingas puses. Vieną jis dar mėgino vytis, — sunkiai šnopuodamas, leisdamas iš nosies tirštus baltus garų kamuolius, paskui suklupo, pargriuvo ir atsidūrė už dešimties pėdų nuo gynybinės sienos.

O paskui… jis prisiminė, kad žengdami per akmenis pasirodė numirėliai su veiduose ir gerklėse įstrigusiomis strėlėmis. Vieni vilkėjo šarvinius marškinius, kiti buvo beveik nuogi… daugiausia tyržmogiai, bet keli buvo apsirengę ir juodais pablukusiais drabužiais. Semas prisiminė, kad vienas Šešėlių bokšto vyrų ietimi kiaurai perdūrė tai būtybei balsvą minkštą pilvą, bet ši svirduliuodama nukrypavo link koto galo, ištiesė juodas rankas ir suko broliui galvą tol, kol jam iš burnos plūstelėjo kraujas. Semas beveik neabejojo, kad būtent tuomet jam pirmą kartą neišlaikė pūslė.

Jis neprisiminė bėgęs, bet, matyt, bėgo, nes atitoko jau kitoje stovyklos pusėje, prie laužo, su senuoju seru Otinu Vitersu ir keliais šauliais. Seras Otinas klūpojo sniege įsistebeilijęs į aplink juos siaučiančią sumaištį, kol pro šalį lekiantis žirgas be raitelio kanopa įspyrė jam į veidą. Šauliai nekreipė į jį dėmesio. Jie į tamsą laidė degančias strėles. Semas matė, kaip į vieną numirėlį pataikė strėlė, matė, kaip jį prarijo liepsnos, bet jam už nugaros šmėžavo dešimtys kitų ir dar milžiniškas blyškus pavidalas, — greičiausiai tai ir buvo lokys, — negana to, netrukus šauliams baigėsi strėlės.

O tada Semas kažkaip atsidūrė ant žirgo. Tai nebuvo jo žirgas ir jis neprisiminė, kad būtų lipęs į balną. Gal tai buvo arklys, kanopa suknežinęs serui Otinui veidą? Pučiami ragai vis dar gaudė, tad jis paragino žirgą ir pasuko jį į tą pusę, iš kurios sklido garsas.

Vykstant skerdynėms, viešpataujant chaosui ir siaučiant pūgai Paniurėlį Edą jis rado sėdintį ant savo ristūno ir laikantį ietį, ant kurios buvo užmauta paprasta juoda vėliava.

— Semai, — paprašė Edas, — gal galėtum mane pažadinti? Sapnuoju siaubingą košmarą.

Kiekvieną akimirką į balnus sėdo vis daugiau vyrų. Juos kvietė karo ragai. „Tū-tū-tūūū!“

— Jie prie vakarinės sienos, milorde! — sušuko Torinas Smolvudas Senajam Lokiui, iš paskutiniųjų mėginančiam suvaldyti žirgą. — Pasiunčiau rezervą…

— NE! — Mormontui teko šaukti visa gerkle, kad perrėktų pučiamus ragus. — Grąžink juos, turime prasiskinti sau kelią ir trauktis. — Priešakinis būry! — sugriaudėjo jis. — Išsirikiuokite pleištu, josime. Pietiniu šlaitu, o tada į rytus!

— Milorde, pietiniame šlaite jų knibždėte knibžda!

— Kiti šlaitai per statūs, — atsakė Mormontas. — Mums reikia…

Pamatęs per sniegą atsvirduliuojantį lokį, lordo vado eržilas sužvengė, atsistojo piestu ir vos neišmetė jo iš balno. Semas vėl prileido kelnes. Nemaniau, kad pūslėje dar ko nors likę… Lokys buvo negyvas, išblyškęs ir pūvantis, kailis ir oda apirę, nusilaupę, pusė priekinės dešinės kojos apdegusi, bet pabaisa vis tiek žingsniavo. Gyvos buvo tik jo akys. Skaisčiai mėlynos, kaip Jonas ir sakė. Jos švietė nelyginant sušalusios žvaigždės. Torinas Smolvudas žvėrį puolė ilguoju kalaviju, laužo šviesoje gelsvai ir rausvai tviskančia geležte. Užsimojęs jis vos nenukirto lokiui galvos. O tada lokys nusuko galvą jam.

— JOJAM! — sukdamas žirgą riktelėjo lordas vadas.

Kai pasiekė gynybinę sieną, jų žirgai lėkė šuoliais. Anksčiau Semas visuomet labai bijodavo šokti su žirgu per kliūtį, bet neaukšta akmenų siena grėsmingai artėjo ir jis suprato neturįs iš ko rinktis. Tad paragino žirgą, užsimerkė, suinkštė ir ristūnas pernešė jį per sieną, — nežinia kaip, bet pernešė. Jam iš dešinės jojančio kario žirgas suklupo ir kartu su raiteliu nusirito kūliais tarsi plieno, odos ir iš siaubo klaikiai žvengiančio gyvulio kamuolys, paskui juodu apspito numirėliai, ir properša pleište užsivėrė. Staiga jie nėrė šlaitu žemyn per juos sučiupti mėginančias juodas rankas, degančias mėlynas akis ir siaučiančią pūgą. Kai kurie arkliai klupo ir ritosi, skriejo išmesti iš balnų vyrai, sukdamiesi ore lėkė deglai, kirviai ir kalavijai smigo į negyvus kūnus, o Semvelis Tarlis kūkčiojo beviltiškai ir taip stipriai įsikibęs savo žirgo, kad anksčiau nė nenumanė turintis tiek jėgų.

Semvelis jojo pačiame besitraukiančio priešakinio būrio viduryje, iš visų pusių apsuptas brolių. Iš pradžių kartu su jais bėgo ir šuo, liuoksėdamas žemyn apsnigtu šlaitu, tai nuklysdamas į šalį, tai vėl painiodamasis arkliams po kojomis, bet paskui atsiliko. Numirėliai nesitraukė, tad žirgai griovė juos ir trypė kanopomis. Tačiau net ir parkritę jie mėgino sučiupti kalavijus ir balnakilpes, graibstė lekiančių žirgų kojas. Semas matė, kaip vienas numirėlis dešinės rankos nagu perrėžė ristūnui pilvą, o kaire įsitvėrė jo balno.

Paskui jie atsidūrė tarp medžių, Semo žirgas, taškydamas vandenį, perbrido beužšąlantį upokšnį ir už nugaros vykstančių skerdynių triukšmas ėmė slopti. Jis atsisuko iš palengvėjimo vos nepraradęs žado… tik staiga iš krūmų iššoko juodai apsirengęs vyras ir išvertė jį iš balno. Semas taip ir nepamatė, kas tai padarė; užpuolikas akimirksniu liuoktelėjo ant žirgo ir nušuoliavo. Jis dar mėgino vytis žirgą, tačiau bėgant kojos užkliuvo už medžio šaknies, jis skaudžiai žnektelėjo ant žemės ir tysojo ten verkdamas kaip mažas vaikas tol, kol jį rado Paniurėlis Edas.

Tai buvo paskutinis ryškus Semo prisiminimas apie Pirmųjų Žmonių Kumštį. Paskui, po kelių valandų, jis drebėdamas stovėjo tarp kitų likusių gyvųjų, iš kurių maždaug pusė buvo raiti, o kita pusė — pėsti. Tuomet jie buvo jau už kelių mylių nuo Kumščio, nors Semas neprisiminė, kaip sukorė tokį kelią. Daivenas nuvedė šlaitu penkis nešulinius arklius, tempusius sunkų maisto, alyvos ir deglų krovinį, ir dabar jiems buvo likę trys. Senasis Lokys įsakė perskirstyti nešulius taip, kad kurio nors vieno arklio ir jo nešulio praradimas nebūtų didelė nelaimė. Jis atėmė žirgus iš sveikų vyrų ir atidavė juos sužeistiems, tvarkingai surikiavo pėstininkus ir paskyrė deglų nešėjus, turinčius saugoti jų kolonos šonus ir galą. Man tik reikia eiti, tarė sau Semas ir žengė pirmą žingsnį link namų. Bet nepraėjus nė valandai turėjo sukaupti paskutines jėgas, o dar vėliau ėmė atsilikti…

Semas matė, kad jie ir dabar atsilieka. Jis prisiminė, jog Pipas kartą sakė, girdi, Mažasis Polas — stipriausias Nakties sargybos vyras. Tikrai stipriausias, nes mane neša. Ir vis dėlto pusnys vis gilėjo, kelias darėsi vis pavojingesnis ir Polo žingsniai vis trumpėjo. Prajojo dar vienas būrelis raitelių, — sužeistų vyrų, abejingai nužvelgusių Semą apsiblaususiomis akimis. Juos pralenkė ir keli deglų nešikai.

— Atsiliekate, — pasakė vienas iš jų.

Kitas jam pritarė:

— Niekas nenori tavęs laukti, Polai. Palik tą paršą negyvėliams.

— Jis žadėjo, kad gausiu paukštį, — paaiškino Polas, nors, tiesą sakant, Semas nieko panašaus nesakė. Varnai ne mano, kaip galiu juos dalyti? — Noriu varno, kuris šnekėtų ir lestų man iš delno.

— Prakeiktas kvailys, — nusikeikė deglą nešantis vyras. Ir nuėjo sau.

Po valandėlės Grenas staiga sustojo.

— Likome vieni, — dusliai tarė. — Nematau kitų deglų. Ar tai buvo ariergardas?

Mažasis Polas nesumetė, ką jam atsakyti. Stipruolis tik suniurnėjo ir suklupo. Drebančiomis rankomis švelniai paguldė Semą į pusnį.

— Daugiau negaliu tavęs nešti. Norėčiau, bet… negaliu, — tirtėdamas visu kūnu pasakė.

Siūbtelėjęs vėjas sujudino medžių šakas ir bloškė jiems į veidus sniego. Šalo taip smarkiai, kad Semas jautėsi nuogas. Jis apsižvalgė dairydamasis kitų deglų, bet nebuvo matyti nė vieno. Tik tas, kurį nešė Grenas. Nuo jo galo, tarsi blyškios rausvai gelsvų šilkų draiskanos, kilo liepsnos. Per jas Semas matė tamsą. Šis deglas greitai užges, dingtelėjo jam, ir mes liksime visiškai vieni, be maisto, be draugų ir be ugnies.

Bet jis klydo. Jie toli gražu nebuvo čia vieni.

Sušnarėjusios apatinės didžiulio spygliuočio šakos tyliai nusimetė sniego naštą. Grenas atsisuko ištiesęs ranką ir mėgindamas pasišviesti deglu.

— Kas čia eina?

Iš tamsos išniro žirgo galva. Semas pajuto palengvėjimą, bet paskui atidžiau įsižiūrėjo į gyvulį. Žirgas buvo apšerkšnijęs, tarsi apgaubtas tviskančia sušalusio prakaito skraiste, o iškritęs iš prarėžto pilvo vilkosi juodų sušalusių žarnų gumulas. Ant jo sėdintis raitelis buvo išbalęs kaip sniegas. Semas tyliai ir bailiai suinkštė. Jis taip išsigando, kad vėl vos neapsišlapino, bet jo kūnas buvo sukaustytas šalčio, — tokio stipraus, kad, rodės, užšalo ir pūslė. Kitas grakščiai nulipo nuo arklio ir atsistojo sniege. Jis buvo plonas kaip kalavijo ašmenys ir balsvas. Judant jo šarvai slankiojosi ir ribuliavo, o pėdos neduobė ką tik iškritusio sniego paklotės.

Mažasis Polas nusijuosė ant nugaros pakabintą ilgakotį kirvį.

— Kam paskerdei žirgą? Tai buvo Mounėjaus žirgas.

Semas ėmė apgraibomis ieškoti kalavijo rankenos, bet jo makštis buvo tuščia. Jis tik dabar prisiminė, kad ginklą prarado Kumščio tvirtovėje.

— Eik sau! — riktelėjo Grenas atkišęs deglą ir žingtelėjo į priekį. — Eik sau arba sudegsi! — Ir pagrasino tai būtybei ugnimi.

Nuo Kito kalavijo sklido blausi melsva šviesa. Jis šoko prie Greno greitai kaip žaibas, mosuodamas ginklu. Kai melsvi kaip ledas ašmenys perėjo kiaurai liepsnas, Semui ausis užgulė nepakeliamai šaižus klyktelėjimas. Užkliudytas liepsnojantis deglo galas nukrito į šoną ir įsmuko į gilią pusnį, o ugnis akimirksniu užgeso. Ir Grenas liko vien su trumpa medine lazdele rankoje. Plūsdamasis jis sviedė ją į Kitą, o Mažasis Polas puolė tą būtybę kirviu.

Staiga Semą apėmė tokia baimė, kokios niekada anksčiau nebuvo jautęs, — o Semveliui Tarliui buvo pažįstami visi baimės atspalviai. „Motin, pasigailėk, — pro ašaras ištarė jis, iš to siaubo pamiršęs senuosius dievus. — Tėve, apsaugok mane, ak… ak…“ Pirštais užčiuopęs durklo kotą, Semas jį tvirtai suspaudė.

Numirėliai buvo lėti ir nerangūs, bet Kitas buvo vikrus ir lengvas kaip vėjo nešamas sniegas. Jis išsilenkė Polo kirvio, jo šarvai suribuliavo, o tada krištolinis jo kalavijas pasviro, pasisuko, pataikęs į Polo šarvinių marškinių grandinių tarpą, pervėrė odą ir vilną, ir minkštuosius kūno audinius. Kalavijo geležtė tęsiamai čekštelėjusi išlindo jam per nugarą, ir Semas išgirdo kirvį paleidusį Polą tarstelint: „Oi…“ Pervertas, kraujui plūstant ant kalavijo ir garuojant, galiūnas ištiesė rankas mėgindamas pasiekti žudiką ir tikriausiai būtų pasiekęs, bet parkrito. Krentančio jo kūno svoris ištraukė keistą blyškų kalaviją Kitam iš rankų.

Daryk ką nors. Liaukis verkšlenti ir kovok, mažvaiki. Kaukis, baily. Semui atrodė, kad išgirdo savo tėvą, Aliserį Torną, savo brolį Dikoną ir rekrūtą Rastį. Baily, baily, baily. Jis nervingai sukikeno svarstydamas, ar jie ir jį pavers numirėliu, didžiuliu, taukais aptekusiu, baltu numirėliu, visur kliūvančiu savo negyvomis pėdomis ir klupinėjančiu. Padaryk tai, Semai. Ar dabar prabilo Jonas? Jonas buvo miręs. Tu gali. Gali. Tiesiog imk ir padaryk. Ir jau po akimirkos Semas netvirtais žingsniais puolė į priekį ir užsimerkęs, veikiau krisdamas, nei bėgdamas, abiem rankomis laikydamas durklą ir nesitaikydamas suvarė jį į tą, kuris stovėjo priešais. Jis išgirdo trakštelėjimą — taip trakšteli ledas, kai ant jo užlipa vyras, — ir tokį garsų ir šaižų klyksmą, kad delnais užsispaudęs ausis svirduliuodamas žingtelėjo atatupstas ir skaudžiai klestelėjo ant užpakalio.

Atsimerkęs pamatė Kito šarvus, tirpstančius ir srovelėmis tekančius tai būtybei per kojas, ir blankiai melsvą kraują, šnypščiantį ir garuojantį aplink juodą, gerklėje stirksantį drakonų stiklo durklą. Numirėlis abiem baltomis kaip kaulas rankomis pamėgino durklą ištraukti, bet jo pirštai, vos palietę vulkaninį stiklą, ėmė tirpti ir garuoti.

Semas pasivertė ant šono ir išpūtęs akis žiūrėjo, kaip Kitas traukiasi, tirpsta palikdamas balą, o ši sparčiai garuoja. Po dvidešimties širdies dūžių jis išgaravo ir virto vos matomu, balsvu rūku. Liko tik balti, sustiklėję kaulai, trapūs ir spindintys, bet palengva nyko ir jie. Pagaliau liko tik drakonų stiklo durklas, apgaubtas garų kamuolio, tarsi būtų buvęs gyvas ir prakaitavęs. Grenas pasilenkė paimti ginklo, bet akimirksniu jį paleido.

— Dievai, koks šaltas…

— Vulkaninis stiklas. — Semas šiaip taip atsiklaupė. — Dar vadinamas obsidianu. Drakonų stiklas. Drakonų stiklas. — Jis sukikeno, paskui pravirko ir pasilenkęs išvėmė visą savo drąsą ant sniego.

Grenas padėjo Semui atsistoti, patikrino Mažojo Polo pulsą ir užspaudė jam akis, o tada vėl čiupo durklą. Ir šį kartą jo nenumetė.

— Pasilik jį, — tarė Semas. — Tu nesi bailys kaip aš.

— Tu toks bailys, kad nudūrei Kitą. — Grenas mostelėjo durklu. — Pažvelk ten, už medžių. Matai rauzganą šviesą? Aušta rytas, Semai. Švinta. Ten turėtų būti rytai. Jei eisime į rytus, turėtume pasivyti Mormontą.

— Jei taip sakai… — Semas padaužė kairę pėdą į medžio kamieną norėdamas nupurtyti sniegą. Paskui dešinę. — Pamėginsiu. — Vyptelėjęs jis žengė vieną žingsnį. — Labai pasistengsiu. — Ir žengė dar vieną.

Tirionas

Ant tamsiai raudonos tunikos iš plaštakų sunerta lordo Taivino grandinė spindėjo auksu. Jam įėjus, lordai Tairelis, Redvainas ir Rovanas kaipmat susibūrė aplink jį. Lordas Taivinas su kiekvienu pasisveikino, kažką tyliai pasakė Veiriui, pabučiavo aukštojo septono žiedą, pakštelėjo į skruostą Sersėjai, paspaudė ranką didžiajam meisteriui Paiseliui ir atsisėdo į karaliaus vietą ilgo stalo gale, tarp dukters ir brolio.

Tirionas, įsitaisęs ant kelių pagalvių, kad galėtų matyti visus, sėdinčius prie stalo, užėmė seną Paiselio vietą kitame stalo gale. Nepatenkintas Paiselis atsisėdo šalia Sersėjos, — toliau nuo neūžaugos sėdėjo tik karalius, kurio vietos didysis meisteris negalėjo užimti. Iš jo buvo likę vien oda ir kaulai, jis vaikščiojo remdamasis kreiva lazda ir eidamas tirtėjo, o vietoj kadaise nešiotos puikios žilos barzdos ant jo ilgo paukštiško kaklo stirksojo vos keli žili plaukai. Tirionas žvelgė į jį be menkiausio gailesčio.

Kitiems dėl vietų prie stalo teko pakovoti: lordui Meisui Taireliui, stambiam tvirtam vyrui rusvais garbanotais plaukais ir stačiakampe, jau gerokai pražilusia barzda; Paksteriui Redvainui, gunktelėjusiam ir liesam Arboro lordui, kurio plikės pakraščius puošė rausvai rusvų plaukų kuokštai; Mačiui Rovanui, Goldengrouvo lordui, apkūniam, švariai nusiskutusiam ir išpiltam prakaito; aukštajam septonui, gležno sudėjimo vyrui reta žila barzda. Per daug nepažįstamų veidų, pagalvojo Tirionas, per daug naujų žaidėjų. Kol trūnijau lovoje, žaidimas pasikeitė ir niekas man nepaaiškins jo taisyklių.

Tiesa, lordai elgėsi su juo gana mandagiai, bet Tirionas matė, kaip vyrams nejauku į jį žiūrėti.

— Ta tavo grandinė buvo tikrai gudrus sumanymas, — linksmai tarė Meisas Tairelis, o lordas Redvainas, pritariamai linktelėjęs, taip pat džiugiai pridūrė:

— Tikrai, tikrai labai gudrus žingsnis, Haigardeno milordas kalba visų mūsų vardu.

Pasakykite tai šio miesto žmonėms, niūriai pagalvojo Tirionas. Paaiškinkite tai prakeiktiems dainiams, traukiantiems dainas apie Renlio šmėklą.

Meiliausiai su juo elgėsi dėdė Kevanas: pabučiavo į skruostą ir tarė:

— Lanselis man pasakojo, koks buvai narsus, Tirionai. Jis tave labai vertina.

Geriau tegul ir toliau giria, o jei ne, šį bei tą apie jį papasakosiu. Tirionas prisivertė nusišypsoti ir atsakė:

— Gerasis pusbrolis man per daug malonus. Tikiuosi, jo žaizda gyja?

Sero Kevano veidas apsiniaukė.

— Vieną dieną jis atrodo stipresnis, o kitą… kelia mums nemenką susirūpinimą. Tavo sesuo dažnai aplanko jį ligos patale, pakelia dvasią ir už jį pasimeldžia.

Bet ko ji jam meldžia — gyvenimo ar mirties? Sersėja begėdiškai pasinaudojo jų pusbroliu ir lovoje, ir ne tik. Žinoma, ji tikėjosi, kad dabar, kai jos tėvas čia ir pusbrolis jai daugiau nereikalingas, šią mažytę paslaptį Lanselis saugos ir nusineš į kapą. Bet ar ji galėtų būti tokia žiauri ir jį nužudyti? Pažvelgęs į Sersėją niekada nebūtum įtaręs, kad galėtų. Ji atrodė žavinga, nekaltai flirtavo su lordu Taireliu, kai jiedu šnekėjosi apie Džofrio vestuvių puotą, lordo Redvaino dvynius gyrė už drąsą, šmaikščiomis replikomis ir šypsenomis minkštino paniurusiam lordui Rovanui širdį ir persimesdavo vienu kitu romiu žodeliu su aukštuoju septonu.

— Ar galėtume pirmiausia aptarti pasiruošimą vestuvėms? — lordui Taivinui užėmus savo vietą, paklausė ji.

— Ne, — atsakė tėvas. — Pirmiausia aptarsime karo reikalus. Veiri…

Eunuchas visiems meiliai nusišypsojo.

— Turiu jums puikių naujienų, mano lordai. Vakar auštant mūsų narsusis lordas Rendilas netoli Prieblandos Slėnio užklupo Robetą Gloverį ir privertė su savo pajėgomis pasitraukti prie jūros. Abi pusės neteko daug karių, bet galų gale mūsų šalininkai nugalėjo. Pranešama, kad žuvo tūkstantis vyrų, tarp jų ir seras Helmanas Tolhartas. Dabar Robetas Gloveris su sumušta ir visiškai pakrikusia savo kariuomene grįžta į Harenholą vildamasis, kad pakeliui įvyks stebuklas ir jis sutiks šaunuolį serą Gregorį ir ištikimus jo karius.

— Garbė dievams! — šūktelėjo Paksteris Redvainas. — Tai didi karaliaus Džofrio pergalė!

Kuo čia dėtas Džofris? — dingtelėjo Tirionui.

— Ir, žinoma, skaudus pralaimėjimas šiaurei, — pridūrė Mažasis Pirštas, — tačiau tame mūšyje Robo Starko pajėgos nedalyvavo. Mūšio lauke Jaunajam Vilkui ir toliau nėra lygių.

— Ką žinome apie Starkų planus ir kariuomenės judėjimą? — kaip visada stačiokiškai ir dalykiškai pasiteiravo Matis Rovanas.

— Prisiplėšęs karo grobio ir palikęs likimo valiai vakaruose užimtas pilis, jis parlėkė į Riveraną, — pasakė lordas Taivinas. — Mūsų pusbrolis, seras Daivenas Lanisporte pergrupuoja savo velionio tėvo kariuomenės likučius. Kai tik bus pasiruošę, jie papildys sero Forlėjaus Presterio pajėgas prie Auksinio Danties. Kai tik tas vaikigalis Starkas pajudės į šiaurę, seras Forlėjus ir seras Daivenas puls Riveraną.

— Bet ar lordas Starkas tikrai ketina žygiuoti į šiaurę? — paklausė lordas Rovanas. — Nepaisydamas, kad Keilino Griovą užėmę geležiniai?

Į pokalbį įsiterpė Meisas Tairelis.

— Ar gali būti kas nors beprasmiškiau už karalių be karalystės? Ne, visiškai akivaizdu, kad tam berniukui teks palikti upių kraštą, dar kartą sujungti savo kariuomenę su Ruzo Boltono pajėgomis ir abiem kartu pulti Keilino Griovą. Aš elgčiausi būtent taip.

Išgirdus šiuos žodžius, Tirionui teko prikąsti liežuvį, kad neleptelėtų, ko nereikia. Robas Starkas per vienerius metus laimėjo daugiau mūšių, nei Haigardeno lordas per dvidešimt. Tairelio kaip karo vado reputacija laikėsi ant vienos vienintelės neaiškiomis aplinkybėmis prie Ašfordo pasiektos pergalės prieš Robertą Barateoną, tačiau iš tiesų to mūšio baigtį dar gerokai prieš pasirodant pagrindinėms pajėgoms nulėmė lordo Tarlio vadovaujamas priešakinis būrys. Vėtrų Gūžtos apsiaustis, kuriai tikrai vadovavo Meisas Tairelis, užtruko ištisus metus, pergalė taip ir nebuvo pasiekta, o užėmus Trišakį Haigardeno lordas nuleido savo vėliavas ir pripažino Edardo Starko valdžią.

— Reikės parašyti Robui Starkui griežtą laišką, — tarė Mažasis Pirštas. — Kaip suprantu, jam tarnaujantis Boltonas mano svečių menėje laiko arklius, o tai tikrai nesąžininga.

Krenkštelėjęs į pokalbį įsiterpė seras Kevanas Lanisteris.

— Beje, dėl Starkų… Beilonas Greidžojus, dabar tituluojantis save salų ir šiaurės karaliumi, atsiuntė laišką, kuriame išdėstytos sąjungos su mumis sąlygos.

— Jis turėtų ne sąjungą siūlyti, o prisiekti visišką ištikimybę, — piktai rėžė Sersėja. — Kokią jis turi teisę vadintis karaliumi?

— Užkariautojo teisę, — ramiai paaiškino lordas Taivinas. — Karalius Beilonas tarsi smaugikas laiko savo rankose Sąsmauką. Robo Starko įpėdiniai žuvę, Vinterfelas užimtas, o geležiniai valdo Keilino Griovą, Gūdmiškį ir didžiąją dalį Akmenuotojo kranto. Karaliaus Beilono karo laivai plaukioja po Saulėlydžio jūrą ir dislokuoti taip, kad, jei mes juos išprovokuotume, bet kada galėtų pulti Lanisportą, Gražiąją salą ir net Haigardeną.

— O jei priimsime Beilono Greidžojaus sąlygas ir sudarysime sąjungą? — paklausė lordas Matis Rovanas. — Ko jis nori?

— Beilonas Greidžojus reikalauja pripažinti jį karaliumi ir atiduoti visas žemes į šiaurę nuo Sąsmaukos.

Lordas Redvainas nusijuokė.

— Ar šiauriau Sąsmaukos apskritai yra žemių, kurių galėtų trokšti sveiko proto vyras? Jei Greidžojus kalavijus ir bures nori iškeisti į akmenis ir sniegą, aš sutinku ir manau, kad mums labai pasisekė.

— Tikra tiesa, — pritarė Meisas Tairelis. — Ir aš taip padaryčiau. Kol sudorosime Stanį, leisčiau karaliui Beilonui pribaigti šiauriečius.

Iš lordo Taivino veido nebuvo įmanoma susigaudyti, ką jis jaučia.

— Be to, dar turime nuspręsti, ką daryti su Lisa Arin. Jono Arino našle, Hosterio Tulio dukterimi ir Ketlinos Stark seserimi, kurios vyras prieš mirdamas… buvo susimokęs su Staniu Barateonu.

— Ak, — atsainiai tarstelėjo Meisas Tairelis, — moterys paprastai nelinkusios kištis į reikalus, susijusius su karu. Sakyčiau, kad galime palikti ją ramybėje, vargu ar ji kels kokių nors rūpesčių.

— Pritariu, — linktelėjo Redvainas. — Ledi Lisa su kovomis neturėjo nieko bendra, be to, nepadarė nieko bloga ir nieko neišdavė.

Tirionas pasimuistė.

— Ji įmetė mane į kalėjimo celę ir nuteisė mirties bausme, — neslėpdamas apmaudo priminė jis lordams. — Be to, nors ir gavusi įsakymą, negrįžo į Karaliaus Uostą prisiekti ištikimybės Džofui. Milordai, duokite man karių ir Lisos Arin reikalą aš sutvarkysiu.

Tirionas nebūtų galėjęs sugalvoti kitos užduoties, kuri būtų teikusi jam tokį malonumą, nebent… savo rankomis būtų pasmaugęs Sersėją. Kartais jis vis dar sapnuodavo Lizdo dangaus kalėjimo celes ir prabusdavo išpiltas šalto prakaito.

Meisas Tairelis draugiškai nusišypsojo, bet už tos šypsenos Tirionas įžvelgė panieką.

— Gal būtų geriau, jei karą paliktum kariams, — tarė Haigardeno lordas. — Ir už tave geresni vyrai prarado puikiausias kariuomenes Mėnulio kalnuose arba neteko jų šturmuodami Kruvinuosius vartus. Mums žinomi tavo gebėjimai, milorde, nereikia žaisti su likimu.

Baisiai supykęs, Tirionas rankomis įsirėmė į pagalves ir ėmė stotis, bet, jam nespėjus atsikirsti, prabilo jo tėvas.

— Tirionui turiu numatęs kitų užduočių. Manau, Lizdo raktą savo rankose laiko lordas Petiras.

— Ak, be jokios abejonės, — patvirtino Mažasis Pirštas, — laikau jį čia, tarpkojyje. — Ir jo pilkai žalios akys išdykėliškai žybtelėjo. — Milordai, jums leidus, norėčiau pasisiūlyti nukeliauti į Slėnį, pavergti ledi Lisos Arin širdį ir jai pasipiršti. Tapęs jos vyru, galėsiu perduoti jūsų valdžion Arino Slėnį nepraliejęs nė lašo kraujo.

Lordas Rovanas, rodos, tuo abejojo.

— Ar ledi Lisa sutiks už tavęs eiti?

— Ji jau kelis kartus su manimi ėjo, lorde Mati, ir nė trupučio nesiskundė.

— Gulėti, — pasakė Sersėja, — tai ne tekėti. Net tokia karvė kaip Lisa Arin gali suvokti skirtumą.

— Žinoma. Riverano valdovo dukrai tikrai nederėtų tekėti už kilme nė iš tolo jai neprilygstančio vyro. — Mažasis Pirštas skėstelėjo rankomis. — Nors, kita vertus… Lizdo ledi ir Harenholo lordo santuoka visiškai įmanoma, tiesa?

Tirionui nepraslydo pro akis, kad Paksteris Redvainas ir Meisas Tairelis slapta susižvalgė.

— Gal ir įmanoma, — tarė lordas Rovanas, — jei esi tikras, kad priversi tą moterį būti ištikimą jo karališkajai malonybei.

— Milordai, — įsiterpė aukštasis septonas, — artinasi ruduo ir visi geros širdies žmonės pavargo nuo karo. Jei lordas Beilišas gali grąžinti Slėniui taiką, o patį Slėnį — karaliaus valdžion nepraliejęs kraujo, tai dievai jį, žinoma, laimina.

— Bet ar pavyks? — paklausė lordas Redvainas. — Dabar Lizdo lordas yra Jono Arino sūnus. Lordas Robertas.

— Jis dar berniukas, — paaiškino Mažasis Pirštas. — Aš pasirūpinsiu, kad užaugęs jis taptų nuolankiu Džofrio valdiniu ir geru visų mūsų bičiuliu.

Tirionas atidžiai nužvelgė šį liekną vyrą su smailia barzdele ir nepagarbiomis pilkai žalsvomis akimis. Harenholo lordas — tik tuščias titulas? Po galais, tėve… Net jei jis niekada neįkels kojos į tą pilį, šis titulas atveria jam galimybę gauti tokią žmoną ir jis nuo pat pradžių tai žinojo…

— Priešų mums netrūksta, — pasakė seras Kevanas Lanisteris. — Jei galime pasiekti, kad Lizdas neįsitrauktų į karą, juo geriau. Aš linkęs siūlymui pritarti ir pažiūrėti, ką lordui Petirui pavyks pasiekti.

Tirionas iš patirties seniai žinojo, kad taryboje seras Kevanas buvo tarsi brolio ruporas; jam niekada nė į galvą nešovė, jog galėtų būti ne taip, kaip nori lordas Taivinas. Viskas buvo nuspręsta iš anksto, suprato Tirionas, o šis pasitarimas — tik spektaklis.

Avys pritariamai sumekeno net nenutuokdamos, kaip trumpai jos bus nukirptos, tad prieštarauti teko Tirionui.

— Bet kaip karalius sumokės skolas išvykus lordui Petirui? Jis mūsų monetų magas ir neturime, kas jį pakeistų.

Mažasis Pirštas šyptelėjo.

— Mano mažasis bičiulis per gerai mane vertina. Aš tik skaičiuoju variokus, kaip sakydavo karalius Robertas. Tai galėtų daryti ir bet kuris nuovokus pirklys, o kuris nors iš Lanisterių, dievų apdovanotas teise lytėti Kasterlių Uolos auksą, be jokios abejonės, mane pranoktų.

— Kas nors iš Lanisterių? — nusistebėjo Tirionas ir kažkodėl jį apėmė bloga nuojauta.

Lordo Taivino akys aukso spalvos taškais išmargintais vyzdžiais nukrypo į skirtingų spalvų sūnaus akis ir jųdviejų žvilgsniai susitiko.

— Manau, tu puikiausiai tiksi šioms pareigoms.

— Tikrai! — nuoširdžiai šūktelėjo seras Kevanas. — Neabejoju, kad būsi nuostabus iždininkas, Tirionai.

Lordas Taivinas vėl kreipėsi į Mažąjį Pirštą:

— Jei Lisa Arin sutiks tapti tavo žmona ir grįš karaliaus globon, turėsime grąžinti lordui Robertui garbę vadintis Rytų sergėtoju. Ar greitai galėsi išvykti?

— Jei tik pūs palankus vėjas, rytoj rytą. Anapus grandinės stovi bravosiečių galera, dabar į ją laivu gabenamas krovinys. Ji vadinasi „Juodasis karalius“. Pakalbėsiu su kapitonu, kad rastų man gultą.

— Negalėsi dalyvauti karaliaus vestuvėse, — tarė Meisas Tairelis.

Petiras Beilišas gūžtelėjo.

— Potvyniai ir nuotakos nelaukia jokio vyro, milorde. Kai prasidės rudens audros, plaukti bus daug pavojingiau. Bijau, kad nuskendęs kaip jaunikis prarasčiau didžiąją dalį savo žavesio.

Lordas Tairelis tyliai nusijuokė.

— Teisybė. Geriau nedelsti.

— Tegul dievai pagreitina tavo kelionę, — įsiterpė aukštasis septonas. — Visiems Karaliaus Uosto gyventojams derėtų melsti dievų, kad tau pasisektų.

Lordas Redvainas nykščiu ir smiliumi suspaudė sau viršunosę.

— Gal galėtume grįžti prie sąjungos su Greidžojumi? Mano nuomone, ji mums būtų labai naudinga. Greidžojaus karo laivai prisidėtų prie mano flotilės, o tada, jūroje turėdami tokį didelį karo laivyną, galėtume pulti Drakono Uolą ir niekais paversti visas Stanio Barateono pretenzijas.

— Karaliaus Beilono karo laivai būtent tam ir skirti, — mandagiai paaiškino lordas Taivinas. — Mūsiškiai — taip pat. Už sąjungą Greidžojus reikalauja pusės karalystės, tik… ką jis už tai padarys? Sumuš Starkus? Tai jis jau daro. Tai kam mums mokėti už tai, ką gausime veltui? Mano galva, dėl Paiko lordo geriausia apskritai nieko nedaryti. Laimėti laiko ir galbūt sulaukti daug palankesnio pasiūlymo. Tokio, kuriame karalius nebūtų spaudžiamas atiduoti pusės karalystės.

Tirionas atidžiai stebėjo tėvą. Jis kažką nutyli… Neūžauga prisiminė svarbius laiškus, kuriuos lordas Taivinas rašė tą vakarą, kai jis atėjo pareikšti pretenzijų į Kasterlių Uolą. Kaip jis tuomet pasakė? Vieni mūšiai laimimi kalavijais ir ietimis, kiti — laiškais ir varnais… Jis ėmė svarstyti, koks tas „palankesnis pasiūlymas“ ir kokią kainą jį priėmus reikėtų mokėti.

— Gal geriau grįžkime prie vestuvių klausimo, — tarė seras Kevanas.

Aukštasis septonas pašnekėjo apie darbus Didžiojoje Beiloro septoje, o Sersėja išsamiai papasakojo, kaip ji ruošiasi puotai. Tūkstantį svečių buvo ketinama sutalpinti karūnos menėje, o daugybę kitų priimti artimiausiose pilies prieigose. Išoriniuose ir vidiniuose kiemuose turėjo stovėti šilkais papuoštos palapinės su nuo maisto lūžtančiais stalais ir alaus statinėmis, skirtos tiems, kurie netilps menėje.

— Jūsų malonybe, — kreipėsi į lordą Taiviną didysis meisteris Paiselis, — jei jau kalbame apie svečių gausą… Pas mus atskrido varnas iš Saulės Ieties. Kol mes čia šnekamės, į Karaliaus Uostą joja trys šimtai dorniečių ir jie tikisi atvykti dar prieš prasidedant vestuvių iškilmėms.

— Kaip jie gali joti? — nepatenkintas burbtelėjo Meisas Tairelis. — Jie neprašė leidimo joti per mano žemes.

Tirionas atkreipė dėmesį, kad storas jo sprandas staiga sodriai nuraudo. Dorniečiai ir Haigardeno žmonės niekada vieni kitų nemėgo; jau daug šimtmečių jie puldinėjo vieni kitus pasienyje, ir net kai būdavo sudarę taiką, persikeldavo per kalnus, kirsdavo sieną ir užpuolę plėšdavo kaimynus. Dornui tapus Septynių Karalysčių dalimi, tas priešiškumas šiek tiek priblėso, kol… Dorno princas, vadinamas Raudonąja Angim, riterių turnyre nesuluošino jaunojo Haigardeno įpėdinio. Šis reikalas gali būti keblus, pagalvojo nykštukas nekantraudamas pamatyti, kaip dabar elgsis jo tėvas.

— Princas Doranas atvyksta mano sūnaus kvietimu, — ramiai paaiškino lordas Taivinas, — ir ne tik dalyvauti vestuvių iškilmėse, bet ir užimti savo vietos taryboje bei sulaukti teisingumo, kurio Robertas jam neparodė, keršijant už sesers Elijos ir jos vaikų nužudymą.

Nenuleisdamas akių nuo lordų Tairelio, Redvaino ir Rovano, Tirionas svarstė, ar kuris nors iš šios trijulės drįs atrėžti: „Bet, lorde Taivinai, argi ne tu atidavei Robertui jų kūnus, suvyniotus į Lanisterių skraistes?“ Nė vienas iš vyrų nedrįso praverti burnos, bet šis nebylus klausimas vis tiek aiškiai buvo matyti jų veiduose. Redvainui į tai nusispjaut, pagalvojo Tirionas, o Rovanas atrodo taip, tarsi staiga būtų užspringęs.

— Kai karalius ves tavo Mardžerę, o Mirsela ištekės už princo Tristano, būsime viena plati giminė, — priminė Meisui Taireliui seras Kevanas. — Ir visi praeityje buvę nesutarimai turi baigtis, ar sutinki, milorde?

— Tai mano dukters vestuvės…

— …ir mano vaikaičio, — griežtai pasakė lordas Taivinas. — Ir seniems kivirčams jose ne vieta.

— Su Doranu Marteliu aš nesikivirčiju, — nenusileido lordas Tairelis, bet jo žodžiai buvo kupini pagiežos. — Jei nori taikiai joti per Žemupį, jam tereikia paprašyti mano leidimo.

Pasvajok… — pagalvojo Tirionas. Kaulų keliu jis persikels per kalnus, pasuks į rytus, link Samerholo, ir iš pietų atjos Karališkuoju keliu.

— Trys šimtai dorniečių mūsų planų nė kiek nesujauks, — tarė Sersėja. — Karius pavaišinsime kieme, karūnos menėje įsprausime kelis papildomus suolus lordams ir kilmingiems riteriams, o princui Doranui rasime garbingą vietą ant pakylos.

Tik ne šalia manęs, perskaitė Tirionas, pažvelgęs Meisui Taireliui į akis, bet Haigardeno lordas nieko neatsakė, tik vos pastebimai linktelėjo.

— O dabar imkimės malonesnės užduoties, — paragino susirinkusius lordas Taivinas. — Turime pasidalyti savo pergalės vaisius.

— Kas gali būti maloniau?.. — tarė Mažasis Pirštas, kuris savo vaisių — Harenholą — jau buvo prarijęs.

Kiekvienas lordas turėjo savų pageidavimų; norėjo gauti tą pilį arba aną kaimą, žemės plotą, upokšnį, mišką, teisę globoti vieną ar kitą per mūšį be tėvų likusią atžalą. Laimė, pergalės vaisių buvo daugybė ir našlaičių bei pilių pakako visiems. Veiris turėjo sąrašus. Sunkioje kovoje su žiauriuoju Staniu ir Žaibo lordu žuvo keturiasdešimt septyni žemesnės kilmės lordai, šeši šimtai devyniolika riterių ir keli tūkstančiai nekilmingų karių. Iš visų išdavikų ir jų įpėdinių palikimas buvo atimtas ir jiems priklausiusios žemės ir pilys išdalytos tiems, kurie įrodė esą ištikimesni.

Didžiausias derlius teko Haigardenui. Tirionas dėbtelėjo į išpampusį Meiso Tairelio pilvą ir tarė sau: Šis vyras tikras besotis. Tairelis pareikalavo savo vėliavininko, lordo Alisterio Florento žemių ir pilių, nors šis suklydo tik vieną vienintelį kartą sutikęs remti Renlį, o paskui Stanį. Lordas Taivinas Meiso Tairelio reikalavimą mielai įvykdė. Braitvoterio pilis ir visos jai priklausančios žemės bei įplaukos atiteko antrajam lordo Tairelio sūnui, serui Garlanui, kuris akimirksniu tapo labai įtakingu lordu. Vyresnysis jo brolis, žinoma, turėjo paveldėti patį Haigardeną.

Mažesni žemės plotai buvo padovanoti lordui Rovanui ir pažadėti lordui Tarliui, ledi Oukhart, lordui Haitaueriui ir kitiems atlygio nusipelniusiems, bet pasitarime nedalyvaujantiems žmonėms. Lordas Redvainas nereikalavo nieko, tik prašė trisdešimčiai metų panaikinti mokestį, kurį Mažasis Pirštas ir jo vynu prekiaujantys tarpininkai buvo uždėję kai kurioms geriausioms Arboro vyno rūšims. Gavęs, ko norėjo, jis pareiškė esąs didžiai patenkintas ir pasiūlė liepti tarnams atritinti statinaitę Arboro auksinio, kad galėtų pasiūlyti tostą už gerąjį karalių Džofrį ir jo išmintingą bei dosnią ranką. Išgirdus šiuos žodžius Sersėjos kantrybė trūko.

— Džofui reikia kalavijų, o ne tostų, — pasakė ji. — Jo karalystę vis dar alina galimi sosto grobikai ir apsišaukėliai karaliai.

— Bet, manau, jau neilgai, — pataikūniškai įsiterpė Veiris.

— Liko dar pora klausimų, milordai. — Seras Kevanas žvilgtelėjo į savo raštus. — Seras Adamas rado kelis krištolus iš aukštojo septono karūnos. Rodos, dabar jau galime būti tikri, kad vagys ją sulaužė, krištolus išlupo, o auksą išlydė.

— Mūsų Dangiškasis Tėvas žino jų kaltę ir juos nubaus, — romiai pareiškė aukštasis septonas.

— Žinoma, — linktelėjo lordas Taivinas. — Nepaisant to, turi būti karūnuotas per karaliaus vestuves. Sersėja, pakviesk auksakalius, turime parūpinti pakaitinę karūną. — Ir, nelaukęs, ką atsakys duktė, kreipėsi į Veirį: — Turi dar naujienų?

Eunuchas išsitraukė iš rankovės pergamentą.

— Netoli Pirštų žmonės matė milžinišką krakeną. — Sukikenęs jis pridūrė: — Ne Greidžojų, bet tikrą jūrų pabaisą. Krakenas užpuolė ibeniečių banginių medžioklės laivą ir jį nuskandino. Prie Brastos Akmenų vyksta mūšiai, o tarp Tirošio ir Lyso, rodos, tuoj vėl kils karas. Ir vieni, ir kiti tikisi sudaryti sąjungą su Myru. Iš Nefrito jūros grįžę jūreiviai praneša, jog Kvarte išsirito trigalvis drakonas, tikras to miesto stebuklas…

— Drakonai ir milžiniški krakenai manęs nedomina, nesvarbu, kiek galvų jie turi, — pertraukė jį lordas Taivinas. — Gal kartais tavo šnabždūnai aptiko mano sūnėno pėdsakus?

— Deja, tavo numylėtas Tirekas dingo kaip į vandenį. Vargšas vaikinas, nors ir narsus… — Veiris, rodos, vos tramdė ašaras.

— Taivinai, — įsiterpė seras Kevanas, kol lordas Taivinas dar nepradėjo reikšti akivaizdaus nepasitenkinimo, — į kareivines parsibastė būrelis per mūšį pabėgusių auksinių apsiaustų, besitikinčių grįžti į tarnybą. Seras Adamas nori žinoti, ką su jais daryti.

— Per savo bailumą jie galėjo įstumti Džofą į pavojų, — nedvejodama pareiškė Sersėja. — Noriu, kad jie būtų nužudyti.

Veiris atsiduso.

— Žinoma, niekas negalėtų paneigti, kad jie nusipelnė mirties, jūsų malonybe. Ir vis dėlto… galbūt galėtume pasielgti išmintingiau ir išsiųsti juos į Nakties sargybą? Pastaruoju metu nuo Sienos mus pasiekia nerimą keliančios žinios. Apie tyržmogius, prisikėlusius numirėlius…

— Tyržmogiai, krakenai ir drakonai, — nusijuokė Meisas Tairelis. — Ar bent tarp mūsų yra žmogiškų būtybių?

Bet lordas Taivinas į šią pašaipą nekreipė dėmesio.

— Dezertyrus mums bus naudingiausia gerai pamokyti. Kūjais sutrupinkite jiems kelių girneles. Kad daugiau nebėgtų. Nei jie, nei joks kitas vyras, matęs juos elgetaujančius gatvėse. — Jis apžvelgė stalą norėdamas įsitikinti, ar kuris nors lordas tokiam sprendimui neprieštarauja.

Tirionas prisiminė savo apsilankymą prie Sienos ir krabus, kuriuos valgė su senuoju lordu Mormontu ir jo karininkais. Prisiminė ir tai, ko senis baiminosi.

— Gal pamokytume bėglius ir suluošinę porą iš jų? Sakykim, tuos, kurie nužudė serą Džeisliną. Kitus galėtume išsiųsti prie Sienos. Nakties sargybai labai trūksta žmonių. Jei Siena būtų užimta…

— …šiaurę užplūstų tyržmogiai, — baigė mintį jo tėvas, — ir Starkams, ir Greidžojams tektų kovoti su dar vienu priešu. Rodos, jie nebenori toliau būti Geležinio sosto valdiniais, tad kokią turi teisę tikėtis Geležinio sosto paramos? Ir karalius Robas, ir karalius Beilonas reiškia pretenzijas valdyti šiaurę. Tai tegul jiedu tuos kraštus ir gina, jei tik pajėgia. O jei ne, gali būti net taip, kad Mensas Plėšikas pasirodys esąs naudingas sąjungininkas. — Lordas Taivinas žvilgtelėjo į brolį. — Ar dar yra reikalų?

Seras Kevanas papurtė galvą.

— Jau viskas. Milordai, jo malonybė karalius Džofris, žinoma, norėtų padėkoti jums už išmintį ir gerus patarimus.

— Norėčiau vienas šnektelėti su savo vaikais, — visiems pakilus eiti tarė lordas Taivinas. — Ir su tavimi, Kevanai.

Kiti tarybos nariai klusniai atsisveikino ir pirmas pro duris išėjo Veiris, o paskutiniai Tairelis ir Redvainas. Kai menėje liko tik Lanisteriai, seras Kevanas uždarė duris.

— Aš — iždininkas?! — įpykęs spigiai šūktelėjo Tirionas. — Malonėkite pasakyti, kam šovė į galvą tokia mintis?

— Lordui Petirui, — atsakė tėvas, — bet mums visiems bus tik geriau, jei iždas liks Lanisterių rankose. Prašei rasti tau svarbią užduotį. Baiminiesi, kad ji tau per sunki?

— Ne, — atšovė Tirionas, — baiminuosi klastos. Mažasis Pirštas — gudrus ir ambicingas. Nepasitikiu juo. Ir tau nederėtų.

— Jis perviliojo į mūsų pusę Haigardeną… — stojo ginti Mažojo Piršto Sersėja.

— …ir pardavė tau Nedą Starką. Žinau. Jis nė nemirktelėjęs parduos ir mus. Netinkamose rankose moneta tokia pat pavojinga kaip ir kalavijas.

Dėdė Kevanas keistai nužvelgė Tirioną.

— Tik ne mums. Kasterlių Uolos auksas…

— …kasamas iš žemės. O Mažojo Piršto auksas randasi iš oro, tiesiog spragtelėjus pirštais.

— Šis gebėjimas naudingesnis už visus tavuosius, mielas broliuk, — apsimestinai meiliai, o iš tiesų kupina pagiežos pasakė Sersėja.

— Mažasis Pirštas melagis…

— „…ir visas juodas“, — tarė kranklys varnui.

Lordas Taivinas delnu garsiai pliaukštelėjo į stalą.

— Gana! Daugiau nepakęsiu šių bjaurių rietenų. Jūs abu Lanisteriai ir elgsitės taip, kaip Lanisteriams dera.

Seras Kevanas krenkštelėjo.

— Man labiau patiktų, jei Lizdo valdovu taptų Petiras Beilišas, o ne kuris nors kitas ledi Lisos gerbėjas. Jonas Roisas, Linas Korbrėjus, Hortonas Redfortas… kiekvienas iš jų savaip pavojingas. Ir išdidus. Gal Mažasis Pirštas ir gudrus, bet negali pasigirti nei aukšta kilme, nei gebėjimais mūšio lauke. Slėnio lordai niekada nelaikys jo sau lygiu. — Jis pažvelgė į brolį. Kai lordas Taivinas pritariamai linktelėjo, pridūrė: — Be to, lordas Petiras ir toliau siunčia mums savo ištikimybės įrodymus. Štai vakar pranešė apie Tairelių užmačias įkalbėti Sansą Stark vykti „pasisvečiuoti“ į Haigardeną ir ten ištekinti ją už vyriausio lordo Meiso sūnaus Vilo.

— Mažasis Pirštas apie tai pranešė? — Tirionas pasilenkė prie stalo. — Ne mūsų šnabždūnų vadas? Kaip įdomu…

Sersėja nepatikliai žvilgtelėjo į dėdę.

— Sansa yra mano įkaitė. Be mano leidimo ji niekur nevyks.

— Nori nenori, o lordo Tairelio paprašyta turėtum ją išleisti, — pabrėžtinai tarė lordas Taivinas. — Atsisakiusi patenkinti jo prašymą leistum suprasti, kad mes jais nepasitikime. Jis įsižeistų.

— Tegul įsižeidžia. Kas mums darbo?

Prakeikta kvailė, dingtelėjo Tirionui.

— Miela sese, — kantriai paaiškino jis, — įžeidusi Tairelį kartu įžeisi Redvainą, Tarlį, Rovaną ir Haitauerį ir tikriausiai paskatinsi juos susimąstyti, gal Robas Starkas bus lengviau sukalbamas ir sutiks tenkinti jų norus.

— Neleisiu rožei ir didvilkiui gultis į vieną lovą, — kaip kirviu nukirto lordas Taivinas. — Turime užbėgti jiems už akių.

— Bet kaip? — gūžtelėjo Sersėja.

— Vedybomis. Pirmiausia — tavo.

Šie žodžiai buvo tokie netikėti, kad Sersėja kelias akimirkas praradusi žadą tik spoksojo į tėvą. Paskui jos skruostai nuraudo, lyg kas būtų pliaukštelėjęs per juos delnu.

— Ne. Antrą kartą netekėsiu. Netekėsiu.

— Tavo malonybe, — pagarbiai kreipėsi į dukterėčią seras Kevanas, — esi dar jauna, graži ir vaisinga moteris. Turbūt nenori viso likusio gyvenimo praleisti viena? Be to, santuoka kartą ir visiems laikams nutildytų tas kalbas apie kraujomaišą.

— Kol esi netekėjusi, Stanis turi progą skleisti savo šlykštų šmeižtą, — pasakė lordas Taivinas dukteriai. — Tavo lovoje turi vėl atsirasti vyras ir pradėti su tavimi vaikus.

— Trijų vaikų per akis. Esu Septynių Karalysčių karalienė, o ne veislinė kumelė! Aš — karalienė regentė!

— Tu mano duktė ir darysi, ką liepsiu.

Ji atsistojo.

— Nesėdėsiu čia ir nesiklausysiu…

— Klausysies, nebent nori, kad vyrą tau išrinkčiau savo nuožiūra, — ramiai tarė lordas Taivinas.

Sersėja kiek padvejojusi atsisėdo ir Tirionas suprato, kad sesuo paklus, nors ką tik skambiai pareiškė, jog „antrą kartą netekės“.

— Ir tekėsi, ir gimdysi. Ir kuo daugiau vaikų pagimdysi, tuo didesnis melagis atrodys Stanis. — Tėvas pervėrė ją tokiu skvarbiu žvilgsniu, kad tas žvilgsnis, rodės, prikaustė Sersėją prie krėslo. — Meisas Tairelis, Paksteris Redvainas ir Doranas Martelis vedę gerokai jaunesnes moteris, kurios tikriausiai juos pergyvens. Beilono Greidžojaus žmona jau sena ir silpnos sveikatos, bet ši santuoka pasmerktų mus sąjungai su Geležies salomis, o aš vis dar abejoju, ar tai būtų išmintingiausias kelias.

— Ne, — krustelėjusi pabalusias lūpas ištarė Sersėja. — Ne, ne, ne.

Pagalvojęs, kaip puiku būtų išgrūsti seserį į Paiką, Tirionas vos susilaikė nenusišypsojęs. Jau norėjau liautis meldęsis ir štai gerasis dievas mane išgirdo.

O lordas Taivinas dėstė:

— Oberinas Martelis tiktų, bet tokia santuoka labai užrūstintų Tairelius. Tad turime pasirinkti kurį nors iš sūnų. Kaip suprantu, mielai sutiktum tekėti už jaunesnio, ar ne?

— Aš apskritai nesutinku…

— Galvojau apie dvynius Redvainus, Teoną Greidžojų, Kventiną Martelį ir daug kitų. Tačiau būtent mūsų sąjunga su Haigardenu buvo tas kalavijas, kuris parklupdė Stanį. Ją reikia puoselėti ir stiprinti. Seras Loras pasirinko baltą drabužį, o seras Garlanas jau vedęs vieną iš Fosovėjų dukterų, bet yra dar vyriausias sūnus — jaunuolis, kurį jie ketina apvesdinti su Sansa Stark.

Vilas Tairelis. Matydamas beviltišką Sersėjos įtūžį, Tirionas pajuto piktdžiugišką pasitenkinimą.

— Tas luošys…

Tėvas nudelbė jį lediniu žvilgsniu.

— Vilas yra Haigardeno įpėdinis, visi kalba, kad švelnaus būdo ir kilnus jaunas vyras, mėgstantis skaityti ir žiūrėti į žvaigždes. Be to, jam labai patinka veisti gyvūnus ir jo skalikai, sakalai ir žirgai geriausi visose Septyniose Karalystėse.

Puikus jaunikis, svajingai tarė sau Tirionas. Sersėja irgi labai mėgsta „veistis“. Jam pagailo vargšo Vilo Tairelio ir dabar jau pats nežinojo, ar nori juoktis iš sesers, ar ją apraudoti.

— Aš rinkčiausi Tairelių įpėdinį, — paskelbė savo sprendimą lordas Taivinas, — bet jei norėtum kito vyro, išklausysiu tavo argumentų.

— Esi labai malonus, tėve, — mandagiai, bet šaltai tarė Sersėja. — Verti mane rinktis, nors pasirinkimas labai sunkus. Ką mieliau įsileisiu į savo lovą: seną šliužą ar luošą šunų veisiką? Man reikia kelių dienų pagalvoti. Ar jau galėčiau eiti?

Tu esi karalienė, norėjo jai priminti Tirionas. Tai jis turėtų prašyti tavo leidimo išeiti.

— Eik, — linktelėjo tėvas. — Kai nusiraminsi, dar pašnekėsim. Nepamiršk savo pareigos.

Neslėpdama pykčio, įsitempusi, Sersėja išlėkė iš menės. Vis tiek galų gale ji paklus tėvo valiai. Su Robertu irgi taip buvo. Tačiau nereikia pamiršti ir Džeimio. Kai Sersėja tekėjo pirmą kartą, jų brolis buvo gerokai jaunesnis; antrai santuokai jis gali taip lengvai nepritarti. Nelaimėlį Vilą Tairelį gali ištikti mirtina nelaimė, kas nors gali kalaviju paleisti jam žarnas, o tai labai apkartintų Haigardeno ir Kasterlių Uolos sąjungą. Man derėtų ką nors pasakyti, tik ką? Gal: „Atleisk, tėve, bet Sersėja trokšta tekėti už mūsų brolio?“

— Tirionai…

Jis nuolankiai šyptelėjo.

— Ar gali būti, kad girdžiu šauklį, kviečiantį mane grįžti į kariuomenės gretas?

— Tavo silpnybė — potraukis prie kekšių, — be užuolankų rėžė sūnui lordas Taivinas, — bet galbūt ir aš dėl to truputį kaltas. Kadangi esi ne aukštesnis už berniuką, lengvai pamiršau, kad iš tiesų esi suaugęs vyras, turintis savų poreikių. Pats laikas tau vesti.

Buvau vedęs, ar pamiršai? Tirionas vyptelėjo ir išleido garsą, primenantį ir juoką, ir urzgimą.

— Ar mintis apie vedybas kelia tau juoką?

— Ne, mane pralinksmino mintis, koks būsiu nepakartojamas ir gražus jaunikis.

Gal būtent žmonos Tirionui ir reikėjo? Jei jos kraityje būtų žemių ir pilis, jis turėtų pasaulyje vietą, atskirtą ir nuo Džofrio dvaro, ir… nuo Sersėjos bei tėvo.

Kita vertus, jis turėjo Šają. Nors primygtinai kartoja, kad yra visiškai patenkinta būdama mano sugulovė, šioms vedyboms ji nepritars.

Tačiau tai nebuvo argumentas, galintis padėti jam pelnyti tėvo palankumą, todėl Tirionas tik pasimuistė, ištiesino pečius ir tarė:

— Nori apvesdinti mane su Sansa Stark. Bet jei Taireliai šiai merginai jau numatę kai ką kita, ar tokia santuoka jų neįžeis?

— Iki Džofrio vestuvių apie ketinimus ištekinti Starkų mergaitę lordas Tairelis tikrai neužsimins. Kaip jis gali įsižeisti, jei Sansa ištekės anksčiau, juolab kad nė žodžiu nebuvo prasitaręs mums apie savo planus?

— Taigi, — pritarė seras Kevanas, — o jei Tairelio širdyje ir liks šiek tiek apmaudo, jį nesunkiai numaldysime pasiūlę ištekinti Sersėją už jo sūnaus Vilo.

Tirionas pasikrapštė skaudamą nosies galą. Kartais sutvarstytą žaizdą taip įkyriai niežtėdavo…

— Nuo tos dienos, kai buvo nužudytas Sansos tėvas, jo malonybė karališka votis merginos gyvenimą pavertė pragaru, o dabar, kai pagaliau išsivadavo iš Džofrio nagų, siūlai jai tekėti už manęs. Man rodos, tai irgi žiaurus elgesys. Netgi tau, tėve.

— Kodėl? Ar ketini ją skriausti? — Veikiau smalsaudamas, nei susirūpinęs paklausė Tiriono tėvas. — Aš nesiekiu, kad mergina būtų laiminga, ir tu neturėtum to siekti. Mūsų sąjungininkai pietuose patikimi kaip Kasterlių Uola, bet šiaurę dar reikia palenkti savo pusėn ir mūsų sėkmės šiaurėje garantas yra Sansa Stark.

— Bet ji dar visai vaikas…

— Tavo sesuo dievagojasi, kad ji jau kraujavo. O jei taip, vadinasi, Sansa yra moteris ir gali tekėti. Turi atimti jai nekaltybę, kad niekas nesakytų, jog iš tikrųjų santuokinio gyvenimo nebuvo. Paskui, jei prieš vėl su ja suguldamas norėsi metus kitus palaukti, turėsi tam teisę, nes būsi jos vyras.

Kol kas man nereikia jokios kitos moters, tik Šajos, pagalvojo Tirionas, o Sansa, kad ir ką kalbėtum, vis dėlto yra mergaitė.

— Jei sieki laikyti Sansą kuo toliau nuo Tairelių, kodėl tau negrąžinus jos motinai? Galbūt tai paskatintų Robą Starką priklaupti ir prisiekti ištikimybę?..

Lordas Taivinas pašaipiai nužvelgė sūnų.

— Tik nusiųsk ją į Riveraną! Motina Sansą tuoj pat išleis už kurio nors iš Blekvudų arba Molisterių, kad sutvirtintų sūnaus sudarytas sąjungas su Trišakio lordais. Nusiųsk ją į šiaurę, tai dar nepasikeitus mėnuliui ištekės už kurio nors iš Manderlių ar Amberių. Bet, kaip galima spręsti iš Tairelių sumanytos gudrybės, ir čia, dvare, ji gana pavojinga. Sansa turi tapti Lanisterio žmona, ir greitai.

— Vyras, vedęs Sansą Stark, jos vardu gali pareikšti pretenzijas į Vinterfelą, — pridūrė dėdė Kevanas. — Ar apie tai nepagalvojai?

— Jei nevesi šios merginos, atiduosime ją kuriam nors iš tavo pusbrolių, — pasakė tėvas. — Kaip manai, Kevanai, ar Lanseliui pakaktų jėgų vesti?

Seras Kevanas susimąstė.

— Jei atvestume Sansą pas jį prie ligos patalo, jis ištartų reikiamus žodžius, bet… sugulti su ja… Ne… Pasiūlyčiau vieną iš dvynių, bet Starkai abu juos paėmę į nelaisvę ir laiko Riverane. Dženos sūnus Tionas irgi jų rankose, kitaip Sansą galėtų vesti ir jis.

Toliau tėvo ir dėdės pokalbio Tirionas nesiklausė. Sansa Stark… — mąsliai tarė sau jis. Tyli, gardžiai kvepianti Sansa, mėgusi šilkus, dainas, kilnumą ir augalotus narsius riterius gražiais veidais. Staiga jis pasijuto tarsi būtų viename iš flotilės laivų ir denis suptųsi jam po kojomis.

— Prašei atlygio už mūšyje parodytas pastangas, — įtaigiai priminė jam tėvas. — Dabar tau pasitaikė gera proga, Tirionai, geresnės vargu ar kada nors sulauksi. — Jis pirštais nekantriai pabarbeno į stalą. — Kadaise tikėjausi apvesdinti tavo brolį su Lisa Tuli, bet, mums dar nespėjus pasiruošti vestuvėms, Eiris pašaukė Džeimį į karaliaus sargybą. Kai lordui Hosteriui užsiminiau, kad Lisa galėtų tekėti už tavęs, jis atšovė norįs savo dukrai viso vyro, o ne pusės.

Ir išleido ją už Jono Arino, pagal amžių tikusio jai į senelius. Tačiau žinodamas, kaip paskui klostėsi Lisos Arin gyvenimas, Tirionas ne pyko, o jautėsi dėkingas.

— Pasiūlęs tave į žentus Dorno valdovui, išgirdau, kad mano žodžiai jį įžeidė, — kalbėjo lordas Taivinas. — Paskui, metams bėgant, panašių atsakymų sulaukiau iš Jono Roiso ir Leitono Haitauerio. Galų gale taip nusižeminau, jog pasiūliau, kad galėtum vesti Florento dukrą, kuriai per brolio vestuves Robertas atėmė nekaltybę, bet jos tėvas mieliau išleido ją už vieno iš nekilmingų jam tarnaujančių riterių. Jei nenori vesti Starko dukters, rasiu tau kitą žmoną. Neabejoju, kad šioje karalystėje atsiras koks nors menkas, jokios įtakos neturintis lordas, kuris mainais už draugystę su Kasterlių Uola mielai išsiskirs su savo dukterimi. Ledi Tanda paaukojo Lolisę…

Iš baimės Tirioną net šiurpas nukrėtė.

— Jau geriau nusipjausiu kotą ir sušersiu jį ožkoms.

— Tuomet atmerk akis. Starkų mergina jauna, pribrendusi santuokai, klusni, kilminga ir nekalta. Ir nebjauri pažiūrėti. Kodėl vis dar abejoji?

Tikrai, kodėl?

— Toks jau aš esu. Keista, bet norėčiau gauti žmoną, kuri noriai priimtų mane į savo lovą.

— Jei manai, kad tavo kekšės mielai įsileidžia tave į lovą, esi kvailesnis, nei maniau, — pasakė lordas Taivinas. — Nuvylei mane, Tirionai. Tikėjausi, kad šios vedybos tave pradžiugins.

— Taip, visi žinome, kaip tau svarbu, kad būčiau patenkintas, tėve. Bet juk tai ne šiaip sau vedybos. Sakai, „mūsų sėkmės šiaurėje garantas“? Šiaurę dabar valdo Greidžojai, o karalius Beilonas turi dukterį. Kodėl turiu vesti Sansą Stark, o ne ją? — Ir Tirionas pažvelgė tėvui į šaltas ir žalsvas akis su šviesiais, aukso spalvos taškais.

Lordas Taivinas ištiesė pirštus ir suglaudė juos po smakru.

— Beilonui Greidžojui rūpi ne tiek valdyti, kiek plėšikauti. Tegul pasidžiaugia rudens vainiku ir perkenčia šiaurės žiemą. Beilono valdiniai neturės už ką jo mylėti. Pavasarį tas krakenas šiauriečiams jau bus įkyrėjęs iki gyvo kaulo. Kai parvesi Edardo Starko vaikaitį ir jis pareikalaus to, kas jam priklauso pagal prigimtinę teisę, lordai ir nekilmingi vyrai vieningai pasodins jį į protėvių sostą. Tikiuosi, kad gebi užtaisyti moteriai vaiką?

— Manau, kad taip, — pyktelėjęs atkirto Tirionas. — Prisipažinsiu, įrodymų neturiu. Bet niekas negali sakyti, kad nemėginau. Juk sėju savo sėklą, kai tik pasitaiko proga…

— Į nutekamuosius griovius, pamazgų duobes, — niekinamai pridūrė lordas Taivinas, — ir į prastą žemę, kuri augina vien pavainikius. Pats laikas turėti savo sodą. — Jis atsistojo. — Žinok, kad Kasterlių Uolos niekada negausi. Bet vesk Sansą Stark ir galbūt tau atiteks Vinterfelas.

Tirionas Lanisteris, Vinterfelo lordas ir gynėjas. Ši mintis buvo tokia keista, kad jį net šiurpas nukrėtė.

— Puiku, tėve, — rūpestingai rinkdamas žodžius tarė jis, — bet ir tu ne viską numatei. Robas Starkas tikriausiai geba ne mažiau už mane, ir yra pasižadėjęs vesti vieną iš vaisingųjų Frėjų dukterų. Ir kai Jaunasis Vilkas sulauks vilkiukų vados, Sansos vaikai nieko nepaveldės.

Tačiau Tiriono žodžiai lordo Taivino iš vėžių neišmušė.

— Patikėk, su savo vaisingąja Frėj Robas Starkas vaikų nesusilauks. Turiu žinių, kurių kol kas nemačiau reikalo pranešti tarybos nariams, nors gerieji lordai, žinoma, netrukus vis tiek išgirs šią naujieną. Jaunasis Vilkas paėmė į žmonas vyriausią Geiveno Vesterlingo dukterį.

Kelias akimirkas Tirionas negalėjo patikėti, kad tėvas tikrai tai pasakė.

— Šešiolikos metų merginą, vardu Džeinė, — pridūrė seras Kevanas. — Anksčiau lordas Geivenas siūlė ją į žmonas mūsų Vilemui arba Martinui, tačiau turėjau jam atsakyti. Geivenas — geras vyras, bet jo žmona Sibelė iš Spaiserių giminės. Jam nederėjo jos vesti. Vesterlingai visuomet garsėjo garbingumu, o ne sveiku protu. Ledi Sibelės senelis prekiavo šafranu bei pipirais ir buvo tokios pat žemos kilmės, kaip ir tas kontrabandininkas, dabar tarnaujantis Staniui. O jos senelė buvo moteris, kurią jis parsivedė iš rytų. Siaubinga senė… Sklido kalbos, kad ji buvo žynė. Žmonės ją vadino Mage. Mat nė vienas negalėjo ištarti tikrojo jos vardo. Pusė Lanisporto eidavo pas ją gydytis, gaudavo meilės gėrimų ir panašių vaistų. — Jis gūžtelėjo ir pridūrė: — Suprantama, ji seniai mirusi. O Džeinė, rodos, labai miela mergina, nors tik kartą ją mačiau. Ir vis dėlto labai abejotinos kilmės…

Kadangi anksčiau buvo vedęs kekšę, Tirionas nevisiškai suprato, kodėl dėdę apima siaubas vien pagalvojus, kad galima vesti merginą, kurios prosenelis prekiavo gvazdikėliais. Ir vis dėlto… Labai miela mergina, — pasakė seras Kevanas, bet ir nuodai dažnai iš pirmo žvilgsnio atrodo malonūs. Vesterlingų giminė buvo sena, ir vis dėlto išdidumo turėjo daugiau nei galių. Tiriono nebūtų nustebinusi žinia, kad ledi Sibelė dukters kraičiui davė gerokai daugiau nei kilmingas jos vyras. Vesterlingų kasyklų ištekliai baigėsi jau prieš daug metų, geriausios žemės buvo parduotos arba prarastos, o Stačioji Uola labiau priminė griuvėsius, o ne tvirtovę. Bet… labai romantiškus griuvėsius, dunksančius ant toli į jūrą išsišovusio kyšulio.

— Nustebinai mane, — pripažino Tirionas. — Maniau, kad Robas Starkas protingesnis.

— Jam šešiolika, — tarė lordas Taivinas. — Tokiame amžiuje sveikas protas dar užleidžia vietą geismui, meilei ir garbei.

— Jis sulaužė priesaiką, pažemino savo sąjungininką, atsisakė vykdyti tai, ką buvo iškilmingai pažadėjęs. Apie kokią garbę kalbi?

Tirionui atsakė seras Kevanas.

— Dėl merginos garbės jis paaukojo savąją. Kai atėmė jai nekaltybę, kito kelio jam neliko.

— Būtų buvę kilniau palikti ją, besilaukiančią pavainikio, — tiesmukai pareiškė Tirionas. Vesterlingai labai rizikavo; jie galėjo prarasti žemes, pilį ir net gyvybę. Lanisteris niekada nelieka skolingas.

— Džeinė Vesterling tokia, kaip jos motina, — tarė lordas Taivinas, — o Robas Starkas toks, kaip ir jo tėvas.

Rodos, Vesterlingų išdavystė neįsiutino tėvo taip, kaip Tirionas būtų galėjęs tikėtis. Savo vasalų neištikimybės lordas Taivinas nepakentė. Dar būdamas paauglys visiškai sunaikino išdidžiųjų Reinų iš Kastamero ir senųjų Tarbekų iš Tarbekholo gimines. Apie šį jo poelgį dainiai net sudėjo gana šiurpią dainą. Po kelerių metų, kai ėmė šiauštis lordas Farmanas iš Gražiosios pilies, lordas Taivinas nusiuntė pas jį pasiuntinį, nešiną ne laišku, bet liutnia. Pasiklausęs jo menėje nuskambėjusios dainos „Kastamero lietus“, daugiau lordas Farmanas rūpesčių nekėlė. O jei dainos nebūtų pakakę… Reinų ir Tarbekų pilių griuvėsiai tebedunksojo kaip nebylus įrodymas, koks likimas laukia tų, kurie sumano paniekinti Kasterlių Uolos galią.

— Stačioji Uola ne taip toli nuo Tarbekholo ir Kastamero, — pasakė Tirionas. — Kaip manai, gal Vesterlingai jojo pro šalį, pamatė tas pilis ir pasimokė?

— Gal ir pasimokė, — pritarė lordas Taivinas. — Patikėk, Kastamero likimas jiems puikiai žinomas.

— Bet ar Vesterlingai ir Spaiseriai gali būti tokie kvailiai ir tikėti, kad vilkas nugalės liūtą?

Pirmą kartą per nežinia kiek laiko lordo Taivino lūpų kampučiai virptelėjo ir veide šmėstelėjo kažkas panašaus į šypsenėlę; jis nenusišypsojo, bet vien mintis, kad galėjo, kėlė siaubą.

— Kartais didžiausi kvailiai yra protingesni už tuos, kurie iš jų juokiasi, — pasakė jis ir dar pridūrė: — Vesi Sansą Stark, Tirionai. Ir labai greitai.

Ketlina

Jie įnešė kūnus ant pečių ir paguldė prie pakylos. Deglais apšviestoje menėje įsiviešpatavo tyla ir toje tyloje Ketlina išgirdo kažkur kitame pilies pakraštyje kaukiant Pilkąjį Vėją. Didvilkis užuodžia kraują, pagalvojo ji, per akmenines sienas ir medines duris, per nakties tamsą ir lietų jis vis tiek iš kvapo atpažįsta pražūtį ir mirtį.

Ketlina stovėjo Robui iš kairės, prie sosto, ir akimirką pasijuto taip, tarsi būtų žvelgusi į mirusius saviškius — į Braną ir Rikoną. Šie berniukai buvo gerokai vyresni, bet po mirties jų kūnai tarsi susitraukė. Nuogi ir šlapi, jie atrodė tokie mažučiai, kad sunku buvo įsivaizduoti juos gyvus.

Šviesiaplaukis vaikinukas jau mėgino želdintis barzdą. Jo skruostai ir smakras buvo apsipylę blyškiai gelsvais šereliais, o žemiau jiems akis badė peiliu perrėžtos gerklės raudonis. Jo ilgi, aukso spalvos plaukai tebebuvo šlapi, tarsi kas nors būtų ištraukęs jį iš maudymosi kubilo. Iš pirmo žvilgsnio atrodė, kad mirtį jis sutiko romiai, galbūt miegodamas, bet rudaplaukis jo pusbrolis priešinosi iš paskutiniųjų. Jis mėgino gintis nuo peilio ašmenų, tad jo rankos buvo suraižytos, o iš durtinių žaizdų, tarsi bedantės burnytės žiojėjusių krūtinėje, pilve ir nugaroje, vis dar sunkėsi rauzganas skystis, nors šiaip lietus jį, galima sakyti, buvo švariai nuprausęs.

Prieš keldamas koją į menę, Robas užsidėjo ant galvos karūną ir deglų šviesoje jos bronza atrodė tamsiai geltona ir tviskanti. Kai pažvelgė į lavonus, ant jo akių krito šešėlis. Ar ir jis mato Braną su Rikonu? Ketlina būtų verkusi, bet jau neturėjo ašarų. Nužudyti vaikinukai nuo ilgai trukusio kalinimo atrodė išblyškę, bet ir šiaip abu buvo šviesiaodžiai; ant glotnios, baltos jų odos kraujas atrodė toks raudonas, kad rėžė akį, ir į jį beveik nebuvo įmanoma žiūrėti. Ar nužudę Sansą pliką jos lavoną jie irgi paguldys prie Geležinio sosto? Ar jos oda taip pat atrodys tokia balta, o kraujas — toks ryškiai raudonas? Lauke buvo girdėti vis nesiliaujančio lietaus barbenimas ir neramiai kaukiantis vilkas.

Ketlinos brolis Edmuras stovėjo Robui iš dešinės, vieną ranką uždėjęs ant savo tėvo sosto atlošo, o jo veidas atrodė vis dar truputį papurtęs nuo miego. Jis, kaip ir ji, buvo prikeltas: vidury nakties žmonės pasibeldė į duris ir šiurkščiai išvaikė jo sapnus. Ar tie sapnai buvo gražūs, broli? Gal sapnavai saulę, juoką ir mergelės bučinius? Meldžiuosi, kad taip būtų buvę. Mat ją lankydavo tik niūrūs, siaubo persmelkti sapnai.

Menėje stoviniavo Robo kariuomenės kapitonai ir lordai vėliavininkai: vieni apsivilkę šarvinius marškinius ir ginkluoti, kiti daugiau ar mažiau susivėlę ir nebaigę rengtis. Tarp jų buvo ir seras Reinaldas bei jo dėdė, seras Rolfas, bet karalienę Robas nutarė palepinti, mat, jo supratimu, jai nereikėjo matyti šios bjaurasties. Stačioji Uola ne taip toli nuo Kasterlių Uolos, dingtelėjo Ketlinai. Gali būti, kad vaikystėje Džeinė su šiais berniukais kartu žaidė.

Laukdama, kol sūnus prabils, ji vėl pažvelgė žemyn, į ginklanešių Tiono Frėjaus ir Vilemo Lanisterio lavonus.

Kol Robas pakėlė akis nuo kruvinų nužudytųjų kūnų, rodės, praėjo labai daug laiko.

— Mažasis Džonai, — tarė jis, — pasakyk savo tėvui, kad juos atvestų.

Netaręs nė žodžio, Mažasis Džonas Amberis nuėjo ir jo žingsniai nuaidėjo per akmenines didžiosios menės grindis.

Pasirodžius Didžiajam Džonui ir įvedus belaisvius pro duris, Ketlina atkreipė dėmesį, kad kai kurie vyrai žingtelėjo atatupsti ir nuo jų pasitraukė, tarsi išdavyste būtų buvę galima užsikrėsti prisilietus, žvilgtelėjus ar kostelėjus. Belaisviai niekuo nesiskyrė nuo tų, kurie juos sučiupo; visi jie buvo tvirti augaloti vyrai su vešliomis barzdomis ir ilgais plaukais. Du Didžiojo Džono kariai ir trys belaisviai buvo sužeisti. Atskirti juos vienus nuo kitų galėjai tik iš to, kad vieni turėjo ietis, o kiti — vien tuščias kalavijų makštis. Visi vilkėjo ilgus šarvinius arba iš geležinių žiedų nukaldintus marškinius, avėjo sunkius batus, ant pečių buvo užsimetę storus vilnonius arba kailinius apsiaustus. Šiaurė nesvetinga, šalta ir negailestinga, kadaise, kai pirmą kartą įkėlė koją į Vinterfelą, pasakė jai Nedas.

— Penki, — pasakė Robas, kai šlapi ir tylūs belaisviai išsirikiavo priešais jį. — Daugiau nėra?

— Buvo aštuoni, — sududeno Didysis Džonas. — Du nudėjome imdami į nelaisvę, o trečias miršta dabar.

Robas atidžiai pažvelgė į sučiuptųjų veidus.

— Tik aštuoniese įstengėte nužudyti du beginklius ginklanešius.

— Kad patektų į bokštą, jie dar nužudė ir du mano vyrus, — kyštelėjo trigrašį Edmuras Tulis. — Delpą ir Elvudą.

— Tai nebuvo žmogžudystė, sere, — paprieštaravo lordas Rikardas Karstarkas, nekreipdamas dėmesio nei į jo riešus kaustančius pančius, nei į veidu srūvantį kraują. — Kiekvienas, trukdantis tėvui keršyti, pats prašosi mirties.

Jo žodžiai Ketlinos ausims nuskambėjo šiurkščiai ir žiauriai, nelyginant karo būgno dundėjimas. Jos gerklė visiškai išdžiūvo. Aš tai padariau. Šie du berniukai mirė, kad mano dukterys galbūt galėtų gyventi.

— Mačiau, kaip tą naktį Kuždesių miške žuvo tavo sūnūs, — pasakė Robas lordui Karstarkui. Tionas Frėjus Torheno nenužudė. O Vilemas Lanisteris nepapjovė Edardo. Tad kaip gali sakyti, jog keršiji? Tai beprotybė ir kruvina žmogžudystė. Tavo sūnūs garbingai žuvo mūšio lauke su kalavijais rankose.

— Bet žuvo, — nė neketindamas nusileisti atšovė Rikardas Karstarkas. — Juos patiesė Karalžudys. O šie du — to paties kraujo. Pralietą kraują gali atpirkti tik kraujas.

— Vaikų kraujas? — Robas mostelėjo į lavonus. — Kiek jiems buvo metų? Dvylika, trylika? Ginklanešiai…

— Ginklanešiai žūva kiekviename mūšyje.

— Taip, bet žūva kovodami. O Tionas Frėjus ir Vilemas Lanisteris sudėjo kalavijus Kuždesių miške. Jie buvo belaisviai, uždaryti kalėjimo celėse, miegojo, neturėjo ginklų… berniukai. Tik pažiūrėk į juos!

Užuot taip ir padaręs, lordas Karstarkas pakėlė akis į Ketliną.

— Liepk į juos pažvelgti savo motinai, — tarė jis Robui. — Prie šių žudynių ji prisidėjo ne mažiau už mane.

Ketlina uždėjo ranką ant Robo sosto atlošo. Menė ėmė suktis ratu. Ketliną supykino.

— Mano motina čia niekuo dėta, — pareiškė Robas. — Tai buvo tavo darbas. Tu esi žudikas. Ir išdavikas.

— Kodėl žudyti Lanisterius yra išdavystė, o paleisti juos į laisvę — ne? — supykęs atšovė Karstarkas. — Gal tavo malonybė pamiršo, kad kariaujame su Kasterlių Uola? Per karą priešus žudome. Ar tėvas neįkalė tau to į galvą, vaikeli?

Vaikeli? Šarvuotu kumščiu Didysis Džonas smogė Rikardui Karstarkui į veidą ir lordas suklupo.

— Palik jį ramybėje! — tarė Robas įsakmiai ir taip garsiai, kad jo žodžiai aidu atsimušė nuo menės sienų. Amberis žingtelėjo atatupstas ir pasitraukė nuo belaisvio.

Lordas Karstarkas išspjovė išmuštą dantį.

— Taip, lorde Amberi, palik mane karaliui. Jis ketina kaip reikiant mane išbarti ir man atleisti. Būtent taip mūsų šiaurės karalius elgiasi su išdavikais. — Jis plačiai nusišypsojo ir visi pamatė krauju pasruvusią jo burną. — O gal turėčiau vadinti tave „karaliumi, kuris prarado šiaurę“, tavo malonybe?

Didysis Džonas grybštelėjo iš šalia stovinčio vyro ietį ir jos galu bakstelėjo Karstarkui petį.

— Leisk jį persmeigti, valdove. Leisk perrėžti jam pilvą, kad pamatytume, kokios spalvos jo žarnos.

Staiga atsivėrė menės durys ir pro jas įėjo Juodoji Žuvis, nuo kurio apsiausto ir šalmo sruvo vanduo. Paskui jį įžengė Tuliams tarnaujantys riteriai, o lauke padangę skaldė žaibai ir į nakties tamsos gaubiamus Riverano akmenis barbeno smarkaus lietaus lašai. Seras Brindenas nusiėmė šalmą ir priklaupė ant vieno kelio.

— Tavo malonybe… — teištarė jis, bet taip niūriai ir beviltiškai, kad tie žodžiai nuskambėjo nepaprastai iškalbingai.

— Asmeniškai išklausysiu serą Brindeną audiencijų menėje. — Robas pakilo iš sosto. — Didysis Džonai, pasaugok lordą Karstarką, kol grįšiu, o kitus septynis pakark.

Didysis Džonas nuleido ietį.

— Ir mirusius?

— Taip. Nenoriu, kad jie terštų mano lordo dėdės upes. Tegul lesa juos varnos.

Vienas iš belaisvių puolė ant kelių.

— Pasigailėk, valdove. Aš nieko nenužudžiau, tik stovėjau prie durų ir žiūrėjau, ar neateina sargyba.

Robas valandėlę susimąstė.

— Ar žinojai, ką ketina daryti lordas Rikardas Karstarkas? Matei iš makštų ištrauktus durklus? Girdėjai riksmus, šauksmus, maldavimus pasigailėti?

— Taip, girdėjau, bet žudynėse nedalyvavau. Aš tik žiūrėjau, prisiekiu…

— Lorde Amberi, — įsakė Robas, — šis vyras tik žiūrėjo. Jį pakark paskutinį, kad galėtų pasižiūrėti, kaip miršta kiti. Motin, dėde, prašyčiau eiti su manimi.

Jis nusisuko, o Didžiojo Džono vyrai apsupo belaisvius ir, baksnodami iečių antgaliais, išvedė iš menės. Lauke griaudėjo ir trankėsi perkūnas, — taip garsiai, kad jiems atrodė, jog pilis griūva. Gal šis dundesys pranašauja karalystės žlugimą? — paklausė savęs Ketlina.

Audiencijų menėje buvo tamsu, tik storesnės jos sienos bent šiek tiek slopino perkūniją. Nešinas aliejine lempa atėjo tarnas, ketino uždegti židinį, bet Robas išsiuntė jį pasilikęs lempą. Čia buvo stalų ir kėdžių, Edmuras atsisėdo, tačiau susigaudęs, kad visi kiti liko stovėti, tuoj pat vėl pakilo. Robas nusiėmė karūną ir pasidėjo ją ant stalo.

Juodoji Žuvis uždarė duris.

— Karstarkai mus paliko.

— Visi?! — lyg iš baimės, lyg iš nevilties tyliai ir dusliai paklausė Robas. Net Ketlina nebuvo tikra, ką jaučia sūnus.

— Visi, galintys kariauti, — atsakė seras Brindenas. — Taip pat dingo keli paskui stovyklą sekę žmonės ir tarnai su savo sužeistaisiais. Ištardėme nemažai žmonių ir išpešėme visą tiesą. Jie ėmė trauktis temstant, iš pradžių slapta dingdavo po vieną ar du, o paskui ir didesnėmis grupelėmis. Sužeistiesiems ir tarnams buvo liepta deginti laužus, kad niekas nepastebėtų, jog jie pabėgo, bet kai pradėjo lyti, tai jau nebuvo svarbu.

— Ar nutolę nuo Riverano jie persigrupuos ir liks karo būrys? — pasiteiravo Robas.

— Ne. Jie patraukė į medžioklę ir pakriko. Lordas Karstarkas prisiekė išleisti savo jauną dukrą už kilmingojo arba prasčioko, kuris atneš jam Karalžudžio galvą.

Tegul dievai būna gailestingi. Ketlinai vėl pasidarė silpna.

— Nakties tamsoje dingo beveik trys šimtai raitelių ir dukart tiek arklių ir mulų. — Robas pirštais pasitrynė smilkinius, kurių švelnioje odoje, virš ausų, karūna buvo palikusi įspaudas. — Praradome visas raitąsias Karholdo pajėgas.

Praradome jas dėl mano kaltės. Per mane, tegul dievai man atleidžia. Net nebūdama karė Ketlina suprato, kokioje keblioje padėtyje atsidūrė Robas. Kol kas jis išlaikė valdžią upių krašte, bet jo karalystę iš visų pusių supo priešai, — tik rytuose kalno viršūnėje sėdinti Lisa laikėsi nuošaliai. Kol Perkėlos lordas nepatvirtino savo ištikimybės, net Trišakis toli gražu nebuvo saugus. O dabar praradome dar ir Karstarkus…

— To niekas neturi sužinoti, — tarė jos brolis Edmuras. — Nes lordas Taivinas… Lanisteriai vis kartoja, kad niekada nelieka skolingi. Jeigu ši naujiena pasieks jų ausis, Motin, pasigailėk mūsų…

Sansa. Ketlina taip stipriai sugniaužė kumščius, kad pirštų nagai skaudžiai įsirėžė į delno odą.

Robas niūriai dėbtelėjo į Edmurą.

— Norėtum priversti mane ne tik žudyti, bet dar ir meluoti, dėde?

— Mums nereikia meluoti. Tik patylėti. Palaidoti vaikinus ir, kol karas baigsis, prikąsti liežuvius. Vilemas buvo sero Kevano Lanisterio sūnus ir lordo Taivino sūnėnas. Tionas buvo ledi Dženos sūnus ir… Frėjus. Be to, turime pasistengti, kad ir Dvyniuose niekas to nesužinotų, kol…

— Kol nesugalvosime, kaip prikelti berniukus iš numirusių, ar ne? — niekinamai paklausė Brindenas Juodoji Žuvis. — Tiesa išėjo kartu su Karstarkais, Edmurai. Tokiems žaidimams jau per vėlu.

— Privalau jų tėvams pasakyti tiesą, — tarė Robas. — Ir būti teisingas. Jie nusipelnė mano teisingumo. — Jis pažvelgė į karūną, į tamsią, tviskančią jos bronzą, į geležinių kalavijų ratą. — Lordas Rikardas man nepakluso. Išdavė. Pasmerkiau jį, nes neturėjau kitos išeities. Dievai žino, ką Karstarko pėstininkai padarys Ruzui Boltonui sužinoję, kad už išdavystę pasmerkiau myriop vieną iš jų. Reikia įspėti Boltoną.

— Lordo Karstarko įpėdinis taip pat buvo Harenhole, — priminė karaliui seras Brindenas. — Vyriausias sūnus, kurį Lanisteriai paėmė į nelaisvę prie Žaliosios Šakos.

— Harionas. Jo vardas Harionas. — Robas niūriai nusijuokė. — Karaliui reikėtų geriau žinoti savo priešų vardus, tiesa?

Juodoji Žuvis susimąstęs jį nužvelgė.

— Ar esi tuo tikras? Kad, jei taip pasielgsi, jaunasis Karstarkas taps tavo priešu?

— Kuo gi dar jis galėtų tapti? Ketinu nužudyti jo tėvą ir už tai jis man tikriausiai nepadėkos.

— O gal ir padėkos. Kai kurie sūnūs nekenčia savo tėvų, o po vieno tavo kirčio jis taps Karholdo lordu.

Robas papurtė galvą.

— Net jei Harionas būtų vienas iš tokių sūnų, vis tiek niekada negalėtų viešai atleisti savo tėvo žudikui. Valdiniai atsuktų jam nugaras. Jie šiauriečiai, dėde. Šiauriečiai nieko nepamiršta.

— Tada pasigailėk jo, — paragino Edmuras Tulis.

Robas įsistebeilijo į Edmurą neslėpdamas, kad net nesuvokia, ką šis šneka.

Sugavęs karaliaus žvilgsnį, Edmuras nuraudo.

— Turiu omenyje, kad galėtum dovanoti jam gyvybę. Man visa tai taip pat nepatinka, valdove. Jis nužudė ir mano vyrų. Vargšas Delpas buvo ką tik užsigydęs žaizdą, už kurią turėjo būti dėkingas serui Džeimiui. Žinoma, Karstarką reikia nubausti. Sakyčiau, reikėtų sukaustyti jį grandinėmis…

— Ir laikyti įkaitu? — nustebo Ketlina. Tai galėtų būti geriausias…

— Taip, įkaitu! — Jos mąslumą Edmuras suprato kaip pritarimą. — Ir pranešti sūnui, kad kol jis bus mums ištikimas, jo tėvui plaukas nuo galvos nenukris. O dėl kitų… Frėjų paramos nebėra ko tikėtis, net jei pasisiūlyčiau vesti visas lordo Valderio dukteris ir vilkti ant pečių jo neštuvus. Jei prarasime Karstarkus, ko dar galime tikėtis?

— Nieko… — Robas sunkiai atsiduso, nusibraukė ant akių užkritusius plaukus ir pasakė: — Iš sero Rodriko šiaurėje neturime jokių žinių, Valderis Frėjus į naująjį mūsų pasiūlymą nesiteikė atsakyti, Lizdas taip pat atsitvėrė tylos siena. — Robas kreipėsi į motiną: — Ar tavo sesuo taip ir neatsilieps? Kiek kartų turėsiu jai rašyti? Netikiu, kad nė vienas paukštis jos nepasiekė.

Ketlina suprato, kad jos sūnus trokšta paguodos, kad nori išgirsti, jog viskas bus gerai. Bet jos karalius turėjo žinoti tiesą.

— Paukščiai ją pasiekė. Bet, jei imsi aiškintis, ji sakys priešingai. Iš jos pagalbos nesitikėk, Robai.

Lisa niekada nebuvo drąsuolė. Kai buvome dar mergaitės, padariusi ką nors bloga ji visuomet bėgdavo slėptis. Tikriausiai manydavo, kad jei mūsų lordas tėvas jos neras, pamirš ir pyktį. Ji ir dabar taip elgiasi. Išsigandusi paspruko iš Karaliaus Uosto į saugiausią jai žinomą vietą ir dabar tupi ant kalno tikėdamasi, kad visi ją pamirš.

— Slėnio riteriai gali nulemti šio karo baigtį, — pasakė Robas, — bet jei ji nenori kovoti, tegul nekovoja. Aš tik prašiau jos atidaryti Kruvinuosius vartus ir pasiųsti laivus į Kirų miestą, kad jie nuplukdytų mus į šiaurę. Plaukti į šiaurę bus sunku, bet ne taip sunku, kaip kalavijais skintis kelią per Sąsmauką. Jei man pavyktų išsilaipinti Baltajame Uoste, galėčiau pulti iš šono Keilino Griovą ir per pusmetį išvyti geležinius iš šiaurės.

— Taip nebus, valdove, — papurtė galvą Juodoji Žuvis. — Ketė teisi. Ledi Lisa per daug baili ir kariuomenės į slėnį neįsileis. Jokios kariuomenės. Kruvinieji vartai nebus atverti.

— Tuomet tegul ją griebia Kiti, — nusivylęs ir įtūžęs nusikeikė Robas. — Ir ją, ir tą prakeiktą Rikardą Karstarką! Ir Teoną Greidžojų, ir Valderį Frėjų, ir Taiviną Lanisterį, ir visus kitus! Dievai maloningi, kodėl kiekvienas vyras trokšta tapti karaliumi? Kai visi šūkavo: „Šiaurės karalius, šiaurės karalius!“ — prisiekiau sau… kad būsiu geras valdovas, garbingas kaip mano tėvas, stiprus, teisingas, ištikimas draugams ir narsus, kai teks stoti akis į akį su priešais… O dabar net negaliu atskirti, kas mano priešai, o kas draugai. Kaip galėjo viskas taip susipainioti? Lordas Rikardas kovėsi šalia manęs keliuose mūšiuose. Jo sūnūs už mane žuvo Kuždesių miške. Tionas Frėjus ir Vilemas Lanisteris buvo mano priešai. O dabar privalau dėl jų nukirsdinti savo žuvusių draugų tėvą. — Robas apžvelgė juos visus. — Ar Lanisteriai padėkos, kad nukirtau lordui Rikardui galvą? O Frėjai?

— Ne, — kaip visuomet trumpai ir aiškiai atsakė Brindenas Juodoji Žuvis.

— Tada juo labiau derėtų dovanoti lordui Rikardui gyvybę ir laikyti jį įkaitu, — pakartojo Edmuras.

Robas abiem rankomis paėmė sunkią, iš bronzos ir geležies nukaldintą karūną, užsidėjo ją ant galvos ir staiga vėl tapo karaliumi.

— Lordas Rikardas mirs.

— Bet kodėl? — nustebo Edmuras. — Juk pats sakei…

— Žinau, ką sakiau, dėde. Bet turiu atlikti savo pareigą. — Šviesios jo kaktos odos fone karūnos kardai atrodė juodi ir ryškūs. — Mūšyje galbūt pats būčiau nudėjęs Tioną ir Vilemą, bet jie buvo nužudyti ne per mūšį. Jie miegojo kalėjimo celėje, į kurią juos įgrūdau, savo lovose, nuogi ir beginkliai. Rikardas Karstarkas nužudė daug daugiau nei Frėjų ir Lanisterį. Jis suteršė mano garbę. Auštant turiu įvykdyti jam mirties nuosprendį.

Rytas išaušo šaltas ir apniukęs, audra nurimo ir ją pakeitė nesiliaujantis įkyrus lietus, bet dievų giraitėje vis tiek susirinko minia žmonių. Upių lordai ir šiauriečiai, kilmingi ir prasčiokai, riteriai, samdiniai ir arklininkai — visi susirinko ir sustoję tarp medžių laukė, kuo baigsis nakties tamsos šokis. Edmuras davė nurodymus ir prie širdamedžio buvo atritinta budelio trinka. Didžiojo Džono kariams vedant lordą Rikardą Karstarką, kurio rankos tebebuvo surištos, per minią visiems jiems ant galvų krito lietaus lašai ir medžių lapai. Karstarko vyrai, pakarti ir pakabinti ant ilgų virvių, jau tabalavo ant aukštų Riverano pilies gynybinių sienų ir tamsėjančius jų veidus plovė lietus.

Prie trinkos stovėjo Ilgasis Liu, bet Robas paėmė iš jo kirvį ir liepė pasitraukti.

— Tai mano darbas, — pasakė. — Jis miršta mano įsakymu. Tad turi mirti nuo mano rankos.

Įsitempęs lordas Rikardas Karstarkas linktelėjo.

— Ačiū tau už tai. Bet už nieką daugiau. — Jis buvo apsirengęs kaip mirtininkas, vilkėjo ilgą, juodą, vilnonį apsiaustą, ant kurio priekio buvo išsiuvinėtas jo giminės herbas — skaistūs, pro debesį švystelėjusios saulės spinduliai. — Ir mano, ir tavo gyslomis teka Pirmųjų Žmonių kraujas, berniuk. Tau nederėjo to pamiršti. Tarnavau dar tavo seneliui. Padėjau tavo tėvui kariauti su karaliumi Eiriu, o tau — su karaliumi Džofriu. Jojau šalia tavęs Okskrose, Kuždesių miške ir Stovyklų mūšyje, petys į petį su lordu Edardu stovėjau prie Trišakio. Mes kraujo giminės — Starkai ir Karstarkai.

— Bet ši giminystė nesutrukdė tau manęs išduoti, — atsakė Robas. — Ir dabar ji neišgelbės tavo galvos. Klaupkis, milorde.

Ketlina žinojo, kad lordas Rikardas sako tiesą. Karstarkai buvo kilę iš Karlono Starko, jaunesniojo Vinterfelo sūnaus, kuris prieš tūkstantį metų sutramdė vieną maištavusį lordą ir už savo narsą gavo žemių. Jo pastatyta pilis iš pradžių vadinosi Karlo pilimi, bet netrukus imta vadinti Karholdu, o per kelis šimtmečius ir Karholdo Starkai tapo Karstarkais.

— Ir senieji, ir naujieji dievai, — tarė lordas Karstarkas jos sūnui, — skaudžiausiai baudžia tą, kuris pralieja saviškio kraują.

— Klaupkis, išdavike, — atrėžė Robas. — Ar reikės liepti, kad jie jėga prispaustų tavo galvą prie trinkos?

Lordas Karstarkas atsiklaupė.

— Tegul dievai nuteisia tave taip, kaip tu nuteisei mane. — Ir padėjo galvą ant trinkos.

— Rikardai Karstarkai, Karholdo lorde… — Robas abiem rankomis pakėlė sunkų kirvį. — Dievų ir žmonių akivaizdoje skelbiu tave kaltu dėl žmogžudystės ir karalystės išdavimo. Savo vardu pasmerkiu tave myriop. Savo rankomis atimu tau gyvybę. Ar prieš mirtį nori ką nors pasakyti?

— Žudyk ir būk prakeiktas. Tu man ne karalius.

Kirvis krito žemyn. Jis buvo sunkus ir gerai išgaląstas, tad lordą Karstarką nužudė vienu čekštelėjimu, bet galvai nuo kūno atskirti prireikė trijų kirčių ir, kol tai buvo padaryta, ir gyvasis, ir mirusysis permirko krauju. Pasibjaurėjęs Robas numetė kirvį ir, netaręs nė žodžio, atsigręžė į širdamedį. Stovėjo sulenktomis rankomis remdamasis į kamieną, o jo skruostais ritosi lietaus lašai. Dievai, atleiskite jam, tylomis meldėsi Ketlina, jis dar berniukas ir neturėjo kitos išeities.

Daugiau tą dieną sūnaus ji nematė. Lijo visą rytą, lietaus lašai šiaušė upių vandens paviršių, o pieva dievų giraitėje taip permirko, kad visur telkšojo balos ir purvas. Surinkęs šimtą vyrų, Juodoji Žuvis išjojo vytis Karstarkų, bet niekas nesitikėjo, kad pavyks daug jų sugauti. „Tik meldžiu dievų, kad man nereikėtų jų pakarti“, — prieš išvykdamas pasakė. Kai jis išjojo, Ketlina užsidarė tėvo menėje ir vėl prisėdo prie lordo Hosterio lovos.

— Jau neilgai, — po pietų užsukęs pas ligonį įspėjo ją meisteris Vimanas. — Jam senka paskutinės jėgos, nors jis vis dar mėgina kovoti.

— Tėvas visuomet buvo didis kovotojas, — tarė Ketlina. — Malonus, bet užsispyręs vyras.

— Taip, — pritarė meisteris, — bet šios kovos jis nelaimės. Atėjo laikas padėti skydą ir kalaviją. Atėjo laikas nusileisti.

Nusileisti, dingtelėjo Ketlinai, sudaryti taiką. Ką taip sakydamas meisteris turėjo omenyje: jos tėvą ar sūnų?

Pavakare pas ją atėjo Džeinė Vesterling. Jaunoji karalienė nedrąsiai įžengė į menę.

— Ledi Ketlina, nenoriu tavęs trukdyti…

— Esi čia labai laukiama, tavo malonybe. — Ketlina buvo palinkusi prie siuvinio, bet dabar padėjo adatą.

— Prašau, vadink mane Džeine. Nesijaučiu esanti malonybė.

— Vis tiek esi malonybė. Prašau sėstis, tavo malonybe.

— Džeine… — Ji atsisėdo prie židinio ir droviai pasitaisė savo suknios sijono klostes.

— Kaip pageidausi. Kuo galiu tau pasitarnauti, Džeine?

— Atėjau dėl Robo, — tarė mergina. — Jis taip kankinasi, jis toks… piktas ir liūdnas… Neišmanau, ką daryti.

— Sunku atimti žmogui gyvybę.

— Žinau. Sakiau jam, kad patikėtų tą užduotį budeliui. Kai lordas Taivinas pasiunčia ką nors myriop, jis tik duoda įsakymą. Ar nemanai, kad taip lengviau?

— Taip, — linktelėjo Ketlina, — bet mano lordas vyras išmokė sūnus, jog žudyti niekada nebūna lengva.

— Ak… — Karalienė Džeinė apsilaižė lūpas. — Robas visą dieną nieko nevalgė. Liepiau Rolamui, kad atneštų jam puikią vakarienę — šernienos šonkaulių, troškintų svogūnų ir alaus, — bet jis maisto nė nepalietė. Visą rytą praleido rašydamas laišką ir liepė man jo netrukdyti, o kai laiškas buvo baigtas, sudegino jį. Dabar sėdi ir stebeilijasi į žemėlapius. Klausiau, ko ieško, bet Robas nieko man neatsakė. Manau, kad manęs nė negirdėjo. Jis net nepersirengė. Visą dieną vilkėjo drėgnus ir kruvinus drabužius. Noriu būti jam gera žmona, tikrai, bet nežinau, kaip padėti. Ar mėginti jį pralinksminti, ar paguosti. Nesuprantu, ko jam reikia. Prašau, miledi, tu jo motina, pasakyk, ką turėčiau daryti.

Tai tu man pasakyk, ką daryti… Jei tėvas dar būtų turėjęs jėgų jos išklausyti, Ketlina būtų paklaususi to paties. Bet lordas Hosteris, galima sakyti, buvo miręs. Kaip ir jos Nedas. Kaip ir Branas su Rikonu, kaip ir gerokai anksčiau mane palikę Brandonas ir motina. Ketlinai liko tik Robas — Robas ir vis labiau blėstanti viltis pamatyti gyvas savo dukteris.

— Kartais, — atsargiai rinkdama žodžius prabilo Ketlina, — geriausia nieko nedaryti. Kadaise, vos atvykusi į Vinterfelą, jausdavausi įžeista, kai Nedas eidavo į dievų giraitę pasėdėti po širdamedžiu. Žinojau, kad tame medyje dalis jo sielos — ta dalis, kurios man jis niekada neatvers. Bet netrukus suvokiau, kad be tos sielos dalies jis nebūtų Nedas. Džeine, vaikeli, nutekėjai į šiaurę kaip ir aš, o šiaurėje… ateis žiemos. — Ketlina pamėgino šyptelėti. — Būk kantri. Supratinga. Robas tave myli, jam tavęs reikia ir netrukus pas tave grįš. Gal jau šiąnakt. Ir kai grįš, būk ten. Daugiau nieko negaliu patarti.

Jaunoji karalienė atidžiai jos klausėsi.

— Gerai, — Ketlinai nutilus tarė. — Būsiu. — Ji pakilo eiti. — Turiu grįžti. Gal Robas manęs jau pasigedo? Pažiūrėsiu. O jei tebesėdi prie žemėlapių, kantriai lauksiu.

— Taip ir padaryk. — Ketlina pritariamai linktelėjo, bet, merginai priėjus prie durų, dar kai ką prisiminė. — Džeine, — sulaikė ji išeinančią karalienę, — Robui iš tavęs reikia ir dar kai ko, nors galbūt jis pats to nesuvokia. Karalius privalo turėti įpėdinį.

Tai išgirdusi Džeinė nusišypsojo.

— Ir mano motina taip sako. Ji man taiso karštus gėrimus iš žolelių, pieno ir alaus, kad būčiau vaisinga. Kiekvieną rytą juos geriu. Sakiau Robui, kad tikriausiai pagimdysiu jam dvynius. Edardą ir Brandoną. Rodos, mano žodžiai jam patiko. Mudu… stengiamės beveik kasdien, miledi. Kartais net du ar tris kartus per dieną. — Mergina droviai nuraudo. — Netrukus pastosiu, pažadu. Kas vakarą meldžiu Dangiškosios Motinos, kad taip nutiktų.

— Puiku. Ir aš melsiuos už tave. Ir seniems, ir naujiems dievams.

Džeinei išėjus, Ketlina atsisuko į tėvą ir paglostė jo retus, žilus, ant kaktos užkritusius plaukus.

— Edardą ir Brandoną… — tyliai atsidususi sušnabždėjo. — O vėliau gal ir Hosterį. Ar tau patiktų?

Tėvas neatsiliepė, bet atsakymo ji ir nesitikėjo. Lietaus barbenimas į stogą sumišo su sunkiu lordo Hosterio alsavimu, o Ketlina galvojo apie Džeinę. Rodės, merginos širdis tikrai gera, kaip Robas ir sakė. Ir klubai geri. Ilgainiui gali pasirodyti, kad tai — dar svarbiau.

Džeimis

Dvi dienas jodami Karališkuoju keliu abiejose pusėse jie matė tik plačius nuniokotus žemės plotus, mylių mylias juoduojančių laukų ir vaismedžių sodus, kuriuose sudegusių medžių kamienai stirksojo nelyginant mietai, atstojantys šauliams taikinius. Tiltai taip pat buvo paleisti pelenais, o upokšniai patvinę nuo rudeninio lietaus, tad jiems teko klaidžioti pakrantėmis ir ieškoti brastų. Naktimis garsiai kaukė vilkai, bet žmonių jie nematė.

Mergelių Duburyje, virš dunksančios ant kalvos pilies tebeplevėsavo lordo Mutono raudona lašiša, bet žmonių prie miesto gynybinių sienų nebuvo matyti, vartai buvo išlaužti, pusė namų ir krautuvių sudeginta arba apiplėšta. Žmonių jie nematė, tik kelis sulaukėjusius šunis, kurie, išgirdę juos atjojant, nusliūkino šalin. Duburyje, kurio vardu buvo pavadintas miestas ir kuriame, pasak legendos, Kvailys Florianas pirmą kartą išvydo kartu su savo seserimis besimaudančią Džonkvilę, puvo lavonai ir jo vanduo buvo panašus į drumzliną, pilkai žalsvą sriubą.

Užmetęs akį į pilį, Džeimis uždainavo: „Šešios mergelės šaltinio skaidriam dubury…“

— Ką darai?! — pasipiktinusi paklausė Brienė.

— Dainuoju. „Šešias mergeles dubury“. Neabejoju, kad esi šią dainą girdėjusi. Be to, jos buvo dailios ir drovios mergelės. Kaip ir tu. Nors… už tave šiek tiek gražesnės, patikėk.

— Užsičiaupk, — liepė jam moteris ir pervėrė tokiu žvilgsniu, tarsi būtų mielai palikusi Džeimį plūduriuoti duburyje su kitais lavonais.

— Būk geras, Džeimi… — ėmė prašyti seras Kleosas. — Lordas Mutonas prisiekęs Riveranui ir mes visai nenorime išvilioti jo iš pilies. Be to, griuvėsiuose gali būti ir kitų priešų…

— Jos ar mano? Supranti, pusbroli, mudviejų priešai skirtingi. Nekantrauju pamatyti, kaip ta moteris valdo kalaviją.

— Jei nepatylėsi, neturėsiu kitos išeities, tik užkimšti tau burną, Karalžudy.

— Nuimk man antrankius ir tylėsiu kaip žuvis iki pat Karaliaus Uosto. Argi tai ne sąžiningas pažadas, moterie?

— Brienė! Mano vardas — Brienė! — Išgąsdinti riksmo, į orą pakilo ir nuplasnojo trys varnai.

— Gal nori išsimaudyti, Briene? — juokdamasis pasiteiravo Džeimis. — Juk tu esi mergelė, o čia — duburys. Nutrinsiu tau nugarą…

Kadaise, kai jie dar gyveno Kasterlių Uoloje ir buvo vaikai, jis trindavo nugarą Sersėjai.

Moteris timptelėjo vadeles, pasuko arklį ir nujojo. Džeimis ir seras Kleosas, palikę pelenais paleistą Mergelių Duburį, nusekė paskui ją. Už pusės mylios į pasaulį vėl nedrąsiai ėmė grįžti žaluma. Džeimis džiaugėsi. Sudeginti laukai jam per daug priminė Eirį.

— Ji traukia į Prieblandos Slėnį vedančiu keliu, — burbtelėjo seras Kleosas. — Laikytis pakrantės būtų saugiau.

— Saugiau, bet ne greičiau. Pritariu, kad reikia joti į Prieblandos Slėnį, pusbroli. Tiesą sakant, tavo draugija man jau nusibodo. — Gal tu ir turi Lanisterių kraujo, bet nė iš tolo neprilygsti mano seseriai.

Be savo sesers dvynės jis ilgai tverti negalėjo. Net būdami vaikai jiedu įslinkdavo vienas į kito lovas ir susikabinę miegodavo. Net įsčiose. Gerokai anksčiau, nei sesuo pirmą kartą kraujavo ar pabudo jo vyriškumas, laukuose jie matydavo kumeles ir eržilus, šunidėse — šunis ir kales ir žaisdavo panašų žaidimą. Kartą taip besismaginančius juos užklupo motinos tarnaitė… Džeimis neprisiminė, ką jie tada su Sersėja darė, bet, kad ir koks būtų buvęs tas žaidimas, ledi Džoana juo pasibaisėjo. Ji išsiuntė iš pilies tarnaitę, Džeimio miegamąjį perkėlė į kitą Kasterlių Uolos pusę, prie Sersėjos miegamojo pastatė sargybinį ir prisakė jiedviem daugiau niekada taip nedaryti, o jei ne, jai nieko kito neliks, tik viską papasakoti jų lordui tėvui. Tačiau ilgai baimintis jiems neteko. Netrukus motina mirė gimdydama Tirioną. Džeimis beveik neprisiminė, kaip atrodė jo motina.

Galbūt Stanis Barateonas ir Starkai net padarė jam gerą paslaugą. Labai plačiai, visose Septyniose Karalystėse jie paskleidė gandą apie kraujomaišą, tad jiedviem su Sersėja neliko ko slėpti. Kodėl man tiesiog nevedus Sersėjos ir nepraleidus jos lovoje kiekvienos nakties? Drakonai visada vesdavo savo seseris. Šimtus metų septonai, lordai ir prasčiokai į šį Targarienų paprotį žiūrėjo pro pirštus, tad tegul suteikia šią privilegiją ir Lanisteriams. Žinoma, tai sumenkintų Džofrio teisę užimti sostą, bet galų gale… Robertas Geležinį sostą išsikovojo kalaviju, tad pasitelkęs kalavijus karūną gali užsitikrinti ir Džofris, nesvarbu, iš kokios sėklos būtų gimęs. Grąžinę Sansą Stark motinai, galėtume apvesdinti jį su Mirsela. Taip parodytume, kad Lanisterių karalystė nepaklūsta jokiems įstatymams, kaip ir dievai arba Targarienai.

Džeimis nusprendė paleisti ir Sansą, ir jaunesniąją mergaitę, jei tik ši atsiras. Tiesa, jam rūpėjo susigrąžinti prarastą garbę, bet labiausiai žavėjo mintis likti ištikimam, kai visi tikisi iš jo išdavystės.

Jie jojo pro ištryptą kviečių lauką ir neaukštą, iš akmenų sumūrytą sieną, tik staiga Džeimis išgirdo, kaip kažkas staiga ir švelniai subrazdėjo, tarsi vienu metu būtų pakilusi skristi dešimtis paukščių.

— Pasilenkit! — riktelėjo jis ir akimirksniu prisiplojo arkliui prie kaklo.

Jo arkliui į pasturgalį įsmigo strėlė, gyvulys sužvingo ir atsistojo piestu. Kitos strėlės prašvilpė pro šalį. Džeimis pamatė, kad seras Kleosas išvirto iš balno ir, pėdai įstrigus balnakilpėje, pakibo ore. Jo ristūnas šovė pirmyn vilkdamas klykiantį Frėjų į žemę besidaužančia galva.

Džeimio arklys leidosi nerangia risčia pūtuodamas ir prunkšdamas iš skausmo. Jis pats atsigręžė norėdamas žvilgtelėti į Brienę. Ši tebesilaikė balne su nugaroje ir kojoje stirksančiomis strėlėmis, bet, rodės, nė nepastebėjo, kad yra sužeista. Džeimis matė, kaip ji išsitraukė kalaviją, apsisuko ir ėmė dairytis šaulių.

— Jie už sienos! — sušuko Džeimis, iš paskutiniųjų mėgindamas apsukti savo viena akimi aklą kuiną ir pereiti į puolimą. Vadelės įsipainiojo į prakeiktus antrankius, o į juos vėl atskriejo spiečius strėlių. — Pulk juos! — vėl riktelėjo jis, kulnais ragindamas arklį ir norėdamas moteriai parodyti, kaip tai daroma. Vargšas nukaršęs gyvulys vis dėlto pajuto jėgų antplūdį. Po akimirkos jiedu su Briene jau lėkė per kviečių lauką, keldami į orą pelų debesis. Džeimis vos spėjo pagalvoti: Geriau tegul ta boba seka paskui mane, kol šauliai dar nesusigaudė, kad juos puola beginklis vyras grandinėmis sukaustytomis rankomis. Dar po kelių sekundžių jis išgirdo, kad Brienė jį pasivijo.

— Ivenfolas! — sušuko ji, o darbinis jos arklys pralenkė Džeimio kuiną. Tada ėmė mosuoti ilguoju kalaviju. — Tartas! Tartas!

Kelios paskutinės strėlės pralėkė jų nekliudžiusios. Lankininkai neišlaikę pasileido bėgti, — riterių puolami pastiprinimo neturintys šauliai visuomet bėgdavo. Prie sienos Brienė sustabdė arklį. Kol Džeimis ją pasivijo, priešai jau buvo dingę už dvidešimties jardų esančiame miške.

— Praėjo noras kariauti?

— Jie pabėgo.

— Pati geriausia proga juos pribaigti.

Ji įsikišo kalaviją į makštį.

— Kodėl juos puolei?

— Lankininkai nieko nebijo, kol tūno pasislėpę už sienų ir šaudo į tave iš toli, bet jei prie jų prisiartini, sprunka. Žino, kas bus, kai juos pasivysi. Beje, tau nugaroje stirkso strėlė. O kita įsmigusi į koją. Turėtum leisti man apžiūrėti žaizdas.

— Tau?

— O kam gi dar? Kai paskutinį kartą mačiau savo pusbrolį Kleosą, jo ristūnas šeimininko galva lauke arė vagą. Nors, žinoma, reikėtų jį surasti. Šiaip ar taip, jis… lyg ir vienas iš Lanisterių.

Jie rado Kleosą taip ir nesugebėjusį ištraukti kojos iš balnakilpės. Viena strėlė buvo persmeigusi jam dešinę ranką, kita — krūtinę, bet tikroji jo žudikė buvo žemė. Jo viršugalvis buvo sulipęs nuo kraujo ir minkštas kaip košė — spustelėjęs odą Džeimis užčiuopė besislankiojančius sutrupintus kaukolės kaulus.

Brienė atsiklaupė ir ištiesusi ranką palietė serą Kleosą.

— Jis dar šiltas.

— Tuoj atšals. Noriu jo žirgo ir drabužių. Jau pavargau nuo tų skarmalų ir blusų.

— Jis buvo tavo pusbrolis, — pasibaisėjusi tokiu elgesiu tarė moteris.

— Buvo, — linktelėjo Džeimis. — Nebijok, pusbrolių man tikrai netrūksta. Paimsiu ir jo kalaviją. Juk tau reikia žmogaus, kuris pakeistų tave sargyboje.

— Eiti sargybą gali ir be ginklo.

Brienė atsistojo.

— Grandinėmis prikaustytas prie medžio? Gal ir galėčiau. O gal būtų išmintingiau susimokyti su kita mūsų sutikta bastūnų gauja ir leisti jiems nukirsti galvą nuo to kieto tavo sprando, moterie.

— Neleisiu tau apsiginkluoti. Be to, mano vardas…

— …Brienė. Žinau. Prisiekiu, kad tavęs nenuskriausiu, jei tik tai išsklaidys tavo moterišką baimę.

— Tavo priesaikos nieko vertos. Buvai prisiekęs ir Eiriui.

— Kiek žinau, dar nieko nesi iškepusi su visais šarvais. O juk mes abu norime, kad gyvas ir sveikas pasiekčiau Karaliaus Uostą, tiesa?

Džeimis atsitūpė šalia Kleoso ir ėmė segti kardasaitį.

— Pasitrauk nuo jo. Tuoj pat. Pasitrauk.

Bet Džeimis jautėsi pavargęs. Daugiau negalėjo pakęsti jos įtarumo ir įžeidinėjimų, negalėjo žiūrėti į kreivus jos dantis, platų spuoguotą veidą ir sulipusius retus plaukus. Nekreipdamas dėmesio į Brienės draudimus, jis abiem rankomis sučiupo pusbrolio kalavijo rankeną, koja priminė jo kūną ir patraukė. Ginklo geležtei slystant iš makšties jis jau gręžėsi, suko kalaviją plačiu, mirtinu lanku ir kėlė jį virš galvos. Plienas tarkštelėjo į plieną ir pasigirdo šiurpus žvangesys. Keista, bet Brienė savo kalaviją išsitraukė kaip tik laiku. Džeimis nusijuokė.

— Labai gerai, moterie.

— Atiduok kalaviją, Karalžudy.

— Skubu…

Džeimis atsistojo ir puolė ją, o ilgasis kalavijas jo rankose tiesiog uždainavo. Brienė atšoko, atmušė smūgį, bet Džeimis puolė ją vėl, atakavo ir spaudė. Vos atmušusi vieną smūgį, jau turėdavo gintis nuo kito. Kalavijai tai pasibučiuodavo, tai vėl išsiskirdavo, tai vėl pasibučiuodavo. Džeimio gyslomis tekantis kraujas dainavo. Jis darė tai, kam buvo gimęs; niekada nesijautė taip puikiai, kaip kaudamasis ir su kiekvienu kirčiu rizikuodamas gyvybe. O kadangi mano riešai sukaustyti grandinėmis, ši moteris gali kautis su manimi kaip lygi su lygiu, nors ir trumpai. Džeimio riešai buvo surakinti, tad jis buvo priverstas laikyti kalaviją abiem rankomis; ir ginklo svoris, ir mojis, žinoma, buvo menkesni, nei būtų svėręs ir siekęs tikras dvirankis didysis kalavijas, bet argi dabar tai svarbu? Pusbrolio kalavijo geležtė buvo užtektinai ilga, kad ja Brienės iš Tarto gyvenime būtų galima padėti paskutinį tašką.

Jis apipylė Brienę kalavijo kirčiais iš viršaus, iš apačios, iš šono; iš kairės, iš dešinės, įžambiai, mosuodamas ginklu taip energingai, kad ašmenims susikirtus lėkė kibirkštys, — vėl iš apačios, iš šono, iš viršaus, — jis nesiliovė atakavęs, spaudė ją, kiekvieną žingsnį lydėjo dūris ir kirtis, dūris ir kirtis, tie kirčiai pylėsi vis greičiau ir greičiau, bet netrukus… uždusęs Džeimis žingtelėjo atatupstas, nuleido kalaviją ir Brienė gavo akimirką atokvėpio.

— Visai neblogai, — pripažino jis, — kaip moteriai…

Nenuleisdama nuo Džeimio budraus žvilgsnio, ji neskubėdama giliai įkvėpė ir tarė:

— Aš tavęs nenuskriausiu, Karalžudy.

— Lyg tu galėtum…

Jis iškėlė virš galvos kalaviją ir, žvangindamas grandinėmis, vėl puolė Brienę.

Džeimis negalėjo pasakyti, kiek laiko truko ataka. Gal kelias minutes, o gal kelias valandas; žvangant ginklams laikas tarsi sustojo. Jis nustūmė ją tolyn nuo pusbrolio lavono, privertė trauktis į kitą kelio pusę ir artėti prie medžių. Kartą, nepastebėjusi šaknies ir už jos užkliuvusi, Brienė kluptelėjo ir Džeimiui dingtelėjo, kad kova baigta, tačiau, užuot parkritusi, ji priklaupė ant vieno kelio, nė akimirkai neprarasdama kovos ritmo. Brienė pakėlė kalaviją, atrėmė Džeimio smūgį iš viršaus, kuris būtų išilgai perkirtęs jos kūną, o tada kirto jam, — dar ir dar kartą, sulig kiekvienu kirčiu pėda po pėdos atsikovodama prarastą teritoriją.

Šokis tęsėsi. Džeimis prispaudė ją prie ąžuolo kamieno, Brienė išsisuko, jis nusikeikė ir privertė ją trauktis per seklų upokšnį, gausiai prikritusį medžių lapų. Plienas žvangėjo, giedojo, cypė, kibirkščiavo, džeržgė, su kiekvienu kirčiu moteris ėmė stenėti nelyginant paršavedė, ir vis dėlto Džeimis niekaip negalėjo jos pasiekti. Tarsi ji būtų įsirangiusi į geležinį narvą ir jo grotos būtų saugojusios ją nuo kalavijo kirčių.

— Visai neblogai, — pakartojo Džeimis, trumpam liovęsis mosuoti kalaviju, kad atgautų kvapą, ir mėgindamas užeiti Brienei iš dešinės.

— Kaip moteriai?

— Sakykime, kaip ginklanešiui. Kaip geltonsnapiui ginklanešiui. — Uždusęs jis trūkčiodamas nusijuokė. — Eikš, eikš, mieloji, muzika tebegroja. Ar galėčiau su tavim pašokti, miledi?

Dusliai niurnėdama Brienė jį puolė, šmėstelėjo kalavijo ašmenys ir staiga jau Džeimiui teko sukaupti visas jėgas, kad apsigintų. Vienas iš daugybės jos kalavijo kirčių buvo sėkmingas: ginklo ašmenys brūkštelėjo jam per kaktą ir į dešinę akį ėmė tekėti kraujas. Tegul Kiti griebia ir ją, ir Riveraną! Tame prakeiktame kalėjimo požemyje Džeimis surambėjo ir prarado geroką dalį kovos įgūdžių, be to, ir rankas kaustančios grandinės užduoties jam nepalengvino. Jis kovėsi toliau užmerkęs vieną akį, jautė, kad ilgai mosavus ginklu jam nutirpo pečiai, kad nuo grandinių, antrankių ir kalavijo svorio skauda riešus. Su kiekvienu kirčiu ilgasis kalavijas atrodė vis sunkesnis ir Džeimis suprato, kad jau nemosuoja juo taip vikriai, kaip anksčiau, ir taip aukštai nepakelia.

Ji stipresnė už mane.

Nuo šios minties Džeimį nukrėtė šiurpas. Be jokios abejonės, Robertas buvo už jį stipresnis. Ir Baltasis Bulius Džeroldas Haitaueris, — bent jau kol buvo jaunas ir kupinas jėgų, — ir seras Arturas Deinas. Iš dabar gyvenančių vyrų jėga jį pranoko Didysis Džonas Amberis, greičiausiai — Didšernis iš Kreikholo ir, žinoma, abu Kligeinai. Jojantis Kalnas apskritai buvo nežmoniškai stiprus. Bet tai nebuvo taip svarbu. Džeimis buvo vikrus, įgudęs kautis ir visus juos galėjo įveikti. Tik dabar jo priešininkė buvo… moteris. Augalota ir stambi kaip karvė, bet vis tiek… Tiesą sakant, nuvargti turėjo ji.

Ir vis dėlto nenuvargo, o privertė Džeimį pasitraukti prie upokšnio ir suriko:

— Pasiduok! Mesk kalaviją!

Džeimis netyčia užmynė ant slidaus akmens. Pajutęs, kad griūva, nelaimingą savo kritimą jis pasistengė paversti lemtingu dūriu. Jo kalavijo geležtės smaigalys praslydo pro Brienės gynybą ir kliudė šlaunį. Ant jos ėmė skleistis raudonas gėlės žiedas, ir Džeimis akimirką galėjo pasigrožėti Brienės krauju, o tada jo kelis smarkiai dunkstelėjo į akmenį. Nuo skausmo jam aptemo akyse. Brienė, taškydama vandenį, šoko prie jo ir nuspyrė šalin kalaviją.

— Pasiduok!

Džeimis pečiu trenkė Brienei į kojas, ši pargriuvo ir užvirto ant jo. Prasidėjo ristynės, jiedu spardė ir trankė vienas kitą, kol pagaliau Brienė nugalėjo ir atsisėdusi ant Džeimio jį apžergė. Jam pavyko iš makšties ištraukti jos durklą, bet, dar nespėjus suvaryti ginklo ašmenų jai į pilvą, ši pastvėrė jį už riešo ir taip stipriai tėškė ranką į akmenį, kad Džeimiui dingtelėjo, ar tik nebus jos išsukusi. Kita plaštaka išskėtusi pirštus ji prispaudė jam veidą.

— Pasiduok! — Brienė panardino jo galvą į vandenį, palaikė ir vėl ištraukė. — Pasiduok! — Džeimis išspjovė upokšnio vandenį tiesiai jai į veidą. Brienė vėl jį stumtelėjo, ištiško vandens purslai, Džeimio galva vėl paniro, ir jis ėmė beviltiškai spardytis mėgindamas kaip nors įkvėpti oro. — Pasiduok, nes nuskandinsiu!

— Ir sulaužysi duotą priesaiką? — sušvokštė jis. — Kaip aš?

Brienė Džeimį paleido ir jis visu svoriu tėškėsi į vandenį.

O miške nuaidėjo šiurkštus juokas.

Brienė atsistojo. Žemiau juosmens ji buvo visa kruvina ir aplipusi dumblu, jos drabužiai buvo susitaršę, veidas įraudęs. Ji atrodo taip, tarsi kas nors būtų užklupęs mudu besidulkinančius, o ne besikaunančius. Grandinėmis sukaustytomis rankomis braukdamasis nuo akies kraują, Džeimis per akmenis nuropojo ten, kur buvo sekliau. Abiejuose upokšnio krantuose stovėjo vyrai. Nenuostabu, kad keldami tokį triukšmą pažadinome drakoną.

— Sveiki gyvi, bičiuliai, — draugiškai pasisveikino Džeimis. — Prašau atleisti, kad jums sutrukdžiau. Užklupote mane karšiantį kailį žmonai…

— Man rodos, tai ji karšė tau kailį, — prabilo stambus ir stiprus vyras, užsidėjęs ant galvos lengvą šalmą su geležine nosį saugančia plokštele, pro kurią vis tiek buvo matyti, kad jam trūksta dalies nosies.

Džeimis staiga suprato, jog čia ne tie bastūnai, kurie nužudė serą Kleosą. Juos apsupo niekingi prasčiokai: juodbruvi dorniečiai ir šviesiaplaukiai lysiečiai, dotrakiai su varpeliais kasose, plaukuoti ibeniečiai ir juodi kaip anglis vyrai iš Vasaros salų, dėvintys plunksnų apsiaustus. Džeimis juos pažino. Tai buvo Smarkieji Vyrukai.

Netrukus atitoko ir Brienė.

— Turiu šimtą elnių… — prabilo ji.

Išblyškęs vyras, vilkintis nudriskusį odinį apsiaustą, tarė:

— Pradžiai paimsime juos, miledi.

— Apversk ir paimk ją iš užpakalio, Rordžai, — paragino dornietis ietininkas su aplink šalmą apvyniota raudona šilkine kaklaskare. — Tada tau nereikės į ją žiūrėti.

— Ir atimti iš jos malonumą matyti mane? — pasakė benosis, o kiti vyrai nusijuokė.

Nors moteris buvo negraži ir labai užsispyrusi, vis dėlto ji nenusipelnė, kad tokie padugnės ją prievartautų.

— Kas jūsų vadas? — garsiai paklausė Džeimis.

— Garbė vadovauti teko man, sere Džeimi. — Išblyškusio vyro akys buvo paraudusios, plaukai reti ir išsausėję. Po blyškia veido ir rankų oda buvo matyti melsvos kraujagyslės. — Aš Ursvikas. Dar vadinamas Ursviku Ištikimuoju.

— Tu mane pažįsti?

Samdomas kalavijuotis pakreipė galvą.

— Vien užsiželdinęs barzdą ir plikai nusiskutęs galvą Smarkiųjų Vyrukų neapgausi.

Norėjai pasakyti: „Kruvinųjų Juokdarių“. Iš jų naudos Džeimiui buvo ne daugiau, nei iš Gregorio Kligeino arba Eimorio Lorčo. Šunys, sakydavo apie juos tėvas ir elgėsi su jais kaip su šunimis: liepdavo persekioti savo grobį ir nuolat juos baugindavo.

— Jei mane pažįsti, Ursvikai, tai žinai, kad savo atlygį gausi. Lanisteriai niekada nelieka skolingi. O jei kalbėsime apie moterį… Ji kilminga, už ją galima gauti didelę išpirką.

Džeimio pašnekovas pakreipė galvą.

— Šit kaip? Mums labai pasisekė…

Ursvikas šypsojosi kažkaip klastingai ir ta šypsena Džeimiui nepatiko.

— Girdėjai, ką sakiau. Kur ožys?

— Už kelių valandų kelio raitomis. Esu tikras, kad jam bus malonu tave pamatyti, bet, tavim dėtas, į akis ožiu jo nevadinčiau. Lordas Vargas Houtas įžeidus ir labai brangina savo garbę.

O kada tas apsiseilėjęs laukinis turėjo garbę?

— Susitikęs su juo tikrai tai prisiminsiu. Tik… meldžiu pasakyti, kieno jis lordas?

— Harenholo. Ta pilis jam pažadėta.

Harenholas? Ar mano tėvui visai protas pasimaišė?

Džeimis pakėlė rankas.

— Norėčiau atsikratyti grandinių.

Ursvikas nedraugiškai sukikeno.

Kažkas čia labai negerai.

Džeimis neišsidavė, kad jaučiasi sutrikęs, tik šyptelėjęs paklausė:

— Pasakiau ką nors juokinga?

Benosis išsišiepė iki ausų.

— Tu — juokingiausias tipas, kokį esu matęs, jei atmesime Kandžių, kuris nukando septonei papus.

— Per daug mūšių judu su tėvu pralaimėjote, — paaiškino dornietis. — Jūsų liūtų kailius mums teko iškeisti į vilkenas.

Ursvikas skėstelėjo rankomis.

— Timeonas nori pasakyti, kad Smarkieji Vyrukai jau nėra Lanisterių giminės samdiniai. Dabar tarnaujame lordui Boltonui ir Šiaurės karaliui.

Džeimis jam šaltai ir niekinamai šyptelėjo.

— O žmonės šneka, kad tai mano reputacija prasta…

Ši pastaba Ursvikui labai nepatiko. Jam davus ženklą, du vyrai čiupo Džeimį už rankų, o Rordžas šarvuotu kumščiu smogė jam į pilvą. Džeimis dejuodamas susirietė ir išgirdo moterį protestuojant:

— Liaukitės, jo negalima skriausti! Mus siuntė ledi Ketlina, ketiname apsikeisti belaisviais, aš jį saugau…

Rordžas smogė Džeimiui vėl ir šiam užėmė kvapą. Brienė šoko pasičiupti upokšnio vandenyse nuskendusio kalavijo, bet, nespėjusią pasiekti ginklo rankenos, ją pastvėrė valkatos. Brienė buvo tokia stipri, kad jai sutramdyti prireikė keturių vyrų.

Nugalėtos moters veidas buvo sutinęs ir aptekęs kraujais kaip ir Džeimio, be to, niekšai išmušė jai du dantis. Be dantų ji atrodė dar bjauresnė. Abu klupčiojantys ir kraujuojantys belaisviai per mišką buvo nuvaryti prie arklių, be to, per dvikovą prie upokšnio Brienei buvo perdurta šlaunis, tad ji eidama šlubčiojo. Džeimiui jos pagailo. Jis neabejojo, kad šį vakarą jai bus atimta nekaltybė. Tas benosis niekšas tikrai ją paims, o paskui jo pavyzdžiu tikriausiai paseks ir kai kurie kiti vyrai.

Dornietis pasodino juos ant darbinio Brienės arklio nugarom vieną į kitą, o tuo metu kiti plėšikai nuogai išrengė mirusį serą Kleosą ir išsidalijo jo daiktus. Rordžui teko krauju suteptas, ant šarvų dėvimas apsiaustas su didingu dviskilčiu Lanisterių ir Frėjų herbu. Ir ant liūtų, ir ant bokštų buvo matyti strėlių pradurtos skylės.

— Tikiuosi, dabar esi patenkinta, moterie, — šnipštelėjo Džeimis Brienei. Jis atsikosėjo ir išspjovė kraujo. — Jei būtum mane apginklavusi, niekada nebūtume pakliuvę į nelaisvę.

Ji nieko neatsakė. Kalė ir užsispyrus kaip ožka, pagalvojo Džeimis, bet drąsi. Vis dėlto tai jis turėjo pripažinti.

— Kai įkursime stovyklą nakčiai, būsi išprievartauta, ir ne vieną kartą, — įspėjo jis Brienę. — Tikiuosi, tau pakaks proto nesipriešinti. Jei mėginsi kovoti, neteksi daugiau dantų.

Džeimis nugara pajuto, kad, išgirdusi šiuos žodžius, Brienė įsitempė.

— Ar tu taip ir darytum, jei būtum moteris?

Jei būčiau moteris, būčiau Sersėja.

— Jei būčiau moteris, pasistengčiau, kad jie mane nužudytų. Bet nesu. — Džeimis kulnais paragino arklį ir šis pasileido risčia. — Ursvikai! Noriu šnektelėti!

Išbalęs kaip drobė samdinys nudriskusiu odiniu apsiaustu sustabdė žirgą, o tada ėmė joti šalia Džeimio.

— Ką nori pasakyti, sere? Ir galvok, ką šneki, kitaip vėl iškaršiu kailį.

— Auksas… — tarė Džeimis. — Tau patinka auksas?

Ursvikas atidžiai nužvelgė jį paraudusiomis akimis.

— Turiu pripažinti, kad auksas — naudingas daiktas.

Džeimis supratingai šyptelėjo pašnekovui.

— Visas Kasterlių Uolos auksas. Kodėl juo turėtų džiaugtis tas ožys? Kodėl tau nepristačius mūsų į Karaliaus Uostą ir nepasiėmus išpirkos sau? Jei nori, galėsi gauti išpirką ir už ją. Kartą viena mergelė man sakė, kad Tartas dar vadinamas Safyrų sala.

Tai girdėdama, moteris pasimuistė, bet nepratarė nė žodžio.

— Laikai mane perbėgėliu?

— Žinoma. Kuo gi dar galėčiau laikyti?

Ursvikas trumpai apsvarstė siūlymą.

— Karaliaus Uostas toli, be to, ten tavo tėvas. Lordui Taivinui gali labai nepatikti, kad pardavėme Harenholą lordui Boltonui.

Jis gudresnis, nei maniau. Kai šio niekšo kišenės išsipūs nuo aukso, Džeimis ketino jį pakarti.

— Reikalus su tėvu leisk sutvarkyti man. Pasirūpinsiu, kad karalius tau atleistų už visus padarytus nusižengimus. Ir kad pakeltų į riterius.

— Seras Ursvikas… — mėgaudamasis žodžių skambesiu ištarė Ursvikas. — Žmona labai didžiuotųsi girdėdama mane taip vadinant. Jei tik nebūčiau jos nužudęs… — Jis atsiduso. — O kaipgi narsusis lordas Vargas?

— Ar padainuoti tau posmą iš „Kastamero lietaus“? Kai mano tėvas jį pričiups, tam ožiui išgaruos visa narsa.

— O kaip jis pričiups Vargą Houtą? Ar tavo tėvo rankos tokios ilgos, kad pasieks mus už Harenholo sienų ir nubaus?

— Jei reikės, tai ir pasieks. — Pilimi vadinama karaliaus Hareno griuvena jau ne kartą buvo įveikta, tad galėjo neišlaikyti ir dabar. — Ar tu toks kvailas, jog manai, kad ožys gali nugalėti liūtą?

Ursvikas pasilenkė ir atsainiai patekšnojo Džeimiui per veidą. Toks akiplėšiškumas žeidė labiau nei tikras smūgis. Jis manęs nebijo, suvokė Džeimis ir jį nukrėtė šiurpas.

— Pakankamai iš tavęs išgirdau, Karalžudy. Būčiau tikras kvailys, jei tikėčiau pažadais to, kuris, kaip tu, jau yra sulaužęs priesaiką.

Ir, paraginęs žirgą, Ursvikas išdidžiai nujojo.

Eiris, niūriai pagalvojo Džeimis, visiems ir visada užkliūva Eiris… Jis sūpavosi nešamas arklio ir gailėjosi, kad neturi kalavijo. O dar geriau būtų gauti du kalavijus. Vieną tai moteriškei, kitą sau. Mudu žūtume, bet į pragarą kartu nusitemptume ir pusę jų gaujos.

— Kodėl jam pasakei, kad Tartas yra safyrų turtinga sala? — kai Ursvikas nujojo taip toli, kad negalėjo jų girdėti, paklausė Brienė. — Dabar jis manys, kad mano tėvas turtingas ir turi brangakmenių…

— Melskis, kad šitaip Ursvikas ir manytų.

— Ar kiekvienas tavo ištartas žodis — melas, Karalžudy? Safyrų sala Tartas vadinamas dėl jį supančių žydrų vandenų.

— Pakartok tai garsiau, moteriške, nemanau, kad Ursvikas tave išgirdo. Kuo greičiau jie supras, kad negali tikėtis už tave gauti išpirkos, tuo greičiau prasidės prievartavimas. Visi gaujos vyrai nori tave išdulkinti, bet tau juk tas pats, ar ne? Tiesiog užsimerk, išsižerk ir įsivaizduok, kad kiekvienas iš jų — lordas Renlis.

Laimė, po šių žodžių Brienė ilgam užsičiaupė.

Tik vakare jie grįžo pas Vargą Houtą ir rado jį kartu su gera dešimtimi Smarkiųjų Vyrukų plėšiančius nedidukę septą. Vitražais puošti langai buvo išdaužyti, o iš medžių išdrožtos dievų statulos išvilktos į dienos šviesą. Kai jie prijojo arčiau, Džeimis pamatė storiausią dotrakį, kokio seniai nebuvo regėjęs, sėdintį ant Motinos krūtinės ir peilio geležtės smaigaliu lupantį chalcedonines jos akis. Šalia, parištas už kojų ir pakabintas ant išsikerojusio kaštono šakos, žemyn galva kybojo liesas praplikęs septonas. Trys iš lankų šaudantys Smarkieji Vyrukai naudojosi jo kūnu kaip taikiniu. Vienas iš jų tikrai buvo taiklus, mat abiejose mirusiojo akyse stirksojo po strėlę.

Pamatę Ursviką ir belaisvius, samdiniai suklego bene pustuziniu skirtingų kalbų. Ožys sėdėjo prie laužo ir valgė ant iešmo pamautą ir kaip reikiant neiškeptą paukštį: taukai ir kraujas tekėjo jam per pirštus ir per ilgą šiurkščią barzdą. Nusivalęs rankas į tuniką, jis atsistojo.

— Karalžudy, — švepluodamas tarė, — tu mano belaišviš.

— Milorde, aš Brienė iš Tarto, — puolė aiškinti moteris. — Ledi Ketlina Stark liepė man nulydėti serą Džeimį pas jo brolį, į Karaliaus Uostą.

Ožys atsainiai į ją dėbtelėjo.

— Užčiaupkit jai burną.

— Išklausyk manęs, — ėmė maldauti Brienė, o tuo metu Rordžas nupjovė virves, kuriomis ji buvo surišta su Džeimiu, — Šiaurės karaliaus, kuriam tu tarnauji, vardu prašau, paklausyk…

Rordžas nutempė ją nuo arklio ir ėmė spardyti.

— Žiūrėk, kad nė kaulelio jai nesulaužytum, — įspėjo jį Ursvikas. — Ta arkliaveidė kekšė verta tiek safyrų, kiek pati sveria.

Dornietis Timeonas ir smirdžius iš Ibeno nutempė Džeimį nuo arklio ir, šiurkščiai stumdydami, nuvedė prie laužo. Kol jiedu jį tampė, Džeimiui nebūtų buvę sunku pačiupti kurio nors iš jų kalavijo rankeną, bet čia buvo per daug vyrų, o jo rankos tebebuvo sukaustytos. Kelis jis galėjo nudurti, bet galų gale būtų žuvęs ir pats. O Džeimis dar nebuvo pasiruošęs mirti, — bent jau ne dėl tokių žmonių kaip Brienė iš Tarto.

— Kokia šėkminga diena, — tarė Vargas Houtas. Ant kaklo jis buvo pasikabinęs grandinę, suvertą iš viena su kita sukabintų monetų — įvairaus dydžio ir formos, kirstų ir kaldintų, su karalių, burtininkų, dievų, demonų ir visokių kitokių fantastiškų būtybių atvaizdais.

Tai monetos šalių, kuriose jam teko kariauti, prisiminė Džeimis. Šio žmogaus silpnybė buvo gobšumas. Jei vieną kartą išvertė kailį, išvers jį ir vėl.

— Lorde Vargai, neprotingai pasielgei atsisakęs tarnauti mano tėvui, bet dar ne vėlu pasitaisyti. Juk žinai, kad už mane jis dosniai atsilygins.

— O taip, — tarė Vargas Houtas. — Turėšiau gauti pušę Kašterlių Uološ aukšo. Bet pirmiaušia turiu nušiųšti jam žinią. — Ir jis dar kažką pridūrė švebeldžiuodamas.

Ursvikas stumtelėjo Džeimiui į nugarą, o juokdarys žaliu ir rožiniu kostiumu spyrė į kojas. Kai Džeimis pargriuvo, vienas iš šaulių čiupo jį kaustančią grandinę ir trūktelėjo, kad belaisvis laikytų rankas atkišęs į priekį. Storulis dotrakis padėjo peilį ir išsitraukė iš makšties didžiulį lenktą arachą, — aštrų, į pjautuvą panašų kardą, taip mėgstamą arklių lordų.

Jie nori mane išgąsdinti. Juokdarys kikendamas užšoko Džeimiui ant nugaros, o dotrakis grėsmingai žengė artyn. Ožys nori, kad prileisčiau kelnes ir maldaučiau pasigailėti, bet tokio malonumo niekada jam nesuteiksiu. Jis buvo Lanisteris iš Kasterlių Uolos, karaliaus sargybos lordas vadas; joks samdinys negalėjo priversti jo rėkti.

Saulės apšviesti ašmenų kraštai žybtelėjo nelyginant sidabras, kai arachas smigo žemyn — taip greitai, kad vos buvo galima jį įžiūrėti. Ir Džeimis suriko.

Arija

Maža, kvadratinė pilis buvo gerokai apgriuvusi ir vos laikėsi, — kaip ir joje gyvenantis garsus, bet jau nukaršęs riteris. Jis buvo toks senas, kad nesuprato, ko jie klausia. Nesvarbu, ką jam sakydavai, jis tik nusišypsodavo ir išpyškindavo:

— Aš apgyniau tiltą ir nepraleidau sero Meinardo. Jis buvo rudaplaukis ir labai bjauraus būdo, bet manęs neįveikė. Šešis kartus jį sužeidžiau, kol nužudžiau. Šešis kartus!

Laimė, meisteris, kuris juo rūpinosi, buvo jaunas vyras. Kai senasis riteris užsnūdo sėdėdamas savo krėsle, jis pasivedė juos į šalį ir pasakė:

— Bijau, kad ieškote vaiduoklio. Seniai, gal prieš gerą pusmetį pas mus atskrido varnas. Lanisteriai sučiupo lordą Beriką prie Dievų Akies. Ir pakorė.

— Pakarti tai pakorė, bet, jam dar nespėjus numirti, Toras nukirto virvę. — Sulaužyta Lemo nosis jau nebuvo tokia raudona ir sutinusi kaip anksčiau, bet gydama liko kreiva ir dėl to jo veidas atrodė nesimetriškas. — Nužudyti jo šviesybę lordą Beriką tikrai labai sunku.

— Ir rasti, rodos, ne ką lengviau, — pridūrė meisteris. — Ar kalbėjotės su Lapų ledi?

— Dar ne, bet pasikalbėsime, — tarė Žaliabarzdis.

Kitą rytą, jiems traukiant per siaurą akmeninį tiltą už pilies, Gendris susimąstęs paklausė, ar tai ne tas pats tiltas, kurį kadaise gynė senasis riteris. Bet šito niekas nežinojo.

— Tikriausiai tas pats, — atsakė Laimingasis Džekas. — Daugiau jokių tiltų nematyti.

— Jei apie tą kovą būtų sudėta daina, būtume tikri, — prabilo Tomas Septynstygis. — Viena gera daina — ir žinotume, kas buvo tas seras Meinardas ir kodėl taip norėjo pereiti tą tiltą. Vargšas senasis Laičesteris šiandien galėtų būti toks pat garsus kaip ir Drakono riteris, jei jam būtų pakakę proto turėti savo dainių.

— Lordo Laičesterio sūnūs žuvo per Roberto maištą, — burbtelėjo Lemas. — Vienas kovėsi vienoje, o kitas — kitoje pusėje. Nuo to laiko lordui pasimaišė protas. Ir jokios sumautos dainos čia nepadės.

— Ką turėjo omenyje meisteris sakydamas, kad turėtume pasišnekėti su Lapų ledi? — jiems bejojant Arija paklausė Engvio.

Šaulys šyptelėjo.

— Palauk ir pamatysi.

Po trijų dienų, jiems jojant per geltoną mišką, Laimingasis Džekas nusikabino ragą ir pūstelėjęs davė dar negirdėtą signalą. Vos ragui nutilus, nuo medžių šakų buvo nuleistos virvinės kopėčios.

— Supančiokite arklius ir lipam, — lyg kalbėdamas, lyg dainuodamas paragino Tomas.

Kopėčiomis jie užsiropštė į slaptą kaimelį, įsikūrusį ant žemutinių medžių šakų. Čia buvo tikras virvių labirintas, už raudonų ir aukso spalvos sienų glaudėsi apsamanojusios pirkelės, ir atvykėliai buvo nuvesti pas Lapų ledi — išdžiūvusią kaip šikšna žilą moterį, vilkinčią šiurkštaus audinio apdarą.

— Artėja ruduo, ir mes negalime ilgiau čia pasilikti, — paaiškino jiems senė. — Prieš devynias dienas Heifordo keliu medžiodami nujojo keliolika vilkų. Jei netyčia būtų pakėlę akis, būtų galėję mus pamatyti.

— Nematei lordo Beriko? — pasiteiravo Tomas Septynstygis.

— Jis miręs, — neslėpdama nuovargio atsakė moteris. — Kalnas jį pagavo ir durklu pervėrė akį. Mums tai papasakojo elgetaujantis brolis. O jis tai sužinojo iš žmogaus, mačiusio, kaip tai nutiko.

— Tai sena, jau nusibodusi pasaka, be to, joje nėra nė lašo tiesos, — pasakė Lemas. — Lordą Žaibą ne taip lengva nužudyti. Gal seras Gregoris ir išdūrė jam akį, bet dėl to lordas Berikas tikrai nenumirė. Džekas gali patvirtinti.

— Na, aš tikrai nenumiriau, — linktelėjo vienaakis Laimingasis Džekas. Mano tėvą nubaudė ir pakorė lordo Paiperio prievaizdas, mano brolis Vatas buvo išsiųstas prie Sienos, o kitus mano brolius išžudė Lanisteriai. Akis — tai menkniekis.

— Gali prisiekti, kad jis gyvas? — paklausė moteris, stipriai spausdama Lemui ranką. — Būk palaimintas, Lemai, tai geriausia naujiena, kurią sužinojau per pastarąjį pusmetį. Tegul jį globoja Karžygys ir raudonasis žynys.

Kitos dienos vakare jie prisiglaudė sudegusios septos griuvėsiuose, pelenais paleistame kaime, vadinamame Selidansu. Iš vitražais puoštų jos langų buvo likusios tik šukės ir juos pasitikęs pagyvenęs septonas papasakojo, kad plėšikai pasiėmė net brangius Motinos drabužius, paauksuotą Senolės žibintą ir sidabrinę Tėvo karūną.

— Be to, jie nukapojo Mergelei krūtis, nors jos buvo medinės, — pridūrė jis. — Ir akis… Akys buvo iš juodojo gintaro, lazurito ir perlamutro. Plėšikai išlupo jas peiliais. Tegul Motina pasigaili jų visų…

— Kas tai padarė? — paklausė Lemas Geltonasis Apsiaustas. — Juokdariai?

— Ne, — papurtė galvą senis. — Tai šiauriečių darbas. Tų medžius garbinančių laukinių. Jie sakė ieškantys Karalžudžio.

Išgirdusi septoną taip sakant, Arija prikando lūpą. Ir pajuto į ją įbestą Gendrio žvilgsnį. Tas žvilgsnis ją ir supykdė, ir sugėdino.

Vyno rūsyje po septa tarp voratinklių, medžių šaknų ir sudaužytų vyno statinių gyveno tuzinas vyrų, bet ir jie apie lordą Beriką Dondarioną nieko nežinojo. Net jų vadas, dėvintis suodžiais išteptus šarvus ir apsiaustą su išsiuvinėtu akinamai spindinčiu žaibu. Pamatęs, kad Arija į jį spokso, Žaliabarzdis nusijuokė ir tarė:

— Lordas Žaibas yra visur ir tuo pat metu — jo nėra niekur, liesa voveraite.

— Aš ne voveraitė, — atšovė Arija. — Aš jau beveik moteris. Netrukus man sukaks vienuolika.

— Tuomet saugokis, kad kartais tavęs nevesčiau! — Jis pamėgino pakutenti mergaitei pasmakrę, bet Arija pliaukštelėjo tam kvailiui per ranką.

Tą vakarą Lemas ir Gendris su nakvynę jiems suteikusiais šeimininkais žaidė akmenukais, o Tomas Septynstygis padainavo kvailą dainą apie Beną Didpilvį ir aukštojo septono žąsį. Engvis leido Arijai išmėginti savo didlankį, tačiau, kad ir kaip stipriai prikandusi lūpą, ji neįstengė jo įtempti.

— Tau reikia lengvesnio lanko, miledi, — tarė strazdanotas šaulys. — Jei Riverane rasčiau grūdintos medienos, galbūt tau tokį pagaminčiau.

Nugirdęs jo žodžius, Tomas liovėsi dainavęs.

— Koks tu jaunas ir kvailas, Šauly. Jei ir keliausime į Riveraną, tai tik tam, kad pasiimtume už mergaitę išpirką. Nebus laiko tau sėdėti ir gaminti lankus. Džiaukis, jei pavyks išnešti iš ten sveiką kailį. Bastūnus lordas Hosteris kardavo dar tais laikais, kai tau barzda nežėlė. O jo sūnus… Visada sakiau, kad žmogumi, kuris nemėgsta muzikos, negalima pasitikėti.

— Muziką jis mėgsta, — įsiterpė Lemas, — tik tavęs negali pakęsti, kvaily.

— Ir visai be reikalo. Ta moteris norėjo padaryti iš jo vyrą, ar aš kaltas, kad jis per daug prisigėrė ir negebėjo atlikti darbo?

Lemas sulaužyta nosimi prunkštelėjo.

— Ar tu sudėjai apie tai dainą, ar kuris nors kitas prakeiktas šiknius, įsimylėjęs savo balsą?

— Aš tik vieną vienintelį kartą ją padainavau, — pasiskundė Tomas. — Be to, kas sakė, kad ta daina apie jį? Joje dainuojama apie žuvį.

— Išglebusią žuvį, — juokdamasis patikslino Engvis.

Apie ką tos kvailos Tomo dainos, Arijai buvo nė motais. Ji kreipėsi į Harviną:

— Ką jis turėjo galvoje kalbėdamas apie išpirką?

— Mums verkiant reikia žirgų, miledi. Ir šarvų. Taip pat kalavijų, skydų, iečių. Visus šiuos daiktus galima nusipirkti už monetas. Tiesa, dar mums reikia grūdų sėjai. Nepamiršk, kad artėja žiema. — Jis pirštais palietė Arijai pasmakrę. — Tu nebūsi pirma kilminga belaisvė, už kurią gausime išpirką. Tikiuosi, kad ir ne paskutinė.

Arija žinojo, kad tai tikra tiesa. Riteriai nuolat būdavo paimami į nelaisvę ir paleidžiami už išpirką, o kartais pagrobėjai taip elgdavosi net ir su moterimis. Tik kas bus, jei Robas nemokės tiek, kiek jie prašys? Ji nebuvo garsus riteris, be to, paprastai karaliams jų karalystė būdavo svarbiau už jų seseris. O jos ledi motina, ką ji pasakys? Ar vis dar norės, kad ji grįžtų namo po visko, ką padarė? Arija prikando lūpą ir susimąstė.

Kitą dieną jie prijojo vietovę, vadinamą Aukštąja Širdimi, — tokią aukštą kalvą, kad žvelgdama nuo jos viršūnės Arija jautėsi taip, tarsi matytų pusę pasaulio. Aplink jos viršūnę stirksojo ratu išdėstyti didžiuliai papilkėję strampai — tik tiek buvo likę iš kadaise čia augusių burtmedžių rato. Arija su Gendriu apėjo kalvos viršūnę ir juos suskaičiavo. Čia buvo trisdešimt vienas medis, o kai kurie iš jų tokie stori, kad Arija būtų galėjusi iš jų kamienų pasidirbdinti lovą.

Tomas Septynstygis jai paaiškino, kad miškavaikiai Aukštąją Širdį laiko šventa vieta ir kai kurie jų burtai čia tebeveikia.

— Tiems, kurie čia nakvoja, nieko bloga negali nutikti, — paaiškino dainius.

Arija pagalvojo, kad tai tikriausiai tiesa; kalva buvo tokia aukšta, o aplink plytintys laukai tokie lygūs, kad joks priešas nebūtų galėjęs prisiartinti nepastebėtas.

Dar Tomas jai pasakė, kad apylinkėse gyvenantys žmonės šios vietos vengia; sklandė gandai, kad čia vaidenasi dvasios miškavaikių, žuvusių, kai andalų karalius Eregas Karalžudys iškirto jų giraitę. Arija buvo girdėjusi ir apie miškavaikius, ir apie andalus, tačiau dvasių nebijojo. Kai buvo maža, slėpdavosi Vinterfelo kriptose ir tarp akmeninių riterių bei jų sostų žaisdavo, į savo žaidimų karalystę kviesdavosi pabaisas ir mergeles.

Ir vis dėlto tą naktį Ariją nukrėtė šiurpas. Ji miegojo, bet ją prižadino audra. Vėjas nupūtė nuo jos apklotą ir, sukdamas jį verpetu, nubloškė į krūmus. Nuėjusi jo pasiimti, ji išgirdo balsus.

Prie blėstančių jų laužo žarijų Arija išvydo Tomą, Lemą ir Žaliabarzdį, besikalbančius su smulkute ir mažute moteryte, visa pėda žemesne už ją, vyresne už Senąją auklę, susikūprinusia, susiraukšlėjusia ir pasirėmusia gumbuota lazda. Jos plaukai buvo tokie ilgi, kad vos nesiekė žemės. Pūstelėjus vėjui jie pakilo senei virš galvos nelyginant švelnus debesis. Jos kūnas buvo balsvas, pieno spalvos, be to, Arijai pasirodė, kad senė raudonakė, nors, žvelgiant iš krūmų, sunku buvo tiksliai pasakyti.

— Senieji dievai nerimsta ir neleidžia man ramiai miegoti, — išgirdo ji sakant moterį. — Sapnavau šmėklą liepsnojančia širdimi, pjaunančią auksinį elnią. Dar sapne regėjau beveidį vyrą, lūkuriuojantį ant netvirto, siūbuojančio tilto. Jam ant peties kėksojo nuskendęs varnas jūros dumbliais apkibusiais sparnais. Sapnavau šniokščiančią upę ir moterį, kuri iš tiesų buvo žuvis. Ji plaukė pasroviui negyva, ant jos skruostų buvo matyti raudonos ašaros, bet kai atsimerkė — ak! — pakirdau apimta siaubo. Sapnavau visa tai ir dar daugiau. Ar turite man dovanų, ar galite atsilyginti už šiuos sapnus?

— Sapnai… — burbtelėjo Lemas, — kokia iš jų nauda? Moteris-žuvis ir nuskendęs varnas. Praeitą naktį ir aš kai ką sapnavau. Bučiavau kadaise pažinotą smuklės šeimininkę. Ar ketini man už tai atsilyginti, sene?

— Ta moteris jau mirusi, — sušnypštė senė. — Dabar ją gali bučiuoti tik kirminai. — Ir Tomui Septynstygiui pridūrė: — Padainuosi man, o jei ne, aš jus išvysiu.

Tad dainius pagrojo jai ir padainavo — taip tyliai ir liūdnai, kad Arija girdėjo tik žodžių nuotrupas, nors melodija jai pasirodė kažkur girdėta. Neabejoju, kad Sansa tą dainą pažintų. Jos sesuo mokėjo visas dainas, be to, truputį grojo ir puikiai dainavo. O aš tik rėkiu žodžius.

Kitą rytą mažutės balsvos moters niekur nebuvo matyti. Jiems balnojant arklius, Arija Tomo Septynstygio paklausė, ar Aukštojoje Širdyje vis dar gyvena miškavaikių. Dainius tyliai nusijuokė.

— Matei ją, ar ne? — paklausė.

— Ar tai buvo šmėkla?

— Ar šmėklos skundžiasi, kad joms traška sąnariai? Ne, ji tik sena neūžauga moteriškė. Bet… keistuolė ir gali nužiūrėti. Ir vis dėlto ji žino dalykų, kurių jai nederėtų žinoti, ir kartais, jeigu jai patinki, gali juos tau atskleisti.

— O tu jai patikai? — nepatikliai paklausė Arija.

Dainius vėl nusijuokė.

— Bent jau mano balsas jai tikrai patiko. Tačiau ji kaskart verčia mane dainuoti vis tą pačią prakeiktą dainą. Tiesa, ta daina nebloga, bet moku ir kitų, tokių pat gražių. — Jis papurtė galvą. — Svarbiausia, kad ji užvedė mus ant pėdsako. Prisiekiu, netrukus susitiksi su Toru ir Žaibo lordu.

— Jeigu esate jų vyrai, kodėl jiedu nuo jūsų slapstosi?

Tai išgirdęs, Tomas Septynstygis susierzinęs užvertė akis į dangų, o Harvinas jai atsakė:

— Nepasakyčiau, kad slapstosi, miledi, bet tiesa yra ta, jog lordas Berikas nuolat keliauja ir retai atskleidžia savo ketinimus. Todėl niekas negali jo išduoti. Dabar tokių kaip mes, prisiekusių jam ištikimybę, tikriausiai jau yra šimtai, o gal ir tūkstančiai, bet jei visi sektume paskui jį, nieko gero iš to nebūtų. Pakeliui nusiaubtume kaimus ir paliktume plynus laukus arba, susidūrę su gerokai gausesnėmis priešų pajėgomis, visi žūtume mūšyje. O išsisklaidę ir klajodami mažais būreliais galime smogti dešimtyje vietų iš karto ir pasprukti priešui dar nesužinojus, kur esame. Be to, jei kuris nors vienas iš mūsų patektų į nelaisvę ir būtų kvočiamas, vis tiek negalėtų pasakyti, kur rasti lordą Beriką, kad ir kaip žiauriai būtų kankinamas. — Jis valandėlę susimąstė, o tada pridūrė: — Juk žinai, ką reiškia būti kvočiamai, ar ne?

Arija linktelėjo.

— Jie tai vadino kutenimu. Poliveris, Rafas ir kiti.

Ir ji vyrams papasakojo apie kaimą prie Dievų Akies, kurio apylinkėse jiedu su Gendriu buvo paimti į nelaisvę, ir apie klausimus, kuriuos uždavinėjo Kutulis.

„Ar kaime yra paslėpta aukso? — visada tuo pačiu klausimu pradėdavo kvotą jis. — O sidabro ir brangakmenių? O maisto? Kur lordas Berikas? Kas iš jūsų kaimelio žmonių jam padėjo? Kur jis nujojo? Kiek vyrų su juo buvo? Kiek riterių? Kiek lankininkų? Kiek iš jų buvo raitų? Kaip ginkluoti? Kiek buvo sužeistų? Kur, sakei, jie patraukė?“ Vien tai prisiminus Arijai ausyse vėl imdavo skambėti klyksmai, jai rodės, kad užuodžia kraujo, išmatų ir svilinamo kūno smarvę.

— Jis visuomet užduodavo tuos pačius klausimus, — rimtai pasakė Arija bastūnams, — bet kasdien kutendavo vis kitur.

— Joks vaikas nenusipelno tokių kančių, — Arijai nutilus pareiškė Harvinas. — Girdėjome, kad prie Akmenų Malūno Kalnas prarado pusę savo vyrų. Gal kaip tik dabar tas Kutulis plaukia Raudonąja Šaka žemyn ir žuvys kramsnoja jam veidą. O jei ne, ką gi — tai dar vienas nusikaltimas, už kurį jiems teks atsakyti. Girdėjau mūsų lordą sakant, kad šis karas prasidėjo tuomet, kai ranka pasiuntė jį vykdyti karaliaus teisingumo Gregoriui Kligeinui, ir baigsis tada, kai ši užduotis bus atlikta. — Norėdamas padrąsinti, jis patapšnojo Arijai per petį. — Geriau lipk ant arklio, miledi. Iki Akornholo joti teks visą dieną, bet vakare turėsime stogą virš galvos ir vakarienės prikimštus pilvus.

Ir tikrai: joti teko visą dieną, bet temstant jie persikėlė per upokšnį ir pasiekė Akornholą su akmeninėmis sienomis ir didžiuliu ąžuoliniu bokštu. Pilies šeimininkas buvo išvykęs į karą savo šeimininko, lordo Venso, palydoje, tad pilies vartai, — kaip visada, kai jo nebūdavo namie, — buvo uždaryti ir užremti. Bet jo ledi žmona buvo sena Tomo Septynstygio draugė, — Engvis sakė, girdi, kadaise jiedu net buvę meilužiai. Engvis dažnai jodavo šalia Arijos; jis nebuvo tiek daug vyresnis už ją, kaip kiti, — jaunesnis už Engvį buvo tik Gendris, — be to, jis pasakojo jai keistas istorijas apie Dorno pasienį. Bet niekada Arijos nekvailino. Jis nėra mano draugas. Jis tik laikosi arčiau manęs, kad nepaleistų iš akių ir būtų tikras, jog vėl nespruksiu. Ką gi, Arija taip pat gebėjo atidžiai stebėti. To ją išmokė Sirijus Forelis.

Ledi Smolvud bastūnus sutiko gana draugiškai, nors ir išbarė, kad tampo jauną merginą po karo laukus. O kai Lemas netyčia prasitarė, kad ji kilminga, dar labiau supyko.

— Kas aprengė vargšę mergaitę šiais Boltono skarmalais? — paklausė ji bastūnų. — O šis ženklas… yra daugybė vyrų, kurie nė nemirktelėję pakartų ją vien dėl to, kad jai ant krūtinės išsiuvinėtas tas nuluptas vyras.

Netrukus Arija buvo užvesta laiptais aukštyn, pasodinta į kubilą ir panardinta į nežmoniškai karštą vandenį. Ledi Smolvud kambarinės taip uoliai ją grandė, kad Arija pasijuto lyg plakama. Jos net įtrynė ją kažkokiu šleikščiai salsvu skysčiu, kvepiančiu gėlėmis.

Paskui kambarinės užsispyrė, kad ji apsirengtų taip, kaip dera mergaitei: apsimautų rudas vilnones kojines, apsivilktų ploną lininę tiesaus kirpimo suknelę, o ant jos — lengvą žalią suknią, ant kurios korseto ir sijono krašto buvo išsiuvinėta daugybė gilių.

— Mano močiutės sesuo tarnauja septone Motinos septoje Senmiestyje, — pasakė ledi Smolvud moterims varstant ant nugaros Arijos suknios raištelius. — Kai prasidėjo karas, išsiunčiau ten savo dukterį. Kai grįš, šiuos drabužius, be abejonės, ji bus jau išaugusi. Ar mėgsti šokti, mergaite? Mano Karelena — puiki šokėja. Ir dainuoja gražiai. Ką norėtum veikti tu?

Arija kojos pirštais brūkštelėjo per nendres ant grindų.

— Išsiuvinėta…

— Tai labai ramina, ar ne?

— Na, — atsakė Arija, — aš siuvinėdama nenusiraminu.

— Ne? O mane šis darbas visuomet ramindavo. Mano teta vis sako, kad kiekvieną iš mūsų dievai kuo nors apdovanoja, kiekvienai suteikia kokių nors gabumų ir mes turime jais naudotis. Bet koks darbas gali būti malda, jei stengiamės iš visos širdies. Argi tai ne puiki mintis? Kai kitą kartą sėsi siuvinėti, nepamiršk to. Ar kasdien praktikuojiesi?

— Praktikuodavausi, kol nepamečiau savo Adatos. Naujoji ne tokia gera…

— Šiais neramiais laikais turime stengtis kiek įmanydamos. — Ledi Smolvud apčiupinėjo suknios korsetą. — Dabar atrodai kaip tikra jauna ledi.

Aš ne ledi, norėjo pasakyti jai Arija, aš vilkė.

— Nežinau, kas esi, mergaite, — vėl prabilo moteris. — Gal ir gerai, kad nežinau. Bet baiminuosi, jog esi įtakingo tėvo duktė. — Ji pataisė Arijai suknios apykaklę. — Šiais laikais geriau būti niekam nežinomai. Jei taip ir būtų, galėčiau pasilikti tave pilyje. Bet žinau, kad tau čia nebus saugu. Pilį supa sienos, bet turime per mažai vyrų, galinčių jas ginti. — Ir ji atsiduso.

Kai Arija buvo nuprausta, sušukuota ir aprengta, menėje tarnai patiekė vakarienę. Vos ją pamatęs, Gendris ėmė taip kvatotis, kad išpūtė per nosį vyno ir liovėsi tik tuomet, kai Harvinas skėlė jam skambų antausį. Valgis buvo paprastas, bet sotus: aviena su grybais, juoda duona, žirnių apkepas ir kepti obuoliai su geltonu sūriu. Kai stalas buvo nukraustytas ir tarnai išsiųsti, Žaliabarzdis tyliai pasiteiravo, ar miledi neturi kokių nors žinių apie Žaibo lordą.

— Žinių? — Ji šyptelėjo. — Nuo jų apsilankymo nepraėjo nė dvi savaitės. Čia buvo ir lordas, ir gera dešimtis jo vyrų, genančių avis. Vos galėjau patikėti savo akimis. Atsidėkodamas Toras paliko man tris avis. Vieną šiandien suvalgėte.

— Toras ginė avis? — garsiai nusijuokė Engvis.

— Patikėkite, tai matyti buvo tikrai keista, bet Toras pareiškė, jog jis žynys ir žinąs, kaip rūpintis banda.

— Kurgi ne. Ir rūpintis, ir nukirpti vilną, — kikendamas pridūrė Lemas Geltonasis Apsiaustas.

— Kas nors apie tai galėtų sudėti puikiausią dainą, — tarė Tomas ir užgavo savo medinės arfos stygą.

Ledi Smolvud rūsčiai į jį dėbtelėjo.

— Kas nors, kas nerimuoja žodžių „valerijonas“ ir „Dondarionas“. Ir negroja „Ak, gulkis miela, su manim į pievą“ kiekvienai grafystės melžėjai, o paskui dviejų iš jų nepalieka su išsipūtusiais pilvais.

— Dainavau „Leisk paragauti tavo grožio“, — teisindamasis pasakė Tomas, — be to, melžėjos šios dainos visada mielai klausosi. Kaip ir viena kilminga ledi, jei tik atmintis manęs neapgauna. Groju ir dainuoju norėdamas teikti žmonėms malonumą.

Iš pykčio ji išpūtė šnerves.

— Upių kraštai pilni mergelių, kurias pamaloninai, ir visos jos maukia bitkrėslių nuovirą. Toks subrendęs vyras kaip tu turėtų susiprotėti ir išlieti savo sėklą joms ant pilvo. Žmonės tuoj ims vadinti tave Tomu Septynsūniu.

— Tiesą sakant, — atšovė Tomas, — septynis sūnus turėjau jau prieš daug metų. Ir visi jie puikūs berniukai, o balsai — kaip lakštingalų.

Buvo akivaizdu, kad Tomas savo žygių nė trupučio nesigėdija.

— Ar jo šviesybė lordas nesakė, kur ketina traukti, miledi? — paklausė Harvinas.

— Lordas Berikas niekada neatskleidžia savo planų, bet pietuose, Akmeninės Septos ir Trigrašio miško apylinkėse, siaučia badas. Jumis dėta, ieškočiau jo ten. — Ji išgėrė gurkšnelį vyno. — Be to, bus geriau, jei žinosite, kad sulaukiau ir ne tokių malonių svečių. Neseniai prie mano pilies vartų stūgavo gauja vilkų, manančių, kad galbūt slepiu Džeimį Lanisterį.

Tomas liovėsi grojęs.

— Vadinasi, vis dėlto tiesa, kad Karalžudys vėl laisvėje?

Ledi Smolvud pervėrė jį rūsčiu žvilgsniu.

— Man sunku įsivaizduoti, kad vilkai medžiotų Lanisterį, jei jis, sukaustytas grandinėmis, tupėtų Riverane.

— Ką miledi jiems pasakė? — pasiteiravo Laimingasis Džekas.

— Kad seras Džeimis nuogas tyso mano lovoje ir neturi jėgų nulipti laiptais — ką gi daugiau! Vienas iš jų buvo toks įžūlus, kad pavadino mane melage, tad išlydėjome juos… šiek tiek apsipykę. Rodos, jie nujojo link Juodadugnio Vingio.

Arija sėdėdama neramiai pasimuistė.

— O kurie būtent šiauriečiai ieškojo Karalžudžio?

Ledi Smolvud, rodos, labai nustebo, kad mergaitė apskritai pravėrė burną.

— Vardų jie nepasisakė, vaikeli, bet vilkėjo juodais drabužiais, o jiems ant krūtinių buvo baltos saulės simbolis.

Balta saulė juodame fone — lordo Karstarko ženklas, dingtelėjo Arijai. Tai buvo Robo vyrai. Ir ji ėmė svarstyti, ar toli jie galėjo nukeliauti. Jeigu pavyktų pasprukti nuo bastūnų ir juos rasti, gal jie sugrąžintų ją pas motiną į Riveraną…

— Ar jie pasakojo, kaip Lanisteris pabėgo? — paklausė Lemas.

— Pasakojo, — linktelėjo ledi Smolvud. — Bet nepatikėjau nė vienu jų žodžiu. Sakė, girdi, ledi Ketlina jį paleido.

Šie žodžiai Tomą taip nustebino, kad jis nejučia pirštais užgavo stygą.

— Liaukis, — tarė jis, — juk tai visiška kvailystė.

Netiesa, pagalvojo Arija, tai negali būti tiesa.

— Ir aš taip pamaniau, — pasakė ledi Smolvud.

Staiga Harvinas prisiminė Ariją.

— Tau nederėtų klausytis šio pokalbio, miledi.

— Ne, noriu viską sužinoti.

Tačiau perkalbėti bastūnų nepavyko.

— Eik sau, liesa voveraite, — tarė Žaliabarzdis. — Būk gera ledi, eik į kiemą ir, kol mes pasišnekėsime, pažaisk ten.

Arija supykusi pakilo eiti ir tikrai būtų trenkusi durimis, jei šios nebūtų buvusios tokios sunkios. Akornholą apgaubė tamsa. Prie sienų liepsnojo keli deglai, bet daugiau niekur jokios šviesos nebuvo matyti. Nedidukės pilies vartai buvo uždaryti ir ant jų užleistos grotos. Arija prisiminė žadėjusi Harvinui, kad daugiau bėgti nemėgins, tačiau tas pažadas buvo duotas anksčiau, nei jie ėmė šmeižti jos motiną.

— Arija… — Išėjęs paskui ją šūktelėjo Gendris. — Ledi Smolvud sakė, kad čia yra kalvė. Nori pažiūrėti?

— Jei tu taip nori… — Ji vis tiek neturėjo ką veikti.

— Tas Toras… — jiedviem traukiant pro šunides prabilo Gendris. — Ar tai tas pats Toras, kuris gyveno Karaliaus Uosto pilyje? Storas, plikai nusiskutęs galvą raudonasis žynys?

— Manau, kad tas pats. — Arija neprisiminė, kad Karaliaus Uoste kada nors būtų šnekėjusis su Toru, bet žinojo, kas jis toks. Roberto dvare jiedu su Džalabaru Kso buvo patys įdomiausi žmonės, be to, Toras buvo geras karaliaus bičiulis.

— Toras manęs neprisimintų, bet tuomet jis ateidavo į mūsų kalvę. — Smolvudo kalvė jau seniai nebuvo naudojama, bet kalvio įrankiai buvo tvarkingai sukabinti ant sienos. Uždegęs žvakę, Gendris pastatė ją ant priekalo ir paėmė reples. — Mano mokytojas nuolat bardavo jį dėl liepsnojančių kalavijų. Sakydavo, kad su geru plienu niekas taip nesielgia, bet Toro kalavijai niekada nebūdavo iš gero plieno. Jis paimdavo pigų kalaviją, kyštelėdavo jį į laukinę ugnį ir uždegdavo. Mano mokytojas sakydavo, jog tai tik alchemiko triukas, bet degantis kalavijas gąsdindavo žirgus ir nepatyrusius riterius.

Arija suraukė antakius ir pamėgino prisiminti, ar jos tėvas kada nors yra užsiminęs apie Torą.

— Jis visai neatrodo kaip žynys, tiesa?

— Ne, — pritarė Gendris. — Ginklininkas Motas sakydavo, kad Toras galėjo išgerti daugiau už patį karalių Robertą. Jis tvirtino, kad jie abu labu tokiu — abu rajūnai ir girtuokliai.

— Tau nederėtų vadinti karaliaus girtuokliu.

Galbūt karalius Robertas iš tiesų daug gerdavo, bet vis tiek buvo jos tėvo draugas.

— Kalbėjau apie Torą. — Gendris kyštelėjo prie Arijos reples tarsi norėdamas sugnybti jai veidą, bet Arija ranka nustūmė jas į šalį. — Jiems abiem patiko puotos ir turnyrai, todėl karalius Robertas jį taip ir mėgo. Be to, Toras buvo narsus. Kai buvo pramuštos Paiko gynybinės sienos, jis pirmas įlindo pro atsiradusią spragą. Jis kovojo su vienu iš savo liepsnojančių kalavijų, kiekvienu kirčiu padegdamas geležinių karių drabužius.

— Gaila, kad aš neturiu liepsnojančio kalavijo. — Arija galėjo išvardyti daugybę žmonių, kuriuos troško sudeginti gyvus.

— Jau sakiau tau, kad tai tik triukas. Laukinė ugnis kenkia plienui. Po kiekvieno turnyro mano mokytojas Torui parduodavo naują kalaviją. Ir kiekvieną kartą jiedu pašėlusiai derėdavosi. — Gendris pakabino reples į vietą ir paėmė sunkų kalvio kūjį. — Ginklininkas Motas sakė, kad man jau pats laikas nusikaldinti pirmą ilgąjį kalaviją. Davė man puikaus plieno, o aš jau žinojau, kokios geležtės noriu. Bet tada pasirodė Jorinas ir pasiėmė kartu į Nakties sargybą.

— Jei nori, vis tiek gali kaldinti kalavijus, — pasakė Arija. — Kai grįšime į Riveraną, galėsi juos kaldinti mano broliui Robui.

— Į Riveraną… — Gendris padėjo kūjį ir pažvelgė į ją. — Dabar tu atrodai visai kitaip. Kaip tikra jauna ledi.

— Su tomis kvailomis gilėmis atrodau kaip ąžuolas.

— Bet gražus. Gražus ąžuolas. — Gendris žingtelėjo arčiau ir ją pauostė. — Bent kartą ir kvepi maloniai.

— O tu nekvepi. Tu dvoki.

Arija stumtelėjo vaikiną link priekalo ir leidosi bėgti, bet Gendris sučiupo ją už rankos. Ji kyštelėjo koją ir jį pargriovė, bet jis virsdamas kartu nusitempė ir Ariją, jiedu ėmė raičiotis ant kalvės grindų. Gendris buvo labai stiprus, bet Arija — vikresnė. Kaskart, kai jis mėgindavo ją sučiupti, ji išsilaisvindavo ir jam smogdavo. Tie smūgiai Gendriui kėlė juoką, o tai Ariją siutino. Pagaliau Gendriui pavyko viena ranka suspausti abu jos riešus, ir kita jis ėmė mergaitę kutenti, bet Arija keliu spyrė jam į tarpkojį ir vėl išsivadavo. Jie abu buvo išsipurvinę, o viena Arijos paikos, gilėmis siuvinėtos suknios rankovė nuplyšusi.

— Galiu lažintis, kad dabar taip gražiai jau neatrodau! — šūktelėjo ji.

Grįžę į menę, Tomą jiedu rado dainuojantį:

Minkšti bus mano pūkų patalai,

tave paguldysiu į juos.

Aprengsiu visą geltonais šilkais,

karūna tau galvą papuoš.

Tu būsi mano ledi miela,

Ir aš būsiu pasauly tau vienas.

Pas mane tau bus šilta, saugu

Ir gins tave mano plienas.

Pažvelgęs į juodu, Harvinas pratrūko juoktis, o šlakuotasis Engvis kvailai šyptelėjo ir tarė:

— Ar ji tikrai kilminga ledi?

Bet Lemas Geltonasis Apsiaustas tėškė Gendriui per ausį.

— Jei nori muštis, muškis su manimi! Ji mergaitė ir du kartus jaunesnė už tave! Nekišk prie jos nagų, supratai?

— Aš pati pradėjau, — pasakė Arija. — Gendris tik šnekėjo.

— Palik vaikinuką ramybėje, Lemai, — sudraudė bendrą Harvinas. — Neabejoju, kad muštis pradėjo Arija. Ji ir Vinterfele taip elgdavosi.

Tomas pamerkė jai akį ir uždainavo:

Šypsojos ir juokėsi

miško mergelė.

„Nereik man tavo pūkų, —

Nusisukusi tarė. —

Vilkiu aš suknią aukso lapų

ir plaukus rišuosi žole,

bet gali būti man miško meile,

o aš tau — miško mergele.“

— Suknios iš lapų neturiu, — meiliai šypsodamasi tarė ledi Smolvud, — bet Karelena išvykdama paliko ir daugiau suknelių, kurios tikriausiai tiks. Eikš, mergaite, lipkime į viršų ir pažiūrėkime, ką rasime.

Šį kartą viskas buvo net blogiau nei pirma. Ledi Smolvud užsispyrė, kad Arija vėl išsimaudytų, be to, pakirpo ir sušukavo jai plaukus. Šį kartą ji apvilko Ariją alyvų spalvos suknele, papuošta smulkiais stiklo karoliukais. Vienintelė paguoda buvo ta, jog suknia atrodė tokia puošni, kad niekas ir nesitikėjo taip apsirengusios Arijos pamatyti ant žirgo. Tad kitą rytą, po pusryčių, ledi Smolvud davė jai kelnes, diržą, tuniką ir rudą elnio odos švarką be rankovių, papuoštą geležinėmis smeigėmis.

— Šiuos drabužius dėvėjo mano sūnus, — pasakė ji, — bet mirė būdamas septynerių.

— Užjaučiu, miledi. — Staiga Arijai pagailo šios moters, be to, ji susigėdo. — Ir atsiprašau, kad suplėšiau suknelę su gilėmis. Ji buvo graži.

— Taip, vaike. Graži kaip ir tu. Laikykis.

Daneiris

Didybės aikštės viduryje dunksojo iš raudonų plytų sumūrytas fontanas, kurio vanduo dvokė sieros akmeniu, o jo viduryje stovėjo milžiniška, iš bronzos nukaldinta harpijos statula. Jos aukštis buvo dvidešimt pėdų. Harpija buvo moters veidu, paauksuotais plaukais, dramblio kaulo akimis ir smailiais dramblio kaulo dantimis. Per stambias jos krūtis sruvo gelzganas vanduo. Tik vietoj rankų ji turėjo sparnus, panašius į šikšnosparnio ar drakono, jos kojos buvo kaip erelio, o iš pasturgalio stirksojo suriesta ir nuodinga skorpiono uodega.

Giso harpija, dingtelėjo Dani. Jei atmintis jos neapgavo, Senasis Gisas žlugo prieš penkis tūkstančius metų; jo kariuomenė neatsilaikė prieš jaunos Valyrijos galybę, jo mūro sienos buvo sugriautos, užleidus drakonų ugnį jo gatvės ir namai virto pelenais ir žarijomis, o laukus nuklojo druskos, sieros ir žuvusiųjų kaukolių sluoksnis. Giso dievai mirė, tas pats likimas ištiko ir jo gyventojus; seras Džora sakė, kad šie astaporiečiai — mišrūnai. Net giskarų kalba jau buvo beveik pamiršta: vergų miestuose buvo šnekama užkariautojų valyrų kalba ar bent jau su giskarų kalbos likučiais sumišusia jos atmaina.

Ir vis dėlto senosios imperijos simbolis liko, nors dabar ant paukštiškų šios bronzinės pabaisos nagų kabojo sunki grandinė su abiejuose galuose tabaluojančiais atrakintais antrankiais. Giso harpija naguose laikė žaibą. Čia — Astaporo harpija.

— Pasakyk tai Vesteroso ištvirkėlei, kad žvelgtų žemiau, — nepatenkintas vergų pirklys Kraznis Mo Naklozas paragino jo vardu kalbančią vergę mergaitę. — Prekiauju gyva mėsa, o ne metalu. Bronza neparduodama. Pasakyk, kad pažvelgtų į kareivius. Net apsiblaususios ir paraudusios šios, iš vakarų atkeliavusios laukinės akys turi matyti, kokie puikūs mano vyrai.

Kraznis šnekėjo iškraipyta valyrų kalba, apsunkinta Gisui būdingo niurnėjimo ir praturtinta vienu kitu žodžiu iš vergų pirklių žargono. Dani jį puikiai suprato, bet šypsodamasi klausiamai pažvelgė į vergę mergaitę, tarsi svarstydama, ką pirklys pasakė.

— Gerasis ponas Kraznis klausia, argi jo vyrai ne puikūs?

Bendrąja kalba mergaitė šnekėjo puikiai, juolab kad į Vesterosą niekada nebuvo įkėlusi kojos. Ji atrodė ne vyresnė nei dešimties metų, jos veidas buvo apskritas ir suplotas, oda tamsi, o akys — aukso spalvos, kaip ir daugumos Naato salos gyventojų. Jos tauta buvo vadinama „taikiaisiais žmonėmis“. Visi žinojo, kad naatiečiai — patys geriausi vergai.

— Galbūt jie man ir tiktų, — atsakė Dani. Seras Džora jai patarė Astapore kalbėti tik dotrakių ir bendrąja kalba. Rodos, mano lokys gudresnis už šį pirklį. — Papasakok, kaip jie buvo ugdomi.

— Vesteroso moteriai jie patinka, bet pagyrų ji nežarsto, kad nekeltum kainos, — tarė vertėja savo šeimininkui. — Be to, ji norėtų sužinoti, kaip kariai buvo ugdomi.

Kraznis Mo Naklozas linktelėjo. Šis vergų pirklys kvepėjo taip, tarsi ką tik būtų išsimaudęs aviečių nuovire, o jo atsikišusi raudona juoda barzda blizgėjo sutepta aliejumi. Jo krūtys didesnės už manąsias, pagalvojo Dani. Ji matė jas per ploną dulsvai žalią tokaro šilką aukso spalvos kraštais, kuriuo pirklys buvo apsivyniojęs kūną ir kurio kraštas kybojo permestas jam per petį. Vaikščiodamas kaire ranka jis prilaikė savo tokarą, kad drabužis nenuslystų, o dešinėje spaudė trumpą odinį rimbą.

— Ar visos Vesteroso kiaulės tokios neišmanėlės? — vėl nepatenkintas paklausė jis. — Visas pasaulis žino, kad Grynuoliai tobulai valdo ietį, skydą ir trumpą kalaviją. — Jis plačiai nusišypsojo Dani. — Atsakyk tai moteriai, verge, ir paskubėk. Diena labai karšta.

Bent jau tai nėra melas. Jiems už nugarų stovėjo dvi kaip du vandens lašai panašios vergės mergaitės, laikydamos virš galvų ištemptą šilkinę uždangą, bet net ir pavėsyje Dani truputį svaigo galva, o Kraznis gausiai prakaitavo. Didybės aikštėje nuo pat aušros plieskė saulė. Net per storus savo sandalų padus Daneiris po kojomis jautė įkaitusias raudonas plytas. Nuo jų mirguliuodamas kilo karštas oras ir laiptuotos, aikštę supančios Astaporo piramidės atrodė tarsi miražas.

Bet Grynuoliai, net jei ir jautė karštį, visiškai neišsidavė nuo jo kenčiantys. Matydama, kaip tie vyrai čia stovi, gali pamanyti, kad jie patys sumūryti iš plytų. Daneiris parodyti iš kareivinių buvo atvesta tūkstantis Grynuolių. Tvarkingai išsirikiavę šimtinėmis gretomis priešais fontaną ir didžiulę bronzinę harpiją, jie stovėjo sustingę, tarsi gavę komandą „ramiai“, pastėrusiomis akimis spoksodami į priekį. Kariai vilkėjo vien baltus lininius drabužius, surištus apie strėnas, o ant galvų buvo užsidėję kūgiškus bronzinius šalmus su pėdos aukštumo smaigu viršuje. Kraznis įsakė jiems padėti ietis bei skydus, nusisegti kardasaičius ir nusivilkti dygsniuotas tunikas, kad Vesteroso karalienė galėtų geriau matyti, kokie liekni ir raumeningi jų kūnai.

— Tarnybai jie parenkami visai jauni pagal kūno sudėjimą, vikrumą ir jėgą, — ėmė jai pasakoti vergė mergaitė. — Karo tarnybai jie ruošiami nuo penkerių. Jie kasdien praktikuojasi nuo aušros iki sutemos, kol įgunda valdyti trumpą kalaviją, skydą ir tris ietis. Pratybos labai sunkios, jūsų malonybe. Tik vienas iš trijų berniukų per jas nepalūžta. Visi tai žino. Tarp Grynuolių paplitusi nuomonė, jog, kai gauna kūgišką šalmą, blogiausia jau būna praeityje, nes, kad ir kokia užduotis jų lauktų, ji negali būti sunkesnė už pratybas.

Bendrąja kalba Kraznis Mo Naklozas apsimetė nemokantis pasakyti nė žodžio, bet klausydamasis linksėjo galvą ir kartais bakstelėdavo vergei mergaitei rimbo galu.

— Pasakyk jai, kad šitie stovi čia jau visą dieną ir naktį be trupinėlio maisto ir be lašelio vandens. Pasakyk, kad mano paliepimu jie čia stovės, kol nugrius, o kai devyni šimtai devyniasdešimt devyni bus susmukę ant šių plytų ir mirę, likęs paskutinis vis tiek stovės, kol mirtis pasiglemš ir jo gyvybę. Štai kokie jie drąsūs. Pasakyk jai.

— Aš tai vadinu beprotybe, o ne drąsa, — prabilo Arstanas Žilabarzdis, kai mažoji vertėja baigė savo kalbą.

Kietmedžio lazda jis ėmė bilsnoti į plytas — bum, bum, bum! — tarsi taip norėdamas išreikšti savo nepasitenkinimą. Senis apskritai nenorėjo plaukti į Astaporą ir nepritarė vergų kariuomenės pirkimui. Prieš nusprendžiant karalienei derėjo išklausyti visų patarėjų nuomonę. Dėl to Dani ir atsivedė jį į Didybės aikštę, — ne kad saugotų, o kad patartų. Jos saugumu kuo puikiausiai rūpinosi kraujo raiteliai. Serą Džorą Mormontą ji paliko „Balerione“ rūpintis jos įgula ir drakonais. Kad ir labai nenoromis, drakonus Dani uždarė triume. Leisti jiems laisvai skraidyti virš miesto buvo per daug pavojinga; pasaulyje buvo per daug vyrų, kurie mielai būtų juos nudobę vien tam, kad galėtų vadintis drakonžudžiais.

— Ką sako tas dvokiantis senis? — pasiteiravo vergų pirklys savo vertėjos. Kai mergaitė paaiškino, jis nusišypsojo ir tarė: — Perduok tiems laukiniams, kad mes tai vadiname klusnumu. Kiti kariai už Grynuolius galbūt stipresni, vikresni ir stambesni. Vienas kitas gal net geba taip pat gerai valdyti kalaviją, ietį ir skydą. Bet, kad ir kur plauksi, niekur nerasi klusnesnių karių už Grynuolius.

— Avys irgi klusnios, — išklausęs vertimo atšovė Arstanas. Jis taip pat truputį suprato valyriškai, nors ir ne taip gerai kaip Dani, bet, kaip ir ji, apsimetė nesuprantąs nė žodžio.

Kai vergė mergaitė išvertė senio žodžius, Kraznis Mo Naklozas išsišiepė parodydamas savo didelius baltus dantis.

— Pakaks vieno mano žodžio, ir tos avys išvers senas dvokiančias jo žarnas ant grindinio, — pagrasino jis, — bet šito neversk. Pasakyk jiems, kad šios būtybės panašesnės į šunis, o ne į avis. Ar tose savo Septyniose Karalystėse jie valgo šunieną arba arklieną?

— Jie mieliau renkasi kiaulieną ir jautieną, šeimininke.

— Jautieną… Fe… Šis maistas tinka tik nepraustaburniams laukiniams.

Numojusi į juos visus ranka, Dani neskubėdama nužingsniavo palei vergų karių gretą. Jaunosios vergės nusekė paskui ją, laikydamos virš galvos nuo saulės saugančią uždangą, bet tūkstantis prieš Dani stovinčių vyrų apie tokią apsaugą galėjo tik svajoti. Daugiau nei pusės jų veido oda buvo vario spalvos, akys šviesiai rusvos, kaip įprasta dotrakiams ir lazarinams, bet Grynuolių gretose Dani taip pat matė vyrų iš laisvųjų miestų, taip pat išblyškusių kvartiečių, žmonių iš Vasaros salų tamsiais kaip juodmedis veidais ir kitų, kurių kilmės nebūtų drįsusi spėti. Vieno kito Grynuolio oda buvo tokia pat rusvai gelsva kaip ir Kraznio Mo Naklozo, o plaukai tokie pat raudoni juodi — tie vyrai priklausė senajai Giso tautai, vadinusiai save harpijos sūnumis. Jie pardavinėja net saviškius. Tačiau Dani nebuvo ko stebėtis. Dotrakiai elgėsi taip pat, kai žolės jūroje chalasaras sutikdavo kitą chalasarą.

Vieni kariai buvo aukšti, kiti žemesnio ūgio. Pažvelgusi į vyrus, ji įvertino, kad jų amžius — nuo dvidešimties iki keturiasdešimties metų. Visų jų — juodaodžių, rudaodžių, mėlynodžių, pilkaodžių ar geltonodžių — skruostai buvo glotnūs, akys žvitrios. Šie vyrai atrodo kaip vienas, pagalvojo Dani ir tik tada prisiminė, kad Grynuoliai apskritai nėra vyrai. Grynuoliai buvo eunuchai. Visi iki vieno.

— Kodėl juos nupjaustote? — per vergę mergaitę paklausė ji Kraznio. — Daug kartų girdėjau sakant, kad tikri vyrai stipresni už eunuchus.

— Tiesa, ankstyvoje jaunystėje nupjaustytas eunuchas niekada neturės tokios laukinės jėgos, kokia pasižymi Vesteroso riteriai, — atsakė Kraznis Mo Naklozas, išgirdęs klausimo vertimą. — Ir buliai stiprūs, bet jie kasdien žūsta kovos duobėse. Vos prieš tris dienas Džotjielio duobėje vieną tokį bulių nudėjo devynerių metų mergaitė. Pasakyk jai, kad Grynuoliai turi kai ką daugiau nei vien jėgą. Jie drausmingi. Taip, mes tęsiame geriausias senosios imperijos karybos tradicijas. Grynuoliai — tai atkurti tvarkingai žygiuojantys Senojo Giso legionai, klusnūs, ištikimi ir bebaimiai.

Dani kantriai išklausė vertimo.

— Net narsiausi vyrai bijo mirties ir kankinimų, — vergei mergaitei nutilus tarė Arstanas.

Išgirdęs šiuos žodžius, Kraznis vėl šyptelėjo.

— Pasakyk tam seniui, jog jis dvokia šlapimu ir jam reikia lazdos, kad apskritai išsilaikytų ant kojų.

— Tikrai pasakyti, šeimininke?

Pirklys bakstelėjo jai botago galu.

— Aišku, kad ne, ar tu mergaitė, ar ožka, kad klausinėji tokių kvailysčių?! Pasakyk, kad Grynuoliai nėra vyrai. Sakyk, kad mirtis jiems nieko nereiškia, o kankinimai — juo labiau. — Jis stabtelėjo priešais kresną vyrą, iš pirmo žvilgsnio lazariną, staiga pakėlė botagą, smarkiai pliaukštelėjo ir ant vario spalvos vyro skruosto atsirado krauju srūvantis rumbas. Eunuchas sumirksėjo, bet nekrustelėjo ir tebestovėjo kraujuodamas. — Nori dar? — paklausė jo Kraznis.

— Kaip šeimininkas pageidaus…

Sunku buvo dėtis, kad šio pokalbio nesupranti. Krazniui nespėjus vėl pakelti rimbo, Dani uždėjo delną jam ant dilbio.

— Pasakyk gerajam šeimininkui, kad matau, kokie Grynuoliai stiprūs ir kaip narsiai kenčia skausmą.

Išgirdęs valyriškus žodžius, Kraznis patenkintas sukikeno.

— Pasakyk tai neišmanėlei kekšei iš Vesteroso, kad narsa čia niekuo dėta.

— Gerasis šeimininkas sako, kad tai dar ne narsa.

— Tegul plačiai atmerkia savo kekšės akis.

— Jis nuolankiai prašo atidžiai stebėti, ką dabar darys, jūsų malonybe.

Kraznis žengė prie pirmo toliau gretoje stovinčio eunucho, — augaloto jaunuolio žydromis akimis ir gelsvais lysiečio plaukais.

— Duok kalaviją, — liepė.

Eunuchas priklaupė, ištraukė iš makšties kalaviją ir ištiesė jo rankeną šeimininkui. Tai buvo trumpas kalavijas, daugiau skirtas durti, o ne kirsti, bet jo ašmenys vis tiek atrodė aštrūs kaip skustuvo.

— Atsistok, — įsakė Kraznis.

— Klausau, šeimininke.

Eunuchas atsistojo ir Kraznis Mo Naklozas neskubėdamas kalavijo geležtės smaigaliu perbraukė jam per krūtinę ir juosmenį, ant pilvo ir krūtinės ląstos palikdamas ploną raudoną dryžį. Paskui jis staiga bedė kalavijo smaigalį į krūties spenelį ir ėmė sukioti.

— Ką jis daro? — kraujui tekant per vyro krūtinę, paklausė Dani vergės mergaitės.

— Pasakyk tai karvei, kad liautųsi baubti, — nelaukęs vertimo pasakė Kraznis. — Nieko bloga jam nenutiks. Vyrams krūtų speneliai nereikalingi, o eunuchams — juo labiau. — Spenelis laikėsi ant siaurutės odos atplaišos. Kraznis mostelėjo kalaviju ir mėsgalis šleptelėjo ant grindinio plytų, o ant krūtinės liko apskrita raudona akis, gausiai verkianti krauju. Bet eunuchas nė nekrustelėjo, kol Kraznis, kyštelėjęs rankeną, neatidavė jam kalavijo. — Imk, su tavimi reikalus baigiau.

— Šiam buvo malonu tau pasitarnauti.

Kraznis vėl kreipėsi į Dani:

— Matai, skausmo jie nejaučia.

— Kaip taip gali būti? — paklausė ji per vertėją.

— Visa paslaptis — drąsinantis vynas, — paaiškino jai vergų pirklys. — Nors, tiesą pasakius, tai visai ne vynas, o šunvyšnių, musių kraujasiurbių lervų, juodojo lotoso šaknų ir kitų slaptų sudedamųjų dalių nuoviras. Nuo tos dienos, kai yra nupjaustomi, Grynuoliai geria jį kaskart, kai valgo, ir kiekvienais metais vis mažiau ir mažiau bejaučia skausmą. Todėl mūšyje narsa niekas jiems neprilygsta. Ir kankinti jų nėra prasmės. Pasakyk tai laukinei, kad gali nesibaiminti: jos paslapčių Grynuoliai tikrai neišduos. Jie gali eiti sargybą per jos pasitarimus ir net budėti prie miegamosios menės durų, ir jai niekada nereikės jaudintis, kad šie vyrai ko nors nenugirstų.

Junkajaus ir Mirino uostuose eunuchams dažnai dar vaikystėje pašalinamos sėklidės, bet paliekamas penis. Tokia būtybė nevaisinga, nors lytinį aktą vis tiek gali atlikti. Iš tokio pjaustymo nebūna nieko gero. Mes nupjauname ir penį, apskritai nieko nepalikdami. Grynuoliai — tyriausios būtybės pasaulyje. — Ir vergų pirklys dar kartą plačiai nusišypsojo Dani ir Arstanui. — Girdėjau, kad Saulėlydžio Karalystėse vyrai iškilmingai pasižada likti skaistūs, nepradėti vaikų ir gyventi vien tam, kad vykdytų savo pareigą. Argi ne tiesa?

— Tiesa, — atsakė Arstanas, kai klausimas buvo išverstas. — Tokių ordinų ir brolijų yra nemažai. Citadelės meisteriai, Septynetui tarnaujantys septonai ir septonės, tyliosios mirusiųjų seserys, karaliaus sargybos ir Nakties sargybos vyrai…

— Vargšeliai, — išgirdęs vertimą burbtelėjo vergų pirklys. — Vyrai nesukurti tokiam gyvenimui. Jų dienos persmelktos pagundų ir kančių, kiekvienas kvailys tai supranta, ir, be abejo, dauguma jų anksčiau ar vėliau pasiduoda savo prigimčiai. Bet mūsų Grynuoliai ne tokie. Jie vedę savo kalavijus ir, panašiai kaip jūsų prisiekę broliai, negali tikėtis kada nors susituokti. Jų niekada nesugundys nei moteris, nei vyras.

Vergė mergaitė šeimininko kalbos esmę perteikė gerokai mandagiau.

— Vyrus galima sugundyti ne tik kūniškais malonumais, — jai nutilus, paprieštaravo Arstanas Žilabarzdis.

— Vyrus — taip, bet ne Grynuolius. Karo grobiui jie tokie pat abejingi kaip ir prievartavimui. Be savo ginklų, daugiau jie nieko neturi. Mes net neleidžiame jiems turėti vardų.

— Grynuoliai neturi vardų? — nustebo Dani ir suraukusi antakius pažvelgė į vertėją. — Ar tai, ką sako gerasis šeimininkas, gali būti tiesa? Jie neturi vardų?

— Neturi, jūsų malonybe.

Kraznis priėjęs sustojo prie giskariečio, galinčio būti jo aukštesniu ir stipresniu broliu, ir rimbu pliaukštelėjęs per nedidelį, prie kardasaičio prikabintą bronzinį diską numetė jį Grynuoliui prie kojų.

— Štai jo vardas. Paklausk tos Vesteroso ištvirkėlės, ar moka skaityti giskariečių glifus. — Kai Dani prisipažino nemokanti, vergų pirklys kreipėsi į Grynuolį: — Kuo tu vardu? — įsakmiai paklausė.

— Šio vardas — Raudona Blusa, šeimininke.

Mergaitė išvertė jųdviejų pokalbį į bendrąją kalbą.

— O kuo vardu buvai vakar?

— Juoda Žiurkė, šeimininke.

— O užvakar?

— Šis neprisimena, kuo vardu buvo užvakar, šeimininke. Tikriausiai Mėlyna Rupūžė. Arba Mėlynas Kirminas.

— Pasakyk jai, kad visi Grynuolių vardai tik tokie, — įsakė Kraznis savo vergei. — Grynuoliams tai primena, kad šiaip jau jie yra tuščia vieta. Tarnybos dienai pasibaigus vardų diskai sumetami į tuščią šalmą, o kitą dieną, auštant, traukiami iš naujo tarsi burtai.

— Dar viena kvailystė, — tai išgirdęs pasakė Arstanas. — Argi įmanoma, kad žmogus kasdien prisimintų vis naują vardą.

— Tie, kurie negali prisiminti, dar besirengiantys tarnybai išbrokuojami kartu su tais, kurie negeba visą dieną bėgti su apranga ir kuprine, nakties tamsoje įkopti į kalną, pereiti per žioruojančias žarijas arba papjauti kūdikį.

Išgirdus paskutinius žodžius Dani perkreipė lūpas. Ar jis tai matė? O gal yra ne tik žiaurus, bet ir aklas? Ji paskubomis nusisuko norėdama išlaikyti abejingą veido išraišką bent jau tol, kol išgirs vertimą. Ir tik jo sulaukusi leido sau ištarti:

— Kieno kūdikius jie žudo?

— Kad pelnytų smailėjantį šalmą, Grynuolis turi nueiti į vergų turgų pasiėmęs sidabrinę monetą, rasti naujagimį ir nužudyti jį mažylio motinos akyse. Taip įsitikiname, kad Grynuolių širdyje neliko nė lašo silpnumo.

Dani pajuto, kad jai svaigsta galva. Tai dėl karščio, raminosi ji.

— Jis paima kūdikį iš motinos glėbio, jos akyse jį nužudo ir atsilygina už vaiką sidabrine moneta?

Kai vergė mergaitė išvertė Dani jo žodžius, Kraznis Mo Naklozas garsiai nusijuokė.

— Kokia ji jautruolė, verksnė ir kvailė. Pasakyk tai Vesteroso ištvirkėlei, kad moneta skirta vaiko savininkui, o ne jo motinai. Grynuoliams vogti draudžiama. — Jis pabaksnojo rimbo kotu sau į koją. — Paaiškink jai, kad su šiuo išmėginimu beveik visi susitvarko. Tiesą sakant, su šunimis jiems sunkiau. Tą dieną, kai būna nupjaustytas, kiekvienas berniukas gauna po šunytį. O baigiantis pirmiesiems metams privalo jį pasmaugti. Tie, kurie negeba to padaryti, nužudomi, o jų lavonai sušeriami gyviems likusiems šunims. Manome, kad kitiems tai įsimintina pamoka.

Klausydamasis vergų pirklio, Arstanas Žilabarzdis lazdos galu tukseno į grindinio plytas. Tuk, tuk, tuk. Lėtai ir ritmingai. Tuk, tuk, tuk. Dani matė, kaip jis nusuko akis, tarsi daugiau nebegalėdamas žiūrėti į Kraznį.

— Gerasis šeimininkas sakė, kad šių eunuchų nesugundys nei moneta, nei kūniški malonumai, — tarė Dani mergaitei, — bet jei kuris nors iš mano priešų už tai, kad mane išduos, Grynuoliams pasiūlytų laisvę…

— Grynuoliai nė nemirktelėję jį nužudytų ir atneštų to niekšo galvą, taip jai ir pasakyk, — atsakė vergų pirklys. — Kiti vergai galbūt vogtų ir kauptų sidabrą, tikėdamiesi nusipirkti laisvę, bet Grynuolis sidabro neims, net jei ta kumelė prašytų priimti jį kaip dovaną. Jie neturi savo gyvenimo, tik pareigą. Jie kareiviai. Ir niekas kitas.

— Tokių karių man ir reikia, — pripažino Dani.

— Pasakyk jai, kad tuomet puiku, jog atvyko į Astaporą. Ir paklausk, ar didelės kariuomenės jai reikia.

— Kiek turi parduodamų Grynuolių?

— Šiuo metu — aštuonis tūkstančius puikiai parengtų ir pasiruošusių tarnybai. Bet jai derėtų žinoti, kad parduodame juos tik daliniais. Po tūkstantį arba po šimtą. Anksčiau pardavinėjome ir dešimtimis, kaip namų sargybinius, bet tai buvo klaida. Dešimt — per mažai. Tuomet jie susimaišo su kitais vergais ir net laisvais tarnais ir palengva pamiršta, kas jie tokie. — Kraznis palaukė, kol visa tai bus išversta į bendrąją kalbą, o tada aiškino toliau: — Ši karalienė elgeta turi suprasti, kad tokie stebuklai nepigūs. Junkajuje ir Mirine vergų karių galima nusipirkti pigiau, nei verti jų kalavijai, bet Grynuoliai — rinktiniai, geriausi pasaulyje pėstininkai, kiekvienas iš jų daug metų liejęs prakaitą pratybose. Pasakyk jai, kad Grynuoliai — tarsi Valyrijos plienas, daugybę kartų grūdintas ir daug metų kaltas, kol tapo stipresnis ir atsparesnis už visų kitų šioje žemėje esančių rūšių plieną.

— Apie Valyrijos plieną girdėjau, — tarė Dani. — Paklausk gerojo šeimininko, ar Grynuoliai turi savo vadus.

— Tau reikės parūpinti jiems savų vadų. Mokome juos paklusti, o ne mąstyti. Jeigu jai reikia smegenų, tegul perka vergus raštininkus.

— Ar jie turi ginklus ir aprangą?

— Kiekvienam pridedame po kalaviją, skydą, ietį, sandalus ir dygsniuotą tuniką, — atsakė Kraznis. — Ir, žinoma, į viršų smailėjančius šalmus. Jei nori, jie dėvės ir šarvus, bet turėsi pati jų parūpinti.

Dani nesugalvojo, ko dar paklausti. Žvilgtelėjo į Arstaną.

— Tu jau ilgai gyveni pasaulyje, Žilabarzdi. Tad dabar, kai juos pamatei, ką man pasakysi?

— Pasakysiu: „Ne“, tavo malonybe, — nedvejodamas tarė senis.

— Kodėl? — paklausė ji. — Kalbėk atvirai.

Dani nujautė, ką jis pasakys, bet norėjo, kad tuos žodžius išgirstų vergė vertėja, o paskui ir Kraznis Mo Naklozas.

— Mano karaliene, — prabilo Arstanas, — tūkstančius metų Septyniose Karalystėse nebuvo nė vieno vergo. Ir senieji, ir naujieji dievai vergovę laiko šlykščiu reikalu. Blogiu. Jei išsilaipinsi Vesterose vesdama paskui save vergų kariuomenę, daug gerų vyrų eis prieš tave vien dėl to. Taip pasielgusi labai pakenksi sau ir paminsi savo giminės garbę.

— Ir vis dėlto man reikia kariuomenės, — tarė Dani. — Tas berniukas, Džofris, neužleis man Geležinio sosto vien mandagiai paprašytas.

— Kai ateis diena ir pakelsi savo vėliavas, pusė Vesteroso eis su tavimi, — pažadėjo Žilabarzdis. — Tavo brolį Reigarą visi dar prisimena su didžiule meile.

— O mano tėvą? — paklausė ji.

Padvejojęs senis atsakė:

— Karalių Eirį Vesterose irgi prisimena. Jo dėka karalystėje daug metų viešpatavo taika. Tavo malonybe, tau vergų nereikia. Kol užaugs drakonai, tavo saugumu pasirūpins magistras Ilyrijus ir slapta išsiųs pasiuntinius į kitą Siaurosios jūros krantą, kad šie įkalbėtų aukštuosius lordus tave paremti.

— Tuos pačius aukštuosius lordus, kurie paliko mano tėvą vieną kautis su Karalžudžiu ir prisiekė ištikimybę Robertui Grobikui?

— Galbūt net ir tie, kurie prisiekė jam ištikimybę, giliai širdyje ilgisi grįžtant drakonų.

— Galbūt… — tarstelėjo Dani. „Galbūt“ buvo toks slidus, toks nekonkretus žodis. Kad ir kokia kalba jį ištarsi. Ji vėl kreipėsi į Kraznį Mo Naklozą ir jo vergę mergaitę: — Man reikia gerai pagalvoti.

Vergų pirklys gūžtelėjo.

— Pasakyk jai, kad galvotų greitai. Turiu daug kitų pirkėjų. Vos prieš tris dienas tuos pačius Grynuolius rodžiau piratų karaliui, norinčiam pirkti juos visus.

— Piratui reikėjo tik šimtinės, šeimininke, — išgirdo Dani sakant mergaitę.

Jis bakstelėjo mergaitei botago kotu.

— Visi piratai meluoja. Jis nupirks visus. Pasakyk jai tai, mergaite.

Dani žinojo, kad, jei apskritai pirks Grynuolių, pirks jų ne vieną šimtą.

— Primink savo gerajam šeimininkui, kas aš esu. Primink, kad esu Daneiris Audros Dukra, Drakonų Motina, Nedegančioji, grynakraujė Vesteroso Septynių Karalysčių karalienė. Mano gyslomis teka Eigono Užkariautojo ir senosios Valyrijos kraujas.

Tačiau Daneiris žodžiai, net ir išversti į tą šlykščią kalbą, tuklaus ir išsikvėpinusio vergų pirklio nė kiek nesujaudino.

— Senasis Gisas valdė imperiją dar tais laikais, kai valyriečiai tebekrušo avis, — burbtelėjo jis vargšei vergei vertėjai, — be to, mes esame harpijos sūnūs. — Jis gūžtelėjo. — Bet kalbėti su moterimi — tai tik tuščiai malti liežuviu. Visos jos tokios, ir vakaruose, ir rytuose: nieko negali nuspręsti, kol nepalepinamos, nepamaloninamos ir neprivaišinamos saldėsiais. Ką gi, jei toks mano likimas, tebūnie. Pasakyk tai pasileidėlei, kad jeigu jai reikia žmogaus, kuris parodytų mūsų gražųjį miestą, Kraznis Mo Naklozas mielai suteiks jai ir šią paslaugą, ir visas kitas, jei kartais paaiškėtų, kad ji moteriškesnė, nei iš pirmo žvilgsnio atrodo.

— Kol galvosi, gerasis šeimininkas Kraznis mielai parodytų jums Astaporą, jūsų malonybe, — pasakė vertėja.

— Pavaišinsiu ją šaltiena iš šuns smegenų ir puikiu riebiu raudonojo aštuonkojo ir negimusio šunyčio troškiniu. — Ir jis pirštais persibraukė per lūpas.

— Gerasis šeimininkas sako, kad mieste galima paragauti daug puikių valgių.

— Dar jai pasakyk, kaip gražiai sutemus atrodo piramidės, — suniurnėjo vergų pirklys. — Sakyk, kad laižysiu medų nuo jos krūtų arba, jei norės, leisiu jai laižyti medų nuo savųjų.

— Astaporas gražiausias sutemus, jūsų malonybe, — pasakė vergė mergaitė. — Kiekvienoje terasoje gerieji šeimininkai uždega šilkinius žibintus, kad visos piramidės spindėtų spalvotomis šviesomis. Kirmio upėje keleivių laukia baržos, jose tyliai skamba muzika, jos sustoja mažose salelėse maisto, vyno ir kitokių malonumų.

— Paklausk jos, ar nenorėtų pamatyti mūsų kovos duobių, — pridūrė Kraznis. — Dokvoro duobėje šiandien vakare bus kraują stingdantis reginys. Lokys ir trys berniukai. Vienas berniukas bus išvoliotas meduje, kitas kraujyje, o trečias išteptas sugedusia žuvimi, ir ji galės lažintis, kurį lokys suės pirmą.

Tuk, tuk, tuk, išgirdo Dani. Arstano Žilabarzdžio veidas atrodė ramus, bet savo įtūžį jis liejo lazda. Tuk, tuk, tuk.

Dani prisivertė nusišypsoti.

— „Balerione“ turiu savo lokį, — pasakė ji vertėjai, — ir, jei pas jį ilgai negrįšiu, jis gali mane suėsti.

— Matai?! — kai Dani žodžiai buvo išversti, šūktelėjo Kraznis. — Ši moteris nieko negeba nuspręsti, ji visada bėga patarimo pas tą vyrą. Kaip visada!

— Padėkok gerajam šeimininkui už jo kantrybę ir kilnumą, — tarė Dani. — Ir pasakyk, kad pagalvosiu apie viską, ką čia sužinojau.

Ir Daneiris ištiesė ranką Arstanui Žilabarzdžiui, kad šis per aikštę nuvestų ją atgal prie neštuvų. Agas ir Džogas akimirksniu atsistojo abipus neštuvų ir nukrypavo savo kreivomis kojomis, kaip ir visi arklių lordai, priversti nulipti nuo žirgų ir žingsniuoti žeme kaip paprasti mirtingieji.

Dani susiraukusi įlipo į neštuvus ir pamojo Arstanui, kad sėstųsi šalia. Tokiam senam žmogui kaip jis nederėjo šiame pragariškame karštyje vaikščioti pėsčiomis. Kai jie pajudėjo, Dani užuolaidų neužtraukė. Šiame raudonų plytų mieste taip smarkiai spiginant saulei, reikėjo branginti kiekvieną, kad ir labai retą, vėjo gūsį, — nesvarbu, kad jis pakeldavo į orą sūkurį smulkučių raudonų dulkių. Be to, man reikia matyti.

Astaporas buvo keistas miestas — netgi tai, kuri vaikščiojo Dulkių rūmuose ir maudėsi Pasaulio Įsčiose po Kalnų Motina. Visos gatvės, kaip ir aikštė, buvo grįstos raudonomis plytomis. Iš plytų buvo sumūrytos ir laiptuotos piramidės, ir giliai į žemę įkastos kautynių duobės su ratu besileidžiančiomis sėdimomis vietomis žiūrovams, ir sieringi fontanai, ir prieblandoje skendintys vyno rūsiai, ir juos visus juosiančios senovinės gynybinės sienos. Tiek daug plytų, pagalvojo Dani, ir visos tokios senos, trupančios… Smulkių raudonų jų dulkių buvo visur, kiekvienas vėjo gūsis pakeldavo jų debesis iš stogų nutekamųjų latakų. Tad nebuvo ko stebėtis, jog beveik visos Astaporo moterys šydais dengėsi veidus; plytų dulkės akis graužė bjauriau už smėlį.

„Iš kelio! — rėkavo Džogas, jodamas pirma neštuvų. — Duokite kelią Drakonų Motinai!“ Bet kai išvyniojo savo didįjį, Dani duotą rimbą sidabro rankena ir pliaukštelėjęs perskrodė juo orą, Daneiris pasilenkė į priekį ir jį sudraudė.

— Tik ne čia, mano ištikimasis raiteli, — pasakė jo gimtąja kalba. — Šios plytos ir taip girdėjo per daug švilpiančių bizūnų.

Rytą, kai jie išvyko iš uosto, miesto gatvės buvo beveik tuščios, bet ir dabar žmonių jose buvo reta. Pro šalį pradrimblino dramblys su tinkliniais neštuvais ant nugaros. Sausame, iš plytų sumūrytame nuotekų griovyje sėdėjo nuogas berniukas saulės nudeginta ir besilupančia oda, krapštydamas nosį ir niūriai spoksodamas į gatvėje ropojančias skruzdes. Išgirdęs kanopų bildesį, jis pakėlė galvą ir įsistebeilijo į koloną raitų sargybinių, risnojančių raudonų dulkių debesyje ir šiurkščiai besijuokiančių. Prie geltonų, šilkinių jų apsiaustų prisiūti variniai diskai tviskėjo nelyginant daugybė saulių, bet jų tunikos buvo lininės ir išsiuvinėtos, be to, jie juosėjo klostuotus lininius sijonus ir avėjo sandalus. Šie vyrai neturėjo nei kepurių, nei šalmų, o jų šiurkštūs raudoni juodi plaukai buvo sutepti aliejais ir iš jų padarytos šukuosenos, primenančios sunkiai įsivaizduojamas figūras: ragus, sparnus, ginklų ašmenis ir net čiumpančias rankas; jie atrodė tarsi būrys demonų, ištrūkusių iš septinto pragaro. Kaip ir Dani, nuogasis berniukas valandėlę į juos pažiūrėjo, bet netrukus sargybiniai prajojo, tad vaikas vėl ėmė stebėti skruzdes ir krapštyti nosį.

Tai senas miestas, mąsliai pagalvojo Dani, bet jame toli gražu nėra tiek žmonių, kiek jų gyveno Astaporo klestėjimo laikais, gatvėse nematyti tokių minių kaip Kvarte, Pentose arba Lyse.

Gatvių sankirtoje nešikai staiga stabtelėjo, mat teko praleisti būrį sunkiai gatve kojas velkančių vergų, nuolat raginamų prižiūrėtojo rimbo pliaukšėjimo. Dani atkreipė dėmesį, kad šie vyrai — ne Grynuoliai, o paprasti vergai rusva oda ir juodaplaukiai. Tarp jų buvo ir moterų, bet nė vieno vaiko. Visi jie buvo nuogi. Paskui juos ant baltų asilų jojo du astaporiečiai: vyras, apsivyniojęs raudono šilko tokarą, ir veidą šydu užsidengusi moteris ryškiai mėlynu lininiu drabužiu, išpuoštu lazurito žvyneliais. Į jos raudonus juodus plaukus buvo įsmeigtos dramblio kaulo šukos. Vyras juokdamasis kažką jai šnabždėjo, nekreipdamas dėmesio nei į Dani, nei į vergus, nei į prižiūrėtoją, pliaukšintį iš penkių dirželių supintu rimbu, — neaukštą ir kresną, bet išdidų dotrakį, ant raumeningos krūtinės išsitatuiravusį harpiją ir grandines.

— „Iš plytų ir kraujo Astaporas kilo, — sumurmėjo šalia sėdintis Žilabarzdis, — iš plytų ir kraujo jo žmonės.“

— Kas tai? — susidomėjusi paklausė Dani.

— Seno eilėraščio eilutės, kurių kadaise, kai dar buvau vaikas, mane išmokė meisteris. Astaporo plytos raudonos nuo jas gaminusių vergų kraujo.

— Man nesunku tuo patikėti, — tarė Dani.

— Tada palik šį miestą, kol ir tavo širdis nevirto plyta. Išplaukime dar šiandien, sulaukę vakarinio potvynio.

Ak, jei tik galėčiau… — dingtelėjo Daneiris.

— Seras Džora sako, kad iš Astaporo būtinai turiu grįžti su kariuomene.

— Seras Džora pats buvo vergų pirklys, tavo malonybe, — priminė jai senis. — Pentose, Myre ir Tirošyje samdomų kalavijuočių netrūksta. Vyrai, žudantys dėl monetos, garbės neturi, tačiau jie bent jau ne vergai. Maldauju tavęs, pasisamdyk kariuomenę ten.

— Mano brolis apsilankė Pentose, Myre, Bravose — beveik visuose laisvuosiuose miestuose. Tų miestų magistrai ir vyresnieji vaišino jį vynu ir pažadais, bet jo siela mirė iš alkio. Vyras negali visą gyvenimą valgyti iš elgetos dubenėlio ir neprarasti savigarbos. To, ką patyriau Kvarte, man gana. Nevyksiu į Pentosą atkišusi elgetos dubenėlį.

— Geriau būti elgeta nei vergvaldžiu, — pasakė Arstanas.

— Kaip gali taip sakyti, jei nebuvai nei vienu, nei kitu?! — supykusi ir išpūtusi šnerves šūktelėjo Daneiris. — Ar žinai, koks jausmas būti parduotam, seni? O aš žinau. Brolis pardavė mane chalui Drogui už šio pažadą parūpinti jam aukso karūną. Ką gi, Drogas karūnavo brolį auksu, nors ir ne taip, kaip šis norėjo, o aš… mano saulė ir žvaigždė pasirūpino, kad tapčiau karaliene, bet, jei būtų buvęs kitoks žmogus, viskas gal būtų susiklostę kitaip. Manai, pamiršau, ką reiškia bijoti?

Žilabarzdis nulenkė galvą.

— Tavo malonybe, įžeisti nenorėjau…

— Mane įžeidžia tik melas, o nuoširdus patarimas — niekada. — Norėdama nuraminti, Dani patapšnojo dėmėtą Arstano ranką. — Esu drakoniško būdo, ir tiek. Neturėtum jo išsigąsti.

— Pamėginsiu to nepamiršti, — šyptelėjęs tarė Žilabarzdis.

Jo veide atsispindi gerumas, be to, jis labai stiprus žmogus, pagalvojo Dani. Ji niekaip nesuprato, kodėl seras Džora seniu taip nepasitiki. Gal pavydi, kad turiu dar vieną žmogų, su kuriuo galiu pasišnekėti? Staiga Dani vėl prisiminė tą vakarą „Balerione“, kai ištremtasis riteris ją pabučiavo. Jam nederėjo to daryti. Jis tris kartus už mane vyresnis, man per žemos kilmės, be to, neleidau, kad jis mane bučiuotų. Tikras riteris niekada nebučiuotų karalienės be jos sutikimo. Po to bučinio ji nuolat rūpinosi niekada nelikti viena, būdama laive visur kartu vesdavosi tarnaites, o kartais pasikviesdavo ir savo ištikimųjų raitelių. Iš akių matau, kad seras Džora vėl nori mane pabučiuoti.

Dani ir pati nebūtų galėjusi paaiškinti, ko troško, bet Džoros bučinys pažadino jausmą, giliai širdyje slypėjusį nuo tos dienos, kai mirė chalas Drogas. Gulėdama kajutėje ant siauro gulto, staiga ji susigriebdavo svarstanti, kaip jaustųsi, jei vietoj tarnaitės šalia jos įsispraudęs gulėtų vyras, ir ši mintis ją sujaudindavo labiau, nei derėjo. Kartais užmerkusi akis Dani apie jį svajodavo, tik jos svajose Džorai Mormontui niekada nebūdavo vietos; jos meilužis būdavo jaunesnis ir gražesnis, nors ant jo veido visuomet krisdavo tamsus šešėlis.

Kartą, kankindamasi taip, kad negalėjo sudėti bluosto, Dani kyštelėjo ranką sau į tarpkojį ir net aiktelėjo pajutusi, kokia ji sudrėkusi. Vos drįsdama kvėpuoti, ji pirštais ėmė braukyti tarp apatinių lūpų, — lėtai, kad nepažadintų šalia miegančios Iri, — netrukus užčiuopė malonumą teikiantį tašką ir prie jo pasiliko, švelniai lietė save, iš pradžių droviai, paskui drąsiau. Ir vis dėlto palengvėjimo ji nepatyrė, nors buvo taip netoli ribos, — mat subruzdo jos drakonai, vienas iš jų garsiai klyktelėjo, Iri pabudo ir pamatė, ką daro šeimininkė.

Dani žinojo, kad jos veidas įraudęs, bet tamsoje Iri tikrai negalėjo jo matyti. Netarusi nė žodžio, tarnaitė uždėjo ranką Dani ant krūties ir pasilenkusi lūpomis suspaudė spenelį. Kita jos ranka nuslydo per minkštą pilvo linkį, per švelnių sidabriškai gelsvų plaukų kauburį, įsmuko į tarpkojį ir ėmėsi darbo. Po kelių akimirkų Dani suspaudė kojas, kilstelėjo krūtis ir visu kūnu sutrūkčiojo ir suvirpėjo. Ji garsiai šūktelėjo. O gal tai buvo Drogonas? Iri nepravėrė burnos ir, vos baigusi darbą, susirietė į kamuoliuką miegoti toliau.

Kitą dieną jai rodės, jog tai buvo sapnas. Ir kuo čia buvo dėtas seras Džora? Geidžiu Drogo, savo saulės ir žvaigždės, priminė sau Dani. Ne Iri ir ne sero Džoros, o tik Drogo. Tačiau Drogas buvo miręs. Ji manė, kad tie jausmai mirė drauge su juo toje raudonoje dykynėje, bet… vienas klastingas bučinys — ir jie vėl atgijo. Jam nederėjo manęs bučiuoti. Seras Džora per daug įsismagino, o aš jo nesustabdžiau. Tai niekada neturi pasikartoti. Susiraukusi Dani papurtė galvą ir jos kasoje švelniai suskambo varpelis.

Miestas arčiau įlankos atrodė gražesnis. Pakrantėje dunksojo didžiulės plytų piramidės, o aukščiausia iš jų siekė keturis šimtus pėdų. Ant plačių jų pakopų augo įvairiausi medžiai, vijokliai ir gėlės, o jas gairinantys vėjai kvepėjo žaluma ir drėgme. Ant vartų stovėjo dar viena milžiniška harpijos statula; ši buvo nulipdyta iš degto raudono molio ir gerokai aptrupėjusi: iš jos skorpiono uodegos buvo likęs tik strampas. Grandinė, kurią ji laikė suspaudusi moliniais nagais, buvo iš senos geležies ir visai surūdijusi. Čia, prie vandens, buvo truputį vėsiau. Keista, bet bangų teškenimas į pūvančius polius ramino.

Agas padėjo Dani išlipti iš neštuvų. Stipruolis Belvasas sėdėjo ant didžiulio polio ir valgė stambią, rudą, ant laužo keptą kulšį.

— Šuniena, — pamatęs Dani, patenkintas pasakė jis. — Astapore gardūs šunys, karaliene. Gal nori paragauti? — Ir, nenusivalęs riebaluotų lūpų, jis plačiai nusišypsojo.

— Tu labai malonus, Belvasai, bet nenoriu.

Kituose miestuose ir kitokiomis aplinkybėmis Dani buvo valgiusi šunienos, bet dabar negalėjo galvoti apie nieką kita, tik apie Grynuolius ir paikus jų šunyčius. Sparčiu žingsniu ji praėjo pro milžiną eunuchą ir trapą atstojančia stora lenta grįžo ant „Baleriono“ denio.

Ten stovėjo seras Džora Mormontas ir jos laukė.

— Tavo malonybe, — tarė jis ir nulenkė galvą. — Vergų pirkliai atėjo ir išėjo. Jų čia buvo trys su gera dešimtimi savo raštininkų ir dar tokiu pat būriu vergų, kurių užduotis buvo kelti ir nešti. Jie išnaršė kiekvieną mūsų laivo triumo kampą ir susirašė viską, ką turime. — Jis nusekė Dani iš paskos. — Kiek vyrų jie turi parduoti?

— Nė vieno. — Ant ko Dani širdo: ant Mormonto ar ant šio miesto, jo tvankaus karščio, jo smarvės, prakaito ir trupančių plytų? — Jie parduoda eunuchus, o ne vyrus. Eunuchus, sumūrytus iš plytų, kaip ir visas Astaporas. Ar man pirkti aštuonis tūkstančius eunuchų mirusiomis ir niekada nejudančiomis akimis, kurie už šalmą smailėjančiu viršumi žudo naujagimius ir smaugia savo šunis? Jie net vardų neturi. Tad vyrais jų nevadink, sere.

— Chalise, — priblokštas jos pykčio pasakė seras Džora, — Grynuoliai atrenkami dar vaikystėje ir ruošiami…

— Apie jų ruošimą sužinojau viską, ko man reikia.

Staiga ir visiškai nelauktai Dani pajuto akyse besikaupiant ašaras. Ji vikriai pakėlė ranką ir tėškė serui Džorai per veidą. Turėjo tėkšti — kitaip būtų pravirkusi.

Mormontas delnu palietė užgautą skruostą.

— Jei supykdžiau savo karalienę…

— Supykdei. Ir labai mane nuvylei, sere. Jei būtum ištikimas riteris, niekada nebūtum atplukdęs manęs į šią bjaurią kiaulidę.

Jei būtum mano ištikimas riteris, niekada nebūtum manęs nei bučiavęs, nei įžūliai varstęs akimis mano krūtų, nei…

— Padarysime, kaip tavo malonybė lieps. Pasakysiu kapitonui Grolėjui, kad per vakarinį potvynį pasiruoštų išplaukti į ne tokią bjaurią kiaulidę.

— Ne, — papurtė galvą Dani. Grolėjus žiūrėjo į juodu nuo kapitono tiltelio laivo priekyje, be to, ir visa įgula nenuleido nuo jųdviejų akių. Žilabarzdis, Daneiris kraujo raiteliai, Džiki — išgirdę delno pliaukštelėjimą į Mormonto skruostą, visi metė savo darbus. — Noriu išplaukti dabar, o ne su vakariniu potvyniu, noriu plaukti kuo greičiau, kuo toliau ir nesižvalgyti atgal. Bet negaliu, ar ne? Vergų pirklys parduoda aštuonis tūkstančius iš plytų sumūrytų eunuchų ir aš turiu sugalvoti, kaip juos nusipirkti.

Taip tarusi, Daneiris paliko Džorą vieną ir nusileido į laivo triumą.

Už drožinėtų medinių kapitono kajutės durų bruzdėjo drakonai. Drogonas pakėlė galvą ir suklykė, iš jo šnervių išsiveržė balsvų garų kamuolys, o Viserionas atplasnojęs mėgino nutūpti jai ant peties, kaip darydavo tais laikais, kai dar buvo mažas.

— Ne, — švelniai jį stumdama tarė Dani, — tu jau per didelis tupėti ant peties, mielasis.

Bet drakonas savo balta ir auksine uodega apsivijo ranką, suleido juodus nagus į drabužio rankovę ir stipriai laikėsi. Tyliai juokdamasi Daneiris bejėgiškai klestelėjo į didelį Grolėjaus krėslą.

— Kol tavęs nebuvo, chalise, jie visai pasiuto, — pasakė jai Iri. — Viserionas nagais apdraskė duris, matai? O kai vergų pirkliai atėjo jų pasižiūrėti, Drogonas mėgino pasprukti. Kai sučiupau jį už uodegos norėdama sulaikyti, jis atsisukęs man įkando. — Ir ji parodė Daneiris drakono dantų žymes ant rankos.

— Ar kuris nors nemėgino prasiskinti kelio į laisvę leisdamas liepsnas? — To Dani labiausiai baiminosi.

— Ne, chalise. Drogonas leido liepsnas, bet į orą. Vergų pirkliai pabūgo ir prie jo nesiartino.

Dani pabučiavo Iri ranką toje vietoje, kur įkando Drogonas.

— Atsiprašau, kad jis tave sužalojo. Ankštoje laivo kajutėje drakonams ne vieta.

— Laive drakonai jaučiasi taip pat, kaip ir žirgai, — pasakė Iri. — Ir kaip raiteliai. Arkliai triume nuolat žvengia, chalise, ir kanopomis daužo į medinį laivo korpusą. Girdžiu juos. Be to, Džiki pasakoja, kad, kai tavęs laive nėra, senos moterys ir maži vaikai irgi klykia iš baimės. Jiems nepatinka nei šis vandens vežimas, nei juoda sūri jūra.

— Žinau, — linktelėjo Dani, — žinau.

— Ar mano chalisė liūdna?

— Taip, — prisipažino Dani. Liūdna ir sutrikusi.

— Ar man chalisę pamaloninti?

Dani žingtelėjo tolyn nuo tarnaitės.

— Ne. Iri, tu neprivalai to daryti. Tai, kas nutiko tąnakt, kai nubudai… Nesi lovos tarnaitė, aš suteikiau tau laisvę, pameni? Tu…

— Esu Drakonų Motinos tarnaitė, — tarė mergina. — Man didelė garbė teikti chalisei malonumą.

— Bet aš nenoriu, — griežtai pasakė Daneiris. — Nenoriu. — Ir staiga nusisukusi pridūrė: — Dabar išeik. Man reikia pabūti vienai. Ir pagalvoti.

Kai Dani vėl užlipo į denį, Vergų įlankos vandenis jau ėmė gaubti sutemos. Sustojusi prie laivo turėklų, ji žvelgė į Astaporą. Iš čia miestas atrodo visai gražus, dingtelėjo jai. Danguje palengva žiebėsi žvaigždės, o ant žemės — žibintai, kaip ir sakė Kraznio vertėja. Plytų piramidės buvo apšviestos ir spindėjo. Bet toliau nuo įlankos — gatvėse, aikštėse ir kautynių duobėse — tamsu. O tamsiausia — vergų barakuose, kur maži berniukai mėsgaliais šeria šunyčius, gautus dovanų tą dieną, kai iš jų buvo atimtas vyriškumas.

Ji išgirdo už nugaros nedrąsius žingsnius.

— Chalise… — Jo balsas. — Ar galiu atvirai pasikalbėti?

Dani neatsisuko. Šią akimirką nebūtų galėjusi pažvelgti jam į akis. Jei būtų pažvelgusi, tikriausiai vėl būtų skėlusi antausį. Arba apsiverkusi. Arba jį pabučiavusi. Ji nebesusigaudė, kas yra teisinga, kas klaidinga, o kas — beprotybė.

— Sakyk, ką nori pasakyti, sere.

— Kai Eigonas Drakonas atplaukė į Vesterosą ir išlipo į krantą, Slėnio, Uolos ir Žemupio karaliai neatlėkė paknopstomis atiduoti jam savo karūnų. Jei nori atsisėsti Geležiniam soste, turėsi pasiekti pergalę plienu ir drakonų ugnimi, kaip kadaise pasiekė jis. O tai reiškia, kad siekdama pergalės vis tiek susitepsi rankas krauju.

Kraujas ir ugnis, pagalvojo Dani. Targarienų giminės šūkis. Šie žodžiai lydėjo ją visą gyvenimą.

— Su malonumu praliesiu savo priešų kraują. Bet nekaltųjų kraujas — visai kas kita. Jie man siūlo aštuonis tūkstančius Grynuolių. Aštuonis tūkstančius nužudytų kūdikių. Aštuonis tūkstančius pasmaugtų šunų.

— Tavo malonybe, — pasakė seras Džora Mormontas. — Mačiau Karaliaus Uostą, nusiaubtą kariuomenės. Tą dieną taip pat buvo skerdžiami kūdikiai, seniai ir žaidžiantys vaikai. Išprievartauta nesuskaičiuojama daugybė moterų. Kiekvieno vyro širdyje tūno laukinis žvėris ir, jei paduosi jam kalaviją arba ietį ir išsiųsi į karą, tas žvėris pakels galvą. Jam pažadinti pakanka kraujo kvapo. Bet niekada negirdėjau, kad Grynuoliai kada nors būtų prievartavę, žudę miestiečius arba plėšę miestą, — nebent gavę aiškų savo vadų įsakymą. Gal, kaip sakai, jie ir sumūryti iš plytų, bet nuo tos dienos, kai juos nusipirksi, jie žudys tik tuos šunis, kuriuos tu liepsi žudyti. O tu, jei atmintis manęs neapgauna, tikrai nori, kad keli šunys padvėstų.

Grobiko šunys.

— Taip… — Dani nukreipė žvilgsnį į švelnias spalvotas šviesas ir mėgavosi jai veidą glamonėjančiu vėsiu, druskom persismelkusiu vėjeliu. — Kalbi apie plėšiamus miestus… Tai paaiškink man, sere, kodėl dotrakiai niekada neužpuolė ir nenusiaubė šio miesto? — Ji mostelėjo ranka kranto link. — Tik pažiūrėk į gynybines sienas. Aiškiai matyti, kad jos pradeda irti. Tai vienur, tai kitur. Ar tuose bokštuose matai sargybą? Aš nematau. Gal sargybiniai slepiasi, sere? Šiandien mačiau tuos harpijos sūnus ir visus jų išdidžius kilmingus karius. Jie segi lininius sijonus, o baisiausiai atrodo jų… šukuosenos. Net ir nedideliam chalasarui užimti Astaporą nebūtų sunkiau, nei išgliaudyti supuvusį riešutą. Tad pasakyk man, kodėl ta bjauri harpija nedunkso šalia dievų kelio Vais Dotrakyje kartu su kitais pavogtais dievais?

— Iš karto matyti, kad turi drakono akis, chalise.

— Laukiau atsakymo, o ne pagyrų.

— Taip yra dėl dviejų priežasčių. Tiesa, kad narsieji Astaporo gynėjai gana tingūs. Senųjų giminių palikuonys ir turtingieji, kurie rengiasi prabangiai kaip giskariečiai ir nešiojasi rimbus, iš tiesų tik dedasi vis dar valdantys didžiulę imperiją. Kiekvienas iš jų yra aukštą padėtį užimantis karininkas. Per šventes jie pažaidžia karą kautynių duobėse, parodo, kokie jie puikūs kariuomenės vadai, bet mirti tenka eunuchams. Ir vis dėlto bet kuris priešas, norintis užimti ir apiplėšti Astaporą, supranta, kad jam teks susidurti su Grynuoliais. Mat miestui ginti vergų pirkliai tikrai atvestų visus turimus Grynuolius. Nuo to laiko, kai paliko kasas prie Kohoro vartų, dotrakių raiteliai Grynuolių dar nė karto nepuolė.

— O kokia antroji priežastis? — paklausė Dani.

— Kas galėtų pulti Astaporą? — gūžtelėjo seras Džora. — Mirino ir Junkajaus uostai yra konkurentai, o ne priešai, pikta lemtis sunaikino Valyriją, toliau nuo jūros, rytuose, gyvena vien giskariečiai, o anapus kalvų įsikūręs Lazaras. Jo gyventojus tavo dotrakiai vadina ėriukais, avių tauta, — tie žmonės tikrai nelinkę kariauti.

— Tai tiesa, — sutiko Dani, — bet šiauriau vergų miestų tyvuliuoja Dotrakių jūra, o už jos įsikūrę bent dvi dešimtys galingų chalų, tik ir svajojančių plėšti miestus ir išsigabenti į vergiją jų žmones.

— O kur juos gabenti? Kokia nauda iš vergų, jei išžudai vergų pirklius? Valyrijos nebėra, Kvartas įsikūręs anapus raudonosios dykynės, o iki devynių laisvųjų miestų vakaruose tektų keliauti kelis tūkstančius lygų. Be to, gali neabejoti, kad harpijos sūnūs dosniai atsilygina kiekvienam pro šalį traukiančiam chalui, kaip ir Pentoso, Norvoso ir Myro magistrai. Jie supranta, kad jei pavaišins arklių lordus ir apipils juos dovanomis, šie netrukus patrauks savo keliais. Taip yra pigiau nei kariauti, o ir pergalė garantuota.

Pigiau nei kariauti, pagalvojo Dani. Taip, gali būti. Jei tik viskas jai būtų buvę taip lengva… Kaip būtų malonu nuplaukti su savo drakonais į Karaliaus Uostą ir sumokėti tam berniukui Džofriui skrynią aukso už tai, kad jis pasitrauktų.

— Chalise… — Per ilgai tylėjusią grąžino ją į tikrovę seras Džora. Ir švelniai palietė alkūnę.

Dani akimirksniu patraukė ranką.

— Viseiris pripirktų Grynuolių už visas turimas monetas. Bet kartą sakei, kad aš panašesnė į Reigarą…

— Pamenu, Daneiris.

— „Tavo malonybe“, — pataisė ji serą Džorą. — Princas Reigaras vedė į mūšį laisvus vyrus, o ne vergus. Žilabarzdis pasakojo, kad jis pats įšventindavo ginklanešius ir daug vyrų pakėlė į riterius.

— Būti įšventintam į riterius paties Drakono Uolos princo būdavo didžiausia garbė.

— Tai papasakok man… Ką jis sakydavo palietęs vyro petį savo kalaviju? „Eik ir žudyk silpnuosius?“ O gal: „Eik ir gink juos?“ Tie narsūs, prie Trišakio kovęsi vyrai, apie kuriuos kalbėjo Viseiris ir kurie žuvo su mūsų drakonų vėliavomis… Ar jie paaukojo savo gyvybę, nes tikėjo Reigaru, ar žuvo vien dėl to, kad jiems už tai buvo sumokėta?

Laukdama atsakymo Dani atsisuko į Mormontą ir sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— Mano karaliene, — rūpestingai rinkdamas žodžius prabilo šis augalotas ir stambus vyras, — viskas, ką sakai, yra tiesa. Bet Reigaras prie Trišakio pralaimėjo. Pralaimėjo ir mūšį, ir karą, prarado ir karalystę, ir gyvybę. Jo kraujas nuplaukė žemyn upe kartu su antkrūtinio rubinais, o Robertas Grobikas, žirgo kanopomis sutrypęs jo kūną, užgrobė Geležinį sostą. Reigaras kovėsi narsiai, Reigaras kovėsi kilniai, Reigaras kovėsi garbingai. Ir Reigaras žuvo.

Branas

Vingriuose kalnų slėniuose, kuriais jie traukė, kelių nebuvo. Tarp plikų uolų tyvuliavo ramūs ežerai — ilgi, siauri ir gilūs, — o visur aplink viešpatavo begalinė žalia spygliuočių miško prieblanda. Jiems palikus vilkų mišką ir tarp senųjų titnago kalvų ėmus kilti aukštyn, medžių rusvai rausvais ir rudeniškai auksiniais lapais pasitaikydavo vis mažiau, o kai tas kalvas pakeitė kalnai, tokių medžių apskritai nebeliko. Dabar jiems virš galvų ošė milžiniški pilkšvai žalsvi sargmedžiai, taip pat begalė melsvųjų eglių, kėnių ir pušų. Jų pomiškis buvo labai retas, o miško paklotę atstojo tamsiai žalių spyglių sluoksnis.

Kai pasiklysdavo, — o taip porą kartų nutiko, — jiems tik reikėdavo sulaukti giedros šaltos nakties, kad debesys netrukdytų stebėti dangaus, pakelti akis ir susirasti Ledo Drakoną. Melsva žvaigždė drakono akyje rodė kelią į šiaurę, kaip kartą jiems paaiškino Oša. Prisiminęs Ošą, Branas vis klausdavo savęs, kur ji dabar? Įsivaizduodavo ją saugią Baltajame Uoste su Rikonu ir Gauruočiumi arba su storuliu lordu Manderliu valgančią ungurius ir kitas žuvis bei karštus pyragėlius su krabais. Arba visus juos, besišildančius Paskutiniame Židinyje, prie Didžiojo Džono ugnies. O Brano gyvenimas buvo virtęs nesibaigiančiomis šaltomis dienomis ant Hodoro nugaros, tūnojimu pintame krepšyje ir keliavimu kalnų šlaitais aukštyn žemyn.

— Aukštyn žemyn, — kartais jiems einant atsidususi tardavo Mira, — žemyn aukštyn… Tada vėl aukštyn ir vėl žemyn. Negaliu pakęsti tų tavo iš proto varančių kalnų, prince Branai.

— Vakar sakei, kad juos dievini.

— O taip, sakiau. Mano lordas tėvas pasakojo man apie kalnus, bet tik dabar vienus jų pamačiau. Man jie neapsakomai patinka.

Branas susiraukęs pažvelgė į ją.

— Bet… ką tik sakei, kad negali jų pakęsti.

— Kodėl negalima kartu ir mėgti, ir nekęsti? — Ir, ištiesusi ranką, Mira sugnybo jam nosį.

— Nes tai — du visiškai skirtingi dalykai, — nenusileido jis. — Kaip diena ir naktis, kaip ugnis ir ledas.

— Jei ledas gali degti, — įsiterpęs kuo rimčiausiai pasakė Džodženas, — tai ir meilė su neapykanta gali žengti koja kojon. Kalnai ar pelkės — nesvarbu. Žemė yra viena.

— Viena, — pritarė jam sesuo, — bet vietomis labai raukšlėta.

Siauri slėniai retai pamalonindavo keliauninkus driekdamiesi į šiaurę ir pietus, tad dažniausiai jiems tekdavo sukarti ilgą kelią visiškai netinkama kryptimi, o kartais net grįžti tuo pačiu keliu, kuriuo buvo atėję.

— Jei būtume traukę Karališkuoju keliu, dabar jau būtume prie Sienos, — Branas nepatenkintas vis primindavo Ridams. Jis norėjo rasti triakę varną, kad išmoktų skraidyti. Kartą tai pasakęs, paskui Branas tą pakartojo gal pusšimtį kartų ir pagaliau neapsikentusi Mira ėmė šaipytis ir kartoti šiuos žodžius drauge su juo.

— Be to, jei būtume ėję Karališkuoju keliu, dabar nebūtume tokie alkani, — tada ėmė burbėti jis.

Ten, kalvose, jiems tikrai nebūtų pritrūkę maisto. Mira buvo įgudusi medžiotoja, o dar geriau jai sekdavosi trišakiu žeberklu persmeigti ir iš upokšnio ištraukti žuvį. Branas mielai į ją žiūrėjo, žavėjosi jos mitrumu, matydavo, kaip ji staiga smeigdavo žeberklą ir ištraukdavo jį su pervertu spurdančiu sidabrašoniu upėtakiu. Be to, grobį jiems nešdavo ir Vasara. Beveik kiekvieną vakarą po saulėlydžio didvilkis dingdavo, bet prieš auštant visuomet grįždavo ir dažniausiai nasruose parnešdavo voverę ar kiškį.

Bet čia, kalnuose, upokšniai buvo siauresni ir šaltesni, o paukščių ir žvėrių — gerokai mažiau. Kai tik galėdavo, Mira vis tiek medžiodavo ir žvejodavo, bet rasti grobio buvo vis sunkiau, ir kartais net Vasara grįždavo tuščiomis. Dažnai jie guldavosi miegoti gurgiančiais pilvais.

Ir vis dėlto Džodženas tebebuvo užsispyręs ir tvirtai pasiryžęs laikytis atokiau nuo didesnių kelių.

— Kur rasi kelių, ten sutiksi ir keliautojų, — vis kartodavo jis, — o keliautojai turės akis ir matys, turės burnas ir visiems pasakos apie luošą berniuką, jam tarnaujantį milžiną ir šalia jų bėgantį vilką.

Sunku būtų buvę rasti kitą tokį užsispyrėlį kaip Džodženas, tad jie, įtempę visas jėgas, ėjo per nuošalias vietoves, kasdien kopdavo vis aukščiau ir pasistūmėdavo truputėlį į šiaurę.

Pasitaikydavo ir lietingų, ir vėjuotų dienų, o kartą juos užklupo tokia šlapdriba, kad net Hodoras nusiminęs ėmė riaumoti. Giedromis dienomis dažnai atrodydavo, kad jie — vieninteliai gyvi padarai visame pasaulyje.

— Ar čia daugiau niekas negyvena? — kartą, jiems mėginant apeiti granito klodų antsprūdį, dydžiu beveik prilygstantį Vinterfelui, paklausė Mira Rid.

— Čia gyvena žmonių, — paaiškino jai Branas. — Toliausiai į rytus nuo Karališkojo kelio įsikūrę Amberiai, bet vasarą jie gano savo avis aukštikalnių pievose. Į vakarus nuo kalnų, prie Ledo įlankos, gyvena Vuliai, mums už nugarų dunksančiose kalvose — Harklėjai, o čia, kalnuose, — Knotai, Lidliai, Norėjai ir net vienas kitas Flintas.

Brano senelė iš tėvo pusės buvo kilusi iš kalnuose gyvenančių Flintų. Kartą Senoji auklė pasakojo, kad jo gyslomis teka tos moters kraujas, tad Branas jautėsi toks žioplys, kai kopdamas į kalną nukrito ir susižeidė. Žinoma, ta moteris mirė prieš daugybę metų, daug anksčiau, nei gimė jis ar net jo tėvas.

— Vulis?.. — mąsliai tarė Mira. — Džodženai, ar ne Vulis jojo į karą kartu su mūsų tėvu?

— Teo Vulis, — Džodženas kopė į kalną ir smarkiai šnopavo. — Visi jį pravardžiavo Kubilu.

— Toks jų herbas, — paaiškino Branas. — Trys rudi kubilai mėlyname fone su baltų ir žalių langelių kraštais. Kartą lordas Vulis lankėsi Vinterfele, buvo atjojęs prisiekti ištikimybės ir pasikalbėti su tėvu, ant jo skydo buvo pavaizduoti kubilai. Bet jis netikras lordas. Tai yra… jis lordas, bet visi jį vadina tiesiog Vuliu, kaip ir Knotus, Norėjus ir Lidlius. Vinterfele mes juos vadinome lordais, bet jų valdiniai jų taip nevadina.

Džodženas Ridas stabtelėjo norėdamas atgauti kvapą.

— Kaip manai, ar tie kalniečiai žino, kad mes čia?

— Tikrai žino. — Branas matė, kad kalnų gyventojai juos stebi; matė ne savo, o skvarbesnėmis Vasaros akimis, pro kurias beveik niekas nepraslysdavo. — Bet duos mums ramybę, jei nemėginsime nugvelbti jų ožkų arba arklių ir sprukti.

Ir Branas buvo teisus. Kalnietį jie sutiko tik vieną kartą, — kai staiga iškritus lijundrai buvo priversti ieškoti prieglobsčio. Tą užuovėją rado Vasara, už pilkšvai žalių milžiniško spygliuočio šakų suuodęs negilų urvą, bet kai Hodoras pasilenkęs žingtelėjo po akmenine iškyša, urvo gilumoje Branas pamatė gelsvai rausvą laužo šviesą ir suprato, kad jie čia ne vieni.

— Ateikite ir šildykitės, — išgirdo jie sakant vyrą. — Akmens iškyša plati, visiems pakaks vietos pasislėpti nuo lijundros.

Vyras pavaišino juos avižiniais paplotėliais, kraujine dešra ir šlakeliu alaus iš savo odmaišio, bet vardo nepasisakė; ir neklausinėjo, kas jie tokie. Branas pažino, kad jis — iš Lidlių giminės. Mat segė, kuria buvo susegtas jo voverių kailiukų apsiaustas, buvo pušies kankorėžio formos ir nukaldinta iš aukso bei bronzos, o ant žalių baltų Lidlių skydų baltosios pusės buvo pavaizduoti pušų kankorėžiai.

— Ar nuo čia dar toli iki Sienos? — jiems belaukiant, kol baigsis lijundra, paklausė Branas.

— Sparnus turintiems krankliams — visai netoli, — atsakė Lidlis, jei tik jis iš tiesų priklausė šiai giminei. — O tiems, kurie sparnų neturi, gerokai toliau.

Branas vėl leptelėjo:

— Galiu lažintis, kad jau būtume ten…

— …jei būtume ėję Karališkuoju keliu, — baigė jo mintį Mira.

Pasiėmęs peilį, Lidlis ėmė drožti lazdą.

— Kai Vinterfele buvo Starkas, Karališkuoju keliu galėjo eiti mergelė su šventine suknia ir nesibaiminti, kad bus išniekinta, o keliautojai daugybėje pakelėje įsikūrusių užeigų ir nakvynės namų rasdavo besikūrenantį židinį, duonos ir druskos. Bet dabar naktys gerokai vėsesnės ir durys uždarytos. Vilkų miške pilna bastūnų, o Karališkuoju keliu jodinėja vyrai su nudirtu žmogum ant krūtinės klausinėdami, ar kas nematė svetimų žmonių.

Ridai susižvalgė.

— Vyrai su nudirtu žmogum? — nustebęs paklausė Džodženas.

— Taigi. Mergvaikio vyrukai. Jis buvo miręs, bet dabar prisikėlė. Sklinda gandai, kad jis dosniai atsilygina sidabru, o gal ir auksu tiems, kurie suteikia patikimų žinių apie kitus po apylinkes besibastančius numirėlius. — Taip taręs, vyras pažvelgė į Braną ir į šalia jo gulintį didvilkį. — O jei kalbėsime apie Sieną, — pridūrė jis, — jumis dėtas, aš ten nekeliaučiau. Senasis Lokys išsivedė sargybos vyrus į Vaiduoklių mišką, o iš ten grįžo tik varnai, bet neparnešė beveik jokių žinių. „Juodi sparnai, juodos žinios“, — sakydavo mano motina, bet kai paukščiai skrenda tylėdami, man tai atrodo dar kraupiau. — Jis lazda pabaksnojo laužo žarijas. — Kai Vinterfele gyveno Starkas, viskas buvo kitaip. Bet senasis vilkas mirė, jaunieji iškeliavo į pietus žaisti sostų žaidimo, o mums beliko šmėklos.

— Vilkai sugrįš, — rimtai pareiškė Džodženas.

— Iš kur žinai, vaikeli?

— Sapnavau.

— Būna naktų, kai sapnuoju prieš devynerius metus palaidotą savo motiną, — pasakė vyras, — bet pabudęs nerandu jos grįžusios.

— Sapnas sapnui nelygu, milorde.

— Hodoras, — nei iš šio, nei iš to leptelėjo Hodoras.

Jie drauge praleido naktį, nes lijundra liovėsi jau visiškai sutemus, ir tik Vasara, rodės, nekantravo palikti urvą. Kai malkos sudegė ir liko tik žarijos, Branas jį išleido. Didvilkis drėgmei nebuvo toks jautrus kaip žmonės, be to, jį šaukė naktis. Mėnesiena papuošė šlapius medžius sidabriškais šešėliais ir nubalino pilkas kalnų viršūnes. Tamsoje, tyliai vasnodamos tarp pušų, ūkavo pelėdos, o po priekalnių šlaitus vaikštinėjo baltos ožkos. Branas užsimerkė ir pasinėrė į vilko sapną, į vidurnakčio kvapus ir garsus.

Kai kitą rytą jie nubudo, laužas jau buvo išblėsęs, o Lidlis išėjęs, bet palikęs jiems dešrą ir gal tuziną avižinių paplotėlių, rūpestingai suvyniotų į žalią ir baltą medžiagos skiautę. Į vienus paplotėlius buvo įkepta pušies sėklų, į kitus — gervuogių. Branas suvalgė vieną su sėklomis, vieną su uogomis ir vis tiek negalėjo nuspręsti, kurie jam skanesni. Vieną gražią dieną Vinterfelą vėl valdys Starkai, tarė jis sau, o tada jis lieps pakviesti Lidlius ir šimteriopai atsilygins jiems už kiekvieną pušies sėklą ir uogą.

Takas, kurį jie tą dieną pasirinko, buvo geresnis ir eiti juo buvo truputį lengviau, o vidurdienį pro debesis išlindo saulė. Branas sėdėjo pintinėje Hodorui ant nugaros ir jautėsi beveik patenkintas. Užliūliuotas švelnaus žingsniuojančio augaloto arklininko sūpavimo ir tylaus niūniavimo, — mat kartais eidamas Hodoras kažką mykdavo sau po nosimi, — berniukas net užsnūdo. Atsargiai palietusi ranką, jį pažadino Mira.

— Žiūrėk, — tarė ji, trišakiu varlių žeberklu rodydama į dangų, — erelis.

Branas pakėlė galvą ir pamatė jį, išskleidusį pilkus sparnus ir sklendžiantį pavėjui. Žiūrėjo į paukštį, sukantį ratą ir kylantį aukštyn, ir ėmė svarstyti, kaip jaustųsi pats, taip lengvai sklęsdamas virš viso pasaulio. Šiaip ar taip, geriau nei kopdamas. Jis pamėgino pasiekti erelį, palikti savo paiką luošą kūną, pakilti į dangų ir persikūnyti į paukštį taip, kaip persikūnydavo į Vasarą. Žaliasapniams aiškiaregiams tai pavyksta, turėtų pavykti ir man. Branas iš paskutiniųjų mėgino tai padaryti, kol erelis pradingo auksaspalvės miglos persmelktame popiečio ore.

— Erelis nuskrido, — nusivylęs pasakė jis.

— Pamatysime kitų, — paguodė berniuką Mira. — Jie čia gyvena.

— Tikiuosi…

— Hodoras, — tarstelėjo Hodoras.

— Hodoras, — pritarė Branas.

Džodženas paspyrė pušies kankorėžį.

— Man rodos, Hodorui patinka, kai tari jo vardą.

— Tikras jo vardas — ne Hodoras, — paaiškino Branas. — Tai tik žodis, kurį jis nuolat kartoja. Senoji auklė man sakė, kad iš tiesų jis yra Valderis. Rodos, ji buvo Hodoro prosenelė ar panašiai. — Prakalbus apie Senąją auklę, Branui širdį suspaudė liūdesys. — Kaip manai, ar geležiniai ir ją nužudė? — Jos lavono Vinterfele jie nerado. Dabar, viską ramiai prisiminęs, Branas apskritai negalėjo tvirtinti matęs bent vienos moters lavoną. — Ji niekada nieko nenuskriaudė, net Teono. Tik pasakodavo istorijas. Teonas senutės nenuskriaustų. Juk nenuskriaustų, tiesa?

— Yra žmonių, kurie skriaudžia kitus vien dėl to, kad gali, — atsakė Džodženas.

— Be to, Vinterfele žmones žudė ne Teonas, — pridūrė Mira. — Tarp žuvusiųjų buvo per daug geležinių. — Ji perėmė žeberklą varlėms medžioti į kitą ranką. — Nepamiršk Senosios auklės pasakų, Branai. Prisimink, kaip ji jas pasakodavo, išsaugok atmintyje jos balso skambesį. Kol prisiminsi, dalis jos dvasios visuomet gyvens tavyje.

— Prisiminsiu, — pažadėjo berniukas. Paskui jie ilgai kopė netardami nė žodžio, laikydamiesi vingiuoto, miško žvėrių išminto tako, kol įveikė aukštą balnakalnį, jungiantį du uolėtus kalnus. Aplink juos augo skurdžios pušys, įsikibusios priekalnių šlaitų ir suleidusios į juos šaknis. Tolumoje Branas matė ledinį tekančio pakalnėn upokšnio spindesį. Paskui susivokė besiklausantis Džodženo alsavimo ir po Hodoro kojomis traškančių pušų spyglių. — Gal ir judu žinote kokių nors istorijų? — staiga paklausė jis brolio ir sesers Ridų.

Mira nusijuokė.

— Na, vieną kitą žinau.

— Vieną kitą… — prisipažino ir jos brolis.

— Hodoras, — niūniuodamas ištarė Hodoras.

— Galėtumėte nors vieną papasakoti, — paprašė Branas. — Kol keliaujame. Hodorui patinka istorijos apie riterius. Man irgi.

— Kartą Sąsmaukoje buvo du riteriai, — ėmė pasakoti Džodženas.

— Virš vandens, — patikslino jo sesuo. — Mat pelkės buvo pilnos riterių skenduolių.

— Teisybė, — linktelėjo Džodženas. — Andalų ir geležinių, Frėjų ir kitų kvailių, visų tų pasipūtusių karių, kurie išsiruošė užkariauti Pilkųjų Vandenų. Tik nė vienam iš jų nepavyko tų Pilkųjų Vandenų rasti. Tada, užuot grįžę, jie nujojo į Sąsmauką. Ir vieni anksčiau, kiti vėliau įsmuko į pelkės akivarus ir nuskendo gramzdinami savo šarvų ir ginklų svorio.

Vien pagalvojus apie nuskendusius ir po vandeniu gulinčius riterius, Braną nukrėtė šiurpas. Bet jis neprieštaravo — šiurpios istorijos jam patiko.

— Kartą, netikro pavasario metais, buvo toks riteris, — vėl prabilo Mira. — Visi jį vadino Besijuokiančio Medžio riteriu. Jis tikriausiai buvo salietis.

— O gal ir ne. — Džodženo veidas atrodė nusėtas žalsvais šešėliais. — Neabejoju, kad šią istoriją princas Branas yra girdėjęs daugybę kartų.

— Ne, — papurtė galvą Branas, — nesu. O jei ir girdėjęs, nieko tokio. Ir Senoji auklė kartais pasakodavo tą pačią, jau girdėtą istoriją, bet jei ji būdavo įdomi, mes mielai ir vėl jos klausydavomės. Ji sakydavo, kad senos istorijos — tarsi seni draugai. Kartais reikia juos aplankyti.

— Tai tiesa. — Mira žingsniavo pasikabinusi skydą ant nugaros, varlių žeberklu kartkartėmis palenkdama praeiti trukdančią šaką. Branas jau buvo bemanąs, kad istorijos vis dėlto neišgirs, bet ji prakalbo vėl: — Kartą Sąsmaukoje gyveno toks smalsus vaikinas. Kaip ir visi saliečiai, jis buvo mažo ūgio, bet drąsus, sumanus ir stiprus. Jis augo medžiodamas, žvejodamas, laipiodamas po medžius, ir išmoko visų mano gentainių kerų ir burtų.

Branas beveik neabejojo, kad šio pasakojimo dar nėra girdėjęs.

— Ar jis sapnuodavo žalius sapnus kaip Džodženas?

— Ne, — atsakė Mira, — bet jis galėjo kvėpuoti dumblu, bėgti lapais ir, vos sušnabždėjęs vieną žodį, žemę paversti vandeniu, o vandenį — žeme. Be to, susišnekėdavo su medžiais, mokėjo kurti žodžius ir išburti arba pradanginti pilis.

— Ir aš taip norėčiau, — gailiai tarė Branas. — O kada jis sutiks Besijuokiančio Medžio riterį?

Mira susiraukusi į jį dėbtelėjo.

— Kuo greičiau princas užsičiaups, tuo greičiau jiedu susitiks.

— Aš tik paklausiau…

— Vaikinas mokėjo visus saliečių burtus, — toliau pasakojo ji, — bet troško kai ko daugiau. Kaip žinai, mūsų žmonės retai palieka namus ir leidžiasi į tolimas keliones. Mes nedidelė tauta ir mūsų papročiai daug kam atrodo keisti, tad dideli žmonės ne visada gražiai su mumis elgiasi. Bet šis vaikinas buvo drąsesnis už daugelį mūsiškių ir, kai suaugo, vieną dieną nusprendė palikti saliečius ir aplankyti Veidų salą.

— Niekas nekeliauja aplankyti Veidų salos, — paprieštaravo Branas. — Juk ten gyvena žalieji žmonės.

— Kaip tik žaliųjų žmonių jis ir ieškojo. Tad apsivilko marškinius, apsiūtus bronziniais žvyneliais kaip maniškiai, pasiėmė odinį skydą, trišakę ietį kaip maniškė ir iš odos padarytu laiveliu nusiyrė Žaliąja Šaka pasroviui.

Branas užsimerkė ir pamėgino įsivaizduoti mažoje odinėje valtelėje sėdintį vyrą. Ir jam prieš akis iškilo salietis, labai panašus į Džodženą, tik vyresnis, stipresnis ir apsirengęs kaip Mira.

— Naktį, kad Frėjai jo neužpultų, jis prasmuko pro Dvynius, o pasiekęs Trišakį paliko upę, užsikėlė valtelę ant galvos ir toliau traukė pėsčias. Užtruko daug dienų, bet pagaliau atkeliavo ligi Dievų Akies, įmetė savo valtelę į ežero vandenis ir nusiyrė į Veidų salą.

— Ar sutiko ten žaliųjų žmonių?

— Taip, — linktelėjo Mira, — bet tai jau kita istorija ir ne man ją pasakoti. Mano princas prašė istorijos apie riterius.

— Tiktų ir apie žaliuosius žmones.

— Gal ir tiktų, — sutiko ji, bet daugiau apie juos nė žodžiu neužsiminė. — Visą tą žiemą vaikinas praleido saloje, bet atėjus pavasariui pajuto, kad jį šaukia platusis pasaulis, ir suprato, jog atėjo laikas iškeliauti. Odinė valtelė tebebuvo ten, kur jis ją paliko, tad atsisveikinęs ėmė irtis į krantą. Irklavo irklavo ir pagaliau tolumoje, už ežero, išvydo pilies bokštus. Jam artinantis prie kranto, bokštai atrodė vis aukštesni ir pagaliau vaikinas suprato, kad tai tikriausiai didžiausia pasaulyje pilis.

— Harenholas! — iš karto atspėjo Branas. — Tai buvo Harenholas!

Mira nusišypsojo.

— Šit kaip? Prie tos pilies sienų jis pamatė įvairiaspalves palapines, vėjyje plazdančias ryškias vėliavas ir riterius, vilkinčius grandelinius ir plokštinius šarvus, sėdinčius ant šarvuotų žirgų. Jis užuodė kepamą mėsą, girdėjo garsų juoką ir šauklių pučiamus trimitus. Netrukus turėjo prasidėti didžiulis turnyras ir į jį buvo susirinkę riteriai iš visos karalystės. Čia buvo ir pats karalius, ir jo sūnus, drakono princas. Atvyko ir baltieji kalavijai, pasveikinti jų gretas papildžiusio naujo brolio. Atjojo audros lordas ir rožių lordas. Didysis uolos liūtas buvo susivaidijęs su karaliumi ir laikėsi nuošaliai, bet dauguma jo vėliavininkų ir riterių turnyre vis tiek dalyvavo. Tokio iškilmingo renginio salietis dar niekada nebuvo matęs ir suprato, jog galbūt niekada daugiau nepamatys. Giliai širdyje jis nieko labiau netroško, tik dalyvauti turnyre.

Šis jausmas Branui buvo puikiai pažįstamas. Vaikystėje jis nesvajojo tapti niekuo kitu, tik riteriu. Bet tai buvo prieš jam nukrintant ir susižalojant kojas.

— Prasidėjus turnyrui didžiosios pilies duktė ėjo meilės ir grožio karalienės pareigas. Penki kovotojai prisiekė ginti jos karūną: keturi jos broliai iš Harenholo ir garsusis jos dėdė, baltasis karaliaus sargybos riteris.

— Ar ji buvo daili mergelė?

— Taip, — atsakė Mira ir liuoktelėjo per akmenį, — bet buvo ir dar dailesnių. Viena iš jų — drakono princo žmona, atsivedusi per dešimt jai patarnaujančių damų. Visi riteriai maldavo jų, kad aprištų jų ietis savo palankumo raiščiais.

— Bet tai nebus viena iš meilės istorijų, ar ne? — įtariai paklausė Branas. — Hodorui jos nelabai patinka.

— Hodoras, — pritariamai tarstelėjo Hodoras.

— Jis mėgsta pasakojimus, kuriuose riteriai įveikia pabaisas.

— Kartais riteriai ir yra pabaisos, Branai. Mažasis salietis žingsniavo per lauką džiaugdamasis šilta pavasario diena ir niekam nedarydamas nieko bloga, tik staiga kelią jam pastojo trys ginklanešiai. Jie nebuvo vyresni nei penkiolikos metų, bet vis tiek visi trys ūgiu pranoko salietį. Ginklanešiams atrodė, kad tai jų pasaulis, į kurį salietis neturėjo teisės kelti kojos. Nenaudėliai atėmė ietį, pargriovė ir išsityčiojo iš jo, pravardžiuodami varliaėdžiu.

— Ar jie buvo Valderiai? — Branui atrodė, kad tokią niekšybę galėjo padaryti tik Mažasis Valderis Frėjus.

— Vardo nepasisakė nė vienas iš jų, bet salietis gerai įsiminė ginklanešių veidus, kad galėtų jiems atkeršyti. Kaskart, kai mėgindavo stotis, nenaudėliai jį vėl parversdavo, o kai gulėdamas ant žemės susiriesdavo į kamuoliuką, imdavo spardyti. Bet paskui staiga išgirdo griausmingą balsą. „Spardote mano tėvo valdinį!“ — sustaugė vilkė.

— Keturkojė ar dvikojė?

— Dvikojė, — tarė Mira. — Vilkė puolė ginklanešius turnyriniu kalaviju ir juos išvaikė. Salietis buvo sužalotas ir kraujavo, tad vilkė, parsigabenusi jį į savo olą, išvalė žaizdas ir užrišo jas drobiniais tvarsčiais. Ten vaikinas ir sutiko jos gaujos brolius: narsųjį vilką, kuris jiems vadovavo, šalia jo vaikštantį tylųjį vilką ir vilkiuką, kuris iš jų ketverto buvo jauniausias.

Tą vakarą turnyro pradžios proga Harenhole turėjo vykti puota ir vilkė primygtinai liepė vaikinui joje dalyvauti. Jis buvo aukštos kilmės ir turėjo tokią pat teisę užimti vietą ant suolo, kaip bet kuris kitas vyras. Atsispirti tai vilkei-mergelei buvo labai sunku, tad salietis sutiko, kad vilkiukas parūpintų jam karaliaus puotai tinkamų drabužių, ir nuėjo į didžiąją pilį.

Po Hareno stogu jis valgė ir gėrė kartu su vilkais ir daugybe jiems prisiekusių kalavijuočių, su vyrais, nusileidusiais nuo kalvų, su briedžiais, lokiais ir vandeniais. Drakono princas padainavo tokią liūdną dainą, kad vilkė-mergelė ėmė šniurkščioti, o kai jaunasis jos broliukas-vilkiukas pasišaipė, kad verkia, išpylė jam ant galvos taurę vyno. Paskui kalbą pasakė juodasis brolis, kviesdamas riterius stoti į Nakties sargybą. Per varžytuves, kas išgers daugiau vyno, audros lordas įveikė kaukolių ir bučinių riterį. Salietis matė mergelę tamsiai mėlynomis, besijuokiančiomis akimis, šokančią su baltuoju kalaviju, raudona gyvate, grifų lordu ir pagaliau — su tyliuoju vilku, bet… tik kai narsusis vilkas užtarė jai žodelį už savo brolį, kuris pernelyg drovėjosi pakilti nuo suolo.

Visų šių linksmybių sūkuryje mažasis salietis pamatė ir tris jį užpuolusius ginklanešius. Vienas tarnavo trišakio riteriui, kitas dygliuočio riteriui, o trečiasis lydėjo riterį, ant kurio apsiausto buvo išsiuvinėti du bokštai — ženklas, puikiai pažįstamas visiems saliečiams.

— Frėjų ženklas, — įsiterpė Branas. — Perkėlos Frėjų.

— Kaip yra dabar, taip buvo ir tada, — linktelėjo ji. — Vilkė-mergelė juos pamatė ir parodė savo broliams. „Galėčiau rasti tau žirgą ir galbūt net tinkamus šarvus“, — pasiūlė vilkiukas. Mažasis salietis padėkojo jam, bet nieko neatsakė. Giliai širdyje jis niekaip negalėjo apsispręsti. Ūgiu saliečiai mažesni už daugumą kitų, bet išdidumu jiems nenusileidžia. Tas vaikinas, kaip ir visi kiti jo gentainiai, nebuvo riteris. Valtyje mes sėdime dažniau nei ant arklio, o mūsų rankos skirtos irkluoti, o ne laikyti ietį. Kad ir kaip troško atkeršyti, jis bijojo apsijuokti ir užtraukti gėdą saviškiams. Tą naktį tylusis vilkas pasiūlė mažajam saliečiui nakvoti jo palapinėje, bet, prieš guldamasis miegoti, vaikinas atsiklaupė ant ežero kranto, pažvelgė į vandenis, į tą pusę, kur turėjo būti Veidų sala, ir sukalbėjo maldą seniesiems šiaurės ir Sąsmaukos dievams…

— Ar niekada nesi girdėjęs šios sakmės iš savo tėvo lūpų? — paklausė Džodženas.

— Istorijas pasakodavo Senoji auklė. Tęsk, Mira, negali dabar sustoti.

Hodoras, matyt, jautėsi taip pat.

— Hodoras, — tarė jis ir pratrūko: — Hodoras, Hodoras, Hodoras, Hodoras…

— Ką gi, — gūžtelėjo Mira, — jei taip nori išgirsti, kuo viskas baigėsi…

— Noriu. Pasakok.

— Buvo numatyta, kad turnyras tęsis penkias dienas, — vėl prabilo ji. — Be to, turėjo vykti didžiulės bendros kautynės septyniais frontais, šaudymo iš lanko ir kirvių svaidymo rungtys, žirgų lenktynės ir dainių varžytuvės…

— Tai gali praleisti. — Tupėdamas pintinėje ant Hodoro nugaros Branas neramiai pasimuistė. — Papasakok apie dvikovas.

— Kaip princas įsakys… Pilies duktė buvo meilės ir grožio karalienė, ją gynė keturi jos broliai ir dėdė, bet jau pirmą turnyro dieną visi keturi Harenholo sūnūs buvo nugalėti. Tiesa, juos nugalėjusieji karaliavo neilgai, mat ir patys buvo įveikti. Taigi pasibaigus pirmajai turnyro dienai vietą tarp nugalėtojų užsitikrino dygliuočio riteris, o antros dienos rytą savo dvikovas laimėjo trišakio riteris ir dviejų bokštų riteris. Tačiau antros dienos pavakare, kai šešėliai ėmė ilgėti, turnyro dalyvių sąrašą papildė paslaptingas varžovas.

Branas supratingai linktelėjo. Turnyruose dažnai pasirodydavo riteriai, paslėpę savo veidus po šalmais ir laikydami rankose skydus be jokio ženklo arba pažymėtus labai keistais simboliais. Kartais tai būdavo garsūs, bet užsimaskavę kovotojai. Vieną turnyrą Drakono riteris laimėjo pasivadinęs Ašarų riteriu, kad vietoj karaliaus meilužės meilės ir grožio karaliene galėtų paskelbti savo seserį. O Baristanas Narsusis pirmą kartą užsivilko paslaptingojo riterio šarvus sulaukęs vos dešimties metų.

— Galvą guldau, kad tai buvo mažasis salietis.

— To niekas nežinojo, — pasakė Mira, — bet paslaptingasis riteris buvo neaukštas ir dėvėjo netinkamus, iš gabalėlių sudurstytus šarvus. Ant jo skydo buvo nupieštas senųjų dievų širdamedis ir baltas burtmedis raudonu, besijuokiančiu veidu.

— Gal jis atvyko iš Veidų salos? — paklausė Branas. — Ar jis buvo žalias? — Senosios auklės pasakojimuose sargų oda buvo žalia, o vietoj plaukų augo lapai. Be to, kartais jie nešiodavo ragus, tik Branas niekaip nesuprato, kaip paslaptingasis riteris galėjo užsidėti šalmą, jei buvo raguotas. — Lažinuosi, kad jį atsiuntė senieji dievai.

— Gal ir taip. Sustojęs priešais karalių, paslaptingasis riteris nuleido ietį ir nujojo į galą eilės, kurioje buvo pasistatę palapines penki kovotojai. Žinai, kuriuos tris jis iškvietė į dvikovą?

— Dygliuočio riterį, trišakio riterį ir dviejų bokštų riterį. — Branas buvo girdėjęs daugybę panašių istorijų ir tai tikrai žinojo. — Sakiau, kad jis buvo mažasis salietis.

— Kad ir kas jis buvo, senieji dievai suteikė jo rankai jėgos. Pirmasis krito dygliuočio riteris, paskui trišakio riteris, o pagaliau — ir dviejų bokštų riteris. Nė vienas iš jų nebuvo labai mėgstamas, tad netrukus, kai buvo paskelbtas naujasis nugalėtojas, prasčiokai garsiais šūksniais karštai pasveikino Besijuokiančio Medžio riterį. Bet kai jo nugalėti priešininkai pamėgino išsipirkti savo žirgus ir šarvus, Besijuokiančio Medžio riteris, nenusiėmęs šalmo, prabilo griausmingu balsu ir pasakė: „Pamokykite savo ginklanešius elgtis garbingai, tai bus geriausia išpirka.“ Kaip reikiant išbarę savo ginklanešius, nugalėtieji riteriai atgavo savo žirgus ir šarvus. Taigi mažojo saliečio maldą išklausė… gal žalieji žmonės, gal senieji dievai, gal miškavaikiai — kas žino?

Porą minučių pagalvojęs Branas nusprendė, kad tai gera istorija.

— O paskui? Ar Besijuokiančio Medžio riteris laimėjo turnyrą ir vedė princesę?

— Ne, — papurtė galvą Mira. — Tą vakarą didžiojoje pilyje audros lordas ir kaukolių bei bučinių riteris prisiekė nuplėšti jam kaukę, be to, pats karalius paragino vyrus jį pulti pareiškęs, girdi, riteris, slepiantis veidą po tuo šalmu, nėra jo draugas. Bet kitą rytą, kai šaukliams trimituojant karalius užėmė savo vietą, pasirodė tik du nugalėtojai. Besijuokiančio Medžio riteris buvo dingęs. Karalius įtūžo ir net išsiuntė savo sūnų, drakono princą, jo ieškoti, tačiau šis rado tik ant medžio šakos pakabintą ir paliktą išpieštą skydą. Galų gale tą turnyrą laimėjo drakono princas.

— Hm… — Išklausęs pasakojimo Branas susimąstė. — Tai gera istorija. Ir vis dėlto užpulti salietį turėjo trys niekdariai riteriai, o ne jų ginklanešiai. Tada mažasis salietis būtų galėjęs juos visus nužudyti. Ta dalis, kurioje minima išpirka, yra visiška nesąmonė. Be to, nugalėjęs visus priešininkus, turnyrą turėjo laimėti paslaptingasis riteris ir meilės ir grožio karaliene paskelbti vilkę-mergelę.

— Ji ir tapo karaliene, — atsakė Mira, — bet tai — jau liūdnesnė istorija.

— Ar tu tikras, Branai, kad niekada negirdėjai šio pasakojimo? — vėl paklausė Džodženas. — Tėvas niekada šios istorijos nepasakojo?

Branas papurtė galvą. Jiems besišnekučiuojant atėjo vakaras, kalnų šlaitais ėmė driektis ilgi šešėliai ir juodais pirštais čiupinėti pušis. Jei mažasis salietis nusigavo į Veidų salą, gal ir aš galėčiau ten nukeliauti? Visose sakmėse buvo kartojama, kad žalieji žmonės turi keistų ir stebuklingų galių. Galbūt jie galėtų pagydyti man kojas ir net pakelti į riterius? Juk įšventino į riterius mažąjį salietį, tegul ir vienai dienai, pagalvojo jis. Man tos dienos pakaktų.

Davosas

Jo celėje buvo šilčiau, nei paprastai būdavo kalėjimo požemiuose.

Tiesa, čia buvo tamsu. Pro senovines geležines grotas prasimušė šokčiojanti, rausvai gelsva, sienoje į laikiklį įstatyto deglo šviesa, bet kita celės pusė skendėjo prieblandoje. Čia buvo drėgna, kaip ir buvo galima tikėtis tokioje saloje kaip Drakono Uola, kur jūros vandenys tyvuliavo visai arti. Be to, čia šmirinėjo tiek žiurkių, kiek ir kiekviename kalėjimo požemyje, ir dar kelios viršaus.

Ir vis dėlto vėsuma Davosas skųstis negalėjo. Siauri akmeniniai koridoriai po milžiniškais Drakono Uolos luitais visada būdavo šilti, — jis ne kartą girdėjo pasakojant, esą kuo giliau, tuo jie šiltesni. Ir spėjo, kad yra laikomas gana giliame pilies požemyje, nes, kai prispausdavo delną prie celės sienos, dažnai pajusdavo šilumą. Gal senosiose legendose esama tiesos ir Drakono Uolos pilis tikrai pastatyta iš pragaro akmenų?

Kai prižiūrėtojai atvedė Davosą į požemį, jis labai sirgo. Nuo mūšio dienos jį kankinęs kosulys tik dar labiau sustiprėjo, be to, vėl prasidėjo karščiavimas. Jo lūpos buvo suskeldėjusios, apšašusios ir kraujavo, o drebulio negalėjo numaldyti net celėje jaučiama šiluma. Jau neilgai, prisiminė jis vis pagalvodavęs, netrukus čia, tamsoje, numirsiu.

Tačiau netrukus Davosas įsitikino, kad klydo ir dėl to, ir dėl daugelio kitų dalykų. Jis tarsi per miglą prisiminė švelnias rankas, ryžtingą balsą ir į jį žvelgiantį jaunąjį meisterį Pilosą. Kažkas davė jam gerti karšto česnakų nuoviro ir aguonpienio, kad liautųsi skausmai ir drebulys. Nuo aguonų Davosas užmigo, o kol miegojo, kažkas jam ant kūno uždėjo dėlių, kad šios išsiurbtų blogą kraują. Bent jau jis taip nusprendė, pabudęs ir pamatęs ant rankų dėlių paliktas žymes. Netrukus kosulys liovėsi, žaizdos ant lūpų užgijo, o jo sultinyje atsirado baltos žuvies, morkų ir svogūnų. Ir vieną dieną Davosas suprato, kad nuo to laiko, kai „Juodoji Beta“ sudužo ir jis atsidūrė jūroje, dar niekada nesijautė toks stiprus.

Juo rūpinosi du kalėjimo sargai. Vienas buvo mažo ūgio ir storas, stambiais pečiais ir didelėmis stipriomis rankomis. Jis vilkėjo odinį jūrininko švarką, nusagstytą geležinėmis kniedėmis, ir kartą per dieną atnešdavo Davosui dubenį avižinės košės. Kartais net pasaldindavo ją medumi arba įpildavo šlakelį pieno. Antrasis sargas buvo vyresnis, susikūprinęs ir išblyškęs, sulipusiais, seniai netrinktais plaukais ir rečiuotu veidu. Jis vilkėjo balto aksomo liemenę, ant kurios priekio auksiniais siūlais buvo išsiuvinėtas žvaigždžių ratas. Drabužis jam visiškai netiko: buvo per platus ir per trumpas, be to, nešvarus ir suplyšęs. Šis prižiūrėtojas atnešdavo Davosui mėsos ir košės, žuvies troškinio, o kartą davė net pusę pyrago su nėgių įdaru. Nėgės buvo tokios riebios, kad pyragą Davosas išvėmė, ir vis dėlto jam, tūnančiam kalėjime, tai buvo ypatingos vaišės.

Požemio nesiekė nei saulės, nei mėnulio šviesa; storose akmeninėse sienose langų nebuvo. Dieną nuo nakties Davosui padėdavo atskirti tik jo prižiūrėtojai. Nei vienas, nei kitas nepratardavo nė žodžio, bet Davosas žinojo, kad jie nėra nebyliai; mat kartais, keičiantis pamainai, vyrai persimesdavo vienu kitu šiurkščiu žodžiu. Jie net savo vardų Davosui nepasakė, tad jis prižiūrėtojus pavadino savaip. Mažą ir stiprų pavadino Koše, o susikūprinusį ir išblyškusį — Nėge, — mat niekaip negalėjo pamiršti to pyrago. Dienas Davosas žymėjosi pagal sargų atnešamą valgį ir pagal prie celės, ant sienos, laikiklyje keičiamus deglus.

Bet tamsoje žmogus ima jaustis vienišas ir ilgėtis kito žmogaus balso. Kai tik prižiūrėtojai ateidavo į jo celę nešini maistu arba ketindami pakeisti išmatų kubilą, Davosas mėgindavo juos šnekinti. Jis suprato, kad į maldavimus paleisti arba pasigailėti jie neatsilieps, tad klausinėdavo visokiausių dalykų tikėdamasis, jog galbūt vieną gražią dieną kuris nors pravers burną. „Kokios naujienos iš karo? — klausdavo jis. — Ar karalius sveikas?“ Teiraudavosi apie savo sūnų Devaną, princesę Šairinę ir Saladorą Saną. „Koks lauke oras? — klausdavo. — Ar jau prasidėjo rudens audros? Ar Siaurąja jūra tebeplaukioja laivai?“

Nesvarbu, ko Davosas klausdavo, sargai niekada jam neatsakydavo, nors kartais Košė įdėmiai jį nužvelgdavo, ir Davosui šmėstelėdavo viltis, kad ką nors pasakys. Bet iš Nėgės apskritai nieko nebuvo galima tikėtis. Jis nelaiko manęs žmogumi, dingtelėdavo Davosui. Aš jam tik akmuo, kuris valgo, tuštinasi ir šneka. Tad netrukus jis nutarė, kad daug didesnę simpatiją jaučia Košei. Košė, rodės, bent jau suprato, kad Davosas yra gyvas žmogus, ir buvo jam geras, nors ir keistai tą gerumą parodydavo. Taip pat Davosas įtarė, kad Košė šeria žiurkes. Dėl to kalėjimo požemyje jų buvo tiek daug. Kartą Davosui net pasirodė, kad girdėjo kalėjimo prižiūrėtoją kalbantis su jomis kaip su vaikais, bet… gal jis tik sapnavo?..

Jie nenori leisti man numirti, netrukus suvokė jis. Laiko mane gyvą, nes turi kažkokių savų tikslų. Davosas nenorėjo nė galvoti apie tai, kokie tie tikslai galėtų būti. Drakono Uolos kalėjimo požemiuose jie laikė uždarę ir lordą Sanglasą, ir sero Habardo Rambtono sūnus; visi jie galų gale buvo sudeginti ant laužo. Reikėjo žūti jūroje, spoksodamas į deglą už celės grotų galvojo Davosas. Arba leisti buriniam laivui praplaukti pro šalį ir mirti ant savo uolos. Geriau mano kūną būtų suriję krabai nei ugnis.

Ir štai vieną vakarą, baigdamas vakarieniauti, Davosas pajuto keistą, iki jo atsklidusį šilumos pliūpsnį. Pakėlęs akis jis pažvelgė pro grotas ir išvydo ją — skaisčiai raudoną, mirguliuojančią, su stambiu rubinu ant kaklo, raudonomis akimis, spindinčiomis taip pat ryškiai kaip ir deglas, kuriuo ji švietėsi sau kelią.

— Melisandra… — apsimestinai ramiai tarstelėjo jis.

— Svogūnų riteri, — pasisveikino ji taip atsainiai, tarsi jiedu būtų susitikę ant laiptų ar kieme ir stabtelėję persimesti keliais mandagiais žodžiais. — Ar gerai jautiesi?

— Geriau nei anksčiau.

— Gal tau ko nors trūksta?

— Mano karaliaus. Ir sūnaus. Jų man trūksta. — Pastūmęs dubenį, Davosas atsistojo. — Atėjai manęs sudeginti?

Ji atidžiai pažvelgė į Davosą keistomis raudonomis akimis.

— Čia bjauri vieta, ar ne? Tamsi ir dvokianti. Nei gerosios saulės, nei ryškios mėnesienos spinduliai čia neprasiskverbia. — Melisandra ištiesė ranką prie deglo, įstatyto į laikiklį ant sienos. — Jis vienas skiria tave nuo tamsos, Svogūnų riteri. Ši liepsnelė, ši Rhloro dovana. Gal man jį užgesinti?

— Ne. — Davosas žingtelėjo prie grotų. — Prašau, ne.

Jam rodės, kad paliktas visiškoje tamsoje vienas, tik žiurkių draugijoje, ilgai neištvertų. Raudonosios moters lūpos krustelėjo ir jose šmėstelėjo kažkas panašaus į šypseną.

— Rodos, liepsna tau ėmė patikti.

— Man reikia to deglo. — Davosas skėstelėjo rankomis ir vėl sunėrė pirštus. Nemaldausiu jos. Nemaldausiu…

— Aš — kaip tas deglas, sere Davosai. Mes abu esame Rhloro įrankiai. Ir tarnaujame vieninteliam tikslui — neleisti įsiviešpatauti tamsai. Ar tiki tuo?

— Ne. — Jam tikriausiai reikėjo pameluoti ir pasakyti raudonajai moteriai tai, ką ji norėjo girdėti, bet Davosas buvo per daug įpratęs kloti tiesą. — Tu esi tamsos motina. Įsitikinau tuo Vėtrų Gūžtoje, pamatęs, ką pagimdei.

— Ar seras Svogūnas taip bijo slenkančio šešėlio? Jei taip, tai nesibaimink. Gyvena tik iš šviesos gimę šešėliai, o karaliaus laužai tokie išblėsę, kad nedrįstu imti ugnies ir gimdyti dar vieną sūnų. Jį gali tai pražudyti. — Melisandra žingtelėjo artyn. — Bet su kitu vyru… su vyru, kurio liepsna dar karšta ir šoka aukštai… Jei tikrai nori padėti karaliui, vieną naktį ateik į mano miegamąjį. Suteiksiu tau tokį malonumą, kokio dar niekada nesi patyręs, o su tavo gyvybės ugnimi galėčiau pagimdyti…

— …pabaisą. — Davosas pasitraukė atatupstas. — Nenoriu turėti su tavimi jokių reikalų, miledi. Nei su tavo dievu. Tegul Septynetas mane saugo.

Melisandra atsiduso.

— Ganserio Sanglaso jie neapsaugojo. Jis melsdavosi kasdien po tris kartus ir ant skydo buvo nusipiešęs septynias septynkampes žvaigždes, o kai Rhloras ištiesė ranką, tos maldos virto klyksmais ir jis sudegė. Tad kam laikaisi įsikibęs tų netikrų dievų?

— Garbinau juos visą gyvenimą.

— Visą gyvenimą, Davosai Sivortai? Tavo žodžiai nuskambėjo taip, tarsi būtum kalbėjęs apie vakarykštę dieną. — Ji liūdnai papurtė galvą. — Tu niekada nebijodavai pasakyti tiesos karaliams, tad kodėl dabar meluoji sau? Atmerk akis, sere riteri.

— Ką turėčiau pamatyti?

— Norėčiau, kad pamatytum, koks yra pasaulis. Tiesa visur aplink, ji bado akis. Naktis tamsi ir kupina siaubo, o diena — šviesi, graži ir pilna vilties. Viena juoda, kita — balta. Yra ledas ir ugnis. Neapykanta ir meilė. Kartėlis ir džiaugsmas. Vyras ir moteris. Kančia ir malonumas. Žiema ir vasara. Blogis ir gėris. — Melisandra žingtelėjo dar arčiau. — Mirtis ir gyvenimas. Visa susideda iš priešingybių. Ir karas.

— Karas? — susidomėjo Davosas.

— Karas, — linktelėjo ji. — Yra tik du dalykai, Svogūnų riteri. Ne septyni, ne vienas, ne šimtas ir ne tūkstantis. Du! Manai, keliavau per pusę pasaulio vien tam, kad į nieko nereiškiantį sostą pasodinčiau dar vieną tuščiagarbį karalių? Nuo pat pasaulio pradžios vyksta karas ir, kol jis dar nesibaigė, visi žmonės turi pasirinkti, į kurią pusę stos. Vienoje pusėje Rhloras, Šviesos Valdovas, Ugniaširdis, Liepsnos ir Šešėlių dievas. O prieš jį — Didysis Kitas, kurio vardo nevalia ištarti, Tamsos lordas, Ledo siela, Nakties ir Siaubo dievas. Mes renkamės ne Barateoną ar Lanisterį, ne Greidžojų ar Starką. Renkamės mirtį arba gyvenimą. Tamsą arba šviesą. — Plonais pabalusiais pirštais Melisandra įsitvėrė grotų. Jai ant kaklo kabantis stambus rubinas, rodės, pulsuoja ir švyti. — Tad pasakyk man, Davosai Sivortai, ir geriau nemeluok: ar tavo širdyje dega skaisti Rhloro liepsna? O gal tavo širdis tamsi, šalta ir pilna kirminų? — Pro grotas įkišusi ranką į celę, ji prispaudė tris pirštus Davosui prie krūtinės, tarsi per vilną, odą ir kūną norėdama pajusti tiesą.

— Mano širdis, — rūpestingai rinkdamas žodžius tarė Davosas, — kupina abejonių.

Melisandra garsiai atsiduso.

— Ak, Davosai… Doras riteris visuomet elgiasi garbingai, net ir niūriausią savo gyvenimo dieną. Gerai, kad man nemeluoji. Iš karto suprasčiau. Kitų tarnai juodas savo širdis dažniausiai slepia po skaisčia liepsna, todėl Rhloras suteikia savo žyniams galių matyti kiaurai ir atpažinti melą. — Ji truputį pasitraukė nuo celės durų. — Kodėl norėjai mane nužudyti?

— Pasakysiu, — pažadėjo Davosas, — jei atskleisi, kas mane išdavė.

Išduoti jį galėjo tik Saladoras Sanas, bet net ir dabar širdyje Davosas meldėsi, kad tai nebūtų jis.

Raudonoji moteris nusijuokė.

— Niekas tavęs neišdavė, Svogūnų riteri. Mačiau tavo ketinimus savo liepsnose.

Liepsnose…

— Jei liepsnose gali matyti ateitį, kaip čia atsitiko, kad mes supleškėjome Juoduosiuose Vandenyse? Atidavei ugniai mano sūnus… mano sūnus, mano laivą, mano vyrus… Viskas sudegė…

Melisandra papurtė galvą.

— Be reikalo mane kaltini, Svogūnų riteri. Tai nebuvo mano liepsnos. Jei būčiau buvusi kartu su jumis, tas mūšis būtų pasibaigęs visiškai kitaip. Bet jo malonybę apspito netikintieji, o jo puikybė pasirodė esanti didesnė už tikėjimą. Jam teko žiauri bausmė, bet iš tos klaidos jis pasimokė.

Vadinasi, mano sūnų mirtis tebuvo skaudi pamoka karaliui?

Davosas stipriai sučiaupė lūpas.

— Dabar jūsų Septyniose Karalystėse naktis, — vėl prabilo raudonoji moteris, — bet netrukus patekės saulė. Karas tęsiasi, Davosai Sivortai, ir kai kas labai greitai įsitikins, kad net ir viena pelenuose likusi žarija gali įplieksti didžiulę ugnį. Žiūrėdamas į Stanį, senasis meisteris matė tik žmogų. Tu matai jame karalių. Jūs abu klystate. Jis — Viešpaties išrinktasis, ugnies karys. Liepsnose mačiau jį, vedantį kariuomenę į mūšį su tamsa. Liepsnos nemeluoja, nes, jei meluotų, tavęs čia nebūtų. Be to, taip rašoma pranašystėje. Kai raudona žvaigždė ims kraujuoti ir tamsa susitelks, rūkuose ir sūrumoje gims Azoras Ahajus ir iš akmenų prikels drakonus. Krauju pasruvusi žvaigždė patekėjo ir nusileido, o Drakono Uoloje netrūksta nei rūkų, nei sūrumo. Stanis Barateonas — tai prisikėlęs Azoras Ahajus! — Raudonos jos akys švietė lyg žvaigždės dvynės ir, rodės, žvelgė į Davoso sielos gelmes. — Tu manimi netiki. Net dabar abejoji Rhloro skelbiama tiesa, bet… vis tiek jam tarnavai ir dar tarnausi. Paliksiu tave čia, kad pagalvotum apie viską, ką tau sakiau. O kadangi Rhloras yra visokio gėrio šaltinis, paliksiu tau ir deglą.

Šyptelėjusi ir plevendama verpetu besiplaikstančiais skaisčiai raudonais savo sijonais, Melisandra nuėjo. Liko tik jos kvapas. Ir deglas. Davosas atsisėdo ant celės grindų, sulenkė kojas ir rankomis apglėbė kelius. Jį apšvietė šokčiojanti deglo šviesa. Nutilus Melisandros žingsnių aidui vėl buvo girdėti vien žiurkių krebždėjimas. Ledas ir ugnis, tarė sau Davosas. Juoda ir balta. Tamsa ir šviesa. Jis negalėjo paneigti raudonosios moters dievo galybės. Savo akimis matė šešėlį, iššliaužiantį iš Melisandros įsčių, ir žynė žinojo tokių dalykų, kurių žemiškais būdais niekaip nebūtų galėjusi išsiaiškinti. Ji išvydo mano ketinimą liepsnose. Davosui buvo gera žinoti, kad Salas jo nepardavė, bet vien mintis, kad raudonoji moteris slapta atskleidžia visas jo paslaptis, kėlė neapsakomą nerimą. Be to, ką ji turėjo omenyje sakydama, kad tarnavau jos dievui ir dar jam tarnausiu? Šie Melisandros žodžiai Davosui taip pat nepatiko.

Jis pakėlė akis į deglą. Žiūrėjo ilgai, nemirksėdamas, spoksojo į virpančias ir spindinčias liepsnas. Mėgino įžvelgti ką nors anapus jų, žvilgsniu perverti liepsnos uždangą ir nors akimirką išvysti, kas gyvena už jos, bet… ten nieko nebuvo, tik liepsna, ir po valandėlės jam ėmė ašaroti akys.

Apakintas dievo ir nuvargęs, Davosas įsitaisė ant šiaudų ir užmigo.

Po trijų dienų, — mat Košė atėjo tris, o Nėgė du kartus, — kažkur už savo celės Davosas išgirdo balsus. Jis iš karto atsisėdo nugara į akmenų sieną ir įsiklausė į kovos triukšmą. Tai buvo didžiulė naujiena, permaina niekada nesikeičiančiame jo pasaulyje. Triukšmas sklido iš kairės, nuo laiptų, vedančių aukštyn, į dienos šviesą. Davosas girdėjo šūkaujant ir maldaujant kažkokį vyrą.

— …beprotybė! — riktelėjo vyras tą akimirką, kai jį pamatė Davosas, tempiamas dviejų kalėjimo prižiūrėtojų su liepsnojančiomis širdimis ant krūtinės. Pirma jų, barškindamas žiedą su raktais, žingsniavo Košė, o paskutinis ėjo seras Akselis Florentas.

— Akseli, — praradęs paskutinę viltį maldavo kalinys, — dėl meilės, kurią man jauti, paleisk mane! Negali taip elgtis, juk aš ne išdavikas. — Jis buvo jau pagyvenęs žmogus, aukštas ir lieknas, pražilusiais plaukais, smailia barzdele, pailgu, tauriu, baimės iškreiptu veidu. — Kur Selisa, kur karalienė?! Reikalauju, kad leistumėte man su ja pasimatyti. Kad jus kur Kiti! Paleiskit mane!

Bet sargybiniai į jo šauksmus nekreipė dėmesio.

— Čia? — sustojęs priešais celę paklausė Košė.

Davosas atsistojo. Kai durys atsivėrė, jam dingtelėjo mintis nustumti juos į šalį ir sprukti, bet tai būtų buvusi kvailystė. Sargybinių buvo per daug, jie turėjo kalavijus, o Košė buvo stiprus kaip jautis.

Seras Akselis kalėjimo prižiūrėtojui santūriai linktelėjo.

— Tegul išdavikai džiaugiasi vienas kito draugija.

— Aš ne išdavikas! — Košei rakinant duris, vėl sukliko kalinys. Nors vilkėjo paprastus drabužius — pilką vilnonę liemenę ir juodas kelnes, — iš jo kalbos buvo galima spręsti, kad jis kilmingas. Bet čia aukšta kilmė jam nepadės, pagalvojo Davosas.

Košė plačiai atvėrė grotuotas duris, seras Akselis linktelėjo ir sargybiniai nesiterliodami įmetė kalinį į celę. Jis suklupo ir tikriausiai būtų kniūbsčias plojęsis ant grindų, jei Davosas nebūtų jo sugavęs. Bet vyras iš karto išsivadavo iš Davoso glėbio ir išblyškęs, sumuštu veidu, svirduliuodamas grįžo prie durų, bet tą akimirką jam prieš pat nosį jos užsitrenkė.

— Ne! — suriko jis. — Neee! — Staiga jis neteko jėgų, jam pakirto kojas ir palengva, laikydamasis grotų, nelaimingasis susmuko ant grindų. Seras Akselis, Košė ir sargybiniai jau buvo apsisukę ir ketino eiti. — Negalite taip elgtis! — šūktelėjo jis vyrams pavymui. — Aš karaliaus ranka!

Ir tada Davosas jį pažino.

— Tu — Alisteris Florentas.

Vyras atsisuko.

— O kas tu?..

— Seras Davosas Sivortas.

Lordas Alisteris išpūtė akis.

— Sivortas… Svogūnų riteris… Tu ketinai nužudyti Melisandrą.

Davosas to neneigė.

— Vėtrų Gūžtoje dėvėjai rausvai gelsvus šarvus su lazurito žiedeliais inkrustuotu ankrūtiniu. — Ir jis ištiesė ranką, norėdamas padėti savo naujam kompanionui atsistoti.

Lordas Alisteris nusibraukė nuo drabužių apskretusį šiaudą.

— Aš… atleisk, kad taip atrodau, sere. Lanisteriams užėmus stovyklą, praradau visas savo skrynias su monetomis. Pasprukau, kaip stovėjau: tik su šarvais ir žiedais ant pirštų.

Tuos žiedus jis ir dabar tebemūvi, žvilgtelėjęs tarė sau Davosas, kuris neturėjo ne tik žiedų, bet ir visų pirštų.

— Esu tikras, kad dabar Karaliaus Uoste koks nors virėjo padėjėjas arba arklininkas didžiuodamasis vaikšto apsivilkęs mano perkirstą aksominę liemenę ir brangakmeniais nusagstytą apsiaustą, — užsimiršęs toliau šnekėjo lordas Alisteris. — Bet visi žino, kad per karą baisumų neišvengsi. Neabejoju, jog ir tu nemažai praradai.

— Laivą, — tarė Davosas. — Visus savo vyrus. Keturis sūnus…

— Tegul… tegul Šviesos Valdovas lydi juos per tamsą į geresnį pasaulį, — pasakė Florentas.

Tebūna Tėvas jiems teisingas, o Motina tegul jų pasigaili, mintyse pridūrė Davosas, bet garsiai nepratarė nė žodžio. Drakono Uoloje dabar Septynetui nebuvo vietos.

— Mano sūnus saugus ir yra Braitvoterio pilyje, — vis nesiliovė pasakojęs lordas, — bet „Siausme“ praradau sūnėną. Serą Imrį, brolio Rajamo sūnų.

Būtent seras Imris Florentas aklai plukdė juos link didžiojo Juodųjų Vandenų srauto, liepė visiems iki vieno irkluoti, nekreipdamas dėmesio į nedidelius akmenų bokštus su gervėmis, stūksančius virš vandens upės žiotyse. Davosas nebuvo iš tų, kurie galėjo jį pamiršti.

— Mano sūnus Merikas vadovavo tavo sūnėno irklininkams. — Davosas prisiminė tą akimirką, kai paskutinį kartą matė liepsnų apimtą „Siausmą“. — Ar yra kokių nors žinių apie likusius gyvus?

— „Siausmas“ užsidegė ir nuskendo, neišsigelbėjo niekas, — tarė lordas. — Tavo sūnus ir mano sūnėnas žuvo drauge su daugybe kitų narsių vyrų. Tą dieną mes ir karą pralaimėjome, sere.

Šis vyras nugalėtas ir palaužtas. Davosas prisiminė Melisandros žodžius apie žarijas pelenuose, galinčias pažadinti siautulingas liepsnas. Nieko nuostabaus, kad jis atsidūrė čia.

— Jo malonybė karalius niekada nepasiduos, milorde.

— Beprotybė, tai tikra beprotybė! — lordas Alisteris vėl atsisėdo ant žemės, tarsi trumpas stovėjimas būtų jį mirtinai nuvarginęs. — Stanis Barateonas niekada neužims Geležinio sosto. Ar pasakyti tiesą — išdavystė? Tai nemaloni tiesa, bet vis dėlto — tiesa. Laivyną jis prarado, liko tik lysiečių laivai, o Saladoras Sanas paspruks vos tolumoje išvydęs Lanisterių burę. Dauguma Stanį palaikiusių lordų perbėgo pas Džofrį arba žuvo…

— Net Siaurosios jūros lordai? Net ir lordai, prisiekę Drakono Uolai?

Lordas Alisteris atsainiai mostelėjo.

— Lordas Seltigaras pateko į nelaisvę ir buvo priverstas prisiekti ištikimybę. Monfordas Velarionas nuskendo kartu su savo laivu, Sanglasą ant laužo sudegino raudonoji moteris, o lordas Bar Emonas dar tik penkiolikos, be to, jis ištukęs ir silpnas. Štai tau ir visi Siaurosios jūros lordai. Staniui liko tik Florentų giminė, o laikytis reikia prieš Haigardeno, Saulies Ieties, Kasterlių Uolos, o dabar — dar ir daugumos audros lordų galybę. Didžiausia likusi viltis — mėginti išsigelbėti sudarius taiką. Tai aš ir norėjau padaryti. Gerieji dievai, kaip mano pastangas jie gali vadinti išdavyste?

Davosas stovėjo suraukęs antakius.

— Milorde, ką tu padarei?

— Aš nieko neišdaviau. Tikrai neišdaviau. Myliu jo malonybę karalių ne mažiau nei kiti. Mano dukterėčia — jo karalienė, be to, likau jam ištikimas iki galo, nors išmintingesni vyrai seniai pabėgo. Esu jo ranka, karaliaus ranka, tad kaip galiu būti išdavikas? Aš tik norėjau išgelbėti visiems mums gyvybę ir… garbę… taip, garbę. — Jis apsilaižė lūpas. — Parašiau laišką. Saladoras Salas prisiekė turįs žmogų, kuris gali nugabenti laišką į Karaliaus Uostą lordui Taivinui. Jo šviesybė lordas… protingas vyras, o mano sąlygos… sąlygos buvo sąžiningos… net daugiau nei sąžiningos…

— Kokios tos sąlygos, milorde?

— Kaip čia nešvaru, — staiga pareiškė lordas Alisteris. — Ir ta smarvė… Kas čia taip dvokia?

— Išmatų kubilas, — mostelėjęs paaiškino Davosas. — Išvietės neturime. Kokios buvo tos sąlygos?

Jo šviesybė lordas pasibaisėjęs įsispoksojo į kubilą.

— Kad lordas Stanis atsisakys pretenzijų į Geležinį sostą ir viešai atsiims visus žodžius apie tai, jog Džofris yra pavainikis, bet tik su sąlyga, jog atgaus karaliaus palankumą ir bus pripažintas Drakono Uolos ir Vėtrų Gūžtos lordu. Aš prisiekiau padaryti tą patį, jei man bus grąžinta Braitvoterio pilis ir visos mūsų žemės. Maniau… lordas Taivinas supras, kad mano siūlymas protingas. Jam vis dar teks kautis su Starkais ir geležiniais. Pasiūliau jam sutvirtinti šią sutartį princesės Šairinės ir Džofrio brolio Tomeno vestuvėmis. — Jis papurtė galvą. — Sutarties sąlygos… apie geresnes niekada negalėtume nė svajoti. Juk net tu tai supranti, ar ne?

— Taip, — linktelėjo Davosas, — tai suprantu net ir aš. — Tokia santuoka būtų reiškusi, kad, jei Stanis nesusilauks sūnaus, vieną gražią dieną Drakono Uola ir Vėtrų Gūžta atiteks Tomenui, o tai, žinoma, lordą Taiviną labai džiugino. O kol tai būtų įvykę, Lanisteriai būtų laikę Šairinę kaip įkaitę, garantuojančią, kad Stanis nemaištaus. — Ir ką jo malonybė karalius atsakė, kai išdėstei jam tokias sutarties sąlygas?

— Jis nuolat su ta raudonąja moterimi ir… bijau, kad jau negeba blaiviai mąstyti. Tos kalbos apie akmeninį drakoną… nesąmonė, sakau tau, — visiška nesąmonė. Ar nieko nepasimokėme iš Eiriono Ugningojo, iš devynių magių, iš alchemikų? Ar nieko nepasimokėme iš Samerholo? Tie svaičiojimai apie drakonus niekada nedavė nieko gera, — taip ir pasakiau serui Akseliui. Mano siūlomas kelias buvo geresnis. Tikresnis. Be to, Stanis davė man savo antspaudą ir leido valdyti karalystę. Ranka kalba karaliaus vardu.

— Tik ne šioje karalystėje. — Davosas nebuvo dvariškis, tad nė nemėgino kalbėti užuolankomis. — Stanis ne iš tų, kurie pasiduoda, juolab žinodami, kad jų pretenzijos į sostą teisėtos. Taip pat jis negali atsiimti savo žodžių apie Džofrį, nes tiki, kad jie teisingi. O dėl tų vedybų… Tomenas gimė iš tos pačios kraujomaišos kaip ir Džofris, ir jo malonybė mieliau matys Šairinę mirusią, nei ištekintą už tokio vyro.

Florento kaktoje buvo matyti pulsuojanti gysla.

— Jis neturi iš ko rinktis.

— Klysti, milorde. Jis gali nuspręsti mirti būdamas karaliumi.

— Ir pasmerkti myriop mus visus? Ar tu to trokšti, Svogūnų riteri?

— Ne. Bet esu karaliaus vyras ir be jo malonybės leidimo taikos su niekuo nesudarysiu.

Visiškai sutrikęs lordas Alisteris įsispoksojo į Davosą ir staiga… pravirko.

Jonas

Naktis buvo tamsi ir be mėnesienos, bet dangus pagaliau išsigiedrijo.

— Lipsiu ant kalvos ieškoti Vaiduoklio, — prie urvo angos pasakė Jonas teniečiams, o šie kažką sumurmėjo ir leido jam praeiti.

Kiek daug žvaigždžių, pagalvojo jis sunkiai kopdamas šlaitu, tankiai apaugusiu pušimis, eglėmis ir uosiais. Meisteris Luvinas jį dar vaikystėje, kai gyveno Vinterfele, išmokė pažinti žvaigždes; jis sužinojo dvylikos dangaus buveinių pavadinimus ir jų valdovų vardus; galėjo danguje rasti tikėjimui šventus septynis keliautojus; seniai pažinojo Ledo Drakoną, Šešėlių Katę, Mėnulio Mergelę ir Ryto Kalaviją. Juos visus parodė Igritei, bet apie kitus neužsiminė. Žvelgiame į tas pačias žvaigždes ir matome jose tokius skirtingus dalykus… Iš jos lūpų Jonas išgirdo, kad Karaliaus Karūna — tai Lopšys, Eržilas — Raguotas Lordas; raudonasis keleivis, kurį septonai skelbė esant šventą ir priklausantį Kalviui, čia buvo vadinamas Vagimi. Ir kai Vagis užslinkdavo ant Mėnulio Mergelės, vyrui būdavo pats palankiausias metas grobti merginą, — bent jau taip atkakliai tvirtino Igritė.

— Kaip ir tada, kai mane pagrobei. Tą naktį ryškiai švietė Vagis.

— Niekada neketinau tavęs grobti, — atsakė Jonas. — Tik įrėmęs peilį į gerklę susivokiau, kad esi mergina.

— Kai nužudai žmogų, nors ir netyčia, jis vis tiek yra miręs, — atkakliai laikėsi savo tiesos Igritė.

Tokios užsispyrėlės Jonas dar niekada nebuvo sutikęs, išskyrus gal tik savo seserį Ariją. Tik ar ji vis dar mano sesuo? — tyliai svarstė jis. Ar kada nors buvo? Juk jis nėra tikras Starkas, o tik motinos paliktas lordo Edardo pavainikis, Vinterfele užėmęs ne geresnę padėtį už Teoną Greidžojų. Bet prarado net ir tai, ką turėjo. Davęs priesaiką, Nakties sargybos vyras išsižada turėtos šeimos ir prisideda prie kitos, bet Jonas Snou prarado ir savo juoduosius brolius.

Kaip ir tikėjosi, Vaiduoklį jis išvydo ant kalvos. Baltasis vilkas niekada nekaukdavo, bet jį vis tiek traukė aukštumos, tad tupėdavo ten, leisdamas iš snukio šiltą baltą garą, ir raudonomis akimis ryte rydavo žvaigždes.

— Ar ir tu visoms joms turi vardus? — paklausė Jonas, priklaupęs prie vilko ir kasydamas jam storą baltą keterą. — Kiškis? Elnias? Vilkė? — Vaiduoklis lyžtelėjo Jonui veidą: šiurkščiu, drėgnu liežuviu brūkštelėjo per šašus beužgyjančių žaizdų, kurias jam ant skruosto paliko erelio nagai. Tas paukštis pažymėjo mus abu, dingtelėjo Jonui. — Vaiduokli, — vėl tyliai prabilo jis, — rytoj pereisime Sieną. Ten nėra laiptų, nėra narvo su gerve ir aš niekaip negalėsiu perkelti tavęs į kitą pusę. Mums metas skirtis. Supranti?

Tamsoje raudonos didvilkio akys atrodė juodos. Tylus kaip visuomet, jis nosimi pabaksnojo Jonui kaklą ir iškvėpė baltą garų kamuolį. Tyržmogiai Joną Snou vadino aiškiaregiu, bet jis, net jei ką nors regėjo, tai labai neaiškiai. Jis nežinojo, kaip įsiskverbti į vilko kailį, kaip kad Orelis prieš mirtį įsikūnijo į erelį. Kartą Jonas sapnavo, kad yra Vaiduoklis, kad žvelgia žemyn, į plytintį Balsvosios upės slėnį, kur Mensas Plėšikas subūrė savo žmones, ir tas sapnas išsipildė. Bet pastaruoju metu nieko nesapnuodavo, tad jam liko tik žodžiai.

— Negali eiti su manimi, — tarė Jonas, delnais švelniai suspaudęs vilko galvą ir atidžiai žvelgdamas jam į akis. — Turi grįžti į Juodąją pilį. Supranti? Į Juodąją pilį. Ar tu ją rasi? Juodojoje pilyje broliai tave pažins ir galbūt tavo pasirodymas jiems bus tarsi įspėjimas. — Jis pagalvojo, ar neparašius įspėjamo laiško ir nepririšus jo prie Vaiduoklio, kad parneštų, bet neturėjo nei rašalo, nei pergamento, nei net rašomosios plunksnos, be to, rizika, kad žinią ras tyržmogiai, buvo pernelyg didelė. — Juodojoje pilyje mudu vėl susitiksime, bet nusigauti į ją turi vienas. Kurį laiką mudu turime medžioti atskirai. Atskirai.

Didvilkis ištrūko iš Jono glėbio ir pastatė ausis. Ir staiga nėrė. Aplenkė susiraizgiusius krūmus, liuoktelėjo per sukritusius medžius ir, virtęs pilkšvu brūkšniu tarp medžių, pasileido šlaitu žemyn. Nulėkė į Juodąją pilį? — pasvarstė Jonas. O gal pajuto kiškį? Gaila, bet jis to nežinojo. Ir baiminosi, jog kaip aiškiaregys pasirodys esąs toks pat netikęs kaip ir prisiekęs brolis bei šnipas.

Medžiai ošė nuo vėjo, ore galėjai justi sodrų pušų spyglių aromatą, vėjas plaikstė juodus jo drabužius. Tolumoje, pietuose, Jonas matė dunksant aukštą ir tamsoje skendinčią Sieną — lyg milžinišką, žvaigždes temdantį šešėlį. Vietovė buvo nuošali, kalvota, tad Jonas manė, kad jie yra kažkur tarp Šešėlių bokšto ir Juodosios pilies, — tikriausiai arčiau pastarosios. Keturias dienas jie traukė į pietus aplenkdami gilius ežerus, tarsi ilgi, ploni pirštai tyvuliuojančius siaurų slėnių dugne, ir gūbrius titnago kalvų, — susispaudusių, besistumdančių viena su kita, pušimis apaugusiais šlaitais. Toks reljefas greitai joti neleido, bet tiems, kurie norėjo prisiartinti prie Sienos nepastebėti, pasislėpti čia nebuvo sunku.

Tyržmogių raiteliams, pagalvojo Jonas. Tokiems kaip mes. Kaip aš.

Už tos Sienos buvo Septynios Karalystės ir visa, ką Jonas pasižadėjo ginti. Jis ištarė žodžius, prisiekė savo garbe ir gyvybe ir iš tiesų dabar turėjo būti ten, ant Sienos, ir eiti sargybą. Jis turėjo kelti ragą prie lūpų ir šaukti Nakties sargybos brolius prie ginklų. Bet rago jis neturėjo. Jonas sumetė, kad nebūtų sunku vieną ragą nugvelbti iš tyržmogių, tik kokia iš to būtų buvusi nauda? Net jei būtų jį papūtęs, niekas nebūtų to gausmo išgirdęs. Siena tęsėsi šimtą lygų, o įgulos buvo apmaudžiai mažai. Visi postai buvo tušti, išskyrus tris; per keturiasdešimt mylių nuo čia galėjo nebūti nė vieno brolio, tik Jonas. Jei jis apskritai dar buvo brolis…

Man reikėjo mėginti nužudyti Mensą Plėšiką Pirmųjų Žmonių Kumštyje, — na ir kas, kad būčiau sumokėjęs už tai savo gyvybe… Būtent taip būtų pasielgęs Korinas Pusrankis. O Jonas sudvejojo ir prarado progą. Kitą dieną jis išjojo drauge su Teno magnaru Stiru, Jarlu ir daugiau nei šimtu rinktinių teniečių vyrų bei plėšikų. Jonas ramino save, kad jam tik reikia laimėti laiko, kad atėjus lemiamai akimirkai paspruks ir nušuoliuos į Juodąją pilį. Bet ta akimirka taip ir neatėjo. Dažniausiai jie nakvodavo apleistuose tyržmogių kaimuose ir Stiras visuomet pasiųsdavo tuziną teniečių saugoti arklių. Jarlas įtariai jį stebėjo. O Igritė būdavo šalia ir dieną, ir naktį.

Dvi širdys, plakančios kaip viena. Jonas vis dar prisiminė užgaulius Menso Plėšiko žodžius. Jonas nedažnai jausdavosi toks sutrikęs. Neturiu kitos išeities, tarė jis sau pirmą kartą, kai Igritė šmurkštelėjo po antklodę atstojusiais jo kailiais. Ėmiausi vaidmens, kurį man paskyrė Korinas Pusrankis.

Jo kūnas tą vaidmenį vaidino gana noriai. Jo lūpos rado jos lūpas, ranka įsmuko po jos elnenomis ir palietė krūtį, o kai Igritė patrynė savo „gūbrį“ į jo lytį, ši akimirksniu išpampo. Mano įžadai… — dingtelėjo Jonui ir jis prisiminė dievų giraitę, kurioje davė priesaiką, prisiminė devynis didžiulius, ratu augančius baltus medžius ir išskaptuotus jų veidus, žiūrinčius ir besiklausančius. Bet jos pirštai narpliojo jam raiščius, jos liežuvis buvo jo burnoje ir netrukus jos ranka įsmuko Jonui po apatiniais, ištraukė jį laukan ir burtmedžių jis daugiau neregėjo, matė vien ją. Ji krimstelėjo jam į sprandą, jis nosimi brūkštelėjo jai per kaklą, panardino ją į vešlius vario spalvos Igritės plaukus. Laiminga, pagalvojo Jonas, ji laiminga, pabučiuota liepsnos.

— Ar gerai? — sušnabždėjo Igritė, parodžiusi jam kelią į savo kūno gelmes. Jos tarpkojis buvo gausiai sudrėkęs, be to, buvo akivaizdu, kad ji ne mergelė, bet Jonui tai nerūpėjo. Jo įžadai, jos nekaltybė — niekas nebuvo svarbu, tik jos aistra, jos lūpos, pirštai, spaudžiantys jam krūtinės spenelį. — Argi ne malonu? — vėl paklausė ji. — Ak, neskubėk taip, lėčiau, taip, štai taip… Dabar giliau, giliau, taip, hm… kaip malonu. Tu nieko neišmanai, Jonai Snou, bet aš tau parodysiu. Dabar stipriau. Taaaip!

Tai — tik vaidmuo, vėliau tikino save Jonas. Aš tik vaidinu. Vieną kartą turiu tai padaryti, kad įtikinčiau juos pamiršęs savo duotą priesaiką. Turiu pasiekti, kad ji manimi pasitikėtų. Daugiau to niekada neturėjo nutikti. Jonas tebebuvo Nakties sargybos vyras ir Edardo Starko sūnus. Jis padarė tai, ką privalėjo daryti, įrodė tai, ką reikėjo įrodyti.

Ir vis dėlto tas „įrodinėjimas“ buvo nepaprastai malonus, Igritė užmigo šalia, padėjusi galvą jam ant krūtinės, ir tai taip pat buvo labai — pavojingai — miela. Jis vėl prisiminė dievų giraitę ir žodžius, kuriuos ten ištarė. Tai buvo vienintelis kartas, taip reikėjo. Vieną kartą net mano tėvas suklupo, kai pamiršęs santuokos įžadus pradėjo pavainikį. Jonas prisiekė sau, kad jo istorija bus tokia pat. Tai daugiau niekada nepasikartos.

Bet tą naktį tai nutiko dar du kartus, o dar vieną kartą ryte, kai Igritė nubudusi rado jį stačiu kotu. Tyržmogiai jau ruošėsi į kelią ir keli iš jų tiesiog negalėjo nematyti, kas dedasi po kailių krūva. Jarlas patarė jiedviem pasiskubinti, nes kitaip jam teksią užpilti ant galvų kubilą vandens. Kaip rujojantys šunys, vėliau dingtelėjo Jonui. Ar jis taip žemai puolė? Esi Nakties sargybos vyras, kažkur sąmonės paribyje primygtinai kartojo balsas, bet… kiekvieną naktį vis tyliau, o kai Igritė imdavo bučiuoti jam ausis arba kaklą, to balso Jonas apskritai nebegirdėdavo. Ar mano tėvui irgi taip nutiko? — svarstė jis. Ar jis buvo toks pat silpnas kaip aš, kai prarado garbę įlipęs į mano motinos lovą?

Staiga susigriebė, kad jam už nugaros kalvos šlaitu kažkas atlipa. Akimirką Jonui dingtelėjo, jog grįžo Vaiduoklis, bet didvilkis eidamas niekada nekeldavo tokio triukšmo. Jis vikriai išsitraukė iš makštų Ilganagį, bet pasirodė, kad tai — viso labo vienas iš teniečių, kresnas vyras bronziniu šalmu.

— Snou, — tarstelėjo atėjūnas, — ateik. Magnaras nori.

Teniečiai kalbėjo senąja kalba, o bendrąja mokėjo pasakyti vos kelis žodžius.

Ko magnaras nori, Jonui buvo nė motais, bet ginčytis su žmogumi, kuris sunkiai supranta, ką jam sakai, nebuvo prasmės, tad nusekė paskui jį šlaitu žemyn.

Urvo angą atstojo uolos plyšys, — tokio pločio, kad vos galėjai įvesti arklį, — ir jį neblogai maskavo auganti pušis. Anga buvo šiaurinėje uolos pusėje, tad degančių laužų nuo Sienos nebuvo matyti. Net jei šiąnakt sargybinis atsitiktinai būtų praėjęs Sienos viršumi, jis būtų pamatęs vien kalvas, pušis ir pusiau užšalusio ežero paviršiuje atsispindinčias ryškias ir šaltas žvaigždes. Mensas Plėšikas puikiai suplanavo puolimą.

Nuo uolos angos žemyn vedė maždaug dvidešimties pėdų ilgumo koridorius, o jo gale atsivėrė erdvė, dydžiu prilygstanti Didžiajai Vinterfelo menei. Tarp kolonų degė laužai, ant jų buvo gaminamas valgis, o kylantys dūmai suodino akmenines lubas. Prie sienos, šalia negilaus duburio, stovėjo supančioti arkliai. Grindų vidury vėrėsi kita anga, už kurios tikriausiai buvo dar didesnis urvas, bet tamsoje buvo sunku tiksliai pasakyti. Be to, kažkur apačioje Jonas girdėjo ir tylų požeminio šaltinio čiurlenimą.

Su magnaru buvo ir Jarlas; Mensas abu juos paskyrė vadovauti. Jonas iš karto atkreipė dėmesį, kad Stirui tai nelabai patiko. Juodbruvą jaunuolį Jarlą Mensas Plėšikas vadino Valos „augintiniu“, o Vala buvo Dalos, paties Menso karalienės, sesuo, tad, kai šalia nebuvo Užusienio karaliaus, vaikinas jautėsi gana įtakingas. Magnaras neslėpė įsižeidęs, kad jam tenka dalytis valdžia. Jis atsivedė šimtą teniečių — penkis kartus daugiau vyrų nei Jarlas — ir dažnai elgdavosi taip, lyg būriui vadovautų vienas. Bet Jonas suprato, kad per ledą juos perves būtent jaunasis Jarlas. Nors jis negalėjo būti vyresnis nei dvidešimties, plėšikavo jau aštuonerius metus, gerą dešimtį kartų buvo perėjęs Sieną kartu su tokiais vyrais kaip Elfinas Varnažudys bei Verksnys ir dar daugiau kartų su savo paties būriu.

Magnaras griebė jautį už ragų.

— Jarlas įspėjo mane apie varnus, einančius sargybą ant Sienos. Klok man viską, ką žinai apie jų sargybos postus.

„Klok man“, — atkreipė dėmesį Jonas, ne: „Klok mums“, — nors Jarlas stovėjo šalia. Nieko Jonas taip labai netroško, kaip nepaklusti tokiam šiurkščiam reikalavimui, bet suprato, kad už menkiausią neklusnumą Stiras lieps nužudyti ir jį, ir Igritę — vien dėl to, kad ji dabar buvo jo moteris.

— Kiekviename sargybos būryje yra keturi vyrai: du žvalgai ir du statytojai, — ėmė pasakoti Jonas. — Statytojų užduotis — žiūrėti, ar nėra plyšių, tirpstančio ledo išgraužų ir kitų Sienos pažeidimų, o žvalgai dairosi priešų. Visi jie joja mulais.

— Mulais? — Beausis vyras susiraukė. — Mulai lėti.

— Lėti, bet tvirčiau stovi ant ledo. Sargyba dažnai joja Sienos viršumi ir toliau nuo Juodosios pilies, o kelias ten jau daugybę metų nežvyruotas. Mulai auginami Rytų sargyboje ir ruošiami šiai tarnybai.

— Jie dažnai joja Sienos viršumi? Ne visada?

— Ne. Vienas iš keturių sargybinių joja palei Sieną apačioje ir dairosi plyšių ledo pamatuose arba ženklų, kad kertamas tunelis.

Magnaras linktelėjo.

— Net tolimajame Tene girdėjome sakmę apie Ersoną Ledo Kirvį ir jo tunelį.

Tą sakmę žinojo ir Jonas. Ersonas Ledo Kirvis jau buvo įveikęs pusę Sienos, kai sargybos žvalgai rado tunelį. Jie įsibrovėliui netrukdė darbuotis toliau, tik išėjimą iš tunelio užlipdė ledu, akmenimis ir sniegu. Paniurėlis Edas sakydavo, kad priglaudęs ausį prie Sienos ir dabar gali girdėti ledą kapojantį Ersoną.

— Kada tie sargybiniai išjoja? Ar dažnai?

Jonas gūžtelėjo.

— Būna įvairiai. Girdėjau, kad lordas vadas Korgilas iš Juodosios pilies į Rytų sargybą prie jūros siųsdavo juos kas trečią dieną, o iš Juodosios pilies į Šešėlių bokštą — kas antrą. Bet jo laikais prie Sienos buvo daugiau sargybos. Lordui vadui Mormontui labiau patinka keisti siunčiamų sargybinių skaičių ir jų išvykimo dienas, — jo įsitikinimu, tuomet priešams sunkiau susigaudyti, kada jie išjoja ir parjoja. O kartais Senasis Lokys ima ir pasiunčia didesnį brolių būrį į kurį nors iš apleistų postų ir laiko jį ten dvi savaites arba visą mėnulį. — Jonas žinojo, kad šią taktiką sugalvojo jo dėdė. Kad priešas niekada negalėtų jaustis ramus.

— Ar Akmens Durys dabar saugomos? — paklausė Jarlas. — O Pilkoji sargyba?

Vadinasi, mes esame kažkur tarp tų dviejų, ar ne? Jonas kaip įmanydamas stengėsi, kad jo veido išraiška liktų abejinga.

— Kai pabėgau nuo Sienos, įgula buvo tik Rytų sargyboje, Juodojoje pilyje ir Šešėlių bokšte. O ką per tą laiką sugalvojo Bouvenas Maršas arba seras Denis, pasakyti negaliu.

— Kiek varnų liko pilyse? — paklausė Stiras.

— Penki šimtai Juodojoje pilyje. Du šimtai Šešėlių bokšte ir apie tris šimtus Rytų sargyboje. — Jonas pridėjo tris šimtus vyrų. Jei tik tai būtų taip lengva…

Bet Jarlas nesileido apmulkinamas.

— Jis meluoja, — pasakė tyržmogis Stirui. — Arba prideda ir tuos, kurie žuvo Pirmųjų Žmonių Kumštyje.

— Varne, — įspėjo magnaras, — nemanyk, kad aš Mensas Plėšikas. Jei meluosi, išlupsiu tau liežuvį.

— Aš ne varnas, ir niekas nevadins manęs melagiu. — Jonas tvirtai suspaudė savo kalavijo rankeną.

Teno magnaras pervėrė Joną šaltu savo pilkų akių žvilgsniu.

— Greitai sužinosime, kiek jų ten, — po kelių sekundžių tarstelėjo jis. — Eik. Jei turėsiu dar klausimų, pasikviesiu.

Jonas įsitempęs linktelėjo ir nuėjo. Jei visi tyržmogiai būtų tokie kaip Stiras, išduoti juos būtų gerokai lengviau. Bet teniečiai labai skyrėsi nuo kitų laisvųjų žmonių. Magnaras tvirtino esąs paskutinis Pirmųjų Žmonių palikuonis ir valdė saviškius geležine ranka. Tenas, jo valdomas žemės lopinėlis, iš tiesų buvo aukšto kalno slėnis, įsiterpęs tarp labiausiai į šiaurę nutolusių Speigilčių viršukalnių, o šalia jo buvo įsikūrę urvų gyventojai, kanopėdžiai, milžinai ir ledo upių kanibalų gentys. Igritė sakė, kad teniečiai — pašėlusiai narsūs kariai ir kad savo magnarą laiko dievu. Jonui nebuvo sunku tuo patikėti. Kitaip nei Jarlas, Harma ar Barškalas, Stiras iš savo vyrų reikalavo besąlygiško klusnumo ir, be jokios abejonės, dėl tos drausmės Mensas jam ir patikėjo pulti Sieną.

Jonas pražingsniavo pro teniečius, sėdinčius ant apvalainų savo šalmų aplink laužus, ant kurių virė valgis. Kur dingo Igritė? Jonas rado jųdviejų daiktus, bet merginos niekur nebuvo matyti.

— Ji pasiėmė deglą ir nuėjo ten, — pasakė jam Grigas Ožys, mostelėjęs į tamsoje skendintį urvą.

Patraukęs ten, kur parodė tyržmogis, Jonas netrukus susivokė atsidūręs giliai urve, prieblandos apgaubtoje ertmėje, ir besibraunantis per kolonų ir stalaktitų labirintą. Jos čia negali būti, galvojo jis, tik staiga išgirdo Igritės juoką. Nieko nelaukęs, pasuko į tą pusę, iš kur jis sklido, bet po dešimties žingsnių atsidūrė priešais akliną, rožinio ir balto kalkakmenio sieną. Visiškai suglumęs, Jonas grįžo iš kur atėjęs ir tada po šlapio akmens iškyša pamatė tamsią skylę. Atsiklaupęs įsiklausė ir išgirdo tylų vandens teškenimą.

— Igrite…

— Aš čia… — atsklido jos balsas, atsimušantis nuo urvo sienų negarsiu aidu.

Gerą dešimtį žingsnių Jonui teko ropoti, kol urvas išplatėjo. Kai vėl atsistojo ir atsitiesė, jam dar reikėjo kelių sekundžių, kad akys apsiprastų su tamsa. Igritė buvo atsinešusi deglą, bet daugiau jokios šviesos nebuvo. Ji stovėjo prie kriokliuko, iš plyšio uoloje krentančio į platų tamsų duburį. Blyškiai žalsvame vandenyje atsispindėjo gelsvai rausvos liepsnos.

— Ką čia veiki? — paklausė jos Jonas.

— Išgirdau teškant vandenį. Norėjau pažiūrėti, ar urvas gilus. — Ji mostelėjo deglu. — Ten urvas tęsiasi toliau. Paėjau šimtą žingsnių ir grįžau.

— Ten aklina uola?

— Nieko tu neišmanai, Jonai Snou. Urvas tęsiasi be galo. Šiose kalvose yra daugybė urvų ir kažkur giliai jie visi jungiasi. Yra net kelias po tavo Siena. Gorno kelias.

— Gorno… — mąsliai tarė Jonas. — Gornas buvo Užusienio karalius.

— Taip, — linktelėjo Igritė. — Prieš tris tūkstančius metų jis karaliavo kartu su savo broliu Gendeliu. Jie pervedė laisvųjų žmonių kariuomenę tais urvais, o Sienos sargyba nieko nepastebėjo. Bet kai išlindo lauk, juos puolė Vinterfelo vilkai.

— Taigi, užvirė mūšis, — prisiminė Jonas. — Gornas nužudė Šiaurės karalių, bet pastarojo sūnus paėmė vėliavą, užsidėjo ant galvos karūną ir nudėjo Gorną.

— Kalavijų žvangesys pažadino savo pilyse miegojusius varnus ir jie, visi juodai apsitaisę, išjojo ketindami pulti laisvuosius žmones iš užnugario.

— Tiesa. Gendeliui iš pietų buvo karalius, iš rytų — Amberiai, o iš šiaurės puolė Nakties sargyba. Jis irgi žuvo.

— Nieko tu nežinai, Jonai Snou. Gendelis nežuvo. Jis per varnus prasiskynė kelią į laisvę ir nuvedė savo žmones į šiaurę, o jiems ant kulnų lipo vilkai. Bet Gendelis nepažinojo urvų taip gerai kaip Gornas ir pasuko ne ten, kur reikėjo. — Ji pamojavo deglu ir jo metami šešėliai staiga ėmė trūkčioti ir šokinėti. — Jis ėjo vis tolyn, o kai pamėgino grįžti, takai, kurie atrodė pažįstami, baigdavosi uola, o ne dangaus lopinėliu. Netrukus vienas po kito jam ėmė gesti deglai, kol pagaliau viską apgaubė tamsa. Gendelio žmonių daugiau niekas nematė, bet tylią naktį po kalvomis galima išgirsti jų provaikaičius — kūkčiojančius ir ieškančius kelio atgal. Girdi? Ar girdi juos?

Bet Jonas girdėjo tik vandens šniokštimą ir tylų liepsnojančio deglo traškesį.

— Po Siena vedantį kelią irgi visi užmiršo?

— Kai kas jo ieškojo. Tie, kurie nusileido per giliai, sutiko Gendelio vaikus, o Gendelio vaikai visada alkani. — Igritė atsargiai įkišo deglą į uolos plyšį ir žingtelėjo prie Jono. — Ten, tamsoje, be mėsos, daugiau nėra ko valgyti, — sušnabždėjo ji ir dantimis švelniai grybštelėjo jam sprandą.

Jonas įkišo nosį Igritei į plaukus ir įkvėpė jos aromato.

— Kalbi kaip Senoji auklė, kai pasakoja Branui istoriją apie pabaisas.

Igritė kumštelėjo jam petį.

— Kaip senė, ar ne?

— Tu vyresnė už mane.

— Taigi. Ir išmintingesnė. Tu nieko neišmanai, Jonai Snou.

Atšlijusi nuo jo, mergina nusivilko kiškenų liemenę.

— Ką darai?

— Noriu parodyti, kokia aš sena. — Ji atsirišo elnenų marškinių raištelius, nusimetė juos ir visus kartu per galvą nusivilko trejus vilnonius apatinius. — Noriu, kad mane pamatytum.

— Mums nederėtų…

— Derėtų. — Atsistojusi ant vienos kojos Igritė pasilenkė nusiauti bato ir jos krūtys suliulėjo, paskui peršoko ant kitos kojos ir nusimovė antrą batą. Jos krūtų speneliai atrodė kaip platūs rausvi ratai. — Ir tu renkis, — paragino Igritė Joną, maudamasi avikailio kelnes. — Jei nori žiūrėti, turi ir pats ką nors parodyti. Tu nieko nežinai, Jonai Snou…

— Žinau, kad geidžiu tavęs, — išgirdo Jonas save sakantį, pamiršusį visas priesaikas ir garbę.

Igritė stovėjo prieš jį nuoga, lyg ką tik gimusi, o jo kotas buvo kietas kaip uola. Jau daug kartų buvo į ją įsiskverbęs, bet visada mylėdavosi po kailiais ir netoliese visuomet būdavo kitų žmonių. Jonas dar nebuvo matęs, kokia Igritė graži. Jos kojos buvo liesos, bet raumeningos, o plaukai trikampyje tarp šlaunų šiek tiek šviesesni už vario spalvos plaukus ant galvos. Ar dėl to ji dar laimingesnė? Jonas prisitraukė merginą.

— Man patinka tavo kvapas, — pasakė. — Tavo variniai plaukai. Patinka tavo burna ir kaip mane bučiuoji. Man patinka tavo šypsena ir papai. — Jonas pabučiavo vieną krūtį, paskui kitą. — Man patinka tavo liesos kojos ir tai, kas tarp jų.

Jonas atsiklaupė pabučiuoti tarpkojo. Iš pradžių nedrąsiai pakštelėjo „gūbrį“, bet Igritė truputį prasižergė, Jonas pamatė, kaip ten viskas rausva, ir pabučiavo vidų, paragavo jos. Igritė tyliai aiktelėjo.

— Jei taip karštai mane myli, kodėl tu dar nenusirengęs? — aistringai sušnabždėjo ji. — Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. Nieko… ak. Ak… Oi!

Po to ji, galima sakyti, buvo drovi, — bent jau tokios susidrovėjusios Igritės Jonas dar niekada nebuvo matęs.

— Tai, ką padarei… — tarė Igritė jiedviem gulint ant drabužių krūvos. — Su… burna… — Ji vėl patylėjo. — Ar… tai lordai daro savo damoms ten, pietuose?

— Nemanau. — Jonui niekas niekada nepasakojo, kaip lordai mylisi su savo damomis. — Aš tik… norėjau tave ten pabučiuoti, ir tiek. Rodos, tau patiko.

— Taip. Man… patiko. Ar tavęs to niekas neišmokė?

— Nebuvo kam manęs mokyti, — prisipažino Jonas. — Tu mano pirma mergina.

— Tai tu nekaltas?! — pasišaipė iš jo Igritė. — Buvai nekaltas!

Jonas pirštais žaismingai gnybtelėjo arčiau pūpsantį jos krūties spenelį.

— Aš buvau Nakties sargybos brolis. — Jis išgirdo save sakant: „Buvau.“ O kas jis dabar? Bet dabar Jonas nenorėjo sukti dėl to galvos. — Ar ir tu buvai nekalta?

Igritė pasikėlė ir atsirėmė alkūne į drabužius.

— Man devyniolika, aš ietininkė ir liepsnos pabučiuota. Kaip aš galėjau būti mergelė?

— Su kuo praradai nekaltybę?

— Su vienu vaikinu puotoje, prieš penkerius metus. Jis atvyko prekiauti kartu su savo broliais, jo plaukai buvo kaip mano — liepsnos pabučiuoti, — tad pamaniau, kad jam turėtų sektis. Bet jis pasirodė esąs silpnas. Kai grįžo manęs grobti, Ilgoji Ietis sulaužė jam ranką ir išvijo, ir daugiau jis nė karto nemėgino pakartoti savo žygio.

— Vadinasi, nekaltybę praradai ne su Ilgąja Ietimi?

Jonui tarsi akmuo nuo širdies nusirito. Jis mėgo Ilgąją Ietį: to tyržmogio veidas buvo negražus, bet elgėsi jis draugiškai.

Igritė kumštelėjo Joną.

— Juk tai begėdiška. Ar įsileistum į lovą savo seserį?

— Ilgoji Ietis tau ne brolis.

— Bet jis iš mano kaimo. Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. Tikras vyras grobia toli gyvenančią merginą, nes tai stiprina giminę. Moterys, kurios guli su broliais, tėvais arba kitais giminaičiais, užrūstina dievus ir būna pasmerktos gimdyti silpnus ir ligotus vaikus. Net išsigimėlius.

— Krasteris veda savo dukteris, — leptelėjo Jonas.

Igritė vėl jį kumštelėjo.

— Krasteris — labiau jūsiškis nei mūsiškis. Jo tėvas buvo varnas. Jis pagrobė merginą iš Vaiduoklių kaimo, bet, pergulėjęs su ja, nuplasnojo atgal prie Sienos. Kartą ji nukeliavo į Juodąją pilį, norėjo parodyti varnui jo sūnų, bet broliai ėmė pūsti ragus ir ją nuvijo. Krasterio kraujas juodas, o jo pečius slegia sunkus prakeiksmas. — Igritė pirštais švelniai perbraukė jam per pilvą. — Anksčiau baiminausi, kad ir tu taip padarysi. Išskrisi atgal prie Sienos. Pasigrobęs mane, ilgai nežinojai, ką su manim veikti.

Jonas atsisėdo.

— Igrite, aš tavęs negrobiau.

— Dar ir kaip grobei. Nušokęs nuo uolos nužudei Orelį ir, man nespėjus išsitraukti kirvio, prispaudei prie gerklės peilį. Maniau, nieko nelaukęs paimsi mane arba nužudysi, o gal paimsi ir tada nužudysi, bet nieko neįvyko. O kai papasakojau istoriją apie dainių Beilį ir apie tai, kaip jis nuskynė Vinterfelo rožę, maniau, tikrai susiprotėsi „nuskinti“ ir mane, bet tu manęs nė nepalietei. Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. — Igritė droviai jam šyptelėjo. — Ir vis dėlto kai ko galėtum išmokti…

Staiga Jonas pamatė, kad ant jos krentanti šviesa virpčioja. Jis apsižvalgė.

— Geriau jau eikime. Deglas tuoj užges.

— Ar varnas bijo Gendelio vaikų? — plačiai šypsodamasi paklausė ji. — Kelias iš urvo visai netolimas, o aš dar nebaigiau su tavimi reikalų, Jonai Snou. — Igritė stumtelėjusi pargriovė jį ant drabužių ir apžergė. — Gal galėtum… — Ji dvejodama nutilo.

— Ką? — paklausė Jonas, o deglas tuo metu ėmė blėsčioti.

— Vėl taip padaryti, — leptelėjo Igritė. — Su liežuviu. Kaip lordai bučiuoja. Tada… galėčiau matyti, ar ir tau bent kiek patinka…

Kai deglas užgeso, šviesa Jonui Snou jau nerūpėjo.

Paskui jį vėl užplūdo kaltės jausmas, bet ne toks stiprus kaip anksčiau. Jeigu tai taip blogai, svarstė jis, kodėl dievai pasirūpino, kad mylėtis būtų taip malonu?

Kai jiedu baigė, urve buvo tamsu, nors į akį durk. Vienintelis šviesos šaltinis buvo pro didesnio viršutinio urvo, kuriame degė dvi dešimtys laužų, angą sklindantis blausus švytėjimas. Netrukus jiedu mėgino tamsoje apsirengti, apgraibomis ieškojo drabužių atsidauždami vienas į kitą. Igritė suklupo, pūkštelėjo į duburį ir klyktelėjo išgąsdinta vandens šaltumo. Kai Jonas nusijuokė, mergina į vandenį įsitempė ir jį. Tamsoje jiedu grūmėsi ir taškėsi, paskui ji vėl atsidūrė jo glėbyje ir pasirodė, kad jiedu savo reikalų dar toli gražu nebaigė.

— Jonai Snou, — pasakė Igritė, kai jis išliejo sėklą į jos kūno vidų, — dabar nejudėk, mielasis. Man labai patinka jausti tave savyje. Negrįžkime pas Stirą ir Jarlą. Nusileiskime dar žemiau ir prisidėkime prie Gendelio vaikų. Nenoriu palikti šio urvo, Jonai Snou. Niekada.

Daneiris

— Visus? — nepatikliai paklausė vergė mergaitė. — Jūsų malonybe, ar šios niekam tikusios ausys teisingai tave išgirdo?

Blausi žalia šviesa plūdo žemyn per rombo pavidalo langus spalvotais stiklais, įstatytus į nuožulnias trikampes sienas, o pro terasos duris pūtė švelnus vėjelis, iš netoliese augančio sodo nešdamas vaisių ir gėlių aromatą.

— Tavo ausys išgirdo teisingai, — tarė Dani. — Noriu nupirkti juos visus. Būk maloni, pasakyk tai geriesiems šeimininkams.

Šiandien ji nusprendė apsivilkti kvartietišką drabužį. Tamsiai violetinis jo šilkas išryškino tamsiai mėlynas Dani akis. Drabužis buvo pasiūtas taip, kad apnuogintų dalį kairės jos krūties. Kol gerieji Astaporo šeimininkai tyliai tarpusavyje tarėsi, Dani iš sidabrinės taurės aukšta kojele gurkšnojo rūgštų persimonų vyną. Iš to, ką jie kalbėjo, ji suprato nedaug, bet aiškiai girdėjo godulį.

Kiekvieną iš aštuonių pardavėjų atlydėjo du arba trys asmens sargybiniai vergai, nors… vienas iš jų, Grazdanas, atsivedė net šešis. Kad neatrodytų kaip elgeta, ir Dani atsivedė palydą: Iri ir Džiki šviesiai rusvomis šilkinėmis kelnėmis ir spalvingomis liemenėmis, senąjį Žilabarzdį, Stipruolį Belvasą ir savo kraujo raitelius. Seras Džora stovėjo jai už nugaros apsivilkęs žalią, ant šarvų dėvimą apsiaustą su ant jo išsiuvinėtu juodu Mormontų lokiu ir alpėjo nuo karščio. Jo prakaito dvokas buvo tarsi žemiškas atsakas į salsvus kvepalus, kuriais buvo persismelkę astaporiečiai.

— Visus… — suniurnėjo Kraznis Mo Naklozas, šiandien kvepiantis persikais. Vergė mergaitė pakartojo žodį Vesteroso bendrąja kalba. — Jų yra aštuoni tūkstančiai. Ar juos turi galvoje sakydama, kad pirks „visus“? Dar yra šešios šimtinės, kurios turi priklausyti devintam tūkstančiui, kai jis bus suformuotas. Ar ji norėtų pirkti ir jas?

— Norėčiau, — išgirdusi klausimo vertimą linktelėjo Dani. — Aštuonis tūkstančius ir šešias šimtines… ir dar tuos, kurie ruošiami. Tuos, kurie dar neužsitarnavo smailėjančių šalmų.

Kraznis vėl kreipėsi į savo kolegas vergų pirklius. Jie vėl ėmė tyliai tartis. Vertėja pasakė Dani jų vardus, bet juos buvo sunku įsiminti. Keturi iš pirklių, rodos, buvo Grazdanai, tikriausiai gavę šį vardą norint pagerbti Grazdaną Didįjį, kadaise įkūrusį Senąjį Gisą. Visi jie atrodė kaip vienas: neaukšti ir apkūnūs gelsvai rusva veido oda, plačiomis nosimis ir tamsiomis akimis. Šiurkštūs jų plaukai buvo arba juodi, arba tamsiai raudoni, arba dar keistesni — juodi ir raudoni, būdingi tik giskariečiams. Visi jie vilkėjo tokarus — drabužį, kurį turėjo teisę dėvėti tik laisvieji Astaporo vyrai.

Kapitonas Grolėjus jai paaiškino, kad apie vyro visuomeninį statusą galima spręsti iš tokaro apvado. Šioje vėsioje žalsvai apšviestoje patalpoje piramidės viršūnėje du vergų pirkliai vilkėjo tokarus sidabriniais apvadais, penki — auksiniais, o vieno — vyriausio Grazdano — tokaro apvadas buvo puoštas stambiais baltais perlais, kurie, jam sujudėjus krėsle arba kilstelėjus ranką, tyliai sutarškėdavo.

— Negalime parduoti nebaigtų ruošti berniukų, — pasakė savo kolegoms vienas iš Grazdanų sidabriniu tokaro apvadu.

— Jei jos auksas geras, galime, — paprieštaravo tuklesnis vyras, jo tokaro apvadas buvo auksinis.

— Bet jie ne Grynuoliai. Jie dar nenužudė kūdikio. Jei mūšio lauke pasirodys niekam tikę, tie vaikai užtrauks mums gėdą. Be to, net jei rytoj nupjaustysime penkis tūkstančius naujų berniukų, kol jie bus tinkami parduoti, praeis dešimt metų. Ką pasakysime kitam pirkėjui, atvykusiam ieškoti Grynuolių?

— Pasakysime, kad teks palaukti, — atšovė storulis. — Auksas mano kapše — kur kas geriau nei auksas ateityje.

Dani leido jiems ginčytis, gurkšnojo rūgštų persimonų vyną ir kaip įmanydama mėgino apsimesti rami ir nesuprantanti nė žodžio. Gausiu juos visus, nesvarbu, kiek teks sumokėti, tarė sau ji. Mieste buvo šimtas vergų pirklių, bet aštuoni įtakingiausi sėdėjo čia. Pardavinėdami vergus sugulovus, vergus laukų darbininkus, raštininkus, amatininkus ir mokytojus, šie vyrai tarpusavyje varžėsi, bet prekybai Grynuoliais buvo susivieniję jau jų protėviai. „Iš plytų ir kraujo Astaporas kilo, iš plytų ir kraujo jo žmonės.“

Pagaliau Kraznis paskelbė pirklių sprendimą.

— Pasakyk, kad gali gauti aštuonis tūkstančius, jei tik jai pakaks aukso susimokėti. Jei nori, gali pirkti ir šešias šimtines. Dar pasakyk, kad grįžtų čia po metų, tada parduosime jai dar du tūkstančius.

— Po metų būsiu Vesterose, — išklausiusi vertimo pasakė Dani. — Karių man reikia dabar. Grynuoliai puikiai paruošti, bet mūšyje vis tiek daug jų žus. Ir man reikės jaunuolių, galėsiančių stoti į kritusiųjų vietą. — Ji stumtelėjo vyno taurę ir pasilenkė prie vergės mergaitės. — Perduok geriesiems šeimininkams, kad noriu pirkti net tuos geltonsnapius, kurie tebeturi savo šuniukus. Pasakyk, kad už vakar nupjaustytą berniuką sumokėsiu tiek pat, kiek ir už Grynuolį su smailėjančiu šalmu.

Mergaitė išvertė Daneiris žodžius. Bet vergų pirkliai vis tiek nesutiko.

Suirzusi Dani susiraukė.

— Ką gi… Perduok, kad, jei gausiu juos visus, mokėsiu du kartus brangiau.

— Du kartus brangiau? — Storuliui auksiniu tokaro apvadu nepavyko nuslėpti džiaugsmo.

— Dievaži, ji ne tik ištvirkėlė, bet ir kvaiša, — tarė Kraznis Mo Naklozas. — Siūlau užsiprašyti tris kartus daugiau. Niekur ji nedings, sumokės. Taip, už kiekvieną vergą prašykite dešimteriopai daugiau, nei jis vertas.

Aukštą visuomeninę padėtį užimantis Grazdanas smailia barzdele prabilo bendrąja kalba, nors ir ne taip sklandžiai kaip vergė mergaitė.

— Tavo malonybe, — dusliai prabilo jis, — visi žino, kad Vesterosas turtingas, bet dabar nesi jo karalienė. Galbūt niekada ja ir netapsi. Mūšius su laukiniais ir plieniniais Septynių Karalysčių riteriais gali pralaimėti ir Grynuoliai. Noriu priminti, kad gerieji Astaporo šeimininkai neparduoda karių už tuščius pažadus. Ar turi pakankamai aukso ir kitų vertingų prekių, kad galėtum susimokėti už visus trokštamus gauti eunuchus?

— Atsakymą žinai geriau už mane, gerasis šeimininke, — tarė Dani. — Jūsų žmonės perėjo mano laivus ir susirašė kiekvieną gintaro grynuolį ir šafrano puodynę. Tad kiek turto aš turiu?

— Jo pakaks susimokėti už tūkstantį Grynuolių, — niekinamai šyptelėjęs, atsakė gerasis šeimininkas. — Bet sakai, kad mokėsi du kartus daugiau. Vadinasi, gali nusipirkti penkias šimtines.

— Už gražiąją savo karūną galėtum gauti dar vieną šimtinę, — valyrų kalba pridūrė storulis. — Už savo trijų drakonų karūną.

Dani palaukė, kol jo žodžiai bus išversti.

— Mano karūna neparduodama. — Kai Viseiris pardavė savo motinos karūną, jo gyvenime neliko nė lašelio džiaugsmo, vien įniršis. — Taip pat nepaversiu vergais savo žmonių, neparduosiu nei jų turto, nei žirgų. Bet galite pasiimti mano laivus. Didįjį karo laivą „Balerioną“ ir galeras — „Vagarą“ ir „Meraksą“. — Ji įspėjo Grolėjų ir kitus du kapitonus, kad taip galėtų nutikti, nors jie visi trys atkakliai priešinosi ir tikino, girdi, nėra jokio reikalo atiduoti laivų.

— Trys puikūs laivai turėtų būti verti daugiau nei keli niekingi eunuchai.

Storulis Grazdanas vėl atsigręžė į saviškius. Jie vėl ėmė tyliai tartis.

— Du tūkstančius, — atsisukęs tarė pirklys smailia barzdele. — Gal ir per daug, bet gerieji šeimininkai kilnūs, o tavo reikalas tikrai svarbus.

Du tūkstančiai jos sumanymui nepasitarnaus. Privalau gauti juos visus. Dani žinojo, ką dabar privalo daryti, bet burnoje juntamo šleikštulio nenuplovė net persimonų vynas. Ji ilgai ir įtemptai mąstė, bet kito sprendimo nerado. Tai vienintelė išeitis.

— Parduokite man visus, kurių noriu, — pasakė ji, — ir už tai gausite drakoną.

Šalia jos stovinti Džiki garsiai aiktelėjo. Kraznis nusišypsojo savo bičiuliams.

— Ar aš jums nesakiau? Ji mums viską atiduotų.

Žilabarzdis spoksojo į ją priblokštas, netikėdamas tuo, ką išgirdo. Lazdą laikanti jo ranka ėmė drebėti. „Ne.“ Jis priklaupė prieš Daneiris.

— Tavo malonybe, maldauju, iškovok sostą pasitelkusi drakonus, o ne vergus. Tau nederėtų taip elgtis…

— O tau nederėtų manęs mokyti. Sere Džora, išvesk Žilabarzdį, kad mano akys jo nematytų.

Mormontas šiurkščiai suspaudė seniui alkūnę, trūktelėjęs privertė atsistoti ir išvedė į terasą.

— Pasakyk geriesiems šeimininkams, kad apgailestauju dėl šio trukdymo, — kreipėsi į vergę mergaitę Dani. — Sakyk, kad laukiu jų atsakymo.

Bet Daneiris žinojo, ką jie atsakys; atsakymą ji įžvelgė spindinčiose pirklių akyse ir šypsenose, kurias šie kaip įmanydami stengėsi slėpti. Astaporas turėjo tūkstančius eunuchų ir dar daugiau vergų berniukų, laukiančių pjaustymo, bet visame plačiame pasaulyje buvo tik trys gyvi drakonai. O giskariai drakonų tiesiog trokšta. Ir kaip galėjo netrokšti? Kai pasaulis buvo dar jaunas, Senasis Gisas penkis kartus kovėsi su Valyrija ir penkis kartus niekingai pralaimėjo. Nes laisvoji karalystė turėjo drakonų, o imperija — ne.

Vyriausias Grazdanas krustelėjo savo krėsle, ir jo perlai švelniai sutarškėjo.

— Bet drakoną išsirinksime mes, — spigiai, bet ryžtingai pareiškė jis. — Tas juodas yra didžiausias ir sveikiausias.

— Jo vardas Drogonas, — linktelėjo Dani.

— Taip pat paimsime visas tavo gėrybes, išskyrus karūną ir karališkus apdarus, šiuos leidžiame tau pasilikti. Dar paimsime tris laivus. Ir Drogoną.

— Sutarta, — bendrąja kalba pasakė Dani.

— Sutarta, — tarstelėjo vyriausias Grazdanas darkyta valyrų kalba.

Kiti vergų pirkliai pritarė seniui, vilkinčiam tokarą perlais puoštais apvadais.

— Sutarta, — išvertė vergė mergaitė, — sutarta, sutarta, aštuonis kartus sutarta.

— Grynuoliai labai greitai išmoks tavo laukinę kalbą, — kai viskas buvo nuspręsta, pridūrė Kraznis Mo Naklozas, — bet iš pradžių tau reikės vergės, kad padėtų su jais susišnekėti. Paimk šią mergaitę kaip dovaną mūsų sudarytam sandoriui atminti.

— Sutinku, — tarė Dani.

Vergė mergaitė perdavė pirklio žodžius jai, o jos žodžius jam. Net jei mergaitė ir jaudinosi staiga tapusi dovana, kaip įmanydama stengėsi to neparodyti.

Ir Arstanas Žilabarzdis prikando liežuvį, kai Dani terasoje skubriai pro jį praėjo. Jis tylėdamas nulipo paskui ją laiptais, bet jiems žingsniuojant Dani girdėjo į raudonas plytas bumbsint jo kietmedžio lazdą. Ji nekaltino senio už tai, kad pyksta. Ji pasielgė bjauriai. Drakonų Motina pardavė stipriausią savo vaiką. Vien pagalvojus apie tai, Dani darėsi šleikštu.

Bet kai jie pasiekė Didybės aikštę ir stabtelėjo ant įkaitusių raudonų plytų tarp vergų pirklių piramidės ir eunuchų barakų, Dani pati užkalbino senį:

— Žilabarzdi, — tarė ji, — noriu tavo patarimų ir niekada neturėtum bijoti man pasakyti, ką manai, kai… esame vieni du. Bet niekada neprieštarauk man svetimų akivaizdoje. Supratai?

— Taip, tavo malonybe, — niūriai atsakė senis.

— Aš ne maža mergaitė, — pridūrė Daneiris. — Aš — karalienė.

— Vis dėlto klysta ir karalienės. Tie astaporiečiai tave apgavo, tavo malonybe. Drakonas vertas daug daugiau nei bet kokia kariuomenė. Prieš tris šimtus metų Ugnies Lauke tai įrodė Eigonas.

— Žinau, ką įrodė Eigonas. O aš ketinu įrodyti savo tiesas. — Dani nusisuko nuo senio ir kreipėsi į vergę mergaitę, nuolankiai stovinčią prie jos neštuvų: — Ar turi vardą, ar iš kokios nors statinės kasdien išsitrauki vis kitokį?

— Taip daro tik Grynuoliai, — atsakė mergaitė. Ir staiga suvokė, kad Daneiris jos klausia valyrų kalba. Ji iš nuostabos išpūtė akis. — Ak!..

— „Ak“? Toks tavo vardas?

— Ne. Jūsų malonybe, atleisk man už šį jausmų protrūkį. Tavo vergės vardas Misandėja, bet…

— Misandėja jau ne vergė. Nuo šios akimirkos suteikiu tau laisvę. Lipk į neštuvus šalia manęs, noriu su tavimi pasišnekėti. — Racharas padėjo joms įlipti, o tada, gindamasi nuo dulkių ir karščio, Dani užtraukė neštuvų užuolaidas. — Jei liksi pas mane, galėsi būti viena iš mano tarnaičių, — neštuvams pajudėjus vėl prabilo ji. — Visur vesiuos tave kartu, kad kalbėtum mano vardu, kaip anksčiau kalbėjai Kraznio. Bet tarnybą pas mane gali palikti kad ir dabar, jei turi tėvą arba motiną ir nori pas juos grįžti.

— Ši tarnaitė pasiliks, — atsakė mergaitė. — Ši… Aš… neturiu kur eiti. Ši… Aš mielai tau tarnausiu.

— Galiu garantuoti tau laisvę, bet ne saugumą, — įspėjo ją Daneiris. — Man teks keliauti per pasaulį ir kariauti. Gali būti, kad tau teks kęsti alkį. Gali ir susirgti. Gali būti nužudyta.

— Valar morgulis, — valyriškai pasakė Misandėja.

— Visi mirsime, — pritariamai linktelėjo Dani, — bet melskimės, kad tai nutiktų dar negreitai. — Ji pasirėmė į pagalves ir paėmė mergaitę už rankos. — Ar Grynuoliai tikrai nebijo?

— Tikrai, jūsų malonybe.

— Dabar tarnauji man. Ar jie tikrai nejaučia skausmo?

— Narsos vynas tokius jausmus numarina. Kai žudo naujagimius, jie tą vyną jau būna gėrę daug metų.

— Ir jie klusnūs?

— Be klusnumo, jie daugiau nieko ir nežino. Jei įsakysi nekvėpuoti, tai padaryti jiems pasirodys lengviau nei nepaklusti.

Dani linktelėjo.

— O ką daryti, kai man jų nebereikės?

— Kaip suprasti, jūsų malonybe?

— Kai laimėsiu karą, užimsiu sostą, kuris priklausė mano tėvui, mano riteriai įsikiš kalavijus į makštis ir grįš į savo pilis pas žmonas, vaikus, motinas ir… toliau gyvens savo gyvenimą. Bet šie eunuchai neturi savo gyvenimo. Ką reikės daryti su aštuoniais tūkstančiais eunuchų, kai karas baigsis?

— Grynuoliai yra puikūs namų ir miesto sargybiniai, jūsų malonybe, — tarė Misandėja. — Be to, tokiai puikiai kariuomenei niekada nebus sunku rasti pirkėją.

— Man sakė, kad Vesterose vyrai nei perkami, nei parduodami.

— Su visa pagarba, jūsų malonybe, Grynuoliai — ne vyrai…

— Jei Grynuolius perparduosiu, kaip galėsiu žinoti, kad jie nebus paleisti į kovą su manimi? — kandžiai paklausė Dani. — Ar jie tai padarytų? Ar eitų prieš mane, o gal ir nužudytų?

— Taip, jei jų šeimininkai įsakytų. Jie nieko neklausinėja, jūsų malonybe. Nuo klausinėjimo visi jie seniausiai atpratinti. Grynuoliai pratę paklusti. — Mergaitė atrodė sutrikusi. — Kai tau… kai tau jų nebereikės, galėsi jiems liepti pulti ant kalavijo ašmenų.

— Ir jie… kristų?

— Taip, — linktelėjo Misandėja ir tyliai pridūrė: — Tavo malonybe.

Dani spustelėjo jai ranką.

— Bet nenorėtum, kad kada nors duočiau jiems tokį įsakymą, tiesa? Kodėl? Kodėl tau jie rūpi?

— Šiai nerūpi… Aš… Tavo malonybe…

— Sakyk man tiesą.

Mergaitė nudūrė akis ir tarė:

— Trys iš jų kadaise buvo mano broliai, tavo malonybe.

Tada tikiuosi, kad tavo broliai bus tokie pat drąsūs ir protingi kaip tu. Dani vėl atsirėmė į pagalvę ir leidosi paskutinį kartą nešama atgal į „Balerioną“ — susitvardyti ir baigti tvarkyti reikalų. Ir pas Drogoną. Pagalvojusi apie tai, ji nusiminusi kietai sučiaupė lūpas.

Naktis buvo ilga, tamsi ir vėjuota. Dani kaip visada pašėrė drakonus, bet pati alkio nejautė. Tada, užsidariusi kajutėje, truputį paverkė, paskui kruopščiai nusišluostė ašaras ir pasiruošė dar vienam kivirčui su Grolėjumi.

— Magistro Ilyrijaus čia nėra, — galų gale neapsikentusi pasakė ji kapitonui, — o jei ir būtų, jam nepavyktų manęs atkalbėti. Dabar Grynuolių man reikia labiau nei laivų ir daugiau nieko apie tai nenoriu girdėti!

Pyktis išdegino jos širdyje slypėjusius sielvartą ir baimę, — bent jau kelioms artimiausioms valandoms. Vėliau ji pasikvietė į kajutę savo kraujo raitelius ir serą Džorą. Jais vieninteliais Daneiris visiškai pasitikėjo.

Po to ji ketino pamiegoti, kad rytą būtų žvali ir pailsėjusi, bet visą valandą neramiai prasivarčiusi ant savo gulto tvankioje ir mažoje kajutėje suprato, jog bluosto tikrai nesudės. Koridoriuje prie durų ji pamatė Agą, siūbuojančios aliejinės lempos šviesoje tempiantį ant lanko naują templę. Šalia jo sukryžiavęs kojas sėdėjo Racharas ir galando savo arachą. Dani abiem jiems liepė darbuotis toliau ir užlipo ant denio įkvėpti vėsaus nakties oro. Laivo įgula jai neįkyrėjo ir užsiėmė savo reikalais, bet netrukus šalia Dani prie laivo turėklų sustojo seras Džora. Jis visada šalia, dingtelėjo Daneiris. Jis per daug gerai mane pažįsta.

— Chalise… Turėtum miegoti. Patikėk, rytoj mūsų laukia karšta ir ilga diena. Tau reikės daug jėgų.

— Pameni Erėją? — paklausė ji.

— Tą lazarinų mergaitę?

— Jie prievartavo ją, bet sudraudžiau juos ir ėmiausi merginą globoti. Bet kai mano saulė ir žvaigždė mirė, Magas ją susigrąžino, vėl ja pasinaudojo, o paskui nužudė. Agas sakė, kad toks buvo jos likimas.

— Prisimenu, — linktelėjo seras Džora.

— Labai ilgai buvau viena, Džora. Visiškai viena. Turėjau tik brolį. Buvau maža ir išsigandusi. Viseiris turėjo manimi rūpintis, bet, užuot taip ir daręs, nuskriaudė mane ir dar labiau išgąsdino. Jam nederėjo taip elgtis. Jis buvo ne tik mano brolis, bet ir karalius. Kam dievai skiria karalius ir karalienes, jei ne ginti tų, kurie patys yra bejėgiai?

— Kai kurie patys pasiskelbia karaliais. Robertas taip pasielgė.

— Jis nebuvo tikras karalius, — neslėpdama paniekos atsakė Dani. — Ir nebuvo teisingas. Juk karalius tam ir yra, kad vykdytų… teisingumą.

Seras Džora nesumojo, ką atsakyti. Tik šyptelėjo ir labai švelniai palietė jai plaukus. Ir to pakako.

Tą naktį Daneiris sapnavo, kad ji Reigaras, jojantis į Trišakį. Tik ji sėdėjo raita ant drakono, o ne ant žirgo. Kitame upės krante ji išvydo Grobiko maištininkų kariuomenę, apsišarvavusią lediniais šarvais, bet užliejo juos drakono ugnimi ir kariai ištirpo, dingo tarsi rytmečio rasa, o Trišakis gerokai patvino. Kažkur sąmonės paribyje Dani suvokė sapnuojanti, tačiau likusioji jos asmenybės dalis nesitvėrė džiaugsmu. Štai kaip turėjo būti. Košmaras buvo visa tai, kas vyko anksčiau, o aš ką tik prabudau.

Staiga ji iš tikrųjų pakirdo iš miego tamsos gaubiamoje kajutėje, vis dar įraudusi nuo sapnuoto triumfo. Kartu su ja, rodos, pabudo ir „Balerionas“: Dani girdėjo tyliai girgžčiojant medį, į laivo korpusą teškenant bangas, virš galvos denyje kažką vaikštant. Ir dar kai ką.

Čia, jos kajutėje, kažkas buvo.

— Iri… Džiki… Kur jūs? — Bet Dani tarnaitės neatsiliepė. Kajutėje buvo taip tamsu, kad Daneiris nieko nematė, tik girdėjo kažką alsuojant. — Džora, tai tu?

— Jie miega, — atsakė moteris. — Jie visi miega. — Sprendžiant iš balso, ji stovėjo visai čia pat. — Net drakonams reikia miegoti.

Ji stovi prie manęs.

— Kas čia? — Įtempusi regą, Dani pažvelgė į tamsą. Ir jai pasirodė, jog mato šešėlį, kažkokio vos įžiūrimo pavidalo apybrėžas. — Ko tau iš manęs reikia?

— Nepamiršk… Kad pasiektum šiaurę, turi traukti į pietus. Kad pasiektum vakarus, turi keliauti į rytus. Jei nori eiti į priekį, turi grįžti, o jei nori prisiliesti prie šviesos, turi pereiti po šešėliu.

— Kveite, čia tu?

Dani šoko iš lovos ir plačiai atvėrė duris. Kajutę apšvietė blausi gelzgana žibinto šviesa, ir Iri su Džiki mieguistos atsisėdo.

— Chalise… — trindamasi akis sumurmėjo Džiki. Viserionas nubudęs prasižiojo ir iš jo nasrų išsiveržęs ugnies kamuolys apšvietė net tamsiausius kajutės kampelius. Moters raudona lakuota kauke niekur nebuvo nė kvapo. — Chalise, tau bloga? — pasiteiravo Džiki.

— Ne, tik sapnavau, — purtydama galvą atsakė Dani. — Sapnavau, ir tiek. Gulkitės miegoti. Visi miegokime.

Bet, kad ir kaip norėjo, daugiau užmigti Dani nepavyko.

Jei imsiu gręžiotis į praeitį, man galas, kitą rytą žengdama į Astaporo miestą pro uosto vartus, tarė sau Dani. Ji kaip įmanydama stengėsi negalvoti apie tai, kokia maža ir menka iš tiesų jos palyda, nes kitaip būtų praradusi drąsą. Šiandien ji jojo ant sidabrinės kumelės, mūvėjo ašutines kelnes, vilkėjo dažytos odos liemenę, juosėjo iš bronzinių medalionų sunertą diržą ir dar du tokius buvo susikryžiavusi tarp abiejų krūtų. Iri ir Džiki supynė Daneiris plaukus ir prikabino mažytį sidabrinį varpelį, kurio skambesys priminė Nemirtinguosius iš Kvarto, palaidotus Dulkių rūmuose.

Šiandien raudonomis plytomis grįstose Astaporo gatvėse, galima sakyti, buvo susirinkusios minios žmonių. Žemai būriavosi vergai ir tarnai, o vergų pirkliai ir jų žmonos, apsivilkę tokarais, žvelgė stovėdami ant savo laiptuotų piramidžių terasų. Vis dėlto jie nė kiek nesiskiria nuo kvartiečių, pagalvojo Daneiris. Jie nori bent trumpai pamatyti drakonus, kad turėtų ką papasakoti savo vaikams ir vaikų vaikams. Ir ji ėmė svarstyti, ar daug iš jų dar apskritai turės vaikų.

Agas jojo prieš Daneiris, laikydamas didįjį dotrakių lanką. Stipruolis Belvasas žingsniavo jos kumelei iš dešinės, mergaitė, vardu Misandėja, — iš kairės. Seras Džora traukė Dani iš paskos apsivilkęs šarvus ir apsiaustą, grėsmingai dėbčiodamas į kiekvieną, priėjusį pernelyg arti. Racharas ir Džogas saugojo neštuvus. Dani liepė nuimti jų stogą, kad tris jos drakonus būtų galima grandine prikaustyti prie pagrindo. Iri ir Džiki buvo su jais neštuvuose ir kaip įmanydamos juos ramino. Ir vis dėlto Viserionas plakė uodega ir iš pykčio jam iš šnervių sklido garai. Reigalas taip pat jautė, kad čia kažkas ne taip. Tris kartus jis mėgino ištiesti sparnus ir pakilti, bet sunki, Džiki laikoma ir vis trūktelėjama grandinė vis grąžindavo jį į neštuvus. Priglaudęs sparnus ir paspaudęs uodegą, Drogonas susirietė į kamuolį. Tik akys išdavė, kad jis nemiega.

Iš paskos sekė visi jos žmonės: Grolėjus ir kiti kapitonai su savo įgulų nariais, taip pat aštuoniasdešimt trys dotrakiai, primindami Dani šimtą tūkstančių tokių karių, kadaise jojusių Drogo chalasare. Seniausius ir silpniausius savo žmones, žindančias ir besilaukiančias moteris, mažas mergaites ir berniukus, dar per jaunus, kad galėtų pintis plaukus, ji išrikiavo kolonos viduryje. Jos kariai, kad ir kokie jie buvo, jojo kolonos kraštuose ir ragino judėti į priekį šį liūdną pažiūrėti žmonių būrį ir per šimtą nusikamavusių arklių, ištvėrusių kelionę raudonąja dykyne ir juoda sūria jūra.

Man reikėjo liepti pasiūti vėliavą, vedant savo nudriskusį būrį vingiuojančios Astaporo upės pakrante dingtelėjo Dani. Užsimerkusi ji pamėgino įsivaizduoti, kaip ta vėliava būtų atrodžiusi: juoda, šilkinė, vėjo plaikstoma, o ant jos — raudonas trigalvis Targarienų giminės drakonas, pučiantis auksines liepsnas. Vėliava, kurią būtų galėjęs iškelti ir Reigaras. Upės pakrantėse buvo keistai ramu. Astaporiečiai šią upę vadino Kirmiu. Ji buvo plati, lėta ir vingiuota, prisėta nedidelių medžiais apaugusių salelių. Vienoje iš jų Daneiris pamatė žaidžiant vaikus: jie lakstė tarp grakščių marmurinių statulų. Kitoje salelėje, aukštų žaliuojančių medžių pavėsyje, bučiavosi įsimylėjėliai — taip pat begėdiškai, kaip dotrakiai per vestuves. Kadangi porelė buvo be drabužių, Dani negalėjo pasakyti, ar jie vergai, ar laisvieji žmonės.

Didybės aikštė su didžiule bronzine harpijos statula buvo per maža ir visi Dani nusipirkti Grynuoliai joje netilpo. Todėl jie buvo atvesti į Bausmės aikštę, plytinčią priešais pagrindinius Astaporo miesto vartus, kad, Daneiris perėmus vadovavimą, jos kariuomenė iš karto galėtų žygiuoti iš miesto. Šioje aikštėje bronzinių statulų nebuvo, — tik medinė pakyla, ant kurios buvo kankinami, plakami ir kariami maištaujantys vergai.

— Gerieji šeimininkai laiko juos čia tam, kad naujas vergas, vos įkėlęs koją į miestą, pirmiausia pamatytų šiuos nelaiminguosius, — kai jie įžengė į aikštę, paaiškino Dani Misandėja.

Vos užmetus į juos akį Daneiris dingtelėjo, kad jų oda dryžuota kaip zorsų iš Džogo Najaus lygumų. Bet paskui, prijojusi su savo Sidabre arčiau, po tais kirbančiais baltais dryžiais ji pamatė ant vergų kūnų rimbo paliktas atviras žaizdas. Musės. Musės ir jų lervos. Maištauti mėginę vergai buvo lupami, kaip žmogus luptų obuolio žievę, ringuodamas ilgą įviją juostą. Vieno vyro ranka nuo pirštų iki alkūnės atrodė juoda nuo ją aptūpusių musių, o po jomis — rauzgana ir balta. Prijojusi prie jo Dani sustabdė kumelę.

— Ką jis padarė?

— Pakėlė ranką prieš savo šeimininką.

Jausdama šleikštulį, Dani apsuko Sidabrę ir ristele nujojo į aikštės vidurį, pas karius, kuriuos taip brangiai nusipirko. Jie stovėjo išsirikiavę nesibaigiančiomis gretomis — jos akmeniniai pusvyriai plytų širdimis; aštuoni tūkstančiai šeši šimtai kautynėms visiškai parengtų Grynuolių į viršų smailėjančiomis bronzinėmis kepurėmis, o už jų — per penkis tūkstančius karių be jokių galvos apdangalų, bet apginkluotų ietimis ir trumpais kalavijais. Dani atkreipė dėmesį, kad kolonos gale buvo išsirikiavę berniukai, bet stovėjo ištiesinę pečius ir ramūs kaip ir visi kiti kariai.

Į aikštę jos sutikti atėjo Kraznis Mo Naklozas ir visi jo bičiuliai vergų pirkliai. Jiems už nugarų, susibūrę į mažas grupeles, stoviniavo kiti kilmingi ir turtingi astaporiečiai; iš sidabrinių taurių jie gurkšnojo vyną, o vergai vaikščiojo tarp jų nešini padėklais su alyvuogėmis, vyšniomis ir figomis. Vyriausias Grazdanas sėdėjo dengtuose neštuvuose, kuriuos laikė keturi aukšti, stuomeningi ir stiprūs vergai vario spalvos oda. Aikštės pakraščiais nuolat jodinėjo pustuzinis raitelių neleisdami susirinkusių smalsuolių miniai prieiti pernelyg arti. Apšviesti skaisčios saulės šviesos, blizgūs, prie jų apsiaustų prisiūti variniai diskai akinamai spindėjo, bet Dani vis tiek nepraslydo pro akis, kad jų žirgai labai nervingi. Jie bijo drakonų. Ir ne be reikalo.

Kraznis pasiuntė vergą, kad šis padėtų Dani nulipti nuo kumelės. Mat jo paties rankos buvo užimtos: viena laikė tokarą, o kita — puošnų rimbą.

— Štai Grynuoliai. — Jis pažvelgė į Misandėją. — Pasakyk Daneiris, kad ši kariuomenė jos, jei tik… gali susimokėti.

— Ji gali, — tarė mergaitė.

Seras Džora garsiai riktelėjo komandą ir į priekį buvo atneštos mainams skirtos prekės. Šeši ryšuliai tigro kailių ir trys šimtai rietimų ploniausio šilko. Daug puodynių šafrano, miros, pipirų, aštrių prieskonių ir kardamono, onikso kaukė, dvylika nefrito beždžionėlių, nemažai statinaičių raudono, juodo ir žalio rašalo, dėžė retų juodų ametistų, dėžė perlų, statinė alyvuogių išimtais kauliukais ir įdarytų vikšrais, tuzinas statinių marinuotų dugninių žuvų, milžiniškas žalvarinis gongas ir kūjis jam mušti, septyniolika dramblio kaulo akių ir didžiulė skrynia knygų, parašytų Dani nesuprantamomis kalbomis. Ir dar daugybė visokių kitokių gėrybių. Jos žmonės viską sukrovė priešais vergų pirklius.

Kol buvo skaičiuojama, Kraznis Mo Naklozas suteikė Dani malonę ir ištarė kelis paskutinius žodžius, susijusius su jos kariuomenės priežiūra.

— Kol kas jie neturi jokios patirties, — aiškino jis per Misandėją. — Pasakyk tai ištvirkėlei iš Vesteroso, kad būtų išmintinga ir nedelstų išmėginti jų mūšio lauke. Tarp Astaporo ir tų vietų, į kurias ji ketina traukti, netrūksta mažų miestų, kuriuose yra ko prisiplėšti. Visa, ką prisiplėš, priklausys vien jai. Grynuoliai negeidžia nei aukso, nei brangakmenių. O jei paimtų į nelaisvę žmonių, pakaktų kelių sargybinių parvaryti jiems į Astaporą. Sveikus mes nupirksime ir gerai sumokėsime. Ir… kas žino, gal po dešimties metų vienas kitas jos atsiųstas berniukas taps Grynuoliu? Taigi viskas tik į gera.

Pagaliau mainams skirtos gėrybės baigėsi ir daugiau nebuvo kuo papildyti jų krūvos. Dotrakiai vėl sėdo ant arklių, o Dani tarė:

— Tai viskas, ką galėjome atnešti. Likusias prekes pasiimsite iš laivų: juose daug gintaro, vyno ir juodųjų ryžių. Be to, jums atitenka ir laivai. Taigi belieka…

— …atiduoti drakoną, — baigė Dani mintį Grazdanas smailia barzdele, kalbėjęs darkyta bendrąja kalba.

— Štai jis, jau laukia.

Seras Džora ir Belvasas kartu su Dani žengė prie neštuvų, ant kurių tysojo Drogonas su savo broliais ir šildėsi saulėje. Džiki atrišo vieną grandinės galą ir padavė jį Daneiris. Jai trūktelėjus grandinę, juodasis drakonas pakėlė galvą, sušnypštė ir ištiesė tamsos ir ugnies sparnus. Kai ant Kraznio Mo Naklozo krito tų sparnų šešėlis, vergų pirklys patenkintas nusišypsojo.

Dani padavė jam Drogono grandinės galą. Jis atsilygindamas atidavė jai rimbą. Jo rankena buvo iš juodo, įmantriai išraižyto ir auksu inkrustuoto drakonų kaulo. Prie jos buvo pritaisyti devyni ilgi odiniai dirželiai, o kiekvieno iš jų gale pririštas paauksuotas žvėries nagas. Paauksuotos rankenos buožė priminė moters galvą aštriais dantimis. Kraznis šį rimbą vadino „harpijos pirštais“.

Dani pakėlė rimbą ir šmaukštelėjo juo orą. Koks lengvas ir… skaudus.

— Vadinasi, sutarta? Dabar jie mano?

— Sutarta, — pritariamai linktelėjo vergų pirklys ir stipriai trūktelėjo grandinę, norėdamas nutempti Drogoną nuo neštuvų.

Dani vėl sėdo į balną. Ji jautė, kaip smarkiai krūtinėje daužosi širdis. Jautėsi bejėgė ir apimta baimės. Ar mano brolis irgi būtų taip pasielgęs? Ir Daneiris pagalvojo, ar princas Reigaras, pamatęs kitame Trišakio krante išrikiuotą Grobiko kariuomenę su visomis vėjyje besiplaikstančiomis jos vėliavomis, irgi taip jaudinosi?

Ji pasistiebė pėdomis įsiremdama į balnakilpes ir iškėlė harpijos pirštus virš galvos, kad visi Grynuoliai matytų.

— SANDORIS BAIGTAS! — visa gerkle suriko ji. — DABAR JŪS MANO! — Kulnais paraginusi kumelę, Dani nušuoliavo palei pirmąją gretą, laikydama harpijos pirštus aukštai iškėlusi. — DABAR JŪS PRIKLAUSOTE DRAKONUI! JŪS NUPIRKTI, UŽ JUS SUMOKĖTA! SUMOKĖTA! SUMOKĖTA!

Akies krašteliu Dani pamatė, kad senasis Grazdanas staiga pasuko savo žilą galvą. Jis išgirdo mane kalbant valyriškai. Kiti vergų pirkliai jos nesiklausė. Rėksmingai patarinėdami, jie susibūrė aplink Kraznį ir drakoną. Ir vis dėlto, kad ir kiek astaporiečiai traukė ir tempė, nuvilkti Drogono nuo neštuvų jiems nepavyko. Jis tysojo pražiojęs nasrus, leido garą, o kai pamėgino dantimis kaptelėti vergų pirkliui veidą, jo kaklas susirietė ir akimirksniu vėl išsitiesė.

Laikas keltis į kitą Trišakio krantą, tarė sau Dani, sukdama kumelę ir ketindama palikti miestą. Kraujo raiteliai jojo glaudžiai ją apsupę.

— Turite sunkumų, — pasakė Dani vergų pirkliui.

— Pats jis nenulips, — pareiškė Kraznis.

— To ir reikėjo tikėtis. Drakonas — ne vergas.

Ir, sėdėdama balne, Dani iš visų jėgų rimbu kirto vergų pirkliui per veidą. Kraznis riktelėjo, žingtelėjo atatupstas ir per jo skruostus į iškvėpintą barzdą plūstelėjo skaisčiai raudonas kraujas. Pakako vieno kirčio ir harpijos pirštai negailestingai sudarkė jam veidą, bet apžiūrėti sužalojimų Dani nė nestabtelėjo.

— Drogonai! — garsiai, skardžiai, meiliai ir visiškai pamiršusi savo baimę suriko ji. — Drakarys!

Juodasis drakonas išskleidė sparnus ir suklykė.

Iš jo nasrų išsiveržęs tamsus liepsnos kamuolys pataikė tiesiai Krazniui į veidą. Vergų pirklio akys išsilydė ir nutekėjo skruostais žemyn, o į plaukus ir barzdą įtrintas aliejus taip staiga užsidegė, kad jam ant galvos plykstelėjo du kartus už veidą didesnė ugnies karūna. Staiga pasklidęs svylančios mėsos tvaikas nustelbė net Kraznio kvepalus, o jo aimanos, rodės, nuslopino visus kitus garsus.

Bausmės aikštė apsipylė krauju ir joje įsiviešpatavo chaosas. Gerieji šeimininkai kliegė nesavais balsais, lėkė, vieni kitus stumdė ir klupinėjo, per skubėjimą užmynę ant savo tokarų kraštų. Plakdamas juodais sparnais, Drogonas neskubėdamas vėl priskrido prie Kraznio. Kai vėl pavaišino vergų pirklį ugnimi, Iri ir Džiki atrišo Viserioną ir Reigalą, ir staiga ore skraidė jau trys drakonai. Atsisukusi pasižiūrėti, kas vyksta, Dani pamatė, kad trečia dalis išdidžiųjų Astaporo karių demonų ragais kaip įmanydami bando tramdyti žirgus ir neiškristi iš balno, o kitas trečdalis, žybsėdami saulės apšviestais spindinčiais apsiaustais, sprunka. Vienam iš karių pavyko išsilaikyti balne taip ilgai, kad spėjo išsitraukti kalaviją, bet Džogo rimbas akimirksniu apsivijo jo kaklą ir užgniaužė beišsiveržiantį šūksnį. Kitam Racharo arachas nurėžė ranką ir nelaimėlis suko arklį ratu aplink taškydamas kraują. Agas sėdėjo ramiai statydamas į lanką strėles, tempdamas ir laidydamas jas į tokarus. Ir jam visiškai nerūpėjo, kokie drabužio apvadai — sidabriniai, auksiniai ar visai paprasti. Stipruolis Belvasas irgi išsitraukė arachą ir sukdamas jį puolė priešus.

— Leiskite ietis! — Dani išgirdo šūktelint vieną iš astaporiečių. Tai buvo Grazdanas, kilmingasis Grazdanas, vilkintis tokarą nuo perlų apsunkusiais kraštais. — Grynuoliai! Ginkite mus, sulaikykite juos, ginkite savo šeimininkus! Ietis! Kalavijus!

Kai Racharo strėlė pervėrė Grazdanui gerklę, jo dengtus neštuvus laikę vergai neištvėrė ir spruko, šiurkščiai nubloškę savo šeimininką ant žemės. Krauju gausiai laistydamas grindinio plytas, senis prišliaužė prie pirmos eunuchų gretos. Bet Grynuoliai net nepažvelgė žemyn pasižiūrėti, kaip jis miršta. Jie stovėjo išsirikiavę darniomis gretomis.

Ir nejudėjo. Dievai išklausė mano maldos.

— Grynuoliai! — šuoliuodama palei pirmąją gretą sušuko Dani, jos sidabru ir auksu puošta kasa maskatavo į šonus, o varpelis švelniai skambėjo sulig kiekvienu kumelės šuoliu. — Žudykite geruosius šeimininkus, žudykite karius, žudykite kiekvieną vyrą, kuris vilki tokarą ir laiko rimbą, bet nelieskite jaunesnių nei dvylikos metų vaikų ir nukirskite grandines visiems vergams, kuriuos tik pamatysite. — Ji iškėlė virš galvos harpijos pirštus ir… nusviedė rimbą šalin. — Laisvė! — skardžiai sušuko. — Drakarys! Drakarys!

— Drakarys! — vienu balsu atsiliepė jie, ir Dani ausiai tai buvo pats mieliausias žodis. — Drakarys! Drakarys!

Ir vergų pirkliai kūkčiodami puolė bėgti, maldavo pasigailėjimo ir mirė, o dulkių pilnas oras prisipildė iečių ir ugnies.

Sansa

Rytą buvo baigti siūti nauji jos apdarai, tarnaitės pripylė Sansai kubilą karšto garuojančio vandens ir trynė kūną nuo galvos iki kojų tol, kol oda įraudo ir ėmė spindėti. Pačios Sersėjos tarnaitė pakirpo jai nagus, sušukavo ir susuko plaukus, kad kristų ant nugaros švelniomis garbanomis. Taip pat ji atnešė tuziną mėgstamiausių karalienės kvepalų. Sansa išsirinko gana aštrų, salsvą gėlių aromatą su citrinų priekvapiu. Tarnaitė užlašino lašelį kvepalų sau ant piršto ir vieną po kito palietė juo Sansos paausius, paskui pasmakrę ir, vos juntamai, abu krūtų spenelius.

Netrukus kartu su siuvėja pasižiūrėti, kaip Sansa velkasi naujus drabužius, atėjo ir Sersėja. Visi jos apatiniai buvo šilkiniai, bet suknia buvo pasiūta iš dramblio kaulo spalvos aksomo ir sidabro brokato, pamušta tokios pat spalvos atlasu. Kai Sansa nuleisdavo rankas, ilgi, su įkarpomis rankovių galai beveik siekė žemę. Be to, ši suknia, be jokios abejonės, buvo skirta moteriai, o ne mergaitei. Korsažas buvo su gilia iškirpte priekyje, beveik siekiančia Sansai pilvą, o toje iškirptėje buvo įsiūti šviesiai pilki, įmantrūs Myro nėriniai. Suknios sijonai buvo ilgi ir pūsti, o juosmuo taip stipriai suveržtas, kad, kai tarnaitės mazgė raištelius, Sansai teko sulaikyti kvėpavimą. Taip pat ji gavo naujus batelius, — laivutes, pasiūtas iš minkštos pilkos elnių odos, — ir jos pėdos akimirksniu atsidūrė tarsi meilužio glėbyje.

— Nepaprastai gražiai atrodai, miledi, — kai Sansa buvo aprengta, pagyrė ją siuvėja.

— Tikrai gražiai, tiesa? — Sansa nusijuokė, apsisuko ir jos sijonai taip pat ėmė suktis. — Ak, aš tikrai graži. — Ji nekantriai laukė, kad ją tokią pamatytų Vilas. Jis mane pamils, pamils, turi pamilti… Mane pamatęs, pamirš Vinterfelą, aš jau tuo pasirūpinsiu.

Karalienė Sersėja priekabiai nužvelgė Sansą.

— Manau, trūksta brangakmenių. Džofrio jai dovanotų mėnulio akmenų.

— Tuoj, jūsų malonybe, — tarstelėjo tarnaitė.

Kai mėnulio akmenys jau puošė Sansai ausis ir kaklą, karalienė pritariamai linktelėjo.

— Taip. Dievai buvo tau maloningi, Sansa. Tu žavinga mergina. Net šlykštu pagalvoti, kad tokia miela ir nekalta mergina atiteks tam išgamai.

— Kokiam išgamai? — nieko nesuprasdama paklausė Sansa. Ar karalienė turi omenyje Vilą? Iš kur ji gali žinoti? To nežinojo niekas, tik ji, Mardžerė ir Erškėčių karalienė… Ak, ir dar Dontosas, bet jis nesiskaito.

Į šį klausimą Sersėja Lanister nesiteikė atsakyti.

— Apsiaustą, — liepė ji, ir moterys jį atnešė: ilgą, baltą, aksominį apsiaustą, apsunkusį nuo perlų. Ant jo sidabro siūlais buvo išsiuvinėtas niršus didvilkis. Sansa pažvelgė į jį ir staiga ją apėmė baimė.

— Tavo tėvo spalvos, — kol tarnaitės Sansai po smakru segė ploną sidabrinę apsiausto grandinę, pasakė Sersėja.

Nekaltos mergelės apsiaustas. Sansa nejučia pakėlė ranką prie kaklo. Jei būtų drįsusi, būtų nusiplėšusi šį drabužį ir nusviedusi šalin.

— Susičiaupusi tu gražesnė, Sansa, — vėl tarė Sersėja. — Dabar eime, septonas jau laukia. Ir vestuvininkai jau susirinko.

— Ne, — Sansa papurtė galvą. — Ne.

— Taip. Tu esi sosto globotinė. Dabar tėvą tau atstoja karalius, nes tavo brolis pripažintas išdaviku. Tai reiškia, kad karalius turi teisę ištekinti tave už ko panorėjęs. Tau teks tekėti už mano brolio Tiriono.

Man priklausantis palikimas… — dingtelėjo Sansai ir jai pasidarė bloga. Dontosas Kvailelis vis dėlto nebuvo toks kvailas; jis tai numatė. Sansa pasitraukė toliau nuo karalienės.

— Netekėsiu.

Aš turiu tekėti už Vilo, turiu tapti Haigardeno ledi, maldauju…

— Suprantu, kad nenori. Jei reikia, išsiverk. Tavimi dėta, tikriausiai nusiraučiau plaukus nuo galvos. Be abejo, jis bjaurus neūžauga, bet vis tiek privalėsi už jo tekėti.

— Jūs manęs nepriversite.

— Žinoma, kad priversim. Gali ateiti tyliai, ramiai ir duoti santuokos įžadus, kaip dera ledi, arba spyriotis ir klykti, iškelti sceną ir prajuokinti arklininkus, bet vis tiek ištekėsi už Tiriono ir atsigulsi su juo į lovą. — Karalienė atidarė duris. Už jų laukė seras Merinas Trentas ir seras Osmundas Ketlblekas su baltais žvyniniais karaliaus sargybos riterių šarvais. — Palydėkite Sansą į septą, — liepė ji vyrams. — Jei reikės, nešte nuneškite, tik pasistenkite nesuplėšyti drabužių — jie labai brangūs.

Sansa mėgino sprukti, bet, nenubėgusią nė jardo, ją sučiupo Sersėjos tarnaitė. Seras Merinas Trentas pervėrė ją tokiu žvilgsniu, kad ji net susigūžė, bet Ketlblekas, galima sakyti, švelniai paėmė ją už alkūnės ir tarė:

— Daryk, kas tau liepta, mieloji, ir nebus taip blogai. Juk vilkai turi būti narsūs, ar ne?

Narsūs… — Sansa sunkiai atsiduso. Taip, aš iš Starkų giminės, galiu būti narsi. Visų akys buvo nukreiptos į ją, kaip ir tądien kieme, kai seras Borosas Blauntas nuplėšė jai drabužius. Tą kartą būtent neūžauga išgelbėjo ją nuo smurto — tas pats vyras, kuris dabar jos laukė. Jis nėra toks blogas kaip kiti, tarė ji sau.

— Eisiu.

Sersėja nusišypsojo.

— Žinojau, kad pasielgsi protingai.

Paskui Sansa neprisiminė, nei kaip išėjo iš kambario, nei kaip nusileido laiptais, nei kaip perėjo kiemą. Rodės, visą dėmesį sutelkė į tai, kur stato koją. Seras Merinas ir seras Osmundas žingsniavo šalia vilkėdami tokius pačius šviesius apsiaustus kaip ir jos, tik ant jų nebuvo perlų ir jos tėvo ženklo — didvilkio. Ant pilies septos laiptų jos laukė pats Džofris. Karalius buvo apsirengęs prabangiais, tamsiai raudonos ir aukso spalvos drabužiais ir ant galvos užsidėjęs karūną.

— Šiandien esu tavo tėvas, — pareiškė jis.

— Ne, nesi, — niršiai atšovė Sansa. — Ir niekada nebūsi.

Jo veidas apsiniaukė.

— Esu. Esu tavo tėvas ir turiu teisę tave išleisti už ko panorėjęs. Už bet ko. Jei liepsiu, tekėsi už kiaulių šėriko ir sugulsi su juo kiaulidėje. — Žalios jo akys linksmai žybtelėjo. — O gal labiau norėtum, kad atiduočiau tave Ilinui Peinui?

Sansai ėmė daužytis širdis.

— Prašau, tavo malonybe, — ėmė maldauti ji, — jei kada nors bent truputėlį mane mylėjai, neversk manęs tekėti už savo…

— …dėdės? — Pro septos duris ant laiptų išėjo Tirionas Lanisteris. — Tavo malonybe, — paprašė jis Džofrio, — būk toks malonus ir leisk man valandėlę pasikalbėti su ledi Sansa akis į akį.

Karalius jau žiojosi jam atsakyti, bet Džofrio motina rūsčiai dėbtelėjo į sūnų. Jiedu paėjėjo kelis žingsnius į šalį.

Tirionas vilkėjo juodo aksomo liemenę su užraitų ornamentais, avėjo aulinius, iki pusės blauzdų siekiančius batus, su kuriais atrodė keliais centimetrais aukštesnis, o ant kaklo buvo pasikabinęs rubinų ir liūtų galvų vėrinį. Bet per veidą einantis randas buvo dar skausmingas ir raudonas, o vietoj nosies buvo matyti tik didžiulis šašas.

— Tu labai graži, Sansa, — tarė Tirionas.

— Man didelė garbė girdėti tai iš tavęs, milorde. — Sansa nesumetė, ką daugiau atsakyti. Gal pasakyti, kad ir jis gražus? Bet pamanys, kad esu kvaiša arba melagė. Tad tik nuleido akis ir prikando liežuvį.

— Miledi, ne taip turėtum atvykti į savo vestuves. Atsiprašau už tai. Atleisk, kad viskas taip staiga ir slapta. Mano lordui tėvui ši santuoka atrodė būtina… karalystės labui. Jei aplinkybės būtų kitokios, būčiau atėjęs pas tave anksčiau, kaip ir norėjau. — Jis prikrypavo arčiau. — Žinau, kad šių vestuvių netroškai. Apie save galiu pasakyti tą patį. Bet jei nebūčiau sutikęs tavęs vesti, jie būtų tave ištekinę už mano pusbrolio Lanselio. Gal jis tau būtų buvęs labiau prie širdies. Jis artimesnis tau amžiumi ir gražesnis pažiūrėti. Jei to nori, tik pasakyk, ir tuoj pat nutrauksiu šį juokingą spektaklį.

Nenoriu nė vieno iš Lanisterių, norėjo atrėžti Sansa. Noriu Vilo, noriu Haigardeno, šunyčių, baržos ir sūnų, kurių vardai būtų Edardas, Branas ir Rikonas. Bet staiga vėl prisiminė, ką dievų giraitėje jai sakė seras Dontosas. Nesvarbu, ar Tairelis, ar Lanisteris: jiems reikia ne manęs, o mano palikimo.

— Tu labai malonus, milorde, — susitaikiusi su likimu tarė Sansa. — Esu sosto globotinė ir mano pareiga tekėti už to, kurį nurodo karalius.

Tirionas atidžiai pažvelgė į ją savo skirtingų spalvų akimis.

— Žinau, kad nesu iš tų vyrų, apie kokius svajoja jaunos merginos, Sansa, — tyliai pasakė jis, — bet aš ir ne Džofris.

— Ne, — pritarė ji. — Tu buvai man geras. Aš pamenu.

Tirionas ištiesė jai ranką stora plaštaka ir bukais pirštais.

— Tuomet eime. Atlikime pareigą.

Sansa padavė jam ranką ir Tirionas nusivedė ją prie santuokos altoriaus, kur tarp Motinos ir Tėvo septonas laukė, kol galės sujungti jųdviejų gyvenimus. Sansa matė Dontosą spalvingu juokdario kostiumu, žiūrintį į ją iš nuostabos išpūstomis akimis. Seras Beilonas Svonas ir seras Borosas Blauntas stovėjo apsivilkę baltais karaliaus sargybos vyrų drabužiais, o sero Loro niekur nebuvo. Čia apskritai nėra nė vieno iš Tairelių, staiga suvokė Sansa. Užtat kitų liudininkų netrūko: čia buvo eunuchas Veiris, seras Adamas Marbrandas, lordas Filipas Futas, seras Bronas, Džalabaras Kso ir tuzinas kitų. Lordas Džailsas kosčiojo, ledi Ermesanda atrodė nuoširdžiai susijaudinusi, o besilaukianti ledi Tandos duktė nežinia kodėl kūkčiojo. Tegul verkšlena, pagalvojo Sansa. Galbūt dar nesulaukusi vakaro raudosiu ir aš.

Tuoktuvių ceremonija praėjo nelyginant sapne. Sansa darė viską, ko iš jos buvo reikalaujama. Skambėjo maldos, priesaikos, giesmės, degė aukštos žvakės ir jai, žvelgusiai į jas ašarų pilnomis akimis, šimtai šokčiojančių liepsnelių atrodė lyg tūkstančiai. Laimė, niekas nematė, kad, stovėdama prie altoriaus ir vilkėdama savo tėvo spalvų apsiaustą, ji verkia; o jei kas nors ir matė, apsimetė, kad nieko nepastebėjo. Ir, rodės, labai greitai jauniesiems atėjo laikas apsikeisti apsiaustais.

Džofris, kaip karalystės tėvas, užėmė lordo Edardo Starko vietą. Kai jis uždėjo rankas jai ant pečių ir ėmė negrabiai segti apsiausto sąsagą, Sansa stovėjo tiesi kaip ietis. Viena Džofrio ranka brūkštelėjo jai per krūtį ir, akimirksnį stabtelėjusi, ją spustelėjo. Tada sagtis atsisegė ir Džofas šypsodamasis karališku mostu nusiautė jai apsiaustą.

Jo dėdei sekėsi gerokai prasčiau. Nuotakos apsiaustas, kurį jis laikė, buvo didžiulis ir sunkus, tamsiai raudonas, aksominis, išsiuvinėtas liūtų figūromis, aukso spalvos atlasu apsiūtais ir rubinais papuoštais kraštais. Bet niekas nesusiprotėjo atnešti aukštos kėdės ir dabar Tirionas stovėjo pusantros pėdos žemesnis už savo nuotaką. Kai užėjo jai už nugaros, Sansa pajuto, kad būsimas sutuoktinis trūktelėjo jai sijoną. Jis nori, kad atsiklaupčiau, susivokė ji ir nuraudo. Jaunoji pasijuto pažeminta. Ceremonija turėjo vykti ne taip. Ji daug kartų galvojo apie savo vestuves ir visada įsivaizduodavo, kad jos sužadėtinis stovės jai už nugaros aukštas ir stiprus, apgaubs jai pečius apsaugą garantuojančiu savo apsiaustu, o pasilenkęs užsegti segės, švelniai pabučiuos į skruostą.

Ji vėl pajuto, kad Tirionas timptelėjo sijoną, tik šį kartą stipriau. Nesiklaupsiu. Kodėl man turėtų rūpėti jo jausmai, jei niekam neįdomūs manieji?

Neūžauga trūktelėjo sijoną trečią kartą. Sansa užsispyrusi stipriai sučiaupė lūpas ir apsimetė nieko nepastebėjusi. Kažkas jiedviem už nugarų sukikeno. Karalienė, dingtelėjo Sansai, bet tai nebuvo svarbu. Netrukus jie visi juokėsi, o garsiausiai kvatojo Džofris.

— Dontosai, ant keturių! — įsakė karalius. — Mano dėdei reikia padėti užsilipti ant savo nuotakos.

Ir jos lordas vyras apsiautė ją Lanisterių giminės spalvomis, pasilipęs juokdariui ant nugaros.

Atsisukusi Sansa pamatė į ją spoksantį mažąjį vyrą, stipriai sučiaupusį lūpas, iškaitusiu, kaip jos apsiaustas raudonu veidu. Ir staiga ji susigėdo savo užsispyrimo. Delnais persibraukė sijoną ir atsiklaupė prieš jį, kad jųdviejų galvos būtų vienodame aukštyje.

— Šiuo bučiniu iškilmingai prisiekiu tave mylėti ir laikyti savo viešpačiu bei vyru.

— Šiuo bučiniu iškilmingai prisiekiu tave mylėti, — dusliai tarė neūžauga, — ir laikyti savo ledi bei žmona. — Jis pasilenkė į priekį, ir jųdviejų lūpos trumpai susilietė.

Jis toks šlykštus, pagalvojo Sansa, kai Tirionas prikišo prie jos veidą. Šlykštesnis net už Skaliką.

Septonas aukštai pakėlė krištolinį rutulį, kad vaivorykštės šviesa kristų ant jaunavedžių.

— Dievų ir žmonių akivaizdoje, — prabilo jis, — Tirioną iš Lanisterių giminės ir Sansą iš Starkų giminės iškilmingai skelbiu vyru ir žmona, vienu kūnu, viena širdimi, viena siela, dabar ir per amžius, ir tegul būna prakeiktas tas, kas tarp jųdviejų įsiterps.

Sansa prikando lūpą, kad nepravirktų.

Vestuvių pokylis vyko Mažojoje menėje. Susirinko maždaug penkios dešimtys svečių, — daugiausia Lanisterių vasalų ir sąjungininkų, o prie jų prisidėjo ir žmonių, atvykusių į karaliaus vestuves. Ir čia Sansa pamatė Tairelius. Mardžerė pažvelgė į ją labai liūdnai, o pro šalį, tarp Kairio ir Dešinio svirduliavusi Erškėčių karalienė apskritai nesiteikė pakelti į ją akių. Elinora, Ala ir Mega, rodės, atkakliai dėjosi jos nepažįstančios. Mano draugės… — niūriai pagalvojo Sansa.

Jos vyras daug gėrė, o valgė mažai. Kam nors atsistojus pasiūlyti tosto, jis išklausydavo tariamų žodžių ir kartais dėkodamas santūriai linktelėdavo, bet šiaip jo veidas atrodė tarsi akmeninis. Pokylis, rodės, užtruko visą amžinybę, nors valgio Sansa nė neparagavo. Ji troško, kad šventė greičiau baigtųsi, bet, kita vertus, tos pabaigos baiminosi. Mat po pokylio jaunieji eidavo į lovą. Vyrai turėjo nunešti nuotaką į santuokinę lovą, pakeliui išrengdami ir šiurkščiai bei pašaipiai leisdami suprasti, kas jos tuose pataluose laukia, o moterys panašiai turėjo pagerbti Tirioną. Tik abu nuogi paguldyti į lovą ir apkloti, jiedu galėjo likti vieni, bet ir tuomet, pagal paprotį, vestuvininkai turėjo stovėti už jaunavedžių miegamojo durų ir šūkauti savo storžieviškus patarimus. Kai buvo mergaitė, pirmas jaunavedžių sugulimas į lovą Sansai atrodė ir nuodėmingas, ir jaudinantis, bet dabar, kai tai iš tiesų vyko, jautė vien didžiulę baimę. Ji nemanė, kad galėtų ištverti ir leistis vyrų nurengiama, ir buvo tikra, jog apsipils ašaromis išgirdusi pirmą nešvankų pokštą.

Užgrojus muzikantams, ji klusniai padavė Tirionui ranką ir tarė:

— Milorde, ar pradėsime šokį?

Neūžauga vyptelėjo.

— Manau, šiandien pakankamai visus prijuokinome, ar ne?

Tad juos pavadavo Džofris ir Mardžerė. Kaip toks pabaisa gali taip gražiai šokti? — nusistebėjo Sansa. Ji dažnai pasvajodavo, kaip šoks savo vestuvių pokylyje ir kaip visi svečiai negalės atitraukti akių nuo jos ir jos gražuolio lordo. Jos svajose visi svečiai šypsojosi. O dabar net mano vyras nesišypso.

Kiti svečiai taip pat išėjo šokti ir prisidėjo prie karaliaus ir jo sužadėtinės. Elinora šoko su savo jaunuoju skvairu, o Mega su princu Tomenu. Ledi Meriveter, Myro gražuolė juodais plaukais ir didelėmis tamsiomis akimis, sukosi taip gundomai, kad netrukus prikaustė visų menėje esančių vyrų dėmesį. Lordas ir ledi Taireliai šoko santūriau. Seras Kevanas Lanisteris maldavo, kad ledi Jana Fosovėj, lordo Tairelio sesuo, suteiktų jam garbę ir su juo pašoktų. Merė Krein išėjo į šokių aikštelę su princu tremtiniu Džalabaru Kso, kuris buvo apsirengęs plunksniškais, puošniais drabužiais ir atrodė tikrai žavingai. Sersėja Lanister pasiėmė sau į porą lordą Redvainą, paskui šoko su lordu Rovanu, o galų gale — su savo tėvu, kuris judėjo grakščiai, bet labai santūriai.

Sansa sėdėjo susidėjusi rankas į sterblę, žiūrėjo į šokančią, besijuokiančią ir šviesias garbanas nuo veido vis nusibraukiančią karalienę. Ji visus žavi, niūriai pagalvojo Sansa. Kaip aš jos nekenčiu… Ji nusuko akis ir pamatė su Dontosu šokantį Mėnuliuką.

— Ledi Sansa… — prie pakylos stovėjo seras Garlanas Tairelis. — Ar suteiksi man garbę? Jei tavo vyras leis…

Kipšas primerkė skirtingų spalvų akis.

— Mano ledi gali šokti su kuo tik nori.

Gal būtų buvę geriau, jei Sansa būtų likusi sėdėti šalia savo vyro, bet ji taip norėjo šokti… o seras Garlanas buvo Mardžerės ir Vilo, Gėlių riterio, brolis.

— Dabar suprantu, kodėl tau davė Garlano Narsiojo vardą, sere, — tarė Sansa, duodama jam ranką.

— Miledi labai maloni. Taip jau susiklostė, kad šį vardą man sugalvojo Vilas. Mat norėjo mane apsaugoti.

— Apsaugoti? — Sansa pažvelgė į jį suglumusi.

Seras Garlanas nusijuokė.

— Vaikystėje buvau tikras rubuilis, o mes turėjome dėdę, vadinamą Gartu Apkūniuoju. Tad Vilas nusprendė visiems užbėgti už akių, tiesa, iš pradžių pagrasinęs man tokiais vardais kaip Garlanas Geltonsnapis, Garlanas Akiplėša ir Garlanas Pabaisa.

Šie žodžiai buvo tokie mieli ir paiki, kad, nepaisant visko, Sansa nusijuokė. Paskui pasijuto keistai dėkinga. Nežinia kodėl, bet tas juokas grąžino jai viltį, nors ir trumpam. Šypsodamasi ji atsidavė muzikai ir šokio žingsneliams, fleitos, dūdelių ir arfos garsams, ritmingam būgno dunksėjimui… o kartkartėmis — ir sero Garlano rankoms, kai bešokdami jiedu vėl susitikdavo.

— Mano ledi žmona dėl tavęs labai nerimauja, — vieną iš tokių kartų tyliai pasakė jis.

— Ledi Leonetė man labai maloni. Perduok jai, kad laikausi neblogai.

— Jaunoji per savo vestuves turėtų jaustis geriau nei „neblogai“, — gana meiliai tarė seras Garlanas. — Rodos, vos neapsiverkei.

— Iš džiaugsmo, sere.

— Akys verčia tavo liežuvį meluoti. — Seras Garlanas apsuko Sansą ir priglaudė prie šono. — Miledi, mačiau, kaip žiūri į mano brolį. Loras šaunus, gražus ir mes visi jį labai mylime, bet… Kipšas tau bus geresnis sutuoktinis. Manau, jis yra didesnis vyras, nei iš pirmo žvilgsnio atrodo.

Sansai dar nesumojus, ką atsakyti, muzika pareikalavo iš šokėjų sukinio ir jiedu išsiskyrė. Priešais ją atsidūrė įraudęs ir prakaitu apsipylęs Meisas Tairelis, paskui — lordas Meriveteris, o tada — princas Tomenas.

— Ir aš noriu vesti, — tarė putlus, vos devynerių berniukas. — Aš aukštesnis už savo dėdę!

— Žinau, kad aukštesnis, — atsakė Sansa ir partneriai vėl pasikeitė. Seras Kevanas tarstelėjo, kad ji graži, Džalabaras Kso pasakė kažką Vasaros salų kalba, kurios ji nesuprato, o lordas Redvainas palinkėjo daug rubuilių vaikų ir ilgų bei džiaugsmingų santuokos metų. Pagaliau šokis suvedė Sansą akis į akį su Džofriu.

Kai jis palietė jos ranką, Sansa įsitempė, bet karalius suspaudė ją stipriau ir prisitraukė.

— Neturėtum taip liūdėti. Mano dėdė mažas ir bjaurus, bet juk tebeturi mane.

— Tu vesi Mardžerę!

— Karalius gali turėti ir kitų moterų. Kekšių. Mano tėvas turėjo. Vienas iš Eigonų taip pat. Rodos, trečiasis ar ketvirtasis. Jis turėjo daug sugulovių ir daugybę pavainikių. — Besisukant pagal muzikos ritmą, Džofris pasiuntė jai nepadorų, geidulingą oro bučinį. — Dėdė pristatys tave man į lovą, kai tik liepsiu.

Sansa papurtė galvą.

— Nepristatys.

— Pristatys, o jei ne, nukirsiu jam galvą. Karalius Eigonas gaudavo kiekvieną moterį, kurios užsigeisdavo, nesvarbu, ar ji būdavo ištekėjusi, ar ne.

Laimė, šokėjams vėl atėjo laikas keistis vietomis. Bet Sansos kojos buvo kaip medinės ir lordas Rovanas, seras Taladas bei Elinoros skvairas tikriausiai pagalvojo, kad ji labai prasta šokėja. Paskui priešais ją vėl atsidūrė seras Garlanas ir, laimė, netrukus šokis baigėsi.

Sansa pajuto palengvėjimą, bet neilgai. Vos tik nutilo muzika, ji išgirdo Džofrį sakant:

— Laikas paguldyti juodu į lovą! Nuvilkime jai drabužius ir pažiūrėkime, ką ta vilkė gali pasiūlyti mano dėdei!

Kiti vyrai garsiai ir entuziastingai pritarė karaliui.

Jos neūžauga vyras lėtai pakėlė akis nuo vyno taurės.

— Aš į lovą neisiu.

Džofris paėmė Sansą už rankos.

— Jei liepsiu, tai ir eisi.

Staiga Kipšas įbedė durklą į stalą ir ginklas liko ten stirksoti virpančia rankena.

— Tada galėsi aptarnauti savo nuotaką pagaliu. Aš tave iškastruosiu, prisiekiu.

Visi nuščiuvo, įsiviešpatavo tyla. Sansa atšlijo nuo Džofrio, bet jis jos nepaleido ir įplėšė suknios rankovę. Bet to drykstelėjimo, rodos, niekas neišgirdo. Karalienė Sersėja kreipėsi į tėvą:

— Girdėjai, ką jis pasakė?

Lordas Taivinas atsistojo.

— Manau, apsieisime ir be jaunųjų gultuvių. Tirionai, esu tikras, kad nenorėjai grasinti jo malonybei karaliui?

Sansa matė, kaip jos vyro veide šmėstelėjo įniršis.

— Aš netyčia leptelėjau, — tarė jis. — Tai buvo tik nevykęs pokštas, valdove.

— Grasinai mane iškastruosiąs! — šaižiai riktelėjo Džofris.

— Tikrai, tavo malonybe, — linktelėjo Tirionas, — bet tik dėl to, kad pavydžiu tavo vyriškos galybės. Manoji tokia menka, kad neverta nė kalbėti. — Jis klastingai šyptelėjo. — O jei išplėši man liežuvį, visai neturėsiu kaip teikti malonumo žavingai žmonai, kurią man davei.

Seras Osmundas Ketlblekas neištvėręs nusikvatojo. Kažkas prunkštelėjo. Bet nei Džofas, nei lordas Taivinas nesijuokė.

— Tavo malonybe, — tarė jis, — juk matai, kad mano sūnus girtas.

— Aš tikrai girtas, — prisipažino Kipšas, — bet ne toks girtas, kad negalėčiau dalyvauti savo gultuvėse. — Jis nušoko nuo pakylos ir šiurkščiai sugriebė Sansą. — Eikš, žmona, laikas tau pakelti nuleidžiamąsias tvirtovės grotas. Noriu pažaisti įsiveržimą į pilį.

Išraudusi kaip vėžys, Sansa išėjo su juo iš Mažosios menės. Argi turiu iš ko rinktis? Tirionas ėjo krypuodamas, juolab dabar, kai taip skubėjo. Dievai buvo maloningi ir nei Džofris, nei niekas kitas iš svečių paskui juodu nenusekė.

Povestuvinę naktį jiems buvo leista naudotis erdviu miegamuoju, įrengtu aukštai, Rankos bokšte. Kai jiedu įėjo, Tirionas koja užtrenkė duris.

— Ant indaujos stovi ąsotis gero Arboro auksinio, Sansa. Gal būsi tokia maloni ir pripilsi man taurę?

— Ar išmintingai elgiesi, milorde?

— Dar niekada nesu pasielgęs išmintingiau. Kaip matai, nesu toks girtas. Bet ketinu pasigerti.

Sansa įpylė po taurę jam ir sau. Viskas eisis lengviau, jei ir aš būsiu girta. Sėdėdama ant didžiulės lovos su baldakimu krašto, ji trimis gurkšniais nugėrė pusę taurės. Vynas, be jokios abejonės, buvo rinktinis, bet Sansa taip jaudinosi, kad apskritai nejuto skonio. Jai ėmė suktis galva.

— Nurengsi mane, milorde?

— Vadink mane Tirionu. — Jis pakreipė galvą. — Toks mano vardas, Sansa.

— Tirionai. Milorde. Ar man nusivilkti suknią, ar norėsi pats mane nurengti?

Ir ji vėl gurkštelėjo vyno.

Kipšas nuo jos nusigręžė.

— Kai vedžiau pirmą kartą, buvome tik mes, jaunieji, ir girtas septonas, o mūsų santuoką paliudijo kelios kiaulės. Vieną iš liudininkių suvalgėme per verstuvių pokylį. Tiša maitino mane paskrudusia kiaulės odele, aš laižiau taukus jai nuo pirštų, o paskui juokdamiesi sukritome į lovą.

— Tu jau buvai vedęs? Buvau… pamiršusi.

— Ne, nepamiršai. Tu šito nežinojai.

— Kas ji buvo, milorde? — Sansą nejučia apėmė smalsumas.

— Ledi Tiša. — Jis kreivai šyptelėjo. — Iš Silverfistų giminės. Jų skyde buvo pavaizduota viena auksinė ir šimtas sidabrinių monetų skaisčiai raudoname fone. Mūsų santuoka truko labai trumpai… kaip, manau, ir dera „trumpam“ vyrui.

Sansa įsispoksojo sau į plaštakas ir nepratarė nė žodžio.

— Kiek tau metų, Sansa? — po valandėlės paklausė Tirionas.

— Kai pasikeis mėnulis, — atsakė ji, — bus trylika.

— Dievai tebūna maloningi… — Neūžauga vėl gurkštelėjo vyno. — Ką gi, kalbos metų tau nepridės. Gal jau eikime prie reikalo, miledi? Jei tik nori…

— Aš noriu to, ko nori mano lordas vyras.

Bet šie žodžiai Tirioną, rodos, supykdė.

— Slepiesi už savo kuklumo lyg už pilies gynybinės sienos.

— Kuklumas — ledi šarvai, — tarė Sansa. Taip visuomet sakydavo jos septonė.

— Aš — tavo sutuoktinis. Šarvus jau gali nusiimti.

— O drabužius irgi nusivilkti?

— Nusivilk. — Laikydamas taurę, jis mostelėjo ranka ir pridūrė: — Mano lordas tėvas liepė pasirūpinti, kad santuoka nekeltų jokių abejonių.

Virpančiomis rankomis Sansa ėmė rengtis. Rodės, tarsi vietoj pirštų turėtų dešimt nykščių ir visi jie būtų sulaužyti. Ir vis dėlto jai kažkaip pavyko atsirišti raištelius ir atsisagstyti sagas, tad netrukus jos apsiaustas, suknia, korsažas ir šilkiniai pasijoniai šleptelėjo ant grindų, o paskui ji pagaliau nusivilko ir apatinius. Jos rankų ir kojų oda buvo pašiurpusi. Sansa stebeilijosi į grindis, mat nedrįso pakelti akių į vyrą, tačiau baigusi rengtis vis dėlto sukaupė drąsą, žvilgtelėjo ir pamatė, kad jis į ją spokso. Sansai atrodė, kad žalioje jo akyje atsispindi alkis, o juodoje — įtūžis. Mergina ir pati nežinojo, kas ją labiau gąsdino.

— Tu dar vaikas, — pasakė Tirionas.

Ji delnais prisidengė krūtis.

— Jau kraujavau.

— Vaikas, — pakartojo Kipšas, — bet aš geidžiu tavęs. Ar tave tai baugina, Sansa?

— Taip.

— Ir mane. Žinau, kad aš bjaurus…

— Ne, milorde…

Jis pasirėmė rankomis ir atsistojo.

— Nemeluok, Sansa. Aš išsigimęs, randuotas, mažas, bet… — Ji matė, kad Tirionas ieško tinkamų žodžių. — Bet lovoje, kai žvakės užpūstos, darbuojuosi ne prasčiau už kitus vyrus. Tamsoje aš — Gėlių riteris. — Jis vėl godžiai gurkštelėjo vyno. — Be to, aš dosnus. Ir ištikimas tiems, kurie ištikimi man. Įrodžiau, kad nesu bailys. Ir aš protingesnis už daugelį, o juk protas vyrui taip pat šį tą reiškia. Galiu būti net kilnus. Bijau, kad Lanisteriai nepratę būti kilnūs, bet žinau, jog kažkur manyje glūdi kilnumas… Galėčiau… Galėčiau būti tau geras.

Jis išsigandęs ne mažiau už mane, suvokė Sansa. Galbūt dėl to būtų turėjusi pajusti Tirionui daugiau palankumo, bet nepajuto. Tik užjautė jį, o užuojauta visuomet nuslopina aistrą. Tirionas žiūrėjo į ją laukdamas, gal ką nors pasakys, bet Sansa pritrūko žodžių. Tik stovėjo ir drebėjo.

Pagaliau įsitikinęs, kad atsakymo nesulauks, Tirionas Lanisteris baigė gerti vyną ir ištuštino taurę.

— Suprantu… — niūriai tarstelėjo. — Lipk į lovą, Sansa. Turime atlikti pareigą.

Puikiai žinodama, kad Tirionas į ją žiūri, Sansa įlipo į lovą. Ant žemo stalelio prie lovos degė kvapni bičių vaško žvakė, o pūkų patalai buvo nubarstyti rožių žiedlapiais. Ji trūktelėjo antklodę norėdama prisidengti ir tada išgirdo jį sakant:

— Ne.

Nuo šalčio Sansą nukrėtė šiurpas, bet ji pakluso. Užsimerkė ir laukė. Po akimirkos išgirdo savo vyrą aunantis batus, o paskui sušiugždėjo jo nusivelkami drabužiai. Kai jis liuoktelėjo į lovą ir delnu palietė krūtį, Sansa neištvėrė ir suvirpėjo visu kūnu. Ji gulėjo užsimerkusi, baisiai įsitempusi, baimindamasi to, kas dabar bus. Ar jis vėl ją palies? Gal pabučiuos? Ar dabar ji turi prasižergti? Sansa nežinojo, ko Tirionas iš jos tikisi.

— Sansa… — Jis patraukė ranką. — Atsimerk.

Ji buvo iškilmingai prisiekusi paklusti, tad atsimerkė. Jis nuogas sėdėjo jai prie kojų. Jo tarpkojyje iš šiurkščių gelsvų plaukų tankmės styrojo vyro kotas — tiesus ir kietas, — bet… tai buvo bene vienintelė tiesi šio žmogaus kūno dalis.

— Miledi, — pasakė Tirionas, — tu žavinga, gali tuo neabejoti, bet… aš negaliu. Tebūnie mano tėvas prakeiktas. Palauksime vieną mėnulį, vienerius metus, vieną metų laiką, — tiek, kiek reikės. Kol geriau mane pažinsi ir galbūt imsi bent truputį pasitikėti. — Savo šypsena Tirionas tikriausiai norėjo Sansą nuraminti, bet benosis jo veidas atrodė tik dar bjauresnis ir grėsmingesnis.

Pažiūrėk į jį, tarė sau Sansa, pažiūrėk į savo vyrą, gerai įsižiūrėk! Septonė Mordeina sakydavo, kad visi vyrai gražūs, tai rask dabar tą jo grožį, pamėgink! — Ji įsispoksojo į tas trumpas kojas, į gumbuotą gyvulišką kaktą, į žalią ir juodą akį, į skausmingą nosies šašą ir kreivą rožinį randą, į šiurkščių juodų ir aukso spalvos plaukų šabakštyną, atstojantį jam barzdą. Net jo vyriškumas buvo šlykštus, storas, gyslotas, ryškiai raudonu, svogūno pavidalo galu. Tai neteisinga, nesąžininga, kuo aš nusidėjau, kad dievai taip mane nubaudė, kuo?!

— Prisiekiu Lanisterio garbe, — pareiškė Kipšas, — neliesiu tavęs, kol pati to nenorėsi.

Sukaupusi visą drąsą, Sansa pažvelgė į tas skirtingų spalvų akis ir tarė:

— O jei niekada tavęs nenorėsiu, milorde?

Tirionas susiraukė, tarsi žmona būtų skėlusi jam antausį.

— Niekada?

Sansos kaklo raumenys buvo tokie įtempti, kad ji tik vos pastebimai linktelėjo.

— Na ir kas? — atsainiai mostelėjo ranka jis. — Tokiems neūžaugoms kaip aš dievai sukūrė kekšes.

Jis sulenkė trumpus ir bukus pirštus, sugniaužė kumštį ir nulipo nuo lovos.

Arija

Neskaitant Karaliaus Uosto, Akmeninė Septa buvo didžiausias Arijos kada nors matytas miestas, ir Harvinas sakė, kad čia jos tėvas laimėjo garsų mūšį.

— Karaliaus Pamišėlio vyrai medžiojo Robertą, mėgino sučiupti jį anksčiau, nei spės vėl prisidėti prie tavo tėvo, — jojant prie vartų pasakojo jis. — Jis buvo sužeistas, slaugomas kelių draugų, kai lordas Koningtonas ranka su didžiule kariuomene įsiveržė į miestą ir ėmė namas po namo jį šukuoti. Bet, jam dar nespėjus rasti Roberto, prie miesto atžygiavo lordas Edardas ir tavo senelis ir ėmė šturmuoti jo sienas. Lordas Koningtonas narsiai gynėsi. Vyrai kovėsi gatvėse, skersgatviuose, ant namų stogų, o visi septonai skambino varpais, kad prasčiokai nepamirštų užsišauti namų durų. Gaudžiant varpams, Robertas paliko slėptuvę ir stojo į kovą. Kalbama, kad tą dieną jis nužudė šešis vyrus. Vienas iš jų buvo Milesas Mutonas, garsus riteris, tarnavęs princo Reigaro ginklanešiu. Robertas būtų patiesęs ir ranką, bet per mūšį jiedu tiesiog nesusitiko akis į akį. O Koningtonas sunkiai sužeidė tavo senelį Tulį ir nužudė serą Denį Ariną, Slėnio įpėdinį. Ir vis dėlto, pamatęs, kad mūšis pralaimėtas, Koningtonas spruko taip pat greitai, kaip sprunka ant jo skydo pavaizduoti grifai. Paskui šį mūšį žmonės pavadino Varpų mūšiu. Robertas vis sakydavo, kad tą mūšį laimėjo tavo tėvas, o ne jis.

Apsižvalgiusi Arija pagalvojo, kad čia visai neseniai, matyt, vyko ir kiti mūšiai. Miesto vartai buvo sumeistrauti iš naujo, dar šviežio medžio; iš krūvos apdegusių rąstigalių, suverstų už miesto vartų, buvo galima numanyti, kas nutiko seniesiems.

Akmeninė Septa buvo stropiai saugoma, bet vartų kapitonas pamatęs, kas jie tokie, atvėrė jiems siaurus, išpuoliams skirtus vartus.

— Kaip sekasi apsirūpinti maistu? — jiems įžengus į miestą pasiteiravo Tomas.

— Visai neblogai. Medžioklis atginė bandą avių, be to, Juodaisiais Vandenimis praplaukė keli pirklių laivai. Į pietus nuo upės derlius nesudegė. Žinoma, norinčių atimti tai, ką turime, netrūksta. Vieną dieną užpuola vilkai, kitą — juokdariai. Tie, kuriems maisto nereikia, nori plėšti svetimą turtą arba prievartauti moteris, o tie, kurie numoja ranka į auksą ir merginas, ieško to prakeikto Karalžudžio. Sklando gandai, kad jis išsprūdo lordui Edmurui iš nagų.

— Lordui Edmurui? — suraukęs antakius paklausė Lemas. — Vadinasi, lordas Hosteris mirė?

— Arba mirė, arba guli mirties patale. Manote, kad Lanisteris gali traukti prie Juodųjų Vandenų? Medžioklis užsispyręs tvirtina, girdi, taip greičiausiai galima pasiekti Karaliaus Uostą. — Nelaukęs atsakymo, kapitonas pridūrė: — Jis pasiėmė šunis, kad šie paieškotų pėdsakų. Jei seras Džeimis kur nors netoliese, šunys jį ras. Mačiau juos draskant net lokius. Kaip manote, ar šunims patiks liūto kraujo skonis?

— Iš apdraskyto lavono nebus jokios naudos, — tarė Lemas. — Po galais, juk Medžioklis pats tai supranta.

— Prajodami vakariečiai išprievartavo Medžioklio žmoną ir seserį, padegė jo javus, surijo pusę avių, o likusias iš piktumo išpjovė. Be to, užmušė šešis šunis ir sumetė juos į šulinį. Tad sakyčiau, kad Medžiokliui puikiausiai tiks ir apdraskytas lavonas. Man — taip pat.

— Geriau jis to nedarytų, — nenusileido Lemas. — Daugiau neturiu ko pasakyti. Geriau jis to nedarytų. O tu — sumautas kvailys.

Gatvėmis, kuriose kadaise kovėsi jos tėvas, Arija jojo tarp Harvino ir Engvio. Ant kalvos ji pamatė septą, o jos papėdėje — tvirtą, iš pilkų akmenų sumūrytą pilį, kuri tokiam dideliam miestui atrodė gerokai per maža. Bet vos ne kas trečias namas, pro kuriuos jie jojo, buvo virtęs degėsių krūva, be to, ji niekur nematė žmonių.

— Ar visi miestiečiai žuvę?

— Ne, jie tik drovisi.

Engvis parodė jai du lankininkus ant stogo ir kelis susigūžusius vaikinus suodinais veidais, besislepiančius aludės griuvėsiuose. Šiek tiek toliau kepėjas plačiai atvėrė savo langą ir pašaukė Lemą. Išgirdę jo balsą, iš savo slėptuvių išlindo daugiau žmonių ir Akmeninėje Septoje, bent jau ten, kur buvo jie, rodos, palengva ėmė rastis gyvybė.

Turgaus aikštėje, miesto širdyje, buvo fontanas su statula upėtakio, liejančio vandenį į negilų baseinėlį. Moterys čia prisipildavo kubilus ir ąsočius vandens. Už kelių pėdų, pakabinti ant medinių stulpų, girgždėdami sūpavosi gera dešimtis narvų geležinėmis grotomis. Varnų narvai, dingtelėjo Arijai. Bet dauguma varnų buvo laisvi, turškėsi vandenyje arba tupėjo ant grotų; o narvuose buvo žmonės. Lemas sustabdė arklį ir rūsčiai į juos dėbtelėjo.

— Kas čia dabar?

— Čia vykdomas teisingumas, — paaiškino jam prie fontano stovinti moteris.

— Hm… Pritrūkote kanapinės virvės?

— Ar taip įsakė seras Vilbertas? — paklausė Tomas.

Vyras niūriai nusijuokė.

— Serą Vilbertą prieš metus nužudė liūtai. Visi jo sūnūs išvykę ir, prisidėję prie Jaunojo Vilko, auginasi lašinius vakaruose. Manai, jam bent kiek rūpi tokie kaip mes? Šiuos vilkus pagavo Pamišęs Medžioklis.

Vilkus… — Ariją nukrėtė šiurpas. Robo ir mano tėvo vyrus. Ir ji pajuto nenugalimą norą prieiti prie narvų. Už grotų buvo taip maža vietos, kad kaliniai negalėjo nei atsisėsti, nei apsisukti; jie stovėjo nuogi, neapsaugoti nei nuo saulės, nei nuo lietaus, nei nuo vėjo. Pirmuose trijuose narvuose įsprausti vyrai jau buvo mirę. Maita mintantys krankliai išlesė jiems akis, bet Arijai atrodė, jog ją stebi tuščios akiduobės. Jai einant pro šalį, ketvirtas eilėje vyras sujudėjo. Susitaršiusioje barzdoje aplink jo burną buvo prikrešėję kraujo ir pilna musių. Kai jis prabilo, jos pakilo ir zirzdamos ėmė sukti jam aplink galvą.

— Vandens… — šiaip taip, karkdamas ištarė jis. — Maldauju… Vandens…

Išgirdęs šnekant, kitame narve uždarytas vyras atmerkė akis.

— Čionai, — tarė jis, — aš čia.

Jis buvo jau senas žmogus; jo barzda buvo pražilusi, o galva plika ir nusėta rudų senatvinių dėmių.

Už senio kabančiame narve įgrūstas belaisvis buvo negyvas, — stambus vyras vario spalvos barzda su pūvančiu pilkšvu tvarsčiu, dengiančiu kairę ausį ir dalį smilkinio. Tačiau baisiausiai atrodė jo tarpkojis, mat tenai žiojėjo skylė seniai sukrešėjusiu, parudusiu krauju aplipusiais kraštais, o joje knibždėte knibždėjo musių lervų. Toliau Arija pamatė storulį. Narvas varnams laikyti jam buvo toks ankštas, jog sunku įsivaizduoti, kaip jie jį čionai įspraudė. Geležinės grotos skausmingai spaudė jam pilvą ir tarp virbų buvo matyti išsivertusios jo didpilvio rievės. Nelaimėlį daug dienų svilino saulė, tad jo oda nuo galvos iki kojų buvo nusvilusi ir šiurpiai paraudusi. Jam krustelėjus, nuo kūno svorio narvas girgždėdamas susiūbavo ir ant jo pilvo, ten, kur grotos saugojo nuo saulės, Arija pamatė balsvus dryžius.

— Kieno žmonės jūs buvote? — paklausė jų Arija.

Išgirdęs jos balsą, storulis atsimerkė. Paakių oda buvo tokia raudona, kad jo akys atrodė tarsi virti kiaušiniai, plūduriuojantys kraujo sriuboje.

— Vandens… Gerti…

— Kieno? — vėl paklausė ji.

— Nekreipk į juos dėmesio, berniuk, — patarė jai miesto vartų kapitonas. — Nesuk sau galvos. Jok sau.

— Kuo jie nusikalto? — pasiteiravo Arija.

— Prie Srauniųjų Krioklių jie kalavijais nužudė aštuonis žmones, — paaiškino jis. — Atsibastė ieškoti Karalžudžio, bet jo ten nebuvo, tad sumanė pasismaginti prievartaudami moteris ir žudydami. — Kryptelėjęs nykštį į lavoną, kurio tarpkojyje, ten, kur turėjo būti jo vyriškumas, kirbėjo musių lervos, kapitonas pridūrė: — Tas prievartavo moteris. O dabar — jok.

— Gurkšnelį… — tyliai šūktelėjo storulis. — Pasigailėk, berniuk, nors gurkšnelį…

Senis pajudino ranką ir nusitvėrė grotų virbo. Nuo to judesio narvas ėmė smarkiai suptis.

— Vandens… — vėl sušnabždėjo tas, kurio barzda buvo pilna musių.

Arija pažvelgė į suskretusius jų plaukus, susivėlusias barzdas, paraudusias akis ir išdžiūvusias, suskilusias, kraujuojančias lūpas. Vilkai, vėl pagalvojo, kaip ir aš. Ar tai buvo jos gauja? Argi jie gali būti Robo vyrai? Ji norėjo jiems trenkti. Norėjo nubausti juos. Norėjo verkti. O jie visi — ir gyvieji, ir mirusieji, — rodos, žiūrėjo į ją. Senis šiaip taip iškišo tris pirštus tarp narvo grotų.

— Vandens, — maldavo jis, — vandens…

Arija nulipo nuo arklio. Jie negali manęs nuskriausti, jie jau miršta. Ji pasiėmė prie balno pririštą kaušą ir nuėjo prie fontano.

— Ei, ką darai, berniuk? — piktai kreipėsi į jį miesto vartų kapitonas. — Sakiau tau nesukti dėl jų galvos. — Arija pakėlė kaušą prie upėtakio burnos. Vanduo aptaškė jai pirštus ir nubėgo rankove, bet rankos ji nepatraukė tol, kol kaušas neprisipildė. Kai pasuko prie narvų, kapitonas pastojo jai kelią. — Neisi prie jų, berniuk…

— Ji mergaitė, — pasakė Harvinas. — Palik ją ramybėje.

— Taigi, — pritarė ir Lemas. — Lordui Berikui nepatinka laikyti vyrus narvuose ir leisti mirti iš troškulio. Kodėl nepakariate jų, kaip reikalauja padorumas?

— Prie Srauniųjų Krioklių jie irgi toli gražu nesielgė padoriai, — suirzęs atšovė jam miesto vartų kapitonas.

Grotos buvo per tankios ir kaušas pro jas netilpo, bet Harvinas ir Gendris pasisiūlė ją pakelti. Užkėlusi pėdą ant suglaustų Harvino plaštakų, Arija užšoko Gendriui ant pečių ir įsitvėrė į grotas narvo viršuje. Storulis atlošė galvą ir priglaudė ją prie geležies, o Arija užpylė vandens. Nelaimėlis godžiai jį rijo, leido jam tekėti per galvą, skruostus ir rankas, o paskui nulaižė drėgmę nuo grotų. Būtų nulaižęs ir Arijos pirštus, jei ši nebūtų jų patraukusi. Kol ji taip pat pagirdė kitus du belaisvius, aplink susirinko būrys smalsuolių.

— Kai Pamišęs Medžioklis apie tai sužinos, — pagrasino miesto vartų kapitonas, — jam tai nepatiks. Ne, tikrai nepatiks.

— O dar labiau jam nepatiks štai kas, — tarė Engvis, užmovė lanko templę, išsitraukė iš strėlinės strėlę, įstatė, įtempė ir paleido. Strėlei pervėrus pagurklį, storulis sudrebėjo, bet ant žemės nenukrito — narvas sulaikė. Kitos dvi strėlės pasiuntė myriop dar du gyvus likusius šiauriečius. Turgaus aikštėje įsiviešpatavo tyla, trikdoma vien krentančio vandens gurgėjimo ir musių zvimbimo.

Valar morgulis, dingtelėjo Arijai.

Rytiniame turgaus aikštės pakraštyje buvo įsikūrusi kukli užeiga kalkėmis baltintomis sienomis ir išdaužytais langais. Be to, neseniai buvo nudegę pusė jos stogo, bet skylę šeimininkai šiaip taip užlopė. Virš durų kabojo lenta su ant jos nupieštu gerokai prakąstu persiku. Netoli priešingame kiemo kampe buvusių arklidžių jie nulipo nuo arklių ir Žaliabarzdis garsiai pašaukė arklininkus.

Pamačiusi juos, apkūni rudaplaukė užeigos šeimininkė net šūktelėjo iš pasitenkinimo, o tada ėmė švelniai traukti svečius per dantį.

— Tu Žaliabarzdis, ar ne? Ar Žilabarzdis? Motin, pasigailėk, kada spėjai taip pasenti? Lemai, čia tu? Vis dar vilki tą patį nutriušusį apsiaustą? Suprantu, kodėl niekada jo neskalbi. Bijai, kad nusiskalbs myžalai ir mes visi pamatysime, jog iš tiesų esi karaliaus sargybos riteris! O tu, Tomai Septynstygi, senas gašlus ožy! Atkeliavai pamatyti sūnaus? Ką gi, pasivėlavai, jis išjojęs trankosi su tuo prakeiktu Medžiokliu. Ir tik nesakyk, kad jis ne tavo sūnus!

— Balso iš manęs nepaveldėjo… — nedrąsiai mėgino gintis Tomas.

— Užtat paveldėjo nosį. Beje, jei tikėsime, ką šneka merginos, ir kai kurias kitas kūno dalis. — Tada ji atidžiai nužvelgė Gendrį ir gnybtelėjo jam į skruostą. — Tik pažiūrėkite į šį jauną puikų jautuką. Palauk, kol Eilisa pamatys tas rankas… Ak, jis dar ir rausta kaip nekalta mergelė. Nieko, nieko, Eilisa padės tau nugalėti drovumą, vaikine, pamatysi.

Arija dar niekada nebuvo mačiusi Gendrio taip išraudusio.

— Tansi, atstok nuo Jaučio, jis geras vaikinas, — pasakė Tomas Septynstygis. — Mums iš tavęs nieko daugiau nereikia, tik lovų saugiai pernakvoti.

— Už mane geriau nešnekėk, dainiau. — Engvis apglėbė jauną augalotą tarnaitę, strazdanotą kaip ir jis.

— Lovų turime, — linktelėjo rudaplaukė Tansi. — „Persike“ lovų niekada netrūko. Bet pirmiausia visi lipsite į kubilus maudytis. Kai paskutinį kartą nakvojote po mano stogu, jūs, draugužiai, palikote blusų. — Ji bakstelėjo Žaliabarzdžiui į krūtinę ir pridūrė: — O tavo buvo žalios. Valgyti norite?

— Jei turi, neatsisakysiu, — prisipažino Tomas.

— Argi tu kada nors esi ko nors atsisakęs, Tomai?! — šūktelėjo moteris. — Tavo draugams iškepsiu avienos, o tau — seną liesą žiurkę. Tu nevertas nė tokio užkandžio, bet jei pašvokši vieną kitą dainą, gal ir suminkštinsi man širdį. Visada užjaučiu ligonius. Nagi, eime. Keisa, Lana, užkaiskite kelis katilus. Jizene, padėk man juos nurengti, juk teks virinti ir drabužius.

Ir ji savo grasinimus įvykdė. Arija mėgino joms pasakyti, kad dar nepraėjo nė dvi savaitės, kai ji du kartus maudėsi Akornhole, bet rudaplaukė moteris apie tai nieko nenorėjo girdėti. Dvi drūtos tarnaitės, ginčydamosi, ar ji berniukas, ar mergaitė, pastvėrusios nešte užnešė Ariją laiptais į viršų. Lažybas laimėjo Helija, tad pralaimėjusiai jos draugei teko atnešti vandens ir nušveisti Arijai nugarą kieta šiurkščia plaušine, vos nenuplėšusia odos. Paskui jiedvi nugvelbė visus ledi Smolvud jai dovanotus drabužius ir aprengė kaip vieną iš Sansos lėlių — linine suknia su nėriniais. Dar gerai, kad, kai tarnaitės savo darbą baigė, Arija galėjo nulipti į užeigos svečių menę ir pavalgyti.

Vilkėdama juokingus mergaitiškus drabužius ir sėdėdama bendroje svečių menėje, Arija prisiminė, ką jai Sirijus Forelis sakė apie meną žiūrėti ir matyti. Apsižvalgiusi ji atkreipė dėmesį, kad užeigoje tarnaičių gerokai daugiau nei reikėtų, be to, dauguma jų jaunos ir gražios. O vakare į „Persiką“ ateidavo ir netrukus vėl išeidavo daug vyrų. Svečių menėje jie ilgai neužtrukdavo net ir tuomet, kai Tomas pasiėmė savo medinę arfą ir uždainavo „Šešias mergeles dubury“. Mediniai laiptai buvo seni ir statūs, tad, kai kuris nors iš vyrų vesdavosi merginą į viršų, gana garsiai girgždėdavo.

— Galvą guldau, čia viešnamis, — šnipštelėjo ji Gendriui.

— Iš kur tu gali žinoti, kas tas viešnamis?

— Žinau, — užsispyrusi pakartojo Arija. — Kaip smuklė, tik su merginomis.

Gendris vėl nuraudo.

— Ką tuomet čia veiki? — paklausė jis. — Visi žino, kad kilmingai ledi viešnamyje ne vieta.

Viena iš merginų prisėdo ant suolo šalia Gendrio.

— Kas čia kilminga ledi? Šita džiūsna? — Ji užmetė akį į Ariją ir nusijuokė. — Aš pati karaliaus duktė.

Arija suprato, kad iš jos tyčiojasi.

— Tu nesi karaliaus duktė.

— O vis dėlto galėčiau būti… — Mergina gūžtelėjo ir viena jos suknios rankovė smuktelėjo žemyn apnuogindama petį. — Žmonės kalba, kad karalius Robertas, kai čia prieš mūšį slėpėsi, dulkino mano motiną. Tiesa, jis tratino ir visas kitas merginas, bet Leslinas sako, kad labiausiai jam patiko mano mama.

Arijai dingtelėjo, kad merginos plaukai — tikrai kaip senojo karaliaus; tankūs, vešlūs ir juodi kaip smala. Bet tai dar nieko nereiškia. Ir Gendrio plaukai tokie. Daugybė žmonių yra juodaplaukiai.

— Mane vadina Bela, — prisistatė mergina Gendriui. — Tokį vardą gavau dėl karą skelbiančių varpų. Lažinuosi, kad galėčiau įsiūbuoti ir tavo varpą. Nori?

— Ne, — šiurkščiai tarstelėjo jis.

— Lažinuosi, kad norėtum. — Ji delnu perbraukė jam ranką. — Iš Toro ir Žaibo lordo draugų atlygio neprašau.

— Pasakiau: „Ne.“ — Gendris staiga atsistojo nuo stalo ir išėjo iš smuklės į nakties tamsą.

Tada Bela užkalbino Ariją:

— Jam nepatinka merginos?

Arija gūžtelėjo.

— Jis tiesiog kvailys. Jam patinka blizginti šalmus ir kalvio kūju daužyti kalavijų geležtes.

— Hm…

Bela kilstelėjo petį apnuoginusią suknios rankovę ir nuėjo šnekinti Laimingojo Džeko. Netrukus mergina jau sėdėjo jam ant kelių kikendama ir gerdama vyną iš jo taurės. Žaliabarzdis turėjo dvi merginas — po vieną ant abiejų kelių. Engvis su savąja strazdane kažkur dingo, Lemo irgi niekur nebuvo matyti. Tomas Septynstygis sėdėjo prie židinio ir dainavo „Merginos pražysta pavasarį“. Arija mažais gurkšneliais gėrė vandeniu praskiestą vyną, kurio jai leido paragauti rudaplaukė moteris, ir klausėsi. Kitoje aikštės pusėje, narvuose puvo mirusių vyrų lavonai, bet „Persiko“ svečių menėje buvo linksma. Tiesa, kažkodėl jai atrodė, jog kai kurie svečiai kvatojasi per garsiai.

Dabar būtų puiki proga slapta sprukti ir pasivogti arklį, tik Arija nesuprato, kokia jai būtų buvusi iš to nauda. Mat toliau miesto vartų vis tiek nebūtų nujojusi. Kapitonas niekada neleistų man išjoti, o jei ir leistų, Harvinas arba tas Medžioklis su savo šunimis mane pasivytų. Ji gailėjosi, kad neturi žemėlapio ir negali pasižiūrėti, ar Akmeninė Septa toli nuo Riverano.

Arija išgėrė savo taurę iki dugno ir ėmė žiovauti. Gendris taip ir negrįžo. Tomas Septynstygis dainavo „Dvi širdys plaka kaip viena“ ir po kiekvieno posmo bučiavo vis kitą merginą. Kampe prie lango Lemas ir Harvinas tyliai šnekučiavosi su Tansi.

— …praleido naktį Džeimio celėje, — išgirdo Arija sakant užeigos šeimininkę. — Ji ir dar viena mergina, ta, kuri nužudė Renlį. Jie visi trys buvo kartu, o rytą ledi Ketlina iš meilės paleido jį į laisvę. — Ir moteris dusliai nusijuokė.

Tai netiesa, pagalvojo Arija. Ji niekada nebūtų taip pasielgusi. Ir staiga pasijuto nuliūdusi, pikta ir vieniša.

Prie jos prisėdo kažkoks senis.

— Ką gi, tu tikras persikėlis, ar ne? — Jo iškvepiamas oras dvokė beveik taip pat bjauriai, kaip narvuose mirę vyrai, o mažos, į kiaulės panašios akutės vėrė ją nuo galvos iki kojų. — Ar mano mielas persikėlis turi vardą?

Ir staiga Arija trumpam pamiršo, kas ji turėjo būti. Ji nebuvo „Persiko“ mergina, bet negalėjo būti ir Arija Stark, — tik ne čia, tik ne su šiuo dvokiančiu girtuokliu, kurio net nepažinojo.

— Aš…

— Ji mano sesuo. — Gendris uždėjo sunkią ranką seniui ant peties ir spustelėjo. — Palik ją ramybėje.

Vyras atsisuko, aiškiai nusiteikęs kivirčytis, bet, pamatęs Gendrio stotą, apsigalvojo.

— Sakai, tavo sesuo? Koks iš tavęs brolis? Niekada nesivesčiau savo sesers į „Persiką“, nė už ką.

Jis atsistojo nuo suolo ir kažką burbėdamas po nosimi nuėjo ieškoti naujos draugužės.

— Kodėl taip pasakei? — pašokusi ant kojų paklausė Arija. — Tu man ne brolis.

— Teisingai, — piktai atrėžė Gendris. — Aš per žemos kilmės, kad galėčiau būti kilmingosios ledi giminaitis.

Šie įniršio persmelkti žodžiai Ariją pribloškė.

— Ne tai norėjau pasakyti…

— Būtent tai. — Jis klestelėjo ant suolo ir delnais suspaudė savo vyno taurę. — Eik sau. Noriu ramiai išgerti vyno. O paskui galbūt nuėjęs susirasiu tą juodaplaukę merginą ir paskambinsiu jai savo varpu.

— Bet…

— Sakau, eik sau. Miledi.

Arija apsisuko ir, palikusi jį vieną, nuėjo. Paikas užsispyręs pavainikis — štai kas jis toks. Gali skambinti visais varpais, kuriais tik nori, jai tai nė motais.

Jų miegamasis buvo viršuje, palėpėje. Lovų „Persike“ gal ir netrūko, bet tokiems svečiams kaip jie buvo likusi tik viena laisva. Tiesa, lova buvo didelė. Ji užėmė beveik visą kambarį ir suplėkusių šiaudų prikimšto čiužinio, rodės, tikrai pakaks visiems. Tačiau kol kas Arija ant jo gulėjo viena. Tikrieji jos drabužiai kabojo ant sienoje įkaltos gembės, tarp Gendrio ir Lemo rūbų. Arija nusivilko lininę suknią su nėriniais, per galvą apsivilko tuniką, įlipo į lovą ir įsitaisė po antklode. „Karalienė Sersėja, — prikišusi lūpas prie pagalvės sušnabždėjo ji, — karalius Džofris, seras Ilinas, seras Merinas, Dunsenas, Meilutis Rafas ir Poliveris. Kutulis, Skalikas ir seras Gregoris Kalnas.“ Kartais jai patikdavo pakeisti vardų seką. Tuomet Arija lengviau prisimindavo, kas jie buvo ir ką padarė. Gal kai kurie iš jų jau mirę, pagalvojo. Gal kur nors tūno įsprausti į geležinius narvus ir krankliai lesa jiems akis?

Arija užmigo vos užsimerkusi. Ir tą naktį sapnavo vilkus, sėlinančius per šlapią mišką, smarkiai kvepiantį lietumi, puvėsiais ir krauju. Sapne tie kvapai buvo malonūs ir Arija žinojo, kad jai nėra ko bijoti. Ji buvo stipri, vikri ir narsi, ji buvo su visa gauja, su broliais ir seserimis. Jie kartu nuvaikė pasibaidžiusį arklį, perplėšė jam gerklę ir iki soties prisiėdė. O kai iš už debesų išlindo mėnulis, ji užvertė galvą ir ėmė staugti.

Bet išaušus rytui ją pažadino šunų lojimas.

Arija žiovaudama atsisėdo lovoje. Gendris neramiai vartėsi jai iš kairės, o iš dešinės garsiai knarkė Lemas Geltonasis Apsiaustas — to knarkimo nenustelbė net lauke garsiai skalijantys šunys. Ten turėtų būti bent pusšimtis šunų. Ji išropojo iš po antklodės ir, perlipusi per Lemą, Tomą ir Laimingąjį Džeką, puolė prie lango. Kai plačiai atvėrė langines, į kambarį plūstelėjo vėjas, drėgmė ir šaltis. Rytas buvo niūrus ir debesuotas. Ten žemai, aikštėje, šunys lojo, bėgiojo ratais, urzgė ir kaukė. Jų čia buvo didelė gauja: didžiuliai juodi mastifai ir liekni vilkšuniai, margi aviganiai ir kitos, Arijai nematytos, veislės — gauruoti, rudmargiai plėšrūnai ilgomis gelzganomis iltimis. Tarp užeigos ir fontano ant žirgų sėdėjo per dešimt raitelių ir žiūrėjo, kaip miestiečiai atidarė storulio narvą ir tempė jį už rankos tol, kol išpampęs jo lavonas žnektelėjo ant žemės. Šunys iš karto puolė prie grobio ir ėmė dantimis plėšti nuo kaulų mėsas.

Arija išgirdo, kaip vienas iš raitelių nusijuokė.

— Štai tau nauja pilis, prakeiktas Lanisterių išpera, — rėžė jis. — Tokiems kaip tu truputį per ankšta, bet mes tave įgrūsime, nebijok.

Šalia jo sėdintis belaisvis atrodė niūrus, o jo riešai buvo storai apvynioti kanapine virve. Vienas kitas miestietis svaidė į jį mėšlo gabalus, bet jis nekreipė į tai dėmesio.

— Supūsi tuose narvuose! — šūkavo kapitonas. — Kol leisime tavąjį Lanisterių auksą, varnai išles tau akis! O kai baigs, tai, kas iš tavęs bus likę, nusiųsime prakeiktam tavo broliui. Tik abejoju, ar jis atpažins tavo lavoną.

Kilęs triukšmas pažadino kone pusę „Persiko“. Prasispraudęs pro Ariją, Gendris irgi kyštelėjo galvą pro langą, o Tomas atsistojo jiedviem už nugarų nuogas, kaip ką tik gimęs.

— Po velnių, kas čia taip rėkauja? — tebegulėdamas lovoje nepatenkintas paklausė Lemas. — Žmogus mėgina bent kiek nusnūsti…

— Kur Žaliabarzdis? — paklausė jo Tomas.

— Lovoje su Tansi, — atsakė Lemas. — O kam tau jis?

— Geriau rask jį. Ir Šaulį. Grįžo Pamišęs Medžioklis ir parsivarė dar vieną vyrą, kurį įgrūs į narvą.

— Lanisterį, — pridūrė Arija. — Girdėjau, kaip vadino jį Lanisteriu.

— Jie sučiupo Karalžudį? — parūpo Gendriui.

O žemai, aikštėje, kažkieno paleistas akmuo pataikė belaisviui į skruostą ir šis pasuko galvą. Ne Karalžudys, pamačiusi vyro veidą tarė sau Arija. Vis dėlto dievai išklausė jos maldų.

Jonas

Kai tyržmogiai išvedė savo arklius iš urvo, Vaiduoklis jau buvo dingęs. Ar jis suprato, kad reikia bėgti į Juodąją pilį? Jonas įkvėpė gaivaus ryto oro ir leido sau tikėtis. Rytuose, prie horizonto linijos, dangus atrodė rožinis, o aukščiau pilkšvas. Pietuose tebešvietė Ryto Kalavijas — šios ryškios baltos žvaigždės „makštys“ apyaušriu tviskėjo nelyginant deimantas, bet miškas jau vadavosi iš nakties tamsos bei šešėlių ir palengva susigrąžino žalią, aukso, raudoną ir rusvą spalvą. O virš išlakių pušų, ąžuolų, uosių ir senų eglių dunksojo Siena — ledinė ir blyški, tviskanti, nepaisant jos paviršių dengiančių dulkių ir purvo.

Magnaras tuziną raitų vyrų pasiuntė į vakarus, o kitą tuziną — į rytus, kad užjotų ant aukščiausių kalvų, kokias tik ras, ir pasidairytų, ar nepamatys miške žvalgų arba raitelių ant ledo sienos viršaus. Teniečiai turėjo ragus su bronziniais žiedais, kad galėtų įspėti saviškius, jei pamatys priešo sargybinius. Kiti tyržmogiai, taip pat Jonas ir Igritė, nusekė paskui Jarlą. Šiandien turėjo išmušti jaunojo plėšiko šlovės valanda.

Dažnai būdavo sakoma, kad Siena yra septynių šimtų pėdų aukščio, bet Jarlas buvo radęs vietų, kur ji buvo gerokai aukštesnė ar gerokai žemesnė. Prieš juos, užstotas tik medžių, dunksojo vientisas ledo luitas, labai panašus į milžinišką uolą, vėjo nugairintas, nelygiu, rantytu viršumi, siekiantis mažiausiai aštuonis šimtus, o vietomis — galbūt net ir devynis šimtus pėdų. Ir vis dėlto, kai jie priėjo arčiau, Jonas suprato, kad pirmas įspūdis apgaulingas. Brandonas Statytojas palei kalvas, kur tik buvo įmanoma, suklojo didžiulius pamatinius ledo luitus, o šiose apylinkėse kalvos buvo aukštos ir nelygios.

Kartą savo dėdę Bendžiną jis girdėjo sakant, jog į rytus nuo Juodosios pilies Siena — kaip stačias kalavijas, o į vakarus nuo jos — kaip gyvatė. Ir tai buvo tiesa. Įsirėžusi į didžiulę kuprotą kalvą, toliau ledinė siena leidosi į slėnį, paskui gerą lygą vėl kilo stačios ir ilgos granito uolos pakraščiu, tęsėsi dantyta jos viršūne, tada leidosi į dar gilesnį slėnį, o toliau, einant į kalvotus vakarus, kiek tik akis užmato, sulig kiekvienu gūbriu kilo vis aukščiau.

Jarlas nusprendė šturmuoti ledo sieną ties kalvos gūbriu. Nors šioje vietoje Siena dunksojo iškilusi virš miško paklotės aštuonis šimtus pėdų, bene trečią jos dalį sudarė žemė ir akmenys, o ne ledas; kalvos šlaitas jų arkliams buvo per status, kopti juo buvo beveik taip pat sunku kaip ir į Pirmųjų Žmonių Kumštį, bet vis tiek lengviau, nei ropštis visiškai statmena Siena. Be to, kalva buvo tankiai apaugusi mišku ir tarp medžių buvo lengva pasislėpti. Kadaise juodieji broliai kasdien išeidavo su kirviais ir nukirsdavo pernelyg arti augančius medžius, bet tie laikai seniai praėjo ir dabar miškas augo beveik iki pat ledo.

Diena, rodės, bus drėgna ir šalta, juolab kad drėgmė ir šaltis sklido ir nuo milžiniškų, daug tonų sveriančių Sienos ledo luitų. Jiems besiartinant, teniečiai nejučia ėmė lėtinti žingsnį. Nė vienas iš jų, net magnaras niekada anksčiau nėra matę Sienos, suprato Jonas. Jie bijo. Septyniose Karalystėse buvo sakoma, kad Siena žymi pasaulio kraštą. Būtent taip jiems dabar ir atrodo. Stovėdamas čia jausdavaisi tarsi priėjęs ribą.

Ar aš irgi priėjau ribą, kai reikia rinktis? To Jonas nežinojo. Jei liktų su Igrite, jam tektų tapti tyržmogiu ir širdimi, ir siela. Jei paliktų ją ir grįžtų į tarnybą, magnaras tikriausiai išpjautų jai širdį. O jei pasiimtų su savimi… net jei ji sutiktų, nors tai mažai tikėtina… na… kažin, ar jis galėtų parsivesti ją į Juodąją pilį ir gyventi su ja tarp brolių. Dezertyras ir tyržmogė tikrai negalėjo tikėtis, kad kur nors Septyniose Karalystėse bus svetingai sutikti. Gal ir tikrai galėjome paieškoti Gendelio vaikų? Tiesa, ir jie greičiausiai būtų mus suvalgę, o ne priėmę išskėstomis rankomis.

Jonas atkreipė dėmesį, kad Jarlo raiteliams Siena didelio įspūdžio nepadarė. Visi jie ir anksčiau yra šturmavę Sieną. Kai kalvos papėdėje tyržmogiai nulipo nuo arklių, Jarlas ėmė šaukti juos vardais ir aplink jį susibūrė vienuolika vyrų. Visi jie buvo jauni. Vyriausias tikrai negalėjo būti sulaukęs daugiau kaip dvidešimt penkerių, o du iš dešimties likusių buvo jaunesni už Joną. Tačiau visi jie buvo liesi ir raumeningi; vyrai atrodė tvirti, stiprūs ir priminė Jonui Akmenžaltį — brolį, kurį Pusrankis išsiuntė pėsčią, kai Barškalas juos medžiojo.

Pasislėpę Sienos metamame šešėlyje, tyržmogiai pasiruošė šturmui: per vieną petį ir krūtinę persimetė kelias kilpas storos kanapinės virvės ir apsiavę užsirišo keistus aulinius batus iš minkštos elnenos. Tų batų nosys buvo su spygliais; Jarlo ir dar dviejų vyrų spygliai buvo geležiniai, kai kurių kitų iš bronzos, o daugumos — iš rantyto kaulo. Kiekvienas vienoje pusėje prie diržo turėjo pasikabinęs nedidelį akmeninį kūjį, o kitoje — odinį kapšą su smaigais. Ledo kirtiklius jiems atstojo elnių ragai nusmailintomis šakomis, odiniais dirželiais pririšti prie medinio koto. Vienuolika kopėjų pasiskirstė į tris būrelius po keturis; Jarlas buvo dvyliktas.

— Kiekvienam būrio, kuris pirmas įveiks Sieną, vyrui Mensas žadėjo duoti kalaviją, — pasakė Jarlas ir, vos šaltame ore pravėrė burną, iš jos ėmė virsti garas. — Pietų pilių kalvėse kaldintą kalaviją. Be to, tų vyrų vardai bus paminėti jo sukurtoje dainoje. Ko daugiau reikia laisvam vyrui? Tad pirmyn ir tegul Kiti griebia tuos, kurie atsiliks!

Tegul juos visus Kiti griebia, pagalvojo Jonas žiūrėdamas, kaip jie ropščiasi stačiu kalvos šlaitu ir dingsta tarp medžių. Tai nebuvo pirmas kartas, kai tyržmogiai kopė per Sieną, — netgi ne šimtas pirmas. Du tris kartus per metus sargybiniai susidurdavo su lipikais, o žvalgai rasdavo sumaitotus lavonus tų, kurie nukrito. Rytinėje pakrantėje plėšikai dažniausiai susiręsdavo laivus ir mėgindavo prasmukti per Ruonių įlanką. Vakaruose jie nusileisdavo į tamsias Sangrūdos gelmes ir taip mėgindavo apeiti Šešėlių bokštą. Tačiau tarp Ruonių įlankos ir Sangrūdos įveikti Sieną buvo įmanoma tik perlipant, ir buvo nemažai plėšikų, kuriems tai pavyko padaryti. Bet grįžo vos vienas kitas, su niūriu pasididžiavimu pagalvojo Jonas. Lipikams arklius tekdavo palikti kalvos papėdėje, ir dauguma jaunesnių ir nepatyrusių plėšikų, įveikę Sieną, pirmiausia eidavo vogti arklių. O tada kildavo triukšmas, kas nors imdavo rėkti, kad kariai laikytų vagį, pakildavo varnai ir dažniausiai Nakties sargybos broliai įsibrovėlius sugaudavo ir pakardavo šiems nė nespėjus grįžti su prisiplėštu grobiu ir pavogtomis moterimis. Jonas suprato, kad Jarlas šios klaidos nepadarys, bet dėl Stiro nebuvo toks tikras. Magnaras yra valdovas, ne plėšikas. Gali būti, kad jis nežino šio žaidimo taisyklių.

— Štai jie, — pasakė Igritė, ir Jonas, pakėlęs akis, pamatė pirmą virš medžių viršūnių pasirodžiusį lipiką. Tai buvo Jarlas. Jis rado pasvirusią link Sienos ir į ją atsirėmusią didžiulę eglę ir liepė savo vyrams lipti jos kamienu, kad sutrumpintų kelią. Jokiu būdu nebuvo galima leisti, kad medis augtų taip arti ir remtųsi į Sieną. Jie jau trijų šimtų pėdų aukštyje, o prie ledo dar nė neprisilietė.

Jis matė, kaip tyržmogis iš medžio atsargiai perlipo ant Sienos: trumpu aštriu kirtikliu išsikirto lede plyšį, kad būtų už ko užsikabinti, ir liuoktelėjęs prisiplojo prie ledo. Virve, apvyniota jam per juosmenį ir užmegzta, buvo parištas ir antras vyras, vis dar sliuogiantis medžio kamienu. Atsargiai, žingsnis po žingsnio, Jarlas kopė aukštyn, pėdomis ieškodamas Sienoje atramų kojoms, o jų neradęs smailiomis spygliuotomis batų nosimis jas išsikirsdamas. Palipęs dešimt pėdų virš spygliuočio, jis stabtelėjo kojomis įsirėmęs siauros ledo atbrailos, užsikišo kirtiklį už diržo, išsiėmė kūjelį ir įkalė į plyšį geležinį smaigą. Antras lipikas ropštėsi Siena jam iš paskos, o trečias tuo metu pasiekė eglės viršūnę.

Kiti du būriai nerado taip patogiai nusvirusių medžių, galinčių padėti jiems lipti, ir netrukus teniečiai ėmė nerimauti, ar tik jie, kopdami į kalvą, nebus pasiklydę. Kol pasirodė pirmieji kitų būrių lipikai, Jarlo vyrai jau buvo įveikę aštuoniasdešimt pėdų ledo Sienos. Būrius vienus nuo kitų skyrė per dvidešimt jardų. Jarlo ketvertukas kopė per vidurį. Jiems iš dešinės lipančiam būriui vadovavo Grigas Ožys, kurį žvelgiant iš apačios lengva buvo atpažinti iš ilgos šviesios kasos. Kairėje kopiančiai grupei vadovavo labai liesas vyras, vardu Erokas.

— Kaip lėtai… — garsiai pasiskundė magnaras žiūrėdamas, kaip jie ropščiasi Siena. — Ar jis pamiršo varnus? Turėtų lipti greičiau, kol jie dar jo nepastebėjo.

Jonas prikando liežuvį. Jis per daug gerai prisiminė Aidžiąją perėją ir kaip šviečiant mėnesienai jiedu kopė su Akmenžalčiu. Tą naktį keletą kartų širdis jam buvo benusiritanti į kulnus, baigiant kopti baisiai skaudėjo rankas ir kojas, be to, nedaug trūko, kad būtų nušalę pirštai. O kopėme akmeniu, ne ledu. Akmuo buvo tvirtas. Ledas, nors ir tvirčiausias, — klastingas, ir tokią dieną kaip šiandien, kai Siena verkia, jam ištirpdyti galėjo pakakti ir lipiko rankos šilumos. Viduje milžiniški ledo luitai gal ir buvo sušalę ir tvirti kaip uola, bet jų paviršius galėjo būti slidus, su žemyn srūvančio vandens išgraužomis, o tose vietose, kur į vidų patekdavo oro, ir iškorijęs. Kad ir kokie bjaurūs tie tyržmogiai, drąsos jiems tikrai netrūksta.

Ir vis dėlto netrukus Jonas susigriebė besitikintis, kad Stiras baiminasi ne be reikalo. Jei dievai yra geri, pro šalį tikrai praeis sargybinis ir nutrauks šį Sienos puolimą. „Jokia siena tavęs neapsaugos, — kartą pasakė Jonui tėvas jiedviem žingsniuojant palei Vinterfelo gynybinius pylimus. — Siena stipri tuomet, kai stiprūs jos gynėjai.“ Čia galėtų atjoti šimtas dvidešimt tyržmogių, bet jiems nuvyti pakaktų keturių brolių, taikliai paleidusių kelias strėles ir galbūt išvertusių vieną kitą kubilą akmenų.

Tačiau gynėjų niekur nebuvo matyti; nei keturių, nei netgi vieno. Saulė kopė į dangų, o tyržmogiai — į Sieną. Iki vidurdienio Jarlo būrys gerokai lenkė kitus du, bet paskui priėjo prasto ledo plotą. Jarlas švystelėjo virvės kilpą ant vėjų nugairintos smailės Sienos viršuje ir laikėsi perkėlęs ant jos dalį savo kūno svorio, tik staiga rantyta smailė neišlaikiusi sutrupėjo ir nugarmėjo žemyn drauge su juo. Žmogaus galvos dydžio ledo gabalai pažiro ant žemiau buvusių trijų vyrų, bet jie iš visų jėgų įsitvėrė Sienos, sukalti smaigai išlaikė ir Jarlas trūktelėjęs staiga pakibo ore ant virvės galo.

Kol būrys atsigavo po šios nesėkmės, Grigo Ožio vyrai juos beveik pasivijo. Eroko ketvertukas ir toliau ropštėsi gerokai atsilikęs. Ledo, kuriuo jie kopė, plotas atrodė glotnus ir nepažeistas, bet ten, kur jo paviršių griebė saulės spinduliai, buvo aptirpęs, šlapias ir blizgėjo. Grigo ruožas žvelgiant iš apačios atrodė tamsesnis, be to, jame buvo galima įžvelgti aiškius kontūrus; ten, kur vienas didžiulis ledo luitas nevisiškai lygiai buvo uždėtas ant kito, ėjo išilginės briaunos, buvo įtrūkimų, siaurų plyšių, o statmenose luitų sandūrose — net siaurų tarpeklių, kuriuos vėjas ir vanduo jau spėjo taip išplatinti, kad juose galėjo pasislėpti žmogus.

Netrukus Jarlo vyrai jau vėl kopė Siena. Jo ir Grigo ketvertukai lipo beveik taip pat vikriai, o Eroko vyrai atsiliko per penkiasdešimt pėdų. Elnio ragų kirtikliai kapojo ir trupino ledą, ant žemai augančių medžių žiro tviskančių ledo nuoskilų lietus. Akmeniniai kūjeliai kalė į ledą smaigus, tarnaujančius kaip inkarai virvėms. Neįveikus nė pusės kelio, geležiniai smaigai baigėsi, tad lipikams teko naudoti raginius ir nusmailintus kaulinius. Be to, vyrai išsijuosę spardė, nenuilsdami badė savo batų dyglius į kietą ir pasiduoti nenorinčią Sieną, mėgindami išsikirsti atramas. Jiems tikriausiai jau nutirpo kojos, praėjus trims valandoms tarė sau Jonas. Kažin, ar ilgai jie dar tvers? Žiūrėdamas į lipikus jis nerimavo ne mažiau už magnarą, besiklausantį, ar neišgirs iš toli sklindančio teniečių rago gausmo. Bet ragai tylėjo, o Nakties sargybos vyrai taip pat nesirodė.

Po penkių valandų Jarlas vėl atsiplėšė nuo Grigo ir jo vyrai tolydžio didino atotrūkį.

— Matyt, Menso „augintinis“ labai nori kalavijo, — prisidengęs akis nuo saulės tarė magnaras.

Saulė švietė aukštai danguje, ir viršutinis Sienos trečdalis, žvelgiant iš apačios, atrodė skaidrus kaip krištolas ir taip ryškiai tviskėjo, kad net akino. Jarlo ir Grigo ketvertai toliau kopė apgaubti to spindesio, o Eroko vyrai vis dar buvo šešėlyje. Užuot lipę į viršų, jie maždaug penkių šimtų pėdų aukštyje slinko į šoną ir artėjo prie statmenos išgraužos. Žiūrėdamas į juos, atsargiai besitraukiančius, staiga Jonas išgirdo keistą staigų pokštelėjimą, — lyg būtų perskilęs ledas, — ir išgąstingą riksmą. Ir staiga oras prisipildė ledo nuoskilų, riksmų ir krintančių vyrų, — mat nuo Sienos atskilo pėdos storumo ir maždaug penkiasdešimties pėdų platumo ledo luitas ir trupėdamas, dundėdamas ir pakeliui viską šluodamas nukrito ant žemės. Prasimušę pro medžius, keli ledo gabalai šlaitu atsirito net iki kalvos papėdės. Jonas čiupo Igritę ir pargriovė norėdamas apsaugoti, o vienam teniečiui ledo gabalas pataikė į veidą ir sulaužė nosį.

Vėl pažvelgę aukštyn, jie nebematė nei Jarlo, nei jo būrio. Vyrai, virvės, smaigai — viskas nugarmėjo žemyn; šešių šimtų pėdų aukštyje ant Sienos neliko nieko. Tame Sienos plote, kur prieš kelias akimirkas įsikibę laikėsi lipikai, liko tik nuoskilos palikta įduba: ledo paviršius vėl buvo glotnus ir balzganas, lygus kaip marmuras ir tviskėjo saulėje. O žemai, ten, kur kopėjai krito ir tėškėsi į sušalusį Sienos pamatą, buvo vos įžiūrima raudona dėmė.

Siena pati ginasi, pagalvojo Jonas padėdamas Igritei atsistoti.

Jarlą jie rado medyje, persmeigtą nulaužtos šakos ir vis dar virve susirišusį su kitais trimis vyrais, kurie susiploję tysojo šalia, ant žemės. Vienas dar buvo gyvas, bet sutrupintomis rankomis, stuburu ir dauguma šonkaulių.

— Pagailėkite… — sušnabždėjo nelaimėlis, kai jie prie jo priėjo. Vienas iš teniečių sutrupino jam kaukolę stambiu kūju akmenims skaldyti. Magnaras davė reikalingus nurodymus ir jo vyrai ėmė rinkti malkas laužui, kuriame ketinta sudeginti žuvusius.

Lavonams degant, Grigas Ožys pasiekė Sienos viršų. Tuo metu juos pasivijo ir Eroko vadovaujamas ketvertas, o iš Jarlo ir jo vyrų liko tik kaulai ir pelenai.

Saulė ėmė krypti vakarop, tad lipikai laiko negaišo. Jie nusivyniojo nuo krūtinės ilgas kanapines virves, surišo jas ir vieną galą švystelėjo žemyn. Vien pagalvojus, kad virve teks sliuogti penkis šimtus pėdų, Joną nukrėtė šiurpas, bet Mensas buvo sumanęs kai ką geriau. Plėšikai, kuriuos Jarlas buvo palikęs žemai, iš statinės ištraukė ilgas virvines kopėčias su vyro rankos storumo kanapinės virvės skersiniais ir pririšo jas prie lipikų numestos virvės. Erokas, Grigas ir jų vyrai garsiai stenėdami iš paskutiniųjų užtempė virvę, pakėlė kopėčias, pririšo jas prie Sienos viršaus, o tada vėl nuleido virvę, kad galėtų užtraukti antras kopėčias. Iš viso jų buvo penkerios.

Kai visos kopėčios atsidūrė ten, kur reikia, magnaras senąja kalba šiurkščiai riktelėjo kažkokį įsakymą ir penki iš jo teniečių ėmė lipti ant Sienos. Net turint kopėčias kopti lengva nebuvo. Igritė kelias minutes žiūrėjo į sunkiai lipančius vyrus.

— Nekenčiu šios Sienos, — tyliai ir piktai tarė ji. — Ar jauti, kokia ji šalta?

— Ji pastatyta iš ledo, — priminė jai Jonas.

— Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. Ši Siena — iš kraujo.

O Siena vis dar troško kraujo. Kol saulė nusileido, nuo kopėčių nukrito ir užsimušė dar du teniečiai, bet jie buvo jau paskutinės aukos. Kai Jonas užlipo ant Sienos, buvo jau beveik vidurnaktis. Danguje vėl ryškiai švietė žvaigždės, o Igritę kopimas taip nuvargino, kad ji visa drebėjo.

— Vos nenukritau, — pasakė ji su ašaromis akyse. — Du kartus. Ne, tris. Siena mėgino mane nupurtyti, jaučiau tai. — Viena ašara ištryško ir nusirito jos skruostu.

— Blogiausia jau praeityje, — paguodė ją Jonas. — Nebijok. — Ir pamėgino apkabinti.

Igritė delnu smarkiai trenkė jam į krūtinę, — taip smarkiai, kad skausmas nudiegė net per kelis sluoksnius vilnos, per šarvinius marškinius ir kietintą odą.

— Aš ir nebijojau. Tu nieko neišmanai, Jonai Snou.

— Tai kodėl verki?

— Tik ne iš baimės! — Ji įniršusi trenkė kulnu į ledą ir gabalą jo atskėlė. — Verkiu, nes taip ir neradome Žiemos rago. Atkasėme pusšimtį kapų, išleidome į pasaulį tiek numirėlių, o Joramuno rago, kuriuo galėtume nugriauti šį šaltą daiktą, taip ir neradome!

Džeimis

Jo ranka degė.

Ir dar ilgai ilgai po to, kai jie užgesino deglą, kuriuo svilino kruviną jo bigę, dar daug dienų jis jautė ranką deginančią ugnį ir liepsnose besiraitančius pirštus, — pirštus, kurių jau neturėjo.

Jis ir anksčiau buvo sužeistas, bet ne taip sunkiai. Nė nenumanė, kad gali taip skaudėti. Kartais nejučia jam iš lūpų išsprūsdavo senos, dar vaikystėje išmoktos maldos, kurių jis paskui daug metų neprisiminė, kurias pirmą kartą kalbėjo kartu su Sersėja klūpodamas Kasterlių Uolos septoje. Kartais jis net verkdavo, kol išgirsdavo Kruvinuosius Juokdarius juokiantis. Tada susitvardydavo, leisdavo širdžiai virsti akmeniu ir melsdavosi, kad karštinė išdžiovintų jo ašaras. Dabar suprantu, kaip jausdavosi Tirionas, kai visi iš jo juokdavosi.

Kai Džeimis antrą kartą iškrito iš balno, jie stipriai pririšo jį prie Brienės iš Tarto ir vėl pasodino juodu ant vieno arklio. Vieną dieną, užuot susodinę veidu į nugarą, jie surišo juodu pasodinę vieną priešais kitą.

— Meilužiai, — garsiai atsidusęs tarė Šegvelis, — ir kaip meiliai atrodo. Būtų žiauru išskirti gerąjį riterį ir jo ledi. — Ir, garsiai ir skardžiai nusijuokęs, pridūrė: — Ak, tik kuris iš jų riteris, o kuris — ledi?

Jei tebeturėčiau ranką, tuoj sužinotum, pagalvojo Džeimis. Jam skaudėjo rankas, virve surištos kojos buvo nutirpusios, bet po valandėlės visa tai nebuvo svarbu. Jo pasaulyje liko tik skausmingas įsivaizduojamos rankos tvinkčiojimas ir prie jo prisiplojusi Brienė. Ji bent jau šilta, guodėsi jis, nors tos moters iškvepiamas oras buvo gaižus kaip ir jo paties.

Džeimio ranka visą laiką buvo tarp jųdviejų. Ursvikas buvo užnėręs ją ant plonos virvės ir pakabinęs Džeimiui ant kaklo, tad ranka tabalavo jam prie krūtinės ir, Džeimiui tai prarandant, tai vėl atgaunant sąmonę, plekšnojo Brienei į krūtis. Dešinė jo akis buvo užputusi ir užmerkta, žaizda, kurią jiedviem kaunantis padarė Brienė, buvo paraudusi ir ištinusi, bet labiausiai jam skaudėjo ranką. Iš bigės galo sunkėsi kraujas ir pūliai, o ranka, kurios jis nebeturėjo, sulig kiekvienu arklio žingsniu, rodės, pulsuoja ir skausmingai tvinkčioja.

Jo burna buvo tokia išdžiūvusi ir jautri, kad jis nebegalėjo valgyti, bet kai gaudavo, gerdavo vyno, o kai pagrobėjai duodavo tik vandens, pasitenkindavo ir juo. Kartą jie padavė jam kaušą ir Džeimis virpėdamas iš karto ėmė maukti skystį, tik staiga Smarkieji Vyrukai ėmė taip garsiai ir šiurkščiai kvatotis, kad jam net ausis užgulė.

— Geri arklio myžalą, Karalžudy, — tarė jam Rordžas.

Džeimis buvo toks ištroškęs, kad vis tiek išgėrė, bet paskui viską išvėmė. Tada jie liepė Brienei nuplauti Džeimiui nuo barzdos vėmalus, kaip kad liepdavo nuvalyti jį, kai sėdėdamas balne apsiteršdavo.

Vieną šaltą ir drėgną rytą, kai jautėsi šiek tiek stipresnis, Džeimiui aptemo protas: ištiesęs kairę ranką, jis nevikriai ištraukė iš makštų dorniečio kalaviją. Tegul jie mane nužudo, pagalvojo, bet mirsiu kaudamasis, su kalaviju rankoje. Tik nieko gero iš to neišėjo. Šegvelis stojo prieš jį, šokinėdamas nuo vienos kojos ant kitos ir, kai Džeimis kirsdavo, vikriai pasitraukdavo. Įsiaudrinęs ir svirduliuodamas jis žengė pirmyn smarkiai mosuodamas kalaviju ir mėgindamas užkliudyti juokdarį, bet Šegvelis apsisukdavo, staiga pritūpdavo arba atšokdavo į šalį, kol pagaliau visi Smarkieji Vyrukai, matydami tuščias Džeimio pastangas sužeisti jų bendrą, ėmė iš jo juoktis. Paskui jis užkliuvo už akmens ir parklupo, o juokdarys prišoko ir garsiai pabučiavo jam į viršugalvį.

Pagaliau Rordžas jį pargriovė ir, kai Džeimis nusilpusia ranka spausdamas kalaviją mėgino jį pakelti, spyriu išmušė ginklą.

— Buvo linkšma, Karalžudy, — pasakė Vargas Houtas, — bet jei vėl pamėginši, nukiršiu tau kitą ranką arba pėdą.

Paskui Džeimis gulėjo aukštielninkas, spoksojo į nakties dangų ir mėgino užmiršti skausmą, nusmelkiantį dešinę jo ranką kaskart, kai ją pajudindavo. Naktis buvo keistai graži. Danguje švietė dailus mėnulio pjautuvas, ir jam atrodė, kad tiek daug žvaigždžių dar niekada nėra matęs. Karaliaus Karūna buvo zenite, leidosi Eržilas ir Gulbė. Mėnulio Mergelė, drovi kaip visada, buvo pusiau pasislėpusi už pušies. Kaip gali tokia naktis būti graži? — stebėjosi jis. Kodėl žvaigždės nori žiūrėti į tokį kaip aš?

— Džeimi… — sušnabždėjo Brienė, bet taip tyliai, kad jis pamanė, jog sapnuoja. — Džeimi, ką tu darai?

— Ieškau mirties, — sukuždėjo jis.

— Ne, — paprieštaravo Brienė, — ne, tu turi gyventi.

Džeimį suėmė juokas.

— Liaukis man tai kartojusi, moterie. Jei norėsiu, tai ir mirsiu.

— Ar tu toks bailys?

Šis žodis jį pribloškė. Jis buvo Džeimis Lanisteris, karaliaus sargybos riteris, Karalžudys. Iki šiol dar niekas nebuvo pavadinęs jo bailiu. Tiesa, žmonės vadino jį visaip: išdaviku, melagiu, žudiku. Sklido kalbos, girdi, jis žiaurus, klastingas, nutrūktgalvis. Bet niekas nevadino jo bailiu.

— Ką man daugiau veikti, jei ne mirti?

— Gyventi, — tarė ji. — Gyventi, kovoti ir atkeršyti.

Tačiau Brienė ėmė per garsiai kalbėti. Rordžas išgirdo jei ne jos žodžius, tai bent balsą ir priėjęs apspardė ją šaukdamas, kad prikąstų savo prakeiktą liežuvį, jei dar nori jį turėti.

Bailys… — susimąstė Džeimis, kai Brienė sukandusi dantis tyliai kentė skausmą. Ar gali taip būti? Jie nukirto man ranką, kuria laikydavau kalaviją. Ar aš tik tiek buvau vertas — laikyti kalaviją? Dievai, būkite maloningi, ar tai tiesa?

Ta moteris teisi. Mirti jis negali. Sersėja jo laukia. Jai jo dar reikės. Ir Tirionui, mažajam broliukui, kuris mylėjo Džeimį už jo melą. Be to, jo laukė ir priešai: Jaunasis Vilkas, sutriuškinęs jį Kuždesių miške ir išžudęs jį supusius vyrus, Edmuras Tulis, laikęs jį, sukaustytą grandinėmis, tamsiame kalėjimo požemyje, ir šie Kruvinieji Juokdariai.

Išaušus rytui, Džeimis prisivertė pavalgyti. Jie šėrė jį avižine pliurza, arklių pašaru, bet jis sušveitė viską, iki paskutinio šaukšto. Vakare vėl pavalgė, o kitą dieną irgi. Gyvenk, griežtai kartodavo sau, kai atrodydavo, kad nuo tos košės užsprings ir uždus, gyvenk dėl Sersėjos, gyvenk dėl Tiriono. Gyvenk, kad galėtum atkeršyti. Lanisteris niekada nelieka skolingas. Jo nukirstos rankos bigė tvinkčiojo, degė ir dvokė. Kai pasieksiu Karaliaus Uostą, liepsiu nukaldinti naują, auksinę, plaštaką ir vieną gražią dieną ja išplėšiu Vargui Houtui širdį.

Skausmas temdė Džeimiui akis ir dienos bei naktys susiliejo. Prisispaudęs prie Brienės, jis nusnausdavo balne kvėpdamas savo pūvančios rankos smarvę, o naktį gulėdavo ant kietos žemės negalėdamas sudėti bluosto ir jam atrodydavo, kad sapnuoja baisų košmarą. Nors ir silpną, Smarkieji Vyrukai visuomet pririšdavo jį prie medžio. Ir Džeimis jautė šiokią tokią paguodą žinodamas, kad net dabar pagrobėjai jo bijo.

Brienė visuomet būdavo pririšama šalia jo. Ji gulėdavo supančiota nelyginant didelė nugaišusi karvė ir nepratardavo nė žodžio. Viduje ta boba tarsi atsitvėrė gynybine siena. Netrukus jie ją išprievartaus, bet tos sienos nenugriaus ir toliau jos nepasieks. O visos vidinės Džeimio sienos buvo sugriautos. Kruvinieji Juokdariai nukirto jam ranką, — ranką, kuria jis laikydavo kalaviją, — o be jos Džeimis buvo tuščia vieta. Iš kitos rankos jam nebuvo jokios naudos. Nuo tos dienos, kai pradėjo vaikščioti, kaire ranka jis laikydavo tik skydą. Tik turėdamas dešinę jis buvo riteris; tik turėdamas dešinę jis buvo vyras.

Vieną dieną Džeimis nugirdo Ursviką minint Harenholą ir prisiminė, jog kaip tik ten keliavo ir jiedu su Briene. Pagalvojęs apie tai, jis nusikvatojo, o dėl to juoko Timeonas perkirto jam veidą ilgu plonu vytiniu. Rumbas pasruvo krauju, bet, kadangi Džeimiui labai skaudėjo ranką, kirčio paliktos žaizdos skausmo jis beveik nejautė.

— Ko juokeisi? — tą naktį pašnibždomis jo paklausė moteris.

— Harenhole man apvilko baltą apsiaustą, — tyliai paaiškino Džeimis. — Ventas surengė didžiulį riterių turnyrą. Jis norėjo mums parodyti, kokia didelė jo pilis ir kokie puikūs jo sūnūs. Ir aš norėjau jiems kai ką įrodyti. Man buvo tik penkiolika, bet tą dieną niekas nebūtų manęs įveikęs. Jei tik Eiris būtų leidęs man varžytis… — Jis vėl tyliai sukikeno. — Jis mane išsiuntė. O dabar aš grįžtu.

Juokdariai vėl išgirdo juoką. Tą naktį spyrius ir niuksus teko kęsti Džeimiui. Bet skausmo jis beveik nejautė, kol Rordžo batas nedunkstelėjo į rankos bigę. Tada Džeimis nualpo.

Kitą naktį pagaliau atėjo baisioji trijulė: Šegvelis, benosis Rordžas ir storulis dotrakis Zolas, kuris ir nukirto jam ranką. Artindamiesi Zolas ir Rordžas ginčijosi dėl pirmenybės; kad juokdarys gaus paskutinis, rodos, jau buvo aišku. Šegvelis pasiūlė, kad jie abu eitų pirmi ir vienas imtų moterį iš priekio, o kitas iš užpakalio. Rordžui ir Zolui ši mintis patiko, bet tada jiedu ėmė ginčytis, kuriam teks priekis, o kuriam — užpakalis.

Niekšai suluošins ją, tik iš vidaus, kad nebūtų matyti.

— Moterie… — Zolui ir Rordžui plūstant vienam kitą sušnabždėjo Džeimis. — Atiduok jiems kūną, o pati galvok apie ką nors kita. Taip jie greičiau baigs ir patirs mažesnį malonumą.

— Tai, ką jiems duosiu, nesuteiks jiems jokio malonumo, — ryžtingai šnipštelėjo Brienė.

Kvaila, užsispyrus, bet drąsi kalė… — Džeimis suprato, kad ji priešinsis ir bus nužudyta. Tik… kas man darbo? Jei nebūtų buvusi tokia kvaiša, tebeturėčiau ranką. Ir vis dėlto išgirdo save kuždant:

— Nesipriešink jiems ir galvok apie ką nors kita. — Būtent taip elgėsi Džeimis, kai jo akivaizdoje žuvo Starkai, kai lordas Rikardas iškepė savo šarvuose, o jo sūnus Brandonas užduso mėgindamas gelbėti tėvą. — Galvok apie Renlį, jeigu jį mylėjai. Galvok apie Tartą, apie kalnus ir jūras, apie duburius ir krioklius, apie viską, ką turi Safyrų saloje, galvok apie…

Bet ginčą vis dėlto laimėjo Rordžas.

— Tu — šlykščiausia iš mano matytų moterų, — pareiškė jis Brienei, — ir nemanau, kad galėčiau dar labiau tave subjauroti. Nori, kad tavo nosis būtų tokia, kaip mano? Pamėgink man pasipriešinti ir tavo noras išsipildys. O dviejų akių tau tikrai per daug. Klyktelėsi — vieną išlupsiu, sumaitinsiu, o tada vieną po kito ištraukiosiu tau prakeiktus dantis.

— Ak, taip ir padaryk, — ėmė maldauti Šegvelis. — Kai neturės dantų, ji atrodys visai kaip mano miela sena motina. — Jis sukikeno. — O aš visada norėjau išdulkinti savo mielą seną motiną iš užpakalio.

Džeimis nusijuokė.

— Koks paikas juokdarys. Klausyk, Šegveli, užminsiu tau mįslę. Kodėl jums taip rūpi, kad ji nešauktų? Ak, jau žinau? Dėl tų SAFYYYRŲ! — suriko jis, kiek tik gerklė nešė.

Nusikeikęs Rordžas vėl spyrė į rankos bigę. Džeimis iš skausmo sustugo. Net nežinojau, kad gali taip skaudėti, tai buvo paskutinė mintis, kurią paskui prisiminė. Nežinia, ar ilgai Džeimis gulėjo be sąmonės, bet kai skausmas jį paleido, pamatė šalia stovinčius Ursviką ir patį Vargą Houtą.

— Nedrįšk još liešti! — suriko ožys, taškydamas seilėmis Zolą. — Ji turi likti nepaliešta, kvaily! Ji verta kapšo šafyrų!

Ir nuo to laiko kiekvieną naktį Houtas pastatydavo prie jų sargybą, kad gintų juos nuo saviškių.

Praėjo dvi naktys, kol moteris pagaliau sukaupė drąsą ir sušnabždėjo:

— Džeimi… Kodėl ėmei šaukti?

— Nori žinoti, kodėl sušukau: „Safyyyrai“? Pasuk smegenis, moterie. Ar šita gauja būtų bent mirktelėjus, jei būčiau rėkęs: „Prievartaukit ją“?

— Galėjai ir išvis nešaukti.

— Į tave ir su nosimi sunku žiūrėti. Be to, norėjau išgirsti ožį sakant: „Šafyrai.“ — Džeimis tyliai sukikeno. — Tau pasisekė, kad aš toks geras melagis. Sąžiningas vyras apie Safyrų salą būtų pasakęs tiesą.

— Vis tiek ačiū tau, sere, — padėkojo ji.

Džeimio rankos bigė vėl tvinkčiojo. Sukandęs dantis jis tarė:

— Lanisteris skolingas nelieka. Atsilyginau už tai, kas nutiko mums plaukiant upe, ir už akmenis, kuriuos užvertei Robinui Rigeriui ant galvos.

Ožys užsigeidė iškilmingai įžengti į pilį, tad likus myliai iki Harenholo vartų Džeimiui buvo liepta lipti nuo arklio. Viena virve Kruvinieji Juokdariai apjuosė jam juosmenį, kita surišo Brienei rankas, o abiejų virvių galus pririšo prie Vargo Houto balno gugos. Ir jiedu vienas greta kito klupčiodami nužingsniavo paskui dryžuotą kohoriečio arklį.

Įniršis teikė Džeimiui jėgų eiti. Lininis bigės tvarstis buvo papilkėjęs ir dvokė pūliais. Su kiekvienu žingsniu jam baisiai skaudėjo nesamus pirštus.

Aš stipresnis, nei jie mano, tarė sau Džeimis. Aš vis dar Lanisteris. Karaliaus sargybos riteris. Jis ketino pasiekti Harenholą, o paskui ir Karaliaus Uostą. Ketino gyventi. Ir mielai pasirūpinsiu, kad nelikčiau skolingas.

Jiems artinantis prie uolas primenančių milžiniškos Juodojo Hareno pilies sienų Brienė spustelėjo jam ranką.

— Dabar pilį užėmęs lordas Boltonas. Boltonai — Starkų vėliavininkai.

— Boltonai savo priešams gyviems nudiria kailį.

Tiek apie šį šiaurietį Džeimis tikrai prisiminė. Tirionas apie Dredforto lordą būtų žinojęs viską, ką tik įmanoma žinoti, bet… Tirionas buvo už tūkstančių lygų, su Sersėja. Negaliu mirti, kol Sersėja gyva, tarė jis sau. Mudu kartu gimėme, kartu ir mirsime.

Žolės plotas prie apsauginių pilies sienų buvo paleistas pelenais, aplink mėtėsi aprūkę juodi akmenys, tad daug vyrų su žirgais pastarosiomis dienomis kūrėsi stovyklas ant ežero kranto, kur netikro pavasario metais lordas Ventas buvo surengęs savo didįjį riterių turnyrą. Jiems traukiant per šį nusiaubtą žemės plotą, Džeimis nejučia niūriai šyptelėjo. Toje vietoje, kur jis kadaise priklaupęs iškilmingai prisiekė karaliui, dabar kažkas buvo iškasęs išmatų duobę. Nė nemaniau, kad medus taip greitai gali apkarsti. Eiris man neleido pasidžiaugti net tuo vienu vieninteliu vakaru. Jis mane pagerbė ir iš karto apspjovė.

— Vėliavos, — vėl tarstelėjo Brienė. — Nuluptas vyras ir bokštai dvyniai, matai? Prisiekę karalius Robo vyrai. Ten, virš sarginės, pilkos baltame fone. Ant tų vėliavų — didvilkis.

Džeimis pakėlė galvą pasižiūrėti.

— Tikrai, ten tavo prakeiktas vilkas, — sutiko jis. — O abipus vėliavos pamautos žmonių galvos.

Kareiviai, tarnai ir paskui stovyklą sekantys žmonės susirinko ir sutiko juos garsiais šūksniais. Jiems iš paskos lodama ir urgzdama per stovyklą bėgo marga kalė, kol vienas iš lysiečių persmeigė ją ietimi ir nušuoliavo į kolonos priekį.

— Nešu Karalžudžio vėliavą! — šūktelėjo jis ir, iškėlęs Džeimiui virš galvos, pakratė negyvą kalę.

Harenholo gynybinės sienos buvo tokios storos, kad eidamas per jas jausdavaisi tarsi žingsniuodamas tuneliu. Vargas Houtas pasiuntė du dotrakius iš anksto pranešti lordui Boltonui, kad jie grįžta, tad išoriniame pilies kieme smalsuolių netrūko. Jie davė kelią vos ant kojų besilaikančiam Džeimiui, kuriam nors kiek sulėtinus žingsnį ant juosmens užrišta virvė šiurkščiai trūktelėdavo jį į priekį.

— Atiduodu jums Karalžudį, — švebeldžiuodamas išdidžiai pareiškė Vargas Houtas. Taip taręs, jis ieties galu bakstelėjo Džeimiui į strėnas ir šis kniūbsčias pargriuvo.

Krisdamas jis instinktyviai ištiesė rankas norėdamas sušvelninti smūgį. Kai nukirstos rakos bigė dunkstelėjo į žemę, iš skausmo Džeimiui aptemo akyse, bet vis dėlto jam šiaip taip pavyko atsikelti ir priklaupti ant vieno kelio. Jam prieš akis kilo platūs akmeniniai laiptai, vedantys prie vieno iš milžiniškų apvalių Harenholo bokštų durų. Ant laiptų sustoję penki riteriai ir šiaurietis nenuleido nuo jo akių; vienas — blyškiai pilkomis akimis, apsirengęs vilnoniais drabužiais ir kailiais, kiti penki — niūrūs, apsivilkę grandininius marškinius arba užsidėję plokštinius šarvus, su apsiaustais, ant kurių buvo išsiuvinėti bokštai dvyniai.

— Tūžmingieji Frėjai, — garsiai pasakė Džeimis. — Seras Denvelis, seras Einis, seras Hostinas. — Lordo Valderio sūnus jis pažinojo iš matymo, mat, šiaip ar taip, už vieno iš jų buvo ištekėjusi jo teta. — Užjaučiu jus.

— Dėl ko, sere? — paklausė Denvelis Frėjus.

— Dėl tavo sūnėno, sero Kleoso, — atsakė Džeimis. — Jis keliavo su mumis, kol bastūnai suvarpė jo kūną strėlėmis. Ursvikas ir jo bendrai pasisavino jo daiktus ir paliko suėsti vilkams.

— Milordai! — išsivadavusi prasispraudė į priekį Brienė. — Mačiau jūsų vėliavas. Prašau, išklausykite mane!

— Kas tu tokia? — pasiteiravo seras Einis Frėjus.

— Laništerio žindyvė.

— Aš — Brienė iš Tarto, lordo Selvino Vakario dukra ir prisiekusi ištikimybę Starkų giminei, kaip ir jūs.

Seras Einis spjovė jai po kojomis.

— Spjaunu ant tavo priesaikos. Pasitikėjome Robo Starko duotu žodžiu, o jis už pasitikėjimą atsilygino mums išdavyste.

Dabar jau tikrai darosi įdomu. Džeimis pasisuko norėdamas pamatyti, kaip į tokį kaltinimą reaguos Brienė, bet ta moteris buvo buka kaip avinas, atsidūręs prieš naujus vartus.

— Negirdėjau apie jokią išdavystę. — Ji trūktelėjo virves, mėgindama išsilaisvinti rankas. — Ledi Ketlina liepė man nugabenti Lanisterį pas jo brolį į Karaliaus Uostą…

— Kai radome juodu, ji kaip tik mėgino prigirdyti Lanisterį upėje, — įsiterpė Ursvikas Ištikimasis.

Brienė nuraudo.

— Iš pykčio buvau užsimiršusi, bet niekada nebūčiau jo žudžiusi. Jei jis mirs, Lanisteriai nužudys mano ledi dukteris.

Bet sero Einio tai nė kiek nesujaudino.

— Kas mums darbo?

— Grąžinkime jį į Riveraną ir paleiskime už išpirką, — pasiūlė seras Denvelis.

— Kasterlių Uola turi daugiau aukso, — priminė kitas brolis.

— Nužudykime jį! — sušuko trečias. — Jo galva už Nedo Starko!

Apsivilkęs pilką ir rožinį juokdario drabužį ir versdamasis kūlio, Šegvelis atsirito prie laiptų ir uždainavo:

— Vieną kartą liūtas šoko su lokiu, ojojoi, su lokiu…

— Užčiaupk šnukį, kvaily, — tarė Vargas Houtas ir skėlė jam antausį. — Karalžudys ne lokiui škirtas. Jiš — mano.

— Jei mirs, jis niekam nepriklausys. — Ruzas Boltonas prabilo taip ramiai, kad vyrai, norėdami jį girdėti, akimirksniu nuščiuvo. — Taip pat prašyčiau nepamiršti, milorde, kad, kol aš žygiuoju į šiaurę, nesi Harenholo šeimininkas.

Džeimis karščiavo ir tas karštis, matyt, ištirpdė jo baimę ir paskatino elgtis lengvabūdiškai.

— Ar čia tikrai Dredforto lordas? Paskutinį sykį apie tave girdėjau, kai pravytas mano tėvo sprukai pabrukęs uodegą. Kada lioveisi bėgęs, milorde?

Boltono tylėjimas buvo šimtą kartų grėsmingesnis už švebeldžiuojamą Vargo Houto pagiežą. Šviesiai pilkšvose kaip ryto migla jo akyse slypėjo daug daugiau, nei iš pirmo žvilgsnio atrodė. Džeimiui tos akys nepatiko. Jos priminė jam vieną dieną Karaliaus Uoste, kai Nedas Starkas užtiko jį sėdintį Geležiniame soste. Pagaliau Dredforto lordas susiraukė ir tarė:

— Praradai ranką.

— Ne, — atšovė Džeimis, — turiu ją čia, pasikabinęs po kaklu.

Ruzas Boltonas ištiesė ranką, nutraukė virvę ir švystelėjo plaštaką Houtui.

— Išmesk ją. Vien žiūrėti į ją man įžeidimas.

— Tą plaštaką nušiųšiu jo lordui tėvui. Ir perduošiu, kad turi šumokėti šimtą tūkštančių drakonų, o jei ne, grąžinšime jam Karalžudį gabalaiš. O kai gaušime aukšą, atiduošime šerą Džeimį Karštarkui ir paimšime mergelę!

Ir Smarkieji Vyrukai garsiai nusikvatojo.

— Puikus planas, — tarė Ruzas Boltonas, tarsi drauge pietaujančiam bičiuliui būtų pasakęs: „Puikus vynas“, — bet lordas Karstarkas savo dukters tau neatiduos. Už išdavystę ir nužudymą karalius Robas nukirto jam galvą. O dėl lordo Taivino… Jis tebėra Karaliaus Uoste ir liks ten iki naujų metų, kol jo vaikaitis susituoks su Haigardeno dukra.

— Vinterfelo, — pataisė jį Brienė. — Norėjai pasakyti, Vinterfelo. Karalius Džofris susižadėjęs su Sansa Stark.

— Jau ne. Po mūšio prie Juodųjų Vandenų daug kas pasikeitė. Rožė ir liūtas ten sudarė sąjungą, kad sutriuškintų Stanio Barateono kariuomenę ir paleistų pelenais jo flotilę.

Perspėjau tave, Ursvikai, pagalvojo Džeimis, ir tave, ožy. Susimokę prieš liūtus, prarasite kur kas daugiau nei vien savo turtą.

— Ar yra kokių nors žinių apie mano seserį? — paklausė jis.

— Jai sekasi gerai. Kaip ir tavo… sūnėnui. — Prieš ištardamas „sūnėnui“, Boltonas reikšmingai patylėjo, tarsi norėdamas leisti Džeimiui suprasti, kad viską žino. — Tavo brolis irgi gyvas, nors per mūšį buvo sužeistas. — Ruzas pamojo rūsčiam šiauriečiui, vilkinčiam smeigėmis nusagstytą jūrininko švarką, kad prieitų. — Nuvesk serą Džeimį pas Kiburną. Ir atrišk tai moteriai rankas. — Kai Brienės riešus veržusi virvė buvo perkirsta, lordas Boltonas pridūrė: — Prašyčiau mums atleisti, miledi. Laikai tokie neramūs, kad nelengva atskirti draugus nuo priešų.

Brienė pasitrynė vidines riešų puses, kur kanapinė virvė buvo iki kraujo nutrynusi odą.

— Milorde, šie vyrai mėgino mane išprievartauti.

— Šit kaip? — Lordas Boltonas nukreipė savo šviesiai pilkų akių žvilgsnį į Vargą Houtą. — Man tai nepatinka. Ir tai, ir kad nukirtote serui Džeimiui ranką.

Kieme kiekvienam Smarkiajam Vyrukui teko po penkis šiauriečius ir tiek pat Frėjų vyrų. Galbūt ožys ir nebuvo toks protingas kaip kai kurie kiti vyrai, bet skaičiuoti mokėjo. Tad prikando liežuvį.

— Jie atėmė iš manęs kalaviją, — pridūrė Brienė, — šarvus…

— Pilyje šarvų tau neprireiks, miledi, — nuramino ją lordas Boltonas. — Harenhole aš tave saugosiu. Amabele, rask menę, tinkamą apsistoti ledi Brienei. Voltonai, tuoj pat pasirūpink seru Džeimiu.

Ir, nelaukęs atsakymų, jis apsisuko ir ėmė lipti laiptais, o jam už nugaros suplevėsavo apsiaustas kailiu puoštais kraštais. Vos spėję susižvelgti, Džeimis ir Brienė buvo nulydėti į skirtingas puses.

Meisterio buveinėje po varnų lizdais žilas, rūpestingas kaip tėvas vyras, vardu Kiburnas, sulaikęs kvėpavimą perpjovė ir nuėmė lininį tvarstį nuo Džeimio rankos bigės.

— Taip blogai? Ar aš mirsiu?

Kiburnas pirštu spustelėjo žaizdą ir suraukė nosį pamatęs, kad nuo to spustelėjimo pliūptelėjo pūliai.

— Ne. Nors, jei būtum palaukęs dar kelias dienas… — Jis perrėžė Džeimio rankovę. — Puvinys jau išplitęs. Jauti, kaip skauda rankos audinius? Visus juos turiu pašalinti. Saugiausia būtų nupjauti visą ranką.

— Tada mirsi tu, — pagrasino meisteriui Džeimis. — Išvalyk bigę ir užsiūk žaizdą. Surizikuosiu.

Kiburnas suraukė kaktą.

— Galėčiau palikti žastą ir nupjauti ranką ties alkūne, bet…

— Jei nupjausi kurią nors mano rankos dalį, geriau iš karto nukirsk ir sveikąją, kitaip, kai baigsi darbą, aš ja tave pasmaugsiu.

Kiburnas pažvelgė Džeimiui į akis. Kad ir ką jis ten išvydo, tai privertė meisterį susimąstyti.

— Na gerai. Nupjausiu tik supuvusius audinius, ne daugiau. Pamėginsiu prideginti žaizdą verdančiu vynu, dilgėlių šutekliu, garstyčių grūdeliais ir duonos pelėsiu. Gal to pakaks. Jei ne, pats būsi kaltas. Tikriausiai norėsi aguonpienio…

— Ne.

Džeimis nenorėjo būti užmigdytas; nesvarbu, ką žadėjo meisteris, jis galėjo atsibusti be rankos.

Kiburnas labai nustebo.

— Tau skaudės.

— Rėksiu.

— Labai skaudės.

— Tada rėksiu labai garsiai.

— Gal bent vyno išgersi?

— Ar aukštasis septonas kada nors meldžiasi?

— Nesu tikras. Atnešiu vyno. Atsigulk, turėsiu pririšti tau ranką.

Paėmęs dubenį ir aštrų peilį, Kiburnas ėmė valyti bigę, o Džeimis godžiai rijo stiprų vyną, laistydamas jį sau ant krūtinės. Kairė jo ranka, rodos, niekaip negalėjo rasti burnos, bet ant krūtinės išlietas vynas nenuėjo veltui. Mat vyno, kuriuo buvo permirkusi jo barzda, kvapas padėjo permušti pūlių dvoką.

Bet kai atėjo laikas atskirti supuvusius audinius, negelbėjo niekas. Džeimis rėkė ir sveikosios rankos kumščiu vis nesiliovė daužęs į stalą. Kai Kiburnas ant likusios bigės dalies užpylė verdančio vyno, jis vėl suklykė. Nepaisant sau duotų priesaikų ir jį kankinusios baimės, Džeimis kuriam laikui prarado sąmonę. Kai atsipeikėjo, meisteris jau siuvo žaizdą didele adata ir ketgutu.

— Palikau odos klostę, kad būtų galima uždengti riešą.

— Tau tai ne pirmas kartas, — tyliai sumurmėjo Džeimis. Burnoje jis jautė kraujo skonį, mat blaškydamasis buvo įsikandęs liežuvį.

— Žmogui, tarnaujančiam pas Vargą Houtą, bigės kasdienybė. Tokias žaizdas jis daro vos ne kiekviename žingsnyje.

Džeimiui dingtelėjo, kad Kiburnas nepanašus į pabaisą. Jis atrodė santūrus, švelniakalbis, šiltomis rudomis akimis.

— Kodėl meisteris susidėjo su Smarkiaisiais Vyrukais?

— Mane išvarė iš Citadelės. — Kiburnas padėjo adatą. — Reikėtų sutvarkyti ir žaizdą virš akies. Ji paraudusi ir gerokai patinusi.

Džeimis užsimerkė ir leido vynui ir Kiburnui dirbti savo darbą.

— Papasakok man apie mūšį.

Mat Kiburnas rūpinosi Harenholo varnais ir, žinoma, pirmas sužinodavo visas naujienas.

— Lordas Stanis įstrigo tarp tavo tėvo iš vienos pusės ir gaisro iš kitos. Sklando gandai, kad Kipšas užleido ant upės liepsnas.

Džeimiui prieš akis iškilo žalsvos, dangų siekiančios liepsnos, aukštesnės už pilies bokštus, ir gatvėse degantys, iš siaubo klykiantys vyrai. Šį sapną aš jau anksčiau sapnavau. Tai buvo beveik juokinga, tik Džeimis neturėjo kam apie tai pasakyti.

— Atsimerk. — Kiburnas suvilgė medžiagos skiautę šiltame vandenyje ir atsargiai priglaudė prie sudžiūvusio kraujo plutos. Akies vokas buvo sutinęs, bet Džeimis pajuto, kad akį gali šiek tiek pramerkti. Ir iš karto pamatė Kiburno veidą. — Iš kur ši žaizda? — paklausė meisteris.

— Tai tos moters dovana.

— Šiurkščios piršlybos, milorde?

— Ta bobšė tvirtesnė už mane ir bjauresnė už tave. Būtų gerai, kad apžiūrėtum ir ją. Kai kovėmės, perdūriau jai koją ir ji vis dar šlubuoja.

— Liepsiu ją atvesti. Kas judu sieja?

— Ji mano gynėja. — Kad ir kaip Džeimiui skaudėjo, vis dėlto jis nusijuokė.

— Sutrinsiu tau žolelių, kurias galėsi išgerti subėręs į vyną. Jos numalšins karščiavimą. Rytoj vėl pas mane ateik, uždėsiu ant akies dėlę, kad išsiurbtų blogą kraują.

— Dėlę? Nuostabu…

— Lordas Boltonas dėles labai vertina, — rimtai pareiškė Kiburnas.

— Taigi, — linktelėjo Džeimis, — nesistebiu…

Tirionas

Anapus Karaliaus vartų neliko nieko, tik dumblas, pelenai ir sudegę kaulai, ir vis dėlto miesto sienų šešėlyje jau vėl gyveno žmonės, o kiti iš vienračių karučių ir statinaičių pardavinėjo žuvį. Jodamas pro šalį Tirionas jautė, kad tie žmonės nenuleidžia nuo jo akių; jų žvilgsniai buvo nedraugiški, pikti ir nemalonūs. Niekas nedrįso pratarti jam žodžio arba pastoti kelio, juolab kad šalia jojo Bronas alyva suteptais juodais šarvais. Bet jei būčiau vienas, jie nutrauktų mane nuo žirgo ir grindinio akmeniu suknežintų veidą kaip Prestonui Grynfildui.

— Jie grįžo anksčiau nei žiurkės, — nepatenkintas tarė Tirionas. — Kartą juos sudeginome, maniau, kad žmogeliai pasimokė…

— Duok man kelias dešimtis auksinių apsiaustų ir aš juos išžudysiu, — pasisiūlė Bronas. — Mirę jie daugiau negrįš.

— Negrįš, bet jų vietą užims kiti. Palik juos ramybėje, bet… jei prie miesto sienos vėl ims ręsti lūšnas, iš karto jas nugriauk. Kad ir ką manytų tie kvailiai, karas dar nesibaigė. — Jis atidžiai pažvelgė į priekyje dunksančius Purvo vartus. — Kol kas pamačiau užtektinai. Rytoj grįšime čia su amatininkų gildijų vadais ir peržiūrėsime jų turimus planus. — Tirionas atsiduso. Ką gi, aš visa tai sudeginau, tad būtų teisinga, jei aš ir atstatyčiau.

Iš tiesų šios užduoties turėjo imtis jo dėdė, bet, iš Riverano atskridus varnui su žinia apie jo sūnaus nužudymą, patikimas, rimtas ir energingas seras Kevanas Lanisteris jautėsi kaip nesavas. Vilemo brolį dvynį Martiną Robas Starkas irgi buvo paėmęs į nelaisvę, o vyresnysis jųdviejų brolis Lanselis vis dar sunkiai sirgo kankinamas pūliuojančios ir niekaip neužgyjančios žaizdos. Vienam sūnui žuvus, o dviem patekus į mirtiną pavojų, serą Kevaną sukaustė sielvartas ir baimė. Lordas Taivinas broliu visuomet pasitikėjo, bet dabar jam neliko kitos išeities, tik vėl kreiptis pagalbos į savo neūžaugą sūnų.

Miestui atstatyti reikėjo didžiulių lėšų, bet kitos išeities nebuvo. Karaliaus Uostas buvo pagrindinis karalystės uostas, jam prilygo ir su juo galėjo varžytis tik Senmiestis. Laivyba upėje turėjo būti atnaujinta, ir kuo greičiau, tuo geriau. Po galais, iš kur aš paimsiu tiek monetų? Jau vien dėl to Tirionas ėmė pasigesti Mažojo Piršto, prieš dvi savaites išplaukusio į šiaurę. Kol jis vartosi lovoje su Lisa Arin ir jos vardu valdo Slėnį, man tenka kuopti jo paliktą jovalą. Kita vertus, tėvas bent jau skyrė jam tikrai svarbią užduotį. Jis nepaskelbs manęs Kasterlių Uolos įpėdiniu, bet, kai tik galės, mielai naudosis mano paslaugomis, pagalvojo Tirionas, o tuo metu auksinių apsiaustų kapitonas mostu paragino juos joti per Purvo vartus.

Už vartų plytinčioje turgaus aikštėje į akis pirmiausia vis dar krito Trys Kekšės, bet dabar jos stovėjo nenaudojamos, o svaidyti surinkti rieduliai ir statinės su derva buvo ištampyti. Ant medinių jų griaučių karstėsi vaikai, — nelyginant būrys beždžionėlių, įsitaisiusių ant aukštai iškilusių, atsikišusių svaidyklių, — ir šūkavo vienas ant kito.

— Primink man, kad liepčiau serui Adamui atsiųsti čia kelis auksinius apsiaustus, — jiedviem jojant tarp dviejų katapultų paprašė Tirionas Brono. — Koks nors paikas berniūkštis gali nukristi ir nusisukti sprandą. — Staiga iš viršaus atsklido šūktelėjimas ir jiems po kojomis ant grindinio šleptelėjo gniutulas mėšlo. Tiriono kumelė pasibaidė, atsistojo piestu ir vos neišmetė jo iš balno. — Nors, kai gerai pagalvoji, — suvaldęs kumelę pridūrė jis, — tegul tie bjaurūs vaikėzai krenta ir tykšta kaip pernokę melionai.

Tirionas buvo prastai nusiteikęs, ir ne tik todėl, kad keli gatvės berniūkščiai norėjo apmėtyti jį mėšlu. Jo santuoka buvo nesibaigianti kančia. Sansa Stark tebebuvo mergelė, ir tai, rodos, žinojo bent pusė pilyje gyvenančių žmonių. Šiandien rytą balnojant arklius jis pats girdėjo du arklininkus prunkščiant iš juoko jam už nugaros. Tirionui atrodė, kad net arkliai iš jo žvengia. Norėdamas išvengti gultuvių ritualo, jis rizikavo savo kailiu tikėdamasis, jog tai, kas vyks miegamajame, tarp jo sienų ir liks, bet ta viltis labai greitai sudužo. Arba Sansa buvo tokia paika, kad viską išsipasakojo kuriai nors iš tarnaičių, — o juk visos jos buvo Sersėjos šnipės, — arba kalti buvo Veirio paukštukai.

Kita vertus, koks skirtumas? Iš jo vis tiek visi juokėsi. Vienintelis žmogus Raudonojoje pilyje, kuriam jo santuoka nekėlė juoko, rodos, buvo jo ledi žmona.

Su kiekviena diena Sansa vis labiau sielvartavo. Tirionas mielai būtų pralaužęs jos kuklumo skydą ir ją paguodęs, bet iš to nebūtų buvę nieko gero. Kad ir ką būtų sakęs, Sansos akyse jis nebūtų tapęs gražesnis. Arba ne toks panašus į Lanisterius. Ši žmona jam buvo duota visam likusiam gyvenimui ir ji Tiriono nekentė.

Jųdviejų naktys bendroje, didžiulėje santuokinėje lovoje taip pat buvo nesibaigianti kankynė. Tirionas daugiau negalėjo miegoti nuogas, kaip buvo pratęs. Jo žmona buvo pernelyg gerai išauklėta, kad tartų bent vieną blogą žodį, bet jis negalėjo ištverti pasibjaurėjimo, šmėstelėdavusio jos akyse kaskart, kai pažvelgdavo į jo kūną. Tirionas liepė Sansai taip pat dėvėti naktinius marškinius. Geidžiu jos, suprato jis. Taip, noriu gauti Vinterfelą, bet geidžiu ir jos — nesvarbu, ar ji vaikas, ar moteris. Noriu ją guosti. Noriu girdėti jos juoką. Noriu, kad ateitų pas mane savo valia, kad dalytųsi su manimi savo džiaugsmais, rūpesčiais ir aistra. Tirionas kreivai šyptelėjo. Po galais, noriu būti aukštas kaip Džeimis ir stiprus kaip seras Gregoris Kalnas, tuomet viskas būtų kitaip.

Nejučia jis prisiminė Šają. Tirionas norėjo pats pranešti jai apie savo vedybas, tad vestuvių išvakarėse liepė Veiriui atvesti merginą pas jį. Jiedu vėl susitiko eunucho kambariuose, ir kai Šaja ėmė varstyti jo odinukės raištelius, Tirionas sučiupo ją už riešo ir atstūmė.

— Palauk, — tarė. — Turiu tau kai ką pasakyti. Rytoj privalau vesti…

— …Sansą Stark. Žinau.

Akimirką jis neteko žado. Kol kas to nežinojo net Sansa.

— Iš kur? Veiris pasakė?

— Lydėdama Lolisę į septą nugirdau pažą pasakojant tai serui Taladui. O jis sužinojo iš tarnaitės, kuri girdėjo sero Kevano pokalbį su tavo tėvu. — Ištraukusi riešą iš jo gniaužtų, Šaja nusivilko per galvą suknią. Po suknia ji kaip visada nieko nevilkėjo. — Man tai nė motais. Ji tik mergaičiukė. Parūpinsi jai didelį pilvą ir grįši pas mane.

Giliai širdyje Tirionas vylėsi, kad Šaja nebus tokia abejinga. Vyleisi, niūriai pasišaipė iš savęs jis, o dabar sužinojai tiesą. Išskyrus Šają, niekas daugiau tavęs nemylės.

Purvinoji gatvė buvo prisigrūdusi žmonių, bet kareiviai ir miestiečiai prasiskyrė ir leido prajoti Kipšui ir jo palydai. Arkliams prie kojų malėsi vaikai įdubusiomis akimis: vieni žvelgė ir maldavo nebyliai, o kiti prašė išmaldos laidydami gerkles. Tirionas pasėmė iš kapšo didelę saują variokų ir švystelėjo į orą, o vaikai, stumdydamiesi ir rėkaudami, puolė jų rinkti. Tie, kuriems pasiseks, šiandien galės nusipirkti kriaukšlį sužiedėjusios duonos. Turguje jis dar niekada nebuvo matęs tiek daug žmonių, ir nors Taireliai nuolat gabeno maistą, jo kainos buvo nežmoniškai aukštos. Šeši variokai už melioną, sidabrinis elnias už bušelį kviečių, drakonas už pusę jaučio skerdenos arba šešis liesus paršiukus. Ir vis dėlto pirkėjų netrūko. Aplink kiekvieną vežimą ir prekystalį būriavosi sulysę vyrai ir išsekusios moterys, o kiti, dar liesesni ir dar labiau išsekę, niūriai žvelgė į turgaus aikštę stovėdami į ją vedančių gatvelių prieigose.

— Čionai, — jiems pasiekus Kablį pasakė Bronas. — Jei vis dar neapsigalvojai…

— Ne, neapsigalvojau.

Jiedviem būtų buvę patogiau pasakyti, kad joja pasižvalgyti po namais apstatytą upės pakrantę, bet šiandien Tirionas turėjo kitą tikslą. Šis reikalas neteikė jam malonumo, bet jį reikėjo sutvarkyti. Jie pasuko tolyn nuo Aukštosios Eigono kalvos į mažesnių gatvelių labirintą, besidriekiantį Visenijos kalvos papėdėje. Pirmas jojo Bronas. Porą kartų Tirionas žvilgtelėjo per petį pasižiūrėti, ar jų kas nors neseka, bet nepamatė nieko įtartino, tik įprastą žmonių minią: arklį pliekiantį vežėją, senę, per langą pilančią gatvėn naktipuodį, du lazdomis besikaunančius berniūkščius, tris auksinius apsiaustus, besivarančius belaisvį… jie visi atrodė niekuo dėti, ir vis dėlto bet kuris galėjo Tirioną įduoti. Veirio žmonių buvo visur.

Jie pasuko už vieno kampo, paskui už kito ir jojo toliau, lėtai skindamiesi kelią per spūstį moterų, susirinkusių prie šulinio. Bronas nuvedė Tirioną vingiuota gatvele, paskui skersgatviu ir per sudaužytą arką. Trumpindami kelią, jiedu perjojo per sudegusio namo griuvėsius ir arkliai žingine priėjo nestačius akmeninius laiptus. Pastatai čia glaudėsi vienas prie kito ir atrodė skurdūs. Bronas stabtelėjo prie kreivo skersgatvio, per siauro šalia vienas kito joti dviem raiteliams.

— Čia yra dvi šakos, o tada — aklagatvis. Ta lindynė — paskutinio pastato rūsyje.

Tirionas nulipo nuo arklio.

— Žiūrėk, kad, kol grįšiu, niekas nei įeitų, nei išeitų. Aš ilgai netruksiu.

Jis kyštelėjo ranką po apsiaustu norėdamas pasitikrinti, ar slaptoje kišenėje tebeturi auksą. Trisdešimt drakonų. Tokiam žmogui kaip jis tai dideli pinigai. Ir Tirionas, norėdamas kuo greičiau sutvarkyti šį reikalą, sparčiai nukrypavo gatvele.

Vyno rūsys buvo nepaprastai slogi vieta, — tamsi ir drėgna, balkšvomis nuo salietros sienomis ir tokiomis žemomis lubomis, jog Bronui būtų tekę pasilenkti, kad neprasiskeltų galvos į sijas. Tirionas Lanisteris tokio nepatogumo nepatyrė. Tokiu metu priekinė patalpa buvo tuščia, tik ant aukštos kėdės prie paprasto lentinio baro sėdėjo moteris apsiblaususiomis akimis. Ji padavė Tirionui taurę rūgštaus vyno ir tarė:

— Ten, gale.

Galiniame kambaryje buvo dar tamsiau. Ant žemo stalelio šalia vyno ąsočio siauru kakleliu degė žvakė. Prie stalo sėdintis vyras tikrai neatrodė pavojingas; jis buvo žemo ūgio, — nors Tirionui visi vyrai atrodė aukšti, — rudais retėjančiais plaukais, įraudusiais skruostais ir pilvuku, į kurį buvo įsispaudusios kaulinės jo elnenos odinukės sagos. Švelniose rankose jis laikė medinę dvylikos stygų arfą — ginklą, gerokai pavojingesnį už ilgąjį kalaviją.

Tirionas atsisėdo priešais jį.

— Simonai Sidabrabalsi…

Vyras nulenkė galvą. Jo viršugalvis buvo plikas.

— Milorde karaliaus ranka, — tarė jis.

— Tu mane su kai kuo painioji. Mano tėvas yra karaliaus ranka. O aš… bijau, kad jau net ne pirštas…

— Neabejoju, kad vėl iškilsi. Toks vyras kaip tu tikrai iškils. Mano mieloji ledi Šaja pasakojo, jog ką tik vedei. Ak, jei būtum pasikvietęs mane anksčiau! Man būtų buvusi didelė garbė dainuoti tavo vestuvių pokylyje.

— Ko jau ko, o dar daugiau dainų mano žmonai tikrai nereikia, — atsakė Tirionas. — O jei kalbėsime apie Šają… abu žinome, kad ji ne ledi, be to, būčiau dėkingas, jei daugiau niekada garsiai netartum jos vardo.

— Kaip ranka įsakys… — tarė Simonas.

Kai pastaruoju metu Tirionas matydavo šį vyrą, pakakdavo vieno griežto žodžio ir jį išpildavo prakaitas, bet dabar dainius, rodos, įgavo drąsos. Greičiausiai pasisėmė jos iš vyno ąsočio. O galbūt dėl tokio dainiaus įžūlumo buvo kaltas pats Tirionas? Aš jam grasinau, bet grasinimų niekada neįvykdžiau, tad dabar jis mano, kad esu bedantis. Tirionas atsiduso.

— Girdėjau šnekant, kad esi labai talentingas dainius.

— Esi labai malonus, kad taip sakai, milorde.

Tirionas jam nusišypsojo.

— Manau, jau pats laikas, kad tavo dainos imtų skambėti laisvuosiuose miestuose. Bravose, Pentose ir Lyse žmonės dievina dainas, o dainiams, kurie jiems patinka, ir monetų nešykšti. — Jis išgėrė gurkšnelį vyno. Vynas buvo šlykštaus skonio, bet stiprus. — Geriausia būtų aplankyti visus devynis miestus. Juk nenorėtum atimti kam nors džiaugsmo išgirsti tave dainuojant, tiesa? Metų, praleistų kiekviename mieste, turėtų pakakti. — Tirionas kyštelėjo ranką po apsiaustu, kur buvo paslėptas auksas. — Kadangi uostas uždarytas, kad įliptum į laivą, tau teks traukti į Prieblandos Slėnį, bet mano žmogus, Bronas, ras tau arklį, o man bus garbė, jei leisi sumokėti už kelionę…

— Bet milorde, — paprieštaravo vyras, — tu dar niekada negirdėjai manęs dainuojant. Prašyčiau valandėlę pasiklausyti. — Jis pirštais mitriai perbraukė arfos stygas ir rūsį pripildė švelnūs muzikos garsai. Tada Simonas uždainavo:

Nuo aukštos kalvos nusileidęs,

Jis jojo per miesto gatves,

Per skersgatvius, laiptus ir aikštes,

Pas moterį jojo jis, nes

Ji buvo jo slaptas turtas,

Ir laimė, ir gėdos dieglys…

Grandinės ir bokštas — tai niekis,

Kai šildo jį jos bučinys.

— Moku ir daugiau dainų, — staiga liovęsis dainuoti tarė jis. — Ak, moku jų daugybę. Manau, gražiausias yra priedainis. „Nes aukso rankos visada šaltos, o moters rankos šiltos…“

— Pakaks. — Tirionas ištraukė ranką iš po apsiausto. Tuščią. — Šios dainos daugiau nenoriu girdėti. Niekada.

— Šit kaip? — Simonas Sidabrabalsis padėjo arfą ir gurkštelėjo vyno. — Gaila. Kita vertus, kaip sakydavo senasis mano mokytojas, mokęs mane dainuoti, kiekvienam vyrui sava daina. Gal kitiems mano melodija patiks labiau. Kad ir karalienei. Arba tavo lordui tėvui.

Tirionas pasitrynė randą virš nosies ir pasakė:

— Mano tėvas neturi laiko klausytis dainų, o mano sesuo nėra tokia dosni, kaip daugelis mano. Išmintingas vyras daugiau laimėtų tylėdamas, o ne dainuodamas.

Jo žodžiai buvo tokie tiesūs, kad aiškiau ir būti negalėjo.

Simonas užuominą, rodos, suprato akimirksniu.

— Mano prašoma kaina tau pasirodys kukli, milorde.

— Gerai, kad pasakei. — Tirionas išsigando, kad dainius paprašys kai ko daugiau nei trisdešimties auksinių drakonų.

— Per karaliaus Džofrio vestuvių pokylį, — tarė vyras, — vyks dainių varžytuvės.

— Ir žonglierių, ir juokdarių, be to, bus šokančių lokių.

— Tik vienas šokantis lokys, milorde, — patikslino jį Simonas, kuris — tai buvo akivaizdu — Sersėjos rengiamose šventėse dalyvaudavo mieliau nei Tirionas. — Bet dainiai bus septyni. Galeonas Kujietis, Betanė Gražiapirštė, Eimonas Kosteinas, Alarikas Eizenietis, Arfininkas Hamišas, Kolijas Kvajanis ir Orlandas iš Senmiesčio varžysis dėl septynstygės paauksuotos liutnios. Nežinia, kodėl, bet vienas iš jų visų mokytojų kvietimo taip ir negavo.

— Leisk man spėti, kas jis. Simonas Sidabrabalsis?

Simonas kukliai šyptelėjo.

— Ir karaliui, ir visam dvarui esu pasiruošęs įrodyti, kad giriuosi ne tuščiai. Hamišas senas ir dažnai pamiršta, apie ką dainuoja. O jau Kolijas su tuo savo juokingu tirošietišku akcentu! Jei suprasi vieną žodį iš trijų, gali manyti, kad tau labai pasisekė…

— Vestuvių puotą rengia mano miela sesuo. Net jei gaučiau tau kvietimą, tai gali atrodyti truputį keista. Septynios Karalystės, septynios priesaikos, septynios dvikovos, septyniasdešimt septyni valgiai, bet… aštuoni dainiai! Ką pamanys aukštasis septonas?

— Tu man neatrodai esąs didžiai dievobaimingas, milorde.

— Ne dievų baimė čia svarbiausia. Turi būti laikomasi tam tikrų ritualų.

Simonas išgėrė dar gurkšnelį vyno.

— Matai… Dainiaus gyvenimas yra kupinas pavojų. Mes dainuojame aludėse ir vyno rūsiuose, o mūsų klausosi maištingi girtuokliai. Jei vienam iš septynių tavo sesers dainių nutiktų kokia nelaimė, tikiuosi, prisiminsi mane ir pasiūlysi, kad užimčiau jo vietą.

Labai patenkintas savimi dainius droviai šyptelėjo.

— Žinoma, šeši dainiai būtų bloga lemiantis ženklas, kaip ir aštuoni. Pasidomėsiu, kokia Sersėjos išrinktų septynių dainių sveikata. Jei kuris nors iš jų susirgtų, mano žmogus, Bronas, tave susiras.

— Puiku, milorde. — Simonas tikriausiai nebūtų daugiau nieko prašęs, bet, paakintas tokios netikėtos sėkmės, pridūrė: — Turiu dainuoti karaliaus Džofrio vestuvių vakarą. Jei taip nutiktų, kad būčiau pakviestas į dvarą, būtinai padainuočiau karaliui pačius geriausius savo kūrinius, dainas, kurias dainavau daugybę kartų ir kurios jam tikrai patiks. Bet jei man tektų ir toliau dainuoti nykiame vyno rūsyje… ką gi, tai būtų puiki proga užtraukti naujausią savo dainą. „Nes aukso rankos visada šaltos, o moters rankos šiltos…“

— To neprireiks, — patikino jį Tirionas. — Duodu tau Lanisterio žodį, kad netrukus Bronas atjos tavęs pasiimti.

— Puiku, milorde.

Ir plinkantis pilvotas dainius vėl paėmė į rankas arfą.

Bronas saugojo arklius ir laukė skersgatvio gale. Jis padėjo Tirionui įlipti į balną.

— Kada turėsiu palydėti tą žmogų į Prieblandos Slėnį?

— To neprireiks. — Tirionas apsuko arklį. — Duok jam tris dienas, o tada pranešk, kad Arfininkas Hamišas susilaužė ranką. Pasakyk, kad taip apsirengęs jokiu būdu negali vykti į dvarą, todėl jam tuoj pat reikia naujų drabužių. Ir jis noriai su tavimi eis. — Kipšas vyptelėjo. — Suprantu, kad tikriausiai norėsi jo liežuvio, nes jis sidabrinis. Bet jo lavono niekas ir niekada neturi rasti.

Bronas kreivai šyptelėjo.

— Blusyne yra tokia smuklė, kurioje svečiai vaišinami gardžiais, ant atviros ugnies keptais kepsniais. Girdėjau, kad mėsai smuklės šeimininkai nėra išrankūs…

— Žiūrėk, kad niekada neičiau ten valgyti.

Tirionas kulnais paragino arklį. Jis norėjo išsimaudyti — ir kuo karštesniame vandenyje, tuo geriau.

Tačiau jam nebuvo lemta patirti net šio kuklaus malonumo; vos įžengė į savo kambarius, tuoj prisistatė Podrikas Peinas ir pranešė, kad Tirionas kviečiamas į Rankos bokštą.

— Jo šviesybė nori tave matyti. Karaliaus ranka. Lordas Taivinas.

— Prisimenu, kad jis ranka, Podai, — atsakė Tirionas. — Praradau nosį, bet ne smegenis.

Bronas nusijuokė.

— Tik dabar nenukąsk vaikinui galvos.

— O kodėl ne? Galva jis niekada nesinaudoja.

Tirionas ėmė svarstyti, ką šį kartą padarė. Tiksliau, ką padariau ne taip. Jei jį kviečiasi lordas Taivinas, tai malonaus pašnekesio nėra ko tikėtis; tėvas niekada neliepdavo pakviesti sūnaus tik tam, kad drauge pavalgytų arba išgertų taurę vyno.

Po kelių minučių įžengęs į saulėtąją lordo tėvo menę, jis išgirdo sakant:

— …vyšnios medžio makštys, aptaisytos raudona oda ir papuoštos eile auksinių liūto galvos smeigių. Akims turbūt geriausiai tiktų granatai…

— Rubinai, — pareiškė lordas Taivinas. — Granatams trūksta spindesio.

Tirionas garsiai krenkštelėjo.

— Milorde… Kvietei mane?

Tėvas pažvelgė į Tirioną.

— Kviečiau. Ateik ir pažiūrėk… — Ant juos skiriančio stalo gulėjo tumulas vaškuotės, o lordas Taivinas rankoje laikė ilgąjį kalaviją. — Vestuvinė dovana Džofriui, — paaiškino jis Tirionui. — Kai lordas Taivinas pakreipė kalaviją, norėdamas apžiūrėti ašmenis, nuo šviesos, krintančios pro rombo formos langus, kalavijo geležtė sutvisko juodai ir raudonai, o rankenos buožė ir rankos apsauga blykstelėjo aukso spalva. — Girdėdamas tas kvailas šnekas apie Stanį ir jo magišką kalaviją, pamaniau, kad geriausia būtų ir Džofriui padovanoti kokį nors nepaprastą ginklą. Karaliaus ir kalavijas turi būti karališkas.

— Džofriui šis kalavijas gerokai per didelis, — pasakė Tirionas.

— Jis dar sutvirtės ir prie ginklo pripras. Štai, pakilnok. — Ir, atsukęs rankeną, jis padavė ginklą Tirionui.

Kalavijas buvo gerokai lengvesnis, nei Kipšas tikėjosi. Laikydamas jį ir sukdamas netrukus suprato, kodėl. Tik viena metalo rūšis galėjo būti taip plonai iškalta ir tikti kovai, be to, tų klostelių, liudijančių, kad plienas daugybę kartų buvo lenktas ir kaltas, su nieku kitu negalėjai supainioti.

— Valyrijos plienas!

— Taip, — labai patenkintas savimi patvirtino lordas Taivinas.

Galų gale, tėve… Valyrijos plieno kalavijai buvo retenybė ir kainavo brangiai, nors pasaulyje jų buvo tūkstančiai, — apie du šimtus jų tikriausiai buvo galima rasti vien Septyniose Karalystėse. Jo tėvą visada erzino tai, kad nė vienas šių ginklų nepriklauso Lanisterių giminei. Senasis Uolos karalius tokį kalaviją turėjo, bet didysis kalavijas Garsus Šauksmas prapuolė, kai antrasis karalius Tomenas, pasiėmęs jį, iškeliavo į Valyriją ieškoti savo juokdario. Jis niekada nebegrįžo; kaip ir dėdė Geris — jauniausias iš jo tėvo brolių ir didžiausias nutrūktgalvis, maždaug prieš aštuonerius metus išsiruošęs ieškoti prarasto kalavijo.

Bent tris kartus lordas Taivinas siūlė mažesnėms nuskurdusioms giminėms nupirkti iš jų valyriškuosius kalavijus, bet jo siūlymai kaskart buvo ryžtingai atmetami. Įtaką praradę lordai Lanisterio paprašyti mielai būtų išsiskyrę su savo dukterimis, bet senuosius giminės kalavijus jie labai brangino.

Tirionui buvo smalsu, iš kur tėvas gavo metalo šiam kalavijui. Vienas kitas ginklininkas gebėjo perkalti senąjį Valyrijos plieną, bet jo gaminimo paslaptis žuvo kartu su senąja Valyrija, užklupta Likimo prakeiksmo.

— Keistos spalvos, — tarė jis, kraipydamas saulės apšviestą ginklą. Paprastai Valyrijos plienas būdavo taip tamsiai pilkas, kad atrodydavo juodas; tamsi atrodė ir šio kalavijo geležtė. Bet, sulydžius kelis metalo sluoksnius, buvo matyti ne tik tamsiai pilka, bet ir tamsiai raudona spalva. Šie du atspalviai mainėsi vienas su kitu nesiliesdami, kiekviena gija atrodė atskira, jos skalavo plieno krantą nelyginant nakties ir kraujo bangos. — Kaip išgavai tokį margumą? Nieko panašaus nesu matęs.

— Ir aš ne, milorde, — atsakė ginklininkas. — Pripažįstu, ne tokių spalvų norėjau ir nežinau, ar man pavyktų vėl jas išgauti. Tavo lordas tėvas liepė įdėti skaisčiai raudonos jūsų giminės spalvos — kaip tik tokį atspalvį ir įliejau į metalą. Bet Valyrijos plienas aikštingas. Sakoma, kad tie seni kalavijai nieko nepamiršta ir taip lengvai nesikeičia. Ėmiausi visų man žinomų gudrybių ir daug kartų šviesinau raudoną spalvą, bet ji vis tiek patamsėdavo, — geležtė tą šviesumą tarsi sugerdavo. Be to, kaip matai, kai kurios klostės raudonos spalvos apskritai nepriėmė. Jei milordai Lanisteriai nepatenkinti, aš, žinoma, mėginsiu kalaviją perdirbti tiek kartų, kiek pageidausite, bet…

— Nereikia, — papurtė galvą lordas Taivinas. — Bus gerai.

— Skaisčiai raudonas kalavijas tikriausiai gražiai spindėtų saulėje, bet, tiesą sakant, šios spalvos man labiau patinka, — tarė Tirionas. — Jos tokios gražios ir grėsmingos… Tokių spalvų geležtė išskirtinė. Manau, kad visame pasaulyje nėra kito tokio kalavijo.

— Dar vienas yra.

Ginklininkas pasilenkė prie stalo ir iš vaškuotės išvyniojo dar vieną ilgąjį kalaviją.

Tirionas padėjo Džofrio kalaviją ir paėmė kitą. Tie du ginklai buvo labai panašūs, — gal ir ne dvyniai, bet tikrai artimi pusbroliai. Antrasis kalavijas buvo storesnis ir sunkesnis, puse colio platesne ir trimis coliais ilgesne geležte, tačiau abu ginklai buvo panašūs dailiu kontūru ir savotiška spalva — kraujo ir nakties bangelėmis. Nuo antrojo kalavijo rankenos per visą geležtę ėjo trys giliai išgraviruoti grioveliai; karaliaus kalavijas tokius turėjo tik du. Džofo kalavijo rankena buvo gerokai įmantriau išpuošta, rankos apsauga buvo liūto letenos su rubinais nusagstytais ir išleistais nagais, bet abiejų kalavijų rankenos buvo apmuštos raudona paminkštinta oda, o rankenų buožės — auksinės liūtų galvos.

— Nuostabu. — Net nepatyrusiose Tiriono rankose kalavijo geležtė, rodos, atgijo. — Dar niekada nesu jautęs tokio smagumo.

— Jis skirtas mano sūnui.

Nereikia nė klausti, kuriam. Svarstydamas, ar Robas Starkas leis jo broliui gyventi taip ilgai, kad šis spėtų paimti ginklą į rankas, Tirionas padėjo Džeimio kalaviją ant stalo šalia Džofrio. Akivaizdu, kad mūsų tėvas tuo tikras, antraip kam būtų liepęs kaldinti antrą kalaviją?

— Puikiai padirbėjai, meistre Motai, — tarė lordas Taivinas ginklininkui. — Mano valdytojas tau atsilygins. Ir nepamiršk papuošti makštų rubinais.

— Nepamiršiu, milorde. Tu labai dosnus. — Vyras suvyniojo ginklus į vaškuotę, pasispaudė ryšulį po pažastimi ir priklaupė. — Man garbė tarnauti karaliaus rankai. Atnešiu tuos kalavijus vestuvių išvakarėse.

— Taip ir padaryk.

Kai sargybiniai išlydėjo ginklininką, Tirionas užsiropštė ant kėdės.

— Taigi… Kalavijas Džofui, kalavijas Džeimiui, o neūžauga negavo net kuklaus durklo? Kodėl, tėve?

— Plieno pakako tik dviem geležtėms, ne trims. Jei tau reikia durklo, pasiimk kurį nors iš ginklinės. Robertas mirdamas paliko jų bent šimtą. Vestuvių proga Gerionas įteikė jam paauksuotą durklą su dramblio kaulo rankena ir safyrais inkrustuota buože ir bent pusė į dvarą atvykusių pasiuntinių mėgino pelnyti malonę dovanodami jo malonybei brangakmeniais puoštus peilius ir sidabru inkrustuotus kalavijus.

Tirionas šyptelėjo ir tarė:

— Būtų labiau jį pradžiuginę, jei būtų atvedę jam savo dukteris.

— Neabejoju. Jis naudojosi vien medžiokliniu peiliu, kurį dar vaikystėje buvo gavęs iš Jono Arino. — Lordas Taivinas mostelėjo leisdamas suprasti, kad nenori daugiau kalbėti nei apie karalių Robertą, nei apie jo peilius. — Ką matei prie upės?

— Purvyną, — atsakė Tirionas, — ir kelis lavonus, kurių niekas nepasivargino palaidoti. Prieš vėl atidarant uostą, reikia išvalyti Juodųjų Vandenų dugną, sudaužyti nuskendusius laivus arba juos ištraukti. Tris ketvirtadalius krantinėje stovinčių namų reikia taisyti, o kai kuriuos — griauti ir jų vietoje statyti naujus. Iš žuvų turgaus nieko neliko, o Upės vartus ir Karaliaus vartus suskaldė Stanio taranas — juos reikia pakeisti. Net šiurpas nukrečia pagalvojus, kiek visa tai kainuos.

Jei tavo šūdas auksinis, tėve, tai geriau susirask išvietę ir pradėk darbuotis, norėjo pridurti jis, bet apsigalvojo.

— Rasi tiek aukso, kiek reikės.

— Šit kaip? Tik… kur? Jau sakiau tau, kad iždas tuščias. Dar neatsiskaitėme nei su alchemikais už sukeltą gaisrą, nei su kalviais už mano grandinę, be to, Sersėja maldauja padengti pusę Džofo vestuvių išlaidų — sumokėti už septyniasdešimt septynis prakeiktus valgius, tūkstantį svečių, už pyragą su įkeptais balandžiais, už dainius, žonglierius…

— Ta prabanga mums naudinga. Visai karalystei turime parodyti Kasterlių Uolos galią ir turtus.

— Tai gal Kasterlių Uola tegul už viską ir moka?

— Kodėl? Mačiau Mažojo Piršto ataskaitas. Karaliaus pajamos dabar dešimt kartų didesnės, nei buvo valdant Eiriui.

— Išlaidos taip pat. Robertas negailėjo nei monetų, nei savo koto. Mažasis Pirštas daug skolinosi. Taip pat ir iš tavęs. Taip, karaliaus pajamos įspūdingos, bet jų vos pakanka Mažojo Piršto paimtų paskolų palūkanoms sumokėti. O gal nurašysi sosto skolą Lanisterių giminei?

— Nebūk juokingas.

— Tuomet gal pakaks ir septynių valgių? Ir trijų šimtų svečių vietoj tūkstančio. Jei teisingai suprantu, santuoka bus tokia pat tikra ir be šokančio lokio?

— Taireliai pamanys, kad mes šykštuoliai. Iškelsime vestuves ir atstatysime miesto dalį prie upės. Jei negebi visko apmokėti, taip ir sakyk, rasiu iždininką, kuris gebės.

Gėdos po tokio trumpo laiko būti atstatydintam Tirionas nebūtų galėjęs ištverti.

— Rasiu tau monetų.

— Žinoma, kad rasi, — pritariamai linktelėjo tėvas, — o beieškodamas pažiūrėk, gal rasi kelią ir į savo žmonos lovą.

Vadinasi, kalbos jau pasiekė ir jo ausis…

— Ačiū, jau radau. Tai tas baldas tarp lango ir židinio, jis su aksominiu baldakimu ir čiužiniu, prikimštu žąsų pūkų.

— Malonu girdėti, kad žinai, kur lova. Tad dabar gal būtų pats laikas susipažinti ir su moterimi, kuri toje lovoje kartu su tavim miega?

Moterimi? Turbūt turėjai omenyje mergaitę.

— Ar Voras šnipštelėjo tau į ausį šią žinią, ar turėčiau už tai padėkoti savo mielai sesutei? — Turint omenyje tai, kas dėjosi po Sersėjos antklodėmis, galėjai pagrįstai tikėtis, kad jai pakaks padorumo nekišti nosies ne į savo reikalus. — Pasakyk man, kodėl visos Sansos tarnaitės yra Sersėjos statytinės? Man jau nusibodo būti šnipinėjamam savo kambariuose.

— Jei tau nepatinka žmonos tarnaitės, išvaryk jas ir pasisamdyk patinkamesnes. Tai tavo teisė. Man neramu ne dėl tarnaičių, o dėl tavo žmonos nekaltybės. Tas… švelnumas mane glumina. Sugulti su kekšėmis tau, rodos, nieko nereiškia. Ar Starkų mergaitė kitokia?

— Po galais, kodėl tau taip svarbu, kur kaišioju kotą? — paklausė Tirionas. — Sansa dar per jauna.

— Ji pakankamo amžiaus, kad žuvus jos broliui taptų Vinterfelo ledi. Atimk jai nekaltybę ir tavo pretenzijos į šiaurę bus gerokai solidesnės. Pasistenk, kad ji pastotų, ir laimikis, galima sakyti, tau garantuotas. Ar turėčiau priminti, kad santuoką, kuri faktiškai nebuvo sutvirtinta, galima panaikinti?

— Tai gali padaryti aukštasis septonas arba Tikėjimo taryba. Mūsų dabartinis aukštasis septonas — kaip dresuotas ruonis: viauksi, kai gauna įsakymą. Jau greičiau mano santuoką panaikins Mėnuliukas, o ne jis.

— Gal man tikrai reikėjo ištekinti Sansą Stark už Mėnuliuko… Jis bent jau būtų žinojęs, ką su ja veikti.

Tirionas pirštais stipriai suspaudė krėslo ranktūrius.

— Apie žmonos nekaltybę jau išgirdau viską, ką norėjau išgirsti. Bet kodėl mes kalbamės tik apie mano santuoką, bet negirdžiu nė žodžio apie būsimas sesers vestuves? Jei gerai prisimenu…

Lordas Taivinas neleido sūnui baigti minties.

— Meisas Tairelis atmetė mano siūlymą ištekinti Sersėją už jo įpėdinio Vilo.

— Atstūmė mūsų mieląją Sersėją? — Tai išgirdus Tiriono nuotaika kaipmat pasitaisė.

— Kai pirmą kartą užsiminiau jam apie vedybas, rodos, lordas Tairelis buvo linkęs joms pritarti, — pasakė tėvas. — Bet kitą dieną viskas pasikeitė. Tai tos senės darbas. Ji sūnui turi didžiulę įtaką. Veiris tvirtina, kad ji lordui Taireliui pasakiusi, girdi, tavo sesuo brangiam vienakojui jos vaikaičiui per sena ir per daug… naudota.

— Sersėjai ši žinia turėjo patikti, — nusijuokė Tirionas.

Lordas Taivinas šaltai nuvėrė jį akimis.

— Ji nieko nežino. Ir nesužinos. Mums visiems bus geriau, jei atrodys, kad šio siūlymo nė nebuvo. Žiūrėk, nepamiršk to, Tirionai. Tokio siūlymo niekada nebuvo.

— Kokio siūlymo? — Tirionas nujautė, kad neigiamo savo atsakymo lordas Tairelis dar pasigailės.

— Tavo sesuo ištekės. Tik dar nežinia, už ko. Man kilo pora minčių… — Jam nespėjus jų išdėstyti, kažkas pasibeldė į duris, sargybinis kyštelėjo galvą vidun ir pranešė, kad atėjo didysis meisteris Paiselis. — Kviesk, — mostelėjo lordas Taivinas.

Paiselis įtipeno ramsčiuodamasis lazda ir stabtelėjęs nužvelgė Tirioną itin nedraugiškai. Jo barzda, anksčiau žila ir vešli, o vėliau kažkodėl nuskusta, atžėlė reta, kuokštuota ir po smakru buvo matyti karančios bjaurios pažiūrėti rausvos odos klostės.

— Milorde ranka… — prabilo senis ir nusilenkė taip žemai, kad vos išsilaikė nepargriuvęs, — iš Juodosios pilies atskrido dar vienas varnas. Gal galėtume pasišnekėti akis į akį?

— Nėra reikalo. — Lordas Taivinas mostu pakvietė didįjį meisterį Paiselį sėstis. — Tirionas gali pasilikti.

O, šit kaip? Jis pasitrynė nosį ir laukė.

Paiselis krenkštelėjo, kelis kartus kostelėjo ir sučepsėjo.

— Laiškas nuo to paties Bouveno Maršo, kaip ir ankstesnis. Nuo pilies komendanto. Jis rašo, kad lordas Mormontas pranešęs, jog tyržmogiai didžiulėmis pajėgomis traukia į pietus.

— Žemėse už Sienos jų negali būti labai daug, — tvirtai pareiškė lordas Taivinas. — Šis įspėjimas — jokia naujiena.

— Vis dėlto pastarajame laiške yra kai kas nauja, milorde. Mormontas atsiuntė varną iš Vaiduoklių miško, jis praneša, kad buvo užpultas. Pastaruoju metu grįžo ir daugiau varnų, tik be laiškų. Bouvenas Maršas baiminasi, kad lordas Mormontas ir visi jo vyrai išžudyti.

Tirionas mėgo senąjį Džeorą Mormontą, jo stačiokišką būdą ir kalbantį paukštį.

— Ar tas nuogąstavimas pasitvirtino? — paklausė jis.

— Ne, — pripažino Paiselis, — bet nė vienas iš Mormonto vyrų kol kas negrįžo. Maršas baiminasi, kad tyržmogiai bus juos išžudę ir kad netrukus gali būti puolama Siena. — Pagrabinėjęs savo drabužio kišenes, jis išsitraukė pergamento skiautę. — Štai laiškas, milorde, nuolankus prašymas visiems penkiems karaliams. Jis nori gauti kuo daugiau vyrų, tiek, kiek galime jam nusiųsti.

— Penkiems karaliams? — Tiriono tėvas suirzo. — Vesterose yra tik vienas karalius. Jei tie kvailiai juodais drabužiais nori, kad jo malonybė jais rūpintųsi, turėtų tai prisiminti. Atsakyme parašyk, kad Renlis miręs, o visi kiti — išdavikai ir apsišaukėliai.

— Žinoma, jiems bus malonu tai išgirsti. Siena — kitame pasaulio krašte ir žinios juos dažniausiai pasiekia vėlai. — Paiselis energingai palinksėjo galvą. — O ką man pasakyti Maršui dėl vyrų, kurių jis maldauja atsiųsti? Gal sušaukime tarybą…

— Nėra reikalo. Nakties sargyba — tai vagių, žudikų ir nesantuokinių prasčiokų gauja, tačiau, manau, jie galėtų įrodyti tokie nesantys, jei išmoktų tinkamos drausmės. Jei Mormontas tikrai žuvęs, juodieji broliai turi išsirinkti naują lordą vadą.

Paiselis klastingai žvilgtelėjo į Tirioną.

— Nuostabus sumanymas, milorde. Žinau, kas galėtų tikti. Janas Slintas.

Tirionui ši mintis visai nepatiko.

— Juodieji broliai patys renka sau vadą, — priminė jis Paiseliui ir tėvui. — Lordas Slintas prie Sienos visai neseniai. Žinau, nes pats jį ten pasiunčiau. Kodėl, numoję ranka į gerą dešimtį vyresnių vyrų, jie turėtų išsirinkti būtent jį?

— Todėl, — atsakė jam tėvas, aiškiai leisdamas suprasti, kad Tirionas yra visiškas neišmanėlis, — kad jei nebalsuos, kaip jiems liepta, jų Siena ištirps anksčiau, nei prie jos pasirodys pastiprinimas.

Taip, tai jiems galėtų pavykti.

Tirionas pasilenkė į priekį.

— Janas Slintas — netinkamas žmogus, tėve. Mums būtų geriau, jei lordu vadu taptų dabartinis Šešėlių bokšto vadas. Arba Rytų sargybos prie jūros.

— Šešėlių bokštui vadovauja Molisteris iš Sigardo. O Rytų sargybos vadas — geležinis. — Iš lordo Taivino tono buvo visiškai aišku, kad nė vienas iš šių vyrų jam netinka.

— Janas Slintas — mėsininko sūnus, — primygtinai priminė Tirionas tėvui. — Pats man sakei…

— Puikiai pamenu, ką sakiau. Bet Juodoji pilis — ne Harenholas. Nakties sargyba karaliaus tarybai nepriklauso. Kiekvienam įrankiui savas tikslas, o kiekvienam tikslui — savas įrankis.

Tirionas ne juokais supyko.

— Lordas Slintas — tik garsiai žvangantys tušti šarvai, jis parsiduoda tam, kas pasiūlo daugiausia.

— Manau, tai yra jo pranašumas. Kas gi pasiūlys daugiau už mus? — Lordas Taivinas vėl kreipėsi į Paiselį: — Išsiųsk varną. Parašyk, kad karalius Džofris labai nuliūdo sužinojęs apie lordo vado Mormonto mirtį ir apgailestauja, kad dabar, kai aplink šlaistosi tiek maištininkų ir besigviešiančių sosto, atliekamų vyrų neturi. Užsimink, kad užsitikrinus sostą padėtis gali iš esmės pasikeisti… jei tik karalius galės visiškai pasitikėti Nakties sargybos vadovybe. Baigdamas parašyk Maršui, kad jo malonybė siunčia geriausius linkėjimus savo ištikimam draugui ir valdiniui, lordui Janui Slintui.

— Klausau, milorde. — Paiselis vėl linktelėjo raukšlėtą savo galvą. — Parašysiu tai, ką ranka liepė. Su malonumu.

Reikėjo jam nušnioti galvą, o ne barzdą, dingtelėjo Tirionui. O Slintas turėjo išeiti paplaukioti su savo mielu bičiuliu Alaru Dimu. Ką gi, jis bent jau nepakartos tos pačios apmaudžios klaidos su Simonu Sidabrabalsiu. Matai, tėve?! — norėjo sušukti Tirionas. Matai, kaip greitai aš mokausi?!

Semvelis

Palėpėje moteris garsiai šaukdama gimdė, o apačioje, prie ugnies, gulėjo mirštantis vyras. Semvelis Tarlis nebūtų galėjęs pasakyti, kuris iš jų labiau jį baugino.

Jie užklojo vargšą Baneną krūva kailių ir įmetė į laužą daugiau malkų, bet jis vis tiek kartojo: „Man šalta. Maldauju… Man šalta…“ Semas stengėsi jį pamaitinti svogūnų sriuba, bet jis negalėjo nuryti. Kiekvienas pasemtas nuoviro šaukštas varvėjo jam per lūpas ir tekėjo smakru.

— Tas jau miręs. — Krasteris abejingai dėbtelėjo į mirštantį vyrą ir atsikando dešros. — Jei paklaustum manęs, pasakyčiau, kad padarytum jam didesnę paslaugą, jei, užuot kaišiojęs į burną šaukštą, suvarytum peilį į krūtinę.

— Nepamenu, kad būtume klausę. — Milžinas nebuvo nė penkių pėdų ūgio, tikras jo vardas buvo Bedvikas, bet drąsos jam tikrai nestigo. — Žudike, ar prašei Krasterio patarimo?

Išgirdęs šį vardą, Semas susigūžė, bet papurtė galvą. Pasėmęs dar vieną nuoviro šaukštą, pamėgino įkišti jį ligoniui tarp lūpų.

— Maisto ir ugnies, — pridūrė Milžinas, — daugiau nieko tavęs neprašėme. O tu maisto mums šykšti.

— Džiaukis, kad bent malkų negailiu. — Krasteris buvo stambus vyras, o kadangi ir dieną, ir naktį vilkėjo nudriskusius dvokiančius avikailius, atrodė dar stambesnis. Jo nosis buvo plati, suplota, burna gerokai kreiva, be to, jam trūko vienos ausies. Ir nors susitaršę jo plaukai ir susivėlusi barzda jau šviesėjo ir palengva žilo, rankos atrodė raumeningos ir galinčios ne juokais suimti. — Sušėriau jums viską, ką galėjau, bet jūs, varnai, amžinai alkani. Aš dievotas žmogus, kitaip jau būčiau jus išvijęs. Manai, man reikia tokių kaip jis, mirštančių ant mano menės grindų? Manai, man reikia visų jūsų burnų, vyruti? — Tyržmogis nusispjovė. — Varnai. Argi juodas paukštis į žmogaus namus atneša gerą naujieną? Niekada. Niekada.

Pro Baneno burnos kamputį vėl nubėgo šlakelis nuoviro. Semas nuvalė jį savo rankove. Žvalgas buvo atmerkęs akis, bet nieko nematė.

— Man šalta, — labai tyliai pakartojo jis. Meisteris būtų žinojęs, kaip išgelbėti jam gyvybę, bet jie meisterio neturėjo. Prieš devynias dienas Kedžas Baltakis nupjovė Banenui suknežintą koją, — plūstelėjo tiek kraujo ir pūlių, kad Semui pasidarė bloga, — bet kojos buvo pašalinta per mažai ir tai padaryta per vėlai. — Man šalta, — vėl ištarė jis krustelėdamas pabalusias lūpas.

Menėje dvi dešimtys apdriskusių juodųjų brolių sėdėjo ant grindų arba ant grubiai tašytų suolų ir gėrė tą patį skystą svogūnų nuovirą, grauždami sudžiūvusios duonos kriaukšlius. Keli jų iš pirmo žvilgsnio atrodė sužeisti labiau už Baneną. Fornijus jau kelios dienos kliedėjo, o serui Bajamui iš peties sunkėsi gelsvi dvokiantys pūliai. Kai jie paliko Juodąją pilį, Rudasis Bernaras nešėsi kapšus, pilnus Myro ugnies žaizdoms prideginti, garstyčių tepalo, grūstų česnakų, bitkrėslių, aguonų ir visokių gydomųjų žolelių. Net saldžiamiegės, leisdavusios numirti nesikankinant. Bet Rudasis Bernaras žuvo Pirmųjų Žmonių Kumštyje, o paieškoti ir pasiimti meisterio Eimono vaistų niekas taip ir nesusiprotėjo. Vieną kitą vaistingą augalą pažinojo Heikas, bet ir jis buvo dingęs be žinios. Tad rūpintis sužeistaisiais teko likusiems gyviems tarnams, tačiau ir jie ne kažin ką galėjo padaryti. Broliai bent jau išsidžiovino drabužius ir prie ugnies sušilo. Bet jiems reikėtų daugiau maisto.

Visiems jiems reikėjo daugiau maisto. Jau kelios dienos vyrai nepatenkinti bambėjo. Karlas Medinkojis vis kartojo, kad Krasteris turi slaptą maisto podėlį, o netrukus, kai negirdėdavo lordas vadas, jam ėmė antrinti ir Gartas iš Senmiesčio. Semas svarstė, ar nevertėtų gražiai paprašyti daugiau maisto bent jau sužeistiesiems, bet nedrįso. Krasterio žvilgsnis buvo šaltas, nedraugiškas ir kaskart, kai tyržmogis Semą nužvelgdavo, jam imdavo niežtėti rankas, nevalingai gniauždavosi kumščiai. Ar jis žino, kad, kai paskutinį kartą čia buvome, aš šnekėjau su Džile? — svarstė jis. Ar ji jam pasakė, kad žadėjome ją pasiimti? Ar jis dėl to ją sumušė?

— Man šalta, — tarė Banenas. — Prašau… Man šalta…

Nors Krasterio menė buvo šilta ir prirūkusi, Semui ir pačiam buvo šalta. Ir pavargau, aš labai pavargau… Jam reikėjo pamiegoti, bet vos sudėdavo bluostą, susapnuodavo pūgą ir mirusius vyrus juodomis rankomis ir žydromis akimis, nerangiai kėblinančius link jo.

O palėpėje Džilė suklykė taip garsiai, kad tas riksmas aidu nusirito per visą ilgą belangę menę.

— Stumk! — išgirdo jis sakant vieną iš vyresniųjų Krasterio žmonų. — Stipriau. Stipriau. Jei tau taip lengviau — rėk.

Ir gimdyvė suriko — taip garsiai, kad Semas net susiraukė.

Krasteris pasuko galvą ir piktai dėbtelėjo.

— Tų riksmų man jau iki kaklo! — paleido gerklę jis. — Duok jai skudurą, tegul įsikanda, o jei ne, užlipsiu ir ji gaus pajusti mano sunkią ranką.

Semas suprato, kad jis taip ir padarys. Krasteris turėjo devyniolika žmonų, bet, kai paleisdavo į darbą rankas, nė viena nedrįsdavo kištis. Prieš dvi paras, naktį juodieji broliai irgi nesikišo, kai jis mušė vieną iš jaunesnių mergaičių. Suprantama, daug kas murmėjo. „Jis ją užmuš“, — tarė Gartas iš Grynvėjaus, o Karlas Medinkojis nusijuokė ir atitarė: „Jei jis tos mažutės nenori, tegul perleidžia man.“ Juodasis Bernaras tyliai, bet piktai nusikeikė, o Alanas iš Rosbio atsistojo ir išėjo iš menės, kad nereikėtų klausytis riksmų. „Jo namai, jo ir valdžia, — priminė jiems visiems žvalgas Ronelis Harklėjus. — Krasteris — Nakties sargybos bičiulis.“

Bičiulis… — pagalvojo Semas, klausydamasis prislopintų Džilės riksmų. Krasteris buvo žiaurus žmogus, valdė savo žmonas ir dukteris geležine ranka, bet jo pilis vis tiek buvo geidžiamas prieglobstis. „Sušalę varnai, — nusišaipė Krasteris, kai jie vos vilkdami kojas įėjo — tie nedaugelis, kurie atsilaikė prieš pūgą, vaiduoklių puolimą ir baisų šaltį. — Ir toli gražu nebe toks gausus būrys, koks traukė į šiaurę.“ Ir vis dėlto jis užleido jiems savo menę, davė stogą virš galvos, kad galėtų pasislėpti nuo sniego, leido užsikurti ugnį ir išsidžiovinti, o jo žmonos atnešė broliams po taurę karšto vyno pilvams sušildyti. „Prakeikti varnai“, — vadino juos Krasteris, ir vis dėlto maitino, nors ir ne taip dosniai, kaip būtų galėjęs.

Mes čia svečiai, priminė sau Semas. O Džilė priklauso jam. Ji Krasterio duktė ir žmona. Jo namai, jo ir valdžia.

Kai Semas pirmą kartą pamatė Krasterio pilį, Džilė atėjo pas jį maldaudama pagalbos ir Semas paskolino jai savo juodąjį apsiaustą, kad, eidama ieškoti Jono Snou, galėtų po juo paslėpti pūpsantį pilvą. Riterių pareiga ginti moteris ir vaikus. Vos keli iš juodųjų brolių buvo riteriai, ir vis dėlto… Aš esu skydas, saugantis žmonių karalystes. Moteris buvo moteris, nesvarbu, kad tyržmogė. Turime jai padėti. Privalome. Džilė nerimavo dėl savo kūdikio; baiminosi, kad gims berniukas. Mergaites Krasteris augino žinodamas, kad jos taps jo žmonomis, bet jo namuose nebuvo matyti nė vieno vyro arba berniuko. Džilė Jonui papasakojo, kad sūnus Krasteris aukoja dievams. Jei dievai geri, atsiųs jai dukrelę, meldėsi Semas.

O palėpėje gimdanti Džilė kaip įmanydama slopino riksmus.

— Gerai, — tarė moteris. — Dabar stumk dar kartą. Ak, jau matau jo galvytę…

Jos, niūriai pagalvojo Semas. Jos galvytę, jos…

— Šalta, — tyliai sudejavo Banenas. — Prašau… Man taip šalta…

Padėjęs dubenį ir šaukštą, Semas ant mirštančiojo užmetė dar vieną kailį, o į ugnį švystelėjo dar vieną pliauską. Džilė suspiegė lyg pjaunama ir ėmė garsiai šnopuoti. Krasteris suleido dantis į kietą juodą dešrą. Sakė, turįs dešros sau ir savo žmonoms, bet ne Nakties sargybos vyrams.

— Moterys… — ėmė skųstis jis. — O jau rėkia… Kartą turėjau riebią kiaulę, kuri vos kriuktelėjusi atsivedė aštuonis paršiukus. — Žiaumodamas dešrą, jis pasuko galvą ir prisimerkęs nužvelgė Semą. — Ta kiaulė buvo beveik tokia pat stora kaip tu, vaikine. Žudike. — Ir Krasteris nusijuokė.

Semo kantrybė trūko. Jis pasitraukė nuo ugniakuro nerangiai peržengdamas arba apeidamas vyrus, miegančius, sėdinčius ir mirštančius ant kietos plūktinės aslos. Nuo dūmų, šauksmų ir dejonių jam buvo silpna. Pasilenkęs jis pralindo pro duris atstojančias Krasterio menės elnenas ir išėjo į gryną popietės orą.

Diena buvo debesuota, bet išlindusį iš menės prieblandos šviesa jį apakino. Kai kurios netoliese augančių medžių šakos buvo apsunkusios nuo sniego, be to, sniego patalas dengė auksines ir rusvai rausvas kalvas, nors jau nebe taip storai kaip anksčiau. Pūga nurimo, ir dienos Krasterio pilyje buvo… na, gal ir ne šiltos, bet ir ne tokios kraupiai šaltos. Nuo varveklių, nutįsusių palei visą storą velėnos stogo kraštą, Semas girdėjo teškant vandens lašus. Jis giliai trūkčiodamas įkvėpė ir apsidairė.

Vakaruose Olas Berankis ir Timas Stounas triūsė aplink arklius — šėrė juos ir girdė.

Pavėjinėje pusėje kiti broliai pjovė gyvulius, per silpnus tęsti kelionę, ir dyrė jiems odą. Už žemės pylimų, kurie buvo vienintelė Krasterio pilies apsauga nuo visų aplinkiniame miške besislepiančių priešų, ėjo sargybą ietininkai ir lankininkai, be to, tenai kilo į viršų pilkšvai melsvi tuzino degančių laužų dūmai. Semas girdėjo tolimą miške poškančių kirvių aidą, — ten pasiųstas brolių būrys rūpinosi, kad malkų laužams pakaktų per naktį. Naktimis buvo sunkiausia. Kai sutemdavo. Ir imdavo šalti.

Apsistojusių Krasterio pilyje brolių nebepuolė nei numirėliai, nei Kiti. „Ir nepuls, — patikino juos Krasteris. — Dievobaimingam vyrui nėra reikalo taip labai bijoti. Kartą taip ir pasakiau Mensui Plėšikui, kai jis, išjojęs į žvalgybą, čia atklydo. Bet jis manęs neklausė, kaip ir jūs, varnai, su savo kalavijais ir prakeiktais laužais. Kai spustels baltas šaltis, jokie laužai nepadės. Tada tik dievai galės jus išgelbėti. Geriau susitaikykite su dievais.“

Ir Džilė šnekėjo apie baltą šaltį ir atskleidė, kokias aukas Krasteris aukoja savo dievams. Kai Semas tai išgirdo, norėjo nieko nelaukęs Krasterį nužudyti. Už Sienos negalioja jokie įstatymai, paskui priminė jis sau, o Krasteris — Nakties sargybos bičiulis.

Iš drėbtinės menės atsklido trūkčiojantis šauksmas. Semas grįžo pažiūrėti, kas ten nutiko. Jis žingsniavo per sniego tižę ir skystą purvą, kurį Paniurėlis Edas atkakliai vadino Krasterio mėšlu. Tačiau jis buvo tirštesnis už išmatas; tas purvas taip lipo Semui prie batų, kad jis vieno vos nepametė.

Už daržo ir tuščio avių žardžio gera dešimtis brolių laidė strėles į kaliausę, kurią buvo pasidarę iš šieno ir šiaudų. Lieknas šviesiaplaukis tarnas, kurį jie vadino Doneliu Meiliuoju, iš penkiasdešimties jardų įsegė strėlę beveik į patį taikinio centrą.

— Šauk taikliau, seni, — tarė jis.

— O kaipgi, šausiu.

Ulmeris, pakumpęs žilabarzdis senis vystančia oda ir liesomis rankomis bei kojomis, žengė prie šaudymo žymos ir iš strėlinės, kabančios prie juosmens, išsitraukė strėlę. Jaunystėje jis buvo bastūnas ir priklausė liūdnai pagarsėjusiai Karaliaus miško brolijai. Jis gyrėsi kartą strėle pervėręs karaliaus sargybos vyrui, vadinamam Baltuoju Buliumi, plaštaką, kad slapta galėtų pabučiuoti Dorno princesę. Tiesa, jis pavogė jos papuošalus ir skrynutę auksinių drakonų, bet išgėręs girdavosi tik tuo bučiniu.

Nepaprastai vikriai jis įstatė strėlę į templę, įtempė lanką ir iššovė. Jo strėlė įsmigo per porą centimetrų arčiau taikinio centro nei Donelio Hilo.

— Na, ar taiklu, vaikine? — traukdamasis nuo žymos paklausė jis.

— Taiklu, — niūriai burbtelėjo jaunuolis. — Tau padėjo šoninis vėjas. Kai šoviau aš, jis pūtė stipriau.

— Vadinasi, turėjai į tai atsižvelgti. Tavo akis taikli ir ranka nedreba, bet, kad taptum taikliausiu šauliu Karaliaus miške, to toli gražu negana. Kaip užkabinti templę ant lanko, mane išmokė pats Flečeris Dikas, o už jį geresnio šaulio dar niekada nėra buvę. Ar pasakojau tau apie senąjį Diką?

— Tik tris šimtus kartų.

Juodojoje pilyje jau visi buvo girdėję Ulmerio pasakojimus apie senais laikais buvusią didžiąją bastūnų gaują; apie Saimoną Toiną ir Besišypsantį Riterį, Osviną Ilgakaklį Triskart Pakartąjį, Vendą Baltauodegį, Flečerį Diką, Didpilvį Beną ir visus kitus. Ieškodamas, kur pabėgti, Donelis Meilusis apsidairė ir pamatė purve stypsantį Semą.

— Žudike! — šūktelėjo jis. — Ateik, parodysi mums, kaip nužudei Kitą. — Ir padavė jam ilgą kukmedžio lanką.

Semas nuraudo.

— Ne strėle jį nušoviau, o persmeigiau durklu iš drakonų stiklo…

Jis žinojo, kas bus, jei paims į rankas lanką. Nepataikys į kaliausę, ir strėlė, perlėkusi per žemių pylimą, pradings medžių šakose. O tada visi ims juoktis.

— Nesvarbu, — pasakė Alanas iš Rosbio, taip pat neprastas šaulys. — Mes vis tiek norime pažiūrėti, kaip Žudikas šaudo iš lanko. Ar ne, vaikinai?

Semas nedrįso pažvelgti jiems į akis; tos pašaipios šypsenos, bjaurūs juokeliai, panieka jų akyse… Jis nusisuko ketindamas grįžti, iš kur atėjo, bet dešinė koja įsmuko giliai į purvą, o kai pamėgino ją ištraukti, išsinėrė iš bato. Semui teko atsiklaupti ir išsitraukti batą, o jam ausyse skambėjo garsus juokas. Nors avėjo kelias poras kojinių, kol pagaliau galėjo sprukti, nuo šlapio sniego permirko iki kojų pirštų. Aš niekam tikęs, tarė jis sau. Tėvas buvo teisus. Neturiu teisės gyventi, kai žuvo tiek daug narsių vyrų.

Į pietus nuo pilies vartų Grenas kurstė laužą ir, išsirengęs iki juosmens, kapojo malkas. Nuo darbo jo veidas buvo įraudęs, o nugara sruvo prakaitas. Bet atpūškavus Semui, Grenas jam plačiai nusišypsojo.

— Kiti nuavė tau batą, Žudike?

Ir jis tyčiojasi…

— Įklimpau į purvą. Ir nevadink manęs taip.

— Kodėl ne? — nuoširdžiai suglumęs paklausė Grenas. — Tai geras vardas, be to, gavai jį pelnytai.

Pipas vis traukdavo Greną per dantį, girdi, šis bukas kaip pilies siena, tad Semas nutarė kantriai jam viską paaiškinti.

— Tai tik dar vienas būdas vadinti mane bailiu, — audamasis purviną batą pasakė jis. — Jie iš manęs tyčiojasi panašiai kaip iš Bedviko, kai vadina jį Milžinu.

— Bet jis ne milžinas, — nepasidavė Grenas, — o Polas irgi niekad nebuvo mažas. Na, nebent kūdikystėje, kai čiulpė motinos krūtį, bet paskui tai ne. O tu tikrai nužudei Kitą, tad tai — ne tas pats.

— Aš tik… Aš niekada… Aš bijojau!

— Ne labiau už mane. Tik Pipas sako, kad aš per kvailas bijoti. O iš tiesų išsigąstu kaip ir visi. — Grenas pasilenkė paimti pliauskos ir įmetė ją į laužą. — Kadaise bijodavau Jono, kai tekdavo su juo kautis. Jis toks mitrus, be to, kovodavo taip, tarsi tikrai būtų norėjęs mane nugalabyti. — Žalia drėgna pliauska lauže smilko, kol pagaliau įsidegė. — Tik niekada niekam to nesakiau. Kartais man atrodo, kad visi tik apsimeta nebijantys, o iš tiesų nė vienas iš mūsų nėra bebaimis. Gal apsimetęs narsuoliu tokiu ir tampi, nežinau. Tegul vadina tave Žudiku, kas tau rūpi?

— Bet tau niekada nepatiko, kai seras Aliseris vadino tave Tauru.

— Jis sakydavo, kad aš stambus ir kvailas. — Grenas pasikasė barzdą. — Bet jei Pipas norėtų vadinti mane Tauru, galėtų taip ir daryti. Arba tu, arba Jonas. Tauras — didelis ir galingas gyvūnas, tad ne taip jau ir blogai, kad esu stambus ir dar stambėju. Argi tau nepatiktų būti Žudiku, o ne seru Kiauliuku?

— Kodėl negaliu būti tiesiog Semvelis Tarlis? — Semas klestelėjo ant drėgnos trinkos, kurią Grenas ketino perskelti. — Jį nužudė drakonų stiklas. Ne aš, o drakonų stiklas.

Semas jiems taip ir sakė. Visiems. Jis žinojo, kad kai kurie iš brolių juo netiki. Dirkas parodė Semui savo durklą ir tarė: „Mano geležinis, argi galėčiau ką nors nuveikti su stikliniu?“ Juodasis Bernaras ir visi trys Gartai neslėpė, kad Semo papasakota istorija abejoja, o Rolėjus Sistertonas tiesiai pareiškė: „Greičiausiai subadei šlamančius krūmus, kuriuose, kaip vėliau pasirodė, tuštinosi Mažasis Polas, tad paskui nieko kito neliko, tik meluoti.“

Bet Daivenas ir Paniurėlis Edas klausėsi labai atidžiai ir liepė Semui bei Grenui viską papasakoti lordui vadui. Mormontas pasakojimo išklausė suraukęs kaktą, uždavė kelis dalykiškus klausimus, tačiau buvo pernelyg išmintingas žmogus, kad lengva ranka atmestų tokią galimybę. Jis paprašė Semo atiduoti visą kelionmaišyje turimą drakonų stiklą, nors jis ne kažin kiek to gero turėjo. Kai tik Semas prisimindavo slėptuvę, kurią po Pirmųjų Žmonių Kumščiu aptiko Jonas, jam akyse susitvenkdavo ašaros. Ten buvo durklų geležčių, iečių antgalių, taip pat mažiausiai du, o gal ir trys šimtai strėlių antgalių. Jonas padarė po durklą sau, Semui ir lordui vadui Mormontui, be to, Semui dar davė ieties antgalį, seną aptrupėjusį ragą ir kelis strėlių antgalius. Grenas irgi pasiėmė saują strėlių antgalių, bet tik tiek.

Tad dabar jie turėjo tik Mormonto durklą ir dar vieną, — tą, kurį Semas atidavė Grenui, be to, devyniolika strėlių ir ilgą kietmedžio ietį su juodu drakonų stiklo antgaliu. Sargybiniai keisdamiesi perleisdavo tą ietį vieni kitiems, o strėles Mormontas padalijo geriausiems savo šauliams. Bilas Bambeklis, Gartas Pilkaplunksnis, Ronelis Harklėjus, Donelis Hilas Meilusis ir Alanas iš Rosbio kiekvienas gavo po tris, o Ulmeris net keturias. Ir vis dėlto, net jei visas būtų paleidę taikliai, vis tiek netrukus būtų gavę šaudyti paprastomis strėlėmis, kaip ir visi kiti. Kumštyje jie paleido šimtus liepsnojančių strėlių, bet numirėlių tai nesustabdė.

Tų strėlių nepakaks, dingtelėjo Semui. Nuožulnūs Krasterio pilies žemių pylimai ir tirpstantis sniegas vargu ar galėjo bent pristabdyti numirėlius, juolab kad jie įveikė gerokai statesnius Kumščio šlaitus ir apspito gynybinę sieną. Ir dabar čia buvo ne trys šimtai tvarkingomis gretomis išsirikiavusių ir numirėlius pasitikti pasiruošusių brolių, o tik keturiasdešimt vienas apiplyšęs ir likęs gyvas vyras, negana to, devyni iš jų buvo sunkiai sužeisti ir kautis negalėjo. Ištrūkę iš pūgos nagų, Krasterio pilį pasiekė keturiasdešimt keturi iš daugiau kaip šešių dešimčių, pasitraukusių iš Kumščio, bet trys jau mirė nuo žaizdų, o Banenas netrukus turėjo tapti ketvirtuoju.

— Manai, vaiduokliai pasitraukė? — paklausė Semas Greno. — Kodėl jie neateina mūsų pribaigti?

— Jie pasirodo tik tuomet, kai šalta.

— Tiesa, — linktelėjo Semas, — bet ar šaltis prišaukia numirėlius, ar numirėliai prišaukia šaltį?

— O koks skirtumas? — Greno kirvis smigo žemyn ir iš po jo pažiro skiedros. — Svarbiausia, kad šaltis ir numirėliai užplūsta kartu. Beje, dabar, kai jie žino, kad drakonų stiklas jiems mirtinai pavojingas, galbūt apskritai čia nepasirodys? Gal dabar jie mūsų bijo?!

Semas labai norėjo tuo tikėti, bet jam atrodė, kad, kai esi miręs, nei baimė, nei kančia, nei meilė, nei pareiga jau nieko nereiškia. Jis apglėbė rankomis kelius ir pajuto, kad po keliais vilnos, odos ir kailių sluoksniais jį pila prakaitas. Tiesa, drakonų stiklo durklas miške ištirpino tą balsvą padarą, bet… Grenas kalbėjo taip, tarsi jis galėtų pražudyti ir numirėlį. Mes to nežinome, pagalvojo Semas. Tiesą sakant, mes nieko nežinome. Gaila, kad su mumis nėra Jono. Jis mėgo Greną, bet su juo negalėjo taip nuoširdžiai pasikalbėti. Žinau, kad Jonas nevadintų manęs Žudiku. Ir aš galėčiau su juo pasišnekėti apie Džilės kūdikį. Bet Jonas išjojo su Korinu Pusrankiu ir nuo to laiko niekas nieko apie jį negirdėjo. Jis irgi turi drakonų stiklo durklą, tik ar susiprotės juo pasinaudoti? O gal Jonas tyso negyvas ir sušalęs kokiame nors siaurame tarpeklyje arba… dar blogiau… numiręs vaikštinėja?

Jis negalėjo suvokti, kodėl dievai norėtų atimti Joną Snou ir Baneną, o gyvą palikti jį, bailį ir nevėkšlą. Tai jis turėjo žūti Kumštyje, nes tris kartus prišlapino kelnes ir pametė kalaviją. Jis ir būtų miręs miške, jei Mažasis Polas nebūtų atėjęs, paėmęs jo ant rankų ir nešęs. Kaip norėčiau, kad visa tai būtų tik sapnas. Tada bent jau galėčiau pabusti. Kaip būtų puiku vėl atsibusti Pirmųjų Žmonių Kumštyje su visais sveikais ir gyvais broliais, net su Jonu ir Vaiduokliu. O dar geriau būtų pabusti Juodojoje pilyje, už Sienos, nueiti į pažįstamą kambarį ir gauti dubenėlį Tripirščio Hobo virtos kvietinės putros su viduryje tirpstančiu dideliu šaukštu sviesto ir šlakeliu medaus šalia. Vien pagalvojus apie tai tuščias jo pilvas garsiai suurzgė.

Sniegas.

Išgirdęs šį žodį, Semas pakėlė akis. Juodais sparnais plakdamas orą, virš laužo ratus suko lordo vado Mormonto varnas.

Sniegas, krankė paukštis, sniegas.

Kur atskrisdavo varnas, netrukus pasirodydavo ir Mormontas. Lordas vadas išniro iš už medžių raitas ant savo ristūno, o jam iš abiejų pusių jojo senasis Daivenas ir Ronelis Harklėjus, augęs ir auklėtas Torino Smolvudo pilyje. Prie vartų budintys ietininkai pareikalavo slaptažodžio ir Senasis Lokys nepatenkintas burbtelėjo:

— Po perkūnais, kaip jums atrodo, kas čia galėtų joti? Gal Kiti išdūrė jums akis?

Jis prajojo pro vartų stulpus, — ant vieno buvo pamauta avino, ant kito — lokio kaukolė, — tada sustabdė arklį, kilstelėjo ranką ir sušvilpė. Jo pašauktas atplasnojo varnas.

— Milorde, — Semas išgirdo sakant Ronelį Harklėjų, — turime tik dvidešimt du arklius ir abejoju, ar bent pusė iš jų pasieks Sieną.

— Žinau, — sududeno Mormontas. — Vis tiek turime joti. Krasteris aiškiai leido tai suprasti. — Jis pažvelgė į vakarus, kur debesų klodas užstojo saulę. — Dievai leido mums atsikvėpti, tik ar ilgai? — Švystelėjęs varną į orą, Mormontas vikriai nulipo nuo žirgo. Tada pamatė Semą ir riktelėjo: — Tarli!

— Man sakai? — Semas nerangiai atsistojo.

Man sakai? — varnas nutūpė seniui ant galvos. Man sakai?

— Ar tave vadina Tarliu? Gal kur nors šalia turi brolį? Taip, tau sakau. Užčiaupk burną ir eime su manim.

— Su tavim?.. — gailiai cyptelėjo Semas.

Lordas vadas Mormontas pervėrė jį rūsčiu žvilgsniu.

— Esi Nakties sargybos vyras. Pamėgink laikytis ir neprileisti kelnių kaskart, kai į tave pažvelgiu. Sakiau, eime. — Jo, žengiančio per purvą, batai šliuksėjo ir Semui teko pasiskubinti, kad neatsiliktų. — Vis galvojau apie tą tavo drakonų stiklą…

— Jis ne mano, — tarė Semas.

— Gerai, tada — apie Jono Snou drakonų stiklą. Jei drakonų stiklo durklai yra kaip tik tai, ko mums reikia, kodėl turime juos tik du? Tokį durklą turi gauti kiekvienas vyras, kuris prisiekia ant Sienos.

— Mes nežinojome…

— Nežinojome! O vis dėlto kadaise žinojome. Nakties sargybos vyrai pamiršo tikrąjį savo tikslą, Tarli. Niekas nestato septynių šimtų pėdų aukščio sienos tik tam, kad kailiais apsitaisę laukiniai nevogtų moterų. Siena buvo pastatyta, kad saugotų žmonių karalystes, o ne kad sulaikytų kitus žmones, nes, kai gerai pagalvoji, tenka pripažinti, kad tyržmogiai irgi žmonės. Per daug metų praėjo, Tarli, per daug šimtų ir tūkstančių metų. Pamiršome, kas yra tikrieji mūsų priešai. Dabar tie priešai grįžo, o mes nežinome, kaip su jais kovoti. Ar drakonų stiklą išliejo drakonai, kaip kalba prasčiokai?

— Me… meisteriai taip nemano, — šiaip taip išlemeno Semas. — Meisteriai sako, kad tas stiklas atsirado požeminėje ugnyje. Tą stiklą jie vadina obsidianu.

Mormontas prunkštelėjo.

— Meisteriai gali vadinti jį ir citrininiu pyragu, man vis tiek. Jei, kaip tu sakai, jis žudo Kitus, noriu turėti jo kuo daugiau.

Semas užsikirto, o paskui tarė:

— Pirmųjų Žmonių Kumštyje Jonas drakonų stiklo rado daugiau. Šimtus strėlių ir iečių antgalių…

— Jau sakei. Bet dabar mums iš to jokios naudos. Kad pasiektume Pirmųjų Žmonių Kumštį, mums reikia ginklų, kuriais galėtume apsirūpinti tik pasiekę tą prakeiktą vietą. Be to, dar turime kautis ir su tyržmogiais. Turime rasti drakonų stiklo kur nors kitur.

Pastaruoju metu tiek visko nutiko, kad tyržmogius Semas buvo visai pamiršęs.

— Drakonų stiklo durklais naudojosi miškavaikiai, — tarė jis. — Jie žinojo, kur rasti obsidiano.

— Visi miškavaikiai žuvę, — numojo ranka Mormontas. — Pusę jų Pirmųjų Žmonių vyrai išžudė bronziniais ašmenimis, o andalai baigė žudyti geležiniais. Kodėl durklas stikliniais ašmenimis turėtų…

Senasis Lokys staiga nutilo, mat praskleidęs duris atstojusias elnenas į lauką išėjo Krasteris. Tyržmogis plačiai nusišypsojo, parodydamas nurudusius ir gendančius dantis.

— Man gimė sūnus.

Sūnus, karktelėjo Mormonto varnas, sūnus, sūnus, sūnus.

Lordo vado veidas liko suakmenėjęs nelyginant uola.

— Džiaugiuosi…

— Šit kaip? O aš džiaugsiuos, kai išsinešdinsite. Manau, jau pats laikas.

— Kai tik sužeistieji sustiprės…

— Kiek galėjo, jie jau sustiprėjo, senas varne, ir mes abu tai žinome. Kurie mirs, pats žinai, tad perrėžk jiems gerkles, ir viskas. Arba, jei nedrįsti, palik juos čia, aš pats jais pasirūpinsiu.

Lordas vadas Mormontas pyktelėjo.

— Torinas Smolvudas sakė, kad esi Nakties sargybos bičiulis…

— O kaipgi, esu, — linktelėjo Krasteris. — Daviau jums tiek, kiek galėjau, bet ateina žiema, o dabar mergina pakišo man dar vieną rėkiančią burną, kurią reikės maitinti.

— Galėtume jį pasiimti, — kažkas tyliai tarstelėjo.

Krasteris pasuko galvą. Prisimerkė. Ir apspjovė Semui batą.

— Ką pasakei, Žudike?

Semas žioptelėjo ir vėl užsičiaupė.

— Aš… aš… tik maniau… jei tu jo nenori… kad nereikėtų maitinti dar vienos burnos… artėjant žiemai… mes… mes galime jį pasiimti ir…

— Mano sūnų. Mano kraują. Manai, kad atiduosiu jį jums, varnams?

— Tik pamaniau…

Tu neturi sūnų, tu juos pražudai, Džilė sakė, kad palieki juos miške, štai kodėl tavo namuose vien žmonos ir dukterys, kurios užaugusios tampa žmonomis.

— Patylėk, Semai, — tarė lordas vadas Mormontas. — Gana prišnekėjai. Per daug. Eik į vidų.

— Mi-milorde…

— Į vidų!

Išraudęs kaip vėžys, Semas praskleidė elnenas ir grįžo į menę, kurioje tvyrojo prieblanda. Mormontas atsekė jam iš paskos.

— Gal visai kvailas? — viduje piktai užsipuolė jį senis. — Net jei Krasteris atiduotų mums kūdikį, kol pasiektume Sieną, jis būtų miręs. Naujagimis ant rankų mums dabar reikalingas tiek pat, kiek ir sniegas. O gal savo krūtyse turi pieno jam žindyti? Ar ketinai kartu pasiimti ir jo motiną?

— Ji nori keliauti kartu, — pasakė Semas, — ji manęs maldavo…

Mormontas kilstelėjo ranką.

— Daugiau to nesiklausysiu, Tarli. Tau daug kartų buvo sakyta laikytis atokiau nuo Krasterio žmonų.

— Ji — Krasterio dukra, — gailiai tarstelėjo Semas.

— Eik ir rūpinkis Banenu. Tuoj pat. Kol dar visiškai manęs neįsiutinai.

— Klausau, milorde. — Ir Semas tirtėdamas nuėjo.

Bet priėjęs prie ugniakuro pamatė, kad Milžinas kailiniu apsiaustu dengia Baneno galvą.

— Jis sakė, kad jam šalta, — paaiškino mažylis. — Tikiuosi, iškeliavo ten, kur šilta.

— Jo žaizda… — tarstelėjo Semas.

— Kuo čia dėta žaizda? — Dirkas bakstelėjo lavoną bato nosimi. — Jo pėda buvo sužalota. Savo kaime pažinojau vyrą, kuris pėdą prarado. Bet sulaukė keturiasdešimt devynerių.

— Tas šaltis, — pasakė Semas. — Jis niekaip negalėjo sušilti.

— Jis taip ir negavo pavalgyti, — paprieštaravo Dirkas. — Negavo padoraus maisto. Tas benkartas Krasteris jį badu numarino.

Semas neramiai apsižvalgė, bet Krasteris į menę negrįžo. Jei būtų grįžęs, reikalai tikriausiai būtų pakrypę į bloga. Tyržmogis pavainikių negalėjo pakęsti, nors žvalgai tvirtino, kad jis pats žemos kilmės, kad jo motina tyržmogė, o tėvas — seniai miręs varnas.

— Krasteris turi maitinti saviškius, — tarė Milžinas. — Visas savo moteris. Jis davė mums tiek, kiek galėjo.

— Turbūt pats savo žodžiais netiki? Kai išvyksime, jis atkimš statinaitę midaus ir sės puotauti užkąsdamas kumpiu ir medumi. Ir juoksis iš mūsų, klampojančių per sniegą ir mirštančių iš bado. Krasteris — prakeiktas tyržmogis, štai kas jis. Nė vienas iš jų nėra Nakties sargybos bičiulis. — Jis vėl paspyrė Baneno lavoną. — Jei netiki manimi, paklausk jo.

Saulei leidžiantis jie sudegino žvalgo lavoną ant laužo, kurį anksčiau kurstė Grenas. Timas Stounas ir Gartas iš Senmiesčio išnešė nuogą kūną ir, dukart pasiūbavę, įmetė į liepsnas. Likę gyvi broliai išsidalijo jo drabužius, ginklus, šarvus ir viską, ką velionis turėjo. Juodojoje pilyje Nakties sargybos kariai savo mirusius laidodavo su visomis priklausančiomis iškilmėmis. Tačiau dabar jie buvo ne Juodojoje pilyje. Be to, kaulai neatgyja ir negrįžta numirėlių pavidalu.

— Jį vadino Banenu, — kai lavoną pasiglemžė liepsnos, tarė lordas vadas Mormontas. — Jis buvo narsus vyras ir geras žvalgas. Atkeliavo pas mus iš… iš kur jis atkeliavo?

— Iš Baltojo Uosto, — kažkas pasakė.

Mormontas linktelėjo.

— Jis atkeliavo pas mus iš Baltojo Uosto ir visuomet atlikdavo savo pareigą. Kaip galėdamas laikėsi duotų įžadų, toli jodavo, narsiai kaudavosi. Daugiau tokio kaip jis nebepamatysime.

— O dabar jo sargyba baigta, — vienu balsu užgiedojo broliai.

— O dabar jo sargyba baigta, — pakartojo Mormontas.

Baigta, kranktelėjo jo varnas, baigta.

Nuo dūmų Semui paraudo akys ir pasidarė bloga. Pažvelgus į ugnį jam pasirodė, kad mato Baneną sėdintį, sugniaužusį kumščius, besiginantį nuo jį ryjančių liepsnų liežuvių, bet tai tetruko akimirką, o paskui viską užgožė besiplaikstantys dūmai. Tačiau baisiausias buvo kvapas. Jei tai būtų buvęs bjaurus dvokas, Semas jį būtų ištvėręs, bet degantis brolis kvepėjo nelyginant skrundantis paršelis, Semui burnoje ėmė rinktis seilės ir tai buvo taip siaubinga, kad paukščiui klyktelėjus: Baigta! — jis nukūrė už galinės pilies sienos ir išsivėmė į griovį.

Paniurėlis Edas rado jį tebeklūpantį purve.

— Ieškai kirminų, Semai? Ar tik lupi ožius?

— Lupu ožius, — tyliai atsakė Semas, delno viršumi braukdamasis lūpas. — Tas kvapas…

— Ir aš niekada nemaniau, kad Banenas galėtų taip užkvipti, — niūriai kaip visada pasakė Edas. — Man net dingtelėjo mintis gabalėlį jo atsipjauti. Jei būtume turėję obuolių tyrės, tikriausiai taip būčiau ir padaręs. Mano nuomone, kiauliena visada skaniausia su obuolių tyre. — Edas atsirišo kelnių raiščius ir išsitraukė kotą. — Tu geriau nemirk, Semai, nes bijau, kad neatsispirsiu pagundai. Tavo lašinių bus daugiau nei Baneno, o paskrudusiai kiaulienos odelei niekada negalėjau atsispirti. — Jis atsiduso ir paleido stiprią, gelsvą ir garuojančią čiurkšlę. — Girdėjai, kad rytoj švintant išjosime? Senasis Lokys man pasakė. Ir nesvarbu, ar švies saulė, ar snigs.

Nesvarbu, ar švies saulė, ar snigs. Semas baimingai pakėlė akis į dangų.

— Snigs? — gailiai tarstelėjo jis. — O mes… josime? Visi?

— Na ne, kai kam teks eiti. — Jis pakratė kotą. — Daivenas sako, girdi, mums reikėtų išmokti joti nugaišusiais arkliais, kaip Kiti. Jis tvirtina, kad tada sutaupytume pašaro. Kiek gali suėsti negyvas arklys? — Edas susirišo kelnių raištelius. — Nepasakyčiau, kad man ši mintis patinka. Kai jie sugalvos, kaip naudotis nugaišusiais arkliais, tada ateis mūsų eilė. Aš greičiausiai būsiu pirmas. „Edai, — pasakys jie, — jei numirei, tai dar nereiškia, kad gali sau tysoti, tad kelkis ir imk šią ietį, nes šiąnakt tavo eilė eiti sargybą.“ Nors gal man ir nereikėtų taip liūdėti. Gali būti, kad mirsiu jiems dar neperpratus, kaip tai daroma.

Gal mes visi mirsime, ir greičiau, nei norėtume, nerangiai stodamasis pagalvojo Semas.

Sužinojęs, kad jo nepageidaujami svečiai rytoj išjos, Krasteris staiga tapo gerokai draugiškesnis, — toks draugiškas, koks įstengė būti.

— Seniai laikas, — pareiškė jis. — Jums čia ne vieta, patikėkite. Bet vis tiek išlydėsiu jus kaip dera, iškelsiu puotą. Na, bent jau pavalgydinsiu. Mano žmonos iškeps arklius, kuriuos pribaigėte, o aš suieškosiu šiek tiek duonos ir alaus. — Jis nusišypsojo parodydamas savo įrudusius dantis. — Nieko nėra geriau už arklieną ir alų. Visada sakiau, kad jei negalite ant jų joti, tada juos suvalgykite.

Jo žmonos ir dukterys atvilko suolų ir ilgus, iš rąstų ištašytus stalus, pataisė valgio ir jį patiekė. Išskyrus Džilę, Semui buvo sunku atskirti moteris ir merginas vieną nuo kitos. Vienos buvo senos, kitos jaunos, dar kitos tik mergaitės, bet dauguma iš jų buvo Krasterio dukterys ir žmonos ir visos atrodė labai panašios. Darbuodamosi jos tyliai kalbėjosi tarpusavyje, bet juodais drabužiais apsirengusiems vyrams nepratarė nė žodžio.

Krasteris turėjo tik vieną krėslą. Ir pats jame sėdėjo, apsivilkęs iš avies kailio pasiūtą berankovį. Storos jo rankos buvo apžėlusios žilais plaukais, o ant vieno riešo puikavosi auksinis žiedas. Lordas vadas Mormontas atsisėdo gale suolo jam iš dešinės, o broliai susispaudę įsitaisė ant suolų vienas šalia kito; gera dešimtis jų liko saugoti vartų ir prižiūrėti laužų.

Semas gurgiančiu pilvu įsitaisė tarp Greno ir Našlaičio Oso. Nuo apskrudusios arklienos lašėjo taukai, Krasterio žmonos suko virš ugnies pakabintus iešmus ir jam burnoje vėl ėmė rinktis seilės, bet tas kvapas priminė Baneną. Nors buvo labai alkanas, Semas žinojo, kad prarijęs bent kąsnelį vėl ims lupti ožius. Ir kaip broliai gali valgyti vargšus ištikimus ristūnus, nunešusius juos taip toli? Kai Krasterio žmonos atnešė svogūnų, jis noriai vieną paėmė. Vienas svogūno šonas buvo apipuvęs, bet Semas durklu nurėžė supuvusią pusę, o kitą suvalgė žalią. Ant stalo buvo ir duonos, bet tik du kepalai. Kai Ulmeris paprašė daugiau, moteris tik papurtė galvą. Ir tada kilo kivirčas.

— Tik du kepalai? — pasiskundė ant kito suolo galo sėdintis Karlas Medinkojis. — Kokios jūs, moterys, kvailos. Mums reikia daugiau duonos!

Lordas vadas Mormontas pervėrė jį piktu žvilgsniu.

— Imk kas duota ir padėkok. Ar tau labiau patiktų klampoti per pūgą ir ryti sniegą?

— Labai greitai pakliūsime ir į pūgą. — Senojo Lokio įsiūtis Karlo Medinkojo, rodos, nė kiek neišgąsdino. — Mieliausiai paragaučiau to, ką Krasteris slepia, milorde.

Krasteris prisimerkė.

— Daviau jums, varnams, užtektinai. Man reikia maitinti moteris.

Dirkas pasismeigė gabalą arklienos.

— Taigi… Vadinasi, pripažįsti, kad turi slaptą maisto podėlį? Kaip kitaip peržiemotum?

— Aš dievotas žmogus… — vėl užtraukė seną giesmę Krasteris.

— Tu šykštuolis, — pertraukė jį Karlas. — Ir melagis.

— Kumpiai, — pagarbiai prabilo Gartas iš Senmiesčio. — Kai aną kartą čia buvome, mačiau kiaulių. Lažinuosi, kad jis turi kažkur pasislėpęs kumpių. Rūkytų ir sūdytų kumpių ir šoninės.

— O dešra? — pritarė Dirkas. — Tos ilgos juodos dešros kietos kaip uola, jos laikosi kelerius metus. Galvą guldau, kad kur nors rūsyje jis turi jų pasikabinęs bent šimtą.

— Avižos, — pridūrė Olas Berankis. — Kviečiai. Miežiai.

Kviečiai, suplasnojęs sparnais pakartojo Mormonto kranklys, kviečiai, kviečiai, kviečiai, kviečiai, kviečiai.

— Gana! — sudraudė saviškius lordas vadas Mormontas, perrėkdamas paukščio keliamą triukšmą. — Visi užsičiaupkite. Tai beprotybė.

— Obuoliai, — vis tiek nenurimo Gartas iš Grynvėjaus. — Daugybė statinių sultingų rudeninių obuolių. Lauke auga obelys, aš mačiau.

— Džiovintos uogos. Kopūstai. Pušų sėklos…

Kviečiai, kviečiai, kviečiai…

— Sūdyta aviena. Juk yra avių žardis. Jis turi pasidėjęs daugybę statinių avienos, juk patys žinote, kad turi.

Krasteris atrodė taip, tarsi norėtų užčiaupti jiems visiems burnas. Lordas vadas Mormontas pakilo nuo suolo.

— Tylos! Kad daugiau tokių kalbų negirdėčiau.

— Tai užsikimšk duona ausis, seni. — Karlas Medinkojis staiga pakilo nuo stalo. — O gal jau prarijai savo prakeiktą trupinį?

Semas pamatė, kad Senasis Lokys nuraudo.

— Pamiršai, kas aš esu? Sėsk, ėsk ir tylėk. Tai įsakymas.

Daugiau niekas nepratarė nė žodžio. Niekas nekrustelėjo. Visų akys buvo įbestos į lordą vadą ir žvalgą medine koja, kurie stovėjo priešingose stalo pusėse ir piktai žvelgė vienas į kitą. Semui pasirodė, kad Karlas jau pasiduoda ir, nors ir labai paniuręs, ketina sėstis, bet… staiga iš savo vietos pakilo Krasteris, rankoje laikydamas kirvį. Didelį, juodą, plieninį kirvį, kurį čia atvykęs jam kaip svečias šeimininkui padovanojo Mormontas.

— Ne, — suriko jis, — tu nesėsi! Tas, kas vadina mane šykštuoliu, nenakvos po mano stogu ir nevalgys prie mano stalo. Lauk iš čia, luošy. Ir tu, ir tu, ir tu! — Jis mostelėjo kirviu Dirkui ir abiem Gartams. — Eikite miegoti į šaltį tuščiais pilvais, varnų gauja, arba aš…

— Prakeiktas benkartas! — išgirdo Semas nusikeikiant vieną iš Gartų. Tik nematė, kuris ištarė šiuos žodžius.

— Kas pavadino mane benkartu?! — subliuvo Krasteris, kaire ranka šluodamas nuo stalo lėkštes, mėsą ir vyno taures, o dešinėje laikydamas kirvį.

— Visi vyrai tai žino, — atšovė Karlas.

Krasteris pasirodė esąs vikresnis, nei Semas galėjo įsivaizduoti: tebelaikydamas rankoje kirvį, jis liuoktelėjo per stalą. Sukliko moteris, Gartas iš Grynvėjaus ir Našlaitis Osas išsitraukė peilius, Karlas žingtelėjo atatupstas ir užkliuvo už gulinčio ant grindų sužeisto sero Bajamo. Po akimirkos taškydamasis seilėmis Krasteris ėmė jį vytis. Bet netrukus ėmė taškytis krauju. Mat Dirkas sučiupo jį už plaukų, atlošė galvą ir vienu stipriu ilgu trūktelėjimu peiliu perrėžė gerklę nuo ausies iki ausies. Tada šiurkščiai pastūmė, tyržmogis griuvo kniūbsčias ir trenkėsi veidu į serą Bajamą. Bajamas suriko iš skausmo, o Krasteris jau skendo savo kraujo klane ir kirvis išslydo jam iš pirštų. Dvi Krasterio žmonos klykė, trečia plūdosi, o ketvirtoji puolė prie Donelio Meiliojo mėgindama išdraskyti jam akis. Jis partrenkė moterį ant žemės. Lordas vadas stovėjo prie Krasterio lavono net pajuodęs iš įniršio.

— Dievai mus prakeiks! — riktelėjo jis. — Svečiui nėra didesnio nusikaltimo, kaip nužudyti namų šeimininką. Pagal visus namų židinio įstatymus…

— Už Sienos jokie įstatymai negalioja, seni. Negi pamiršai? — Dirkas čiupo už rankos vieną iš Krasterio žmonų ir įbedė jai į pasmakrę durklo smaigalį. — Rodyk, kur jis laiko maistą, arba tau nutiks tas pat, kas nutiko jam, moterie.

— Paleisk ją. — Mormontas žingtelėjo į priekį. — Už tai nukirsiu tau galvą, tu…

Gartas iš Grynvėjaus pastojo jam kelią, Olas Berankis trūktelėjo atgal. Abu vyrai rankose laikė durklus.

— Užsičiaupk, — įspėjo vadą Olas.

Bet, užuot užsičiaupęs, lordas vadas griebė jį už rankos su durklu. Olas turėjo tik vieną ranką, užtat mitrią. Jis suktelėjo riešą, išsivadavo iš senio gniaužtų, suvarė durklą Mormontui į pilvą ir tuoj pat vėl ištraukė jį visą raudoną. Ir tada prasidėjo visiška beprotybė.

Vėliau, daug vėliau, Semas atsitokėjo sėdintis sukryžiuotomis kojomis ant grindų ir pasidėjęs ant kelių Mormonto galvą. Jis neprisiminė, nei kaip jie ten pateko, nei nieko, kas nutiko nudūrus Senąjį Lokį. Prisiminė tik tiek, kad Gartas iš Grynvėjaus nužudė Gartą iš Senmiesčio, bet nebūtų galėjęs pasakyti, už ką. Rolėjus Sistertonas, kopėčiomis užsilipęs pakopinėti medaus su Krasterio žmonomis, nusivertė nuo palėpės ir nusisuko sprandą. Grenas…

Grenas šaukė ant jo ir delnu plekšnojo per veidą, o paskui jis pabėgo su Milžinu, Paniurėliu Edu ir dar keliais vyrais. Krasteris išsikėtojęs vis dar tysojo ant sero Bajamo, bet sužeistas riteris jau nedejavo. Keturi juodai apsirengę vyrai sėdėjo ant suolo ir valgė apsvilusius arklienos gabalus, Olas ant stalo mylėjosi su verkiančia moterimi.

— Tarli… — Kai pamėgino kalbėti, Senajam Lokiui iš burnos pliūptelėjo kraujas ir subėgo į barzdą. — Tarli, keliauk. Keliauk…

— Kur, milorde? — nusiminęs tyliai paklausė Semas. Aš nebijau. Tai buvo keistas jausmas. — Nėra kur keliauti.

— Prie Sienos. Keliauk prie Sienos. Negaišk…

Negaišk, pakartojo varnas. Negaišk, negaišk.

Senio ranka paukštis perėjo jam ant krūtinės ir išpešė iš barzdos plauką.

— Turi… Turi jiems pasakyti.

— Ką pasakyti, milorde? — mandagiai pasiteiravo Semas.

— Viską. Apie Kumštį. Apie tyržmogius. Apie drakonų stiklą. Viską. Viską… — Kvėpavo jis labai negiliai, o kalbėjo taip tyliai, kad vos galėjai girdėti. — Pasakyk mano sūnui Džorai. Pasakyk, kad apsivilktų juodus drabužius. Tai mano noras. Paskutinis noras.

Noras? — Varnas pakreipė galvą ir pažvelgė spindinčiomis, mažomis, juodomis akutėmis. Grūdų? — paklausė.

— Ne grūdų, — sušnabždėjo Mormontas. — Pasakyk Džorai. Atleidžiu jam. Savo sūnui. Prašau. Keliauk.

— Per toli, — tarė Semas. — Sienos aš niekada nepasieksiu, milorde. — Jis jautėsi labai pavargęs. Norėjo tik miegoti, miegoti, miegoti ir niekada nepabusti, bet žinojo, kad jei čia liks, netrukus Dirkas, Olas Berankis arba Karlas Medinkojis supyks ant jo, išpildys jo norą ir pažiūrės, kaip jis miršta. — Geriau pasiliksiu su tavimi. Matai, aš jau nebijau. Nei tavęs, nei… nieko.

— O turėtum, — pasigirdo moters balsas.

Juos apstojo trys Krasterio žmonos. Dvi iš jų buvo išsekusios senos moterys ir jų Semas nepažinojo, bet tarp jų stovėjo Džilė, apsimuturiavusi kailiais, laikydama rankose rudų ir baltų kailių ryšulį, kuriame, matyt, buvo jos kūdikis.

— Mums nedera šnekėtis su Krasterio žmonomis, — pasakė joms Semas. — Esame gavę nurodymus.

— Dabar tie nurodymai nieko nereiškia, — tarė dešinėje stovinti senė.

— Juodžiausi varnai nusileidę į rūsį ir ryja maistą, — pridūrė kairėje stovinti senė, — arba užsilipę į palėpę pas jaunas žmonas. Tačiau netrukus jie grįš. Ir kai jie grįš, geriau, kad tavęs čia nebūtų. Arkliai pabėgo, bet Daja du pagavo.

— Sakei, kad man padėsi, — priminė jam Džilė.

— Sakiau, kad Jonas tau padės. Jonas drąsus, jis geras kovotojas, bet, manau, jis žuvęs. O aš — bailys. Ir storas. Pažiūrėk, koks aš storas. Be to, lordas Mormontas sužeistas. Argi nematai? Negaliu palikti lordo vado.

— Vaike, — įsiterpė kita senė, — tas senas varnas mirė tau ant rankų. Pažiūrėk.

Mormonto galva vis dar gulėjo Semui ant kelių, bet akys žvelgė nemirksėdamos, o lūpos nekrutėjo. Varnas pakreipė galvą, karktelėjo ir pažiūrėjo į Semą.

Grūdų?

— Nėra grūdų. Jis grūdų neturi.

Semas užspaudė Senajam Lokiui akis ir pamėgino prisiminti kokią nors maldą, bet nesugalvojo nieko daugiau, tik: „Motin, pasigailėk. Motin, pasigailėk. Motin, pasigailėk.“

— Motina tau nepadės, — pasakė kairėje stovinti senė. — Šis miręs senis — taip pat. Paimk jo kardą, jo didelį šiltą kailinį apsiaustą, jo žirgą, jei tik jį rasi, ir keliauk.

— Mergina nemeluoja, — pridūrė dešinėje stovinti senė. — Ji mano duktė ir dar vaikystėje atpratinau ją meluoti. Žadėjai jai padėti. Daryk, ką sako Fernė, vaikine. Pasiimk merginą ir paskubėk.

Paskubėk, pakartojo varnas. Paskubėk, paskubėk, paskubėk.

— Kur? — suglumęs paklausė Semas. — Kur man ją vestis?

— Kur nors, kur šilta, — vienu balsu ištarė abi senos moterys.

Džilė verkė.

— Mane ir kūdikį. Prašau. Būsiu tavo žmona, kaip kad buvau Krasterio. Maldauju, sere varne… Jis berniukas, kaip Nela ir sakė. Jei tu jo nepaimsi, jie paims.

— Jie? — nustebo Semas, o varnas pakreipęs juodą galvą pakartojo: — Jie, jie, jie.

— Berniuko broliai, — paaiškino kairėje stovinti senė. — Krasterio sūnūs. Iš ten kyla baltas šaltis, varne. Mano kaulai jaučia. Šie vargani seni kaulai nemeluoja. Tie sūnūs greitai bus čia.

Arija

Jos akys palengva priprato prie tamsos. Kai Harvinas nutraukė jai nuo galvos gobtuvą, rausvas tuščiavidurės kalvos švytėjimas privertė Ariją sumirksėti kaip kvailą pelėdą.

Iš žemių suplūktos aslos viduryje buvo iškasta didžiulė duobė ugniakurui ir jo liepsnos, plaikstydamosi ir traškėdamos, kilo aukštai link aprūkusių lubų. Sienos buvo iš akmenų ir molio, išvarpytos didžiulių, baltų, susiraizgiusių šaknų, panašių į daugybę lėtai šliaužiančių, blyškių gyvačių. Jai bežiūrint, pro tų šaknų tarpus ėmė lįsti žmonės; jie atsargiai šonu išeidavo iš šešėlių užmesti akies į belaisvius, išnirdavo iš tamsių kaip naktis tunelių, staiga pasirodydavo iš visose pusėse žiojinčių siaurų plyšių ir properšų. Šiek tiek atokiau, anapus ugniakuro, medžių šaknys buvo susipynusios į savotiškus laiptus, vedančius į požeminę ertmę, kurioje, beveik visiškai nematomas burtmedžio šaknų raizgalynėje, sėdėjo vyras.

Lemas nutraukė gobtuvą Gendriui nuo galvos.

— Kokia čia vieta? — paklausė šis.

— Sena požeminė slėptuvė. Prieglobstis, kuriame neužpuls nei vilkai, nei liūtai.

Nei vilkai, nei liūtai. Ariją nukrėtė šiurpas. Ji prisiminė savo sapną ir kraujo skonį burnoje, kai dantimis nuplėšė vyrui ranką nuo peties.

Ugniakuras buvo didelis, bet urvas — dar didesnis; sunku buvo pasakyti, kur jis prasideda ir kur baigiasi. Tuneliai, kurių buvo matyti tik angos, galėjo tęstis ir dvi pėdas, ir dvi mylias. Arija matė, kad vyrai, moterys ir maži vaikai baimingai ją stebi.

— Čia burtininkas, paliegusi voveraite. Dabar jis atsakys į tavo klausimus, — tarė Žaliabarzdis ir mostelėjo į ugnies pusę, kur Tomas Septynstygis kalbėjosi su aukštu liesu vyru, ant nudriskusių rožinių drabužių užsisegusiu šarvų likučius. Tai negali būti Toras iš Myro. Arija prisiminė, kad raudonasis žynys buvo storas, glotniu veidu ir blizgančia plika galva. O šio žmogaus veido oda atrodė padribusi, be to, ant galvos žėlė šiurkštūs žili plaukai. Tomas kažką pasakė, žynys atsisuko į ją ir Arijai dingtelėjo, kad dabar jis prie jos prieis. Tik tada į urvą įžengė Pamišęs Medžioklis, varydamas į šviesą belaisvį, ir juodu su Gendriu, rodos, visi pamiršo.

Paaiškėjo, kad Pamišęs Medžioklis — kresnas, nestambaus smakro, pradėjęs plikti vaidingas vyras, vilkintis sulopytus, gelsvai rudus odinius drabužius. Akmeninėje Septoje ji manė, kad Lemas ir Žaliabarzdis bus sudraskyti į gabalus, kai drąsiai stojo prieš Pamišusį Medžioklį prie kranklių narvų ir pareikalavo, kad belaisvis atitektų Žaibo lordui. Juodu apspito pėdsakus uostinėjantys ir urzgiantys šunys. Bet Tomas Septynstygis numaldė juos savo muzika, Tansi perėjo aikštę su pilna prijuostės sterble kaulų ir riebios avienos, o Lemas parodė viešnamio lange stovintį ir šauti iš lanko nusitaikiusį Engvį. Pamišęs Medžioklis iškeikė juos, visus išvadino pataikūnais, bet galų gale sutiko atiduoti savo grobį lordo Beriko teismui.

Jie surišo belaisviui riešus kanapine virve, ant kaklo užnėrė kilpą ir ant galvos užmovė maišą, bet tas vyras vis tiek buvo pavojingas. Arija pajuto, kaip ta grėsmė pasklido po visą urvą. Toras, — jei tai tikrai buvo Toras, — belaisvį ir jį sučiupusįjį pasitiko pusiaukelėje iki ugniakuro.

— Kaip jį sugavai? — pasiteiravo žynys.

— Šunys suuodė pėdsakus. Nežinau, ar patikėsi, bet jis girtas miegojo po gluosniu.

— Išduotas saviškių. — Toras atsisuko į belaisvį ir nutraukė nuo galvos maišą. — Sveikas atvykęs į kuklią mūsų menę, šunie. Ji ne tokia prabangi kaip Roberto sosto menė, užtat čia geresnė draugija.

Nuo besiplaikstančių ugniakuro liepsnų ant nudegusio Sandoro Kligeino veido krito gelsvai rausvi šešėliai, tad jis atrodė dar grėsmingesnis nei dienos šviesoje. Kai trūktelėjo virve surištus riešus, nuo jų pabiro sudžiūvusio kraujo krešulėliai. Skalikas susiraukė.

— Pažįstu tave, — tarė.

— Pažinojai. Per turnyrus, bendrose grumtynėse keikdavai mano liepsnojantį kalaviją, bet su tuo ginklu aš tris kartus tave įveikiau.

— Toras iš Myro. Anksčiau plikai skusdavais galvą.

— Nes norėjau parodyti, kokia nuolanki mano širdis, bet iš tiesų esu didelis tuščiagarbis. Be to, miške pamečiau skustuvą. — Žynys delnu patekšnojo sau per pilvą. — Aš gerokai sulysau, bet esu stipresnis. Metus praleidęs miškuose, žmogus gerokai aptirpsta. Gaila, kad neradau siuvėjo, kuris susiaurintų man odą. Tada vėl atrodyčiau jaunas ir gražios merginos apibertų mane bučiniais.

— Tik aklos, žyny.

Bastūnai nusikvatojo, o garsiausiai juokėsi pats Toras.

— Gal ir taip. Bet dabar nesu apsišaukėlis žynys, kurį anksčiau pažinojai. Mano širdyje pabudo Šviesos Valdovas. Ilgai snaudusios mano galios ima atgyti, o šiose apylinkėse juda kariuomenės. Mačiau jas liepsnose.

Bet Skalikui šie žodžiai įspūdžio nepadarė.

— Velniop ir tas liepsnas, ir tave. — Jis apsidairė ir pažvelgė į kitus. — Kaip šventas žmogus, susidėjai su keista draugija…

— Jie mano broliai, — tiesiai ir paprastai paaiškino Toras.

Lemas Geltonasis Apsiaustas žengė į priekį. Tik jis ir Žaliabarzdis buvo tokie augaloti, kad nekeldami galvos galėtų pažvelgti Skalikui į akis.

— Lok atsargiau, šunie. Tavo gyvybė — mūsų rankose.

— Jei taip, tai geriau nusivalykite nuo pirštų mėšlą. — Skalikas nusijuokė. — Ar seniai slepiatės šiame urve?

Išgirdęs užuominą, kad jie bailiai, Engvis Šaulys pyktelėjo.

— Paklausk ožio, ar mes slepiamės, Skalike. Paklausk savo brolio. Paklausk Dėlių lordo. Mes nuleidome kraują jiems visiems.

— Jūs, liurbiai? Nejuokinkit. Jūs labiau panašūs į kiauliaganius, o ne į karius.

— Kai kurie iš mūsų ir buvo kiauliaganiai, — tarė neaukšto ūgio ir Arijai nepažįstamas vyras. — Kiti — kailiadirbiai, dainiai arba akmentašiai. Bet tai buvo prieš prasidedant karui.

— Kai palikome Karaliaus Uostą, buvome Vinterfelo, Dario ir Blekheiveno vyrai, Malerio ir Vaildo vyrai. Buvome riteriai, ginklanešiai, ginkluoti raiteliai, lordai ir prasčiokai, kuriuos vienijo bendras tikslas, — atsklido balsas žmogaus, įsitaisiusio aukštai prie sienos, tarp burtmedžio šaknų. — Mūsų buvo šešios dvidešimtinės, kai iškeliavome vykdyti teisingumo tavo broliui. — Vyras iš šaknų supintomis kopėčiomis ėmė lipti žemyn. — Šešios dvidešimtinės narsių ir ištikimų vyrų, vadovaujamų kvailio žvaigždėtu apsiaustu. — Jis buvo panašus į kaliausę, vilkėjo nudriskusį, suteptą apsiaustą su žvaigždėmis ir turėjo geležinį krūtinės šarvą, įduobtą per daugybę kovų. Didžiąją jo veido dalį slėpė tankūs, rausvai gelsvi plaukai, tik plotas virš kairės ausies, toje vietoje, kur jam buvo suknežinta galva, buvo plikas. — Dabar per aštuoniasdešimt mūsų būrio vyrų žuvę, bet į jų vietą stojo kiti ir perėmė iš kritusiųjų kalavijus. — Jam nulipus ant žemės, bastūnai pasitraukė jo praleisti. Arija atkreipė dėmesį, kad jis be vienos akies, o tuščios užsitraukusios akiduobės oda randuota ir susiraukšlėjusi, be to, jam per visą kaklą ėjo juodas dryžis. — Jų padedami kaip įmanydami kaunamės už Robertą ir karalystę.

— Už Robertą? — dusliai ir nepatikliai burbtelėjo Sandoras Kligeinas.

— Mus pasiuntė Nedas Starkas, — tarė Laimingasis Džekas, vietoj šalmo nešiojantis puodą, — bet, kai davė nurodymus, jis sėdėjo Geležiniame soste, tad iš tiesų buvome ne jo, o Roberto kariai.

— Dabar Robertas — kirminų karalius. Ar dėl to nulindote po žeme ir tapote jo dvariškiais?

— Karalius žuvo, — pripažino į kaliausę panašus riteris, — bet mes tebesame karaliaus vyrai, nors ir praradome karališką vėliavą prie Mimų brastos, kai mus užpuolė tavo brolio skerdikai. — Jis priglaudė kumštį prie krūtinės. — Robertas nužudytas, bet jo karalystė liko. Ir mes ją giname.

— Ją? — prunkštelėjo Skalikas. — Gal ji tavo motina, Dondarionai? O gal tavo kekšė?

Dondarionas? Berikas Dondarionas buvo gražus vyras; Sansos draugė Džeinė net buvo jį įsimylėjusi. Tada Džeinė Pul nebuvo tokia akla, kad nebūtų pamačiusi, jog šis vyras gražus. Ir Arija, dar kartą atidžiau pažvelgusi, pamatė, kad tai tiesa: jo krūtinės šarvo emalis buvo gerokai nutrupėjęs, bet ant jo buvo matyti išsišakojusio, skaisčiai raudono žaibo likučiai.

— Tavo karalystė — tai akmenys, medžiai ir upės, — vėl prabilo Skalikas. — Argi akmenis reikia ginti? Robertas nebūtų taip manęs. Tai, ko jis negalėdavo išdulkinti, nugalėti arba išgerti, jam keldavo nuobodulį, tad jis bodėtųsi ir jumis… jumis, smarkieji vyrukai.

Per urvą nuvilnijo pasipiktinimo banga.

— Dar kartą mus taip pavadink, šunie, ir prarysi savo liežuvį, — tarė Lemas ir išsitraukė kalaviją.

Skalikas niekinamai nužvelgė ginklo ašmenis.

— Tai bent narsuolis, švytruoja kalaviju belaisviui po nosimi. Atriškite mane, kodėl neatrišate? Tada ir pamatysime, kokie jūs drąsūs. — Ir Kligeinas žvilgtelėjo į jam už nugaros stovintį Pamišusį Medžioklį. — O tu? Tu irgi narsus, ar visą drąsą palikai šunidėse?

— Nepalikau, bet tave turėjau palikti kranklių narve. — Medžioklis išsitraukė peilį. — Ir dar galiu ten įgrūsti.

Skalikas nusikvatojo jam į akis.

— Mes esame broliai, — pareiškė Toras iš Myro. — Šventieji broliai, prisiekę karalystei, savo dievui ir vienas kitam.

— Brolija be vėliavų. — Tomas Septynstygis užgavo arfos stygą. — Tuščiavidurės kalvos riteriai.

— Riteriai? — prunkštelėjo Kligeinas. — Dondarionas yra riteris, o visi kiti — pasigailėjimo verta ir taip žemai puolusi bastūnų šutvė, kokios man dar nėra tekę matyti. Nužudžiau ir geresnių vyrų už jus.

— Kiekvienas riteris gali įšventinti į riterius ir kitą vyrą, — tarė kaliausė, kuri buvo Berikas Dondarionas, — ir kiekvienas vyras, kurį čia matai, pajuto prie peties priglaustus kalavijo ašmenis. Mes esame pamirštųjų brolija.

— Leiskite man eiti savais keliais ir aš taip pat jus pamiršiu, — dusliai ištarė Kligeinas. — Bet jei ketinate mane nužudyti, tai, po galais, ilgai nedelskite. Atėmėte iš manęs kalaviją, arklį, auksą, tad atimkite dar gyvybę ir bus baigta. Tik neverskite manęs klausytis šito pamaldaus mekenimo.

— Netrukus mirsi, šunie, — patikino jį Toras, — bet tai turi būti ne žmogžudystė, o įvykdytas teisingumas.

— Taip, — pritarė Pamišęs Medžioklis, — ir tave ištiks švelnesnis likimas, nei esi nusipelnęs už viską, ką padarė taviškiai. Jūs vadinate save liūtais. Prie Šererio ir Mimų brastos buvo prievartaujamos šešerių ir septynerių metų mergaitės, žindomi kūdikiai kalavijais perkertami pusiau motinų akyse. Niekas iš liūtų anksčiau taip žiauriai nežudydavo.

— Nebuvau nei prie Šererio, nei prie Mimų brastos, — atsakė jam Skalikas. — Savo nužudytų kūdikių lavonus guldyk prie kieno nors kito durų.

Tada į jį kreipėsi Toras:

— Ar paneigsi, kad Kligeinų giminės gerovė pastatyta ant nužudytų vaikų kaulų? Mačiau, kaip priešais Geležinį sostą jie padėjo princo Eigono ir princesės Reinės lavonus. Tiesą sakant, tavo herbe turi būti nupiešti du krauju paplūdę vaikai, o ne tie šlykštūs šunys.

Skalikas perkreipė lūpas.

— Gal supainiojai mane su mano broliu? Ar gimti Kligeinu — nusikaltimas?

— Žmogžudystė yra nusikaltimas.

— Ką aš nužudžiau?

— Lordą Lotarą Malerį ir serą Gladeną Vaildą, — tarė Harvinas.

— Mano brolius, Listerį ir Lenoksą, — pridūrė Laimingasis Džekas.

— Gerąjį Beką ir Madžą, malūnininko sūnų iš Donelio miško! — šūktelėjo šešėliuose besislepianti sena moteris.

— Merimeno našlę, kuri taip ištikimai mylėjo, — pasakė Žaliabarzdis.

— Septonus prie Mauruotojo tvenkinio.

— Serą Endrių Čarltoną. Jo ginklanešį Luką Rutą. Ir visus vyrus, moteris ir vaikus Fildstoune ir Mausdauno malūne.

— Lordą ir ledi Dedingsus, kurie buvo labai turtingi.

Tomas Septynstygis ėmė vardyti ir kitas Sandoro Kligeino aukas:

— Eiliną iš Vinterfelo, Džotą Greitąjį Lanką, Mažąjį Metą ir jo seserį Randą, Anvilą Riną. Serą Ormondą. Serą Dadlį. Peitą iš Morio, Peitą iš Ieties miško, Senąjį Peitą ir Peitą iš Šermerio griovos. Akląjį Vilą Drožinėtoją. Dorą moterį Merę. Kekšę Merę. Kepėją Beką. Serą Reimuną Darį, lordą Darį, jaunąjį lordą Darį. Brakeno pavainikį. Flečerį Vilą. Harslėjų. Dorą moterį Nolą…

— Gana! — Skaliko veidas persikreipė iš pykčio. — Per daug triukšmauji. Tie vardai nieko nereiškia. Kas jie buvo?

— Žmonės, — įsiterpė lordas Berikas. — Žmonės — kilmingi ir prasčiokai, jauni ir seni. Geri ir blogi žmonės, kurie mirė persmeigti Lanisterių iečių arba Lanisterių kalavijų perrėžtais pilvais.

— Ne mano kalavijas perrėžė jiems pilvus. Kas taip sako, yra prakeiktas melagis.

— Tu tarnauji Lanisteriams iš Kasterlių Uolos, — pasakė Toras.

— Kadaise tarnavau. Ir aš, ir daugybė kitų vyrų. Ar kiekvienas iš mūsų kaltas dėl nusikaltimų, kuriuos padarė kiti? — piktai atšovė Kligeinas. — Gal vis dėlto jūs tikrai esate riteriai. Meluojate kaip riteriai, tad gal ir žudote kaip riteriai.

Lemas ir Laimingasis Džekas ėmė ant jo rėkti, bet Dondarionas kilstelėjo ranką prašydamas tylos.

— Paaiškink, ką turi galvoje, Kligeinai.

— Riteris — tai kalavijas ir žirgas. O visa kita — įžadai, šventi aliejai, ledi palankumas, — tik ant kalavijo užrišti šilkiniai kaspinėliai. Gal su kaspinėliais kalavijas ir gražesnis, bet nužudyti gali taip pat, kaip ir paprastas. Tad velniop tuos kaspinėlius ir susikiškite savo kardus, kur nesueina. Aš toks pat kaip jūs. Vienintelis skirtumas, — kad nemeluoju, kas esąs. Galite mane nužudyti, bet nevadinkite žudiku ir sustoję nepostringaukite, kad jūsų šūdas nedvokia. Girdėjote mane?

Arija taip mitriai prasispraudė pro Žaliabarzdį, kad šis jos nė nepamatė.

— Tu esi žudikas! — suklykė ji. — Nužudei Miką, nė nesigink. Tu jį nužudei!

Skalikas įsistebeilijo į Ariją, bet jos nepažino.

— O kas buvo tas Mika, berniuk?

— Aš ne berniukas! Mika buvo berniukas. Jis buvo mėsininko sūnus, o tu jį nužudei. Džoris sakė, kad tu jį vos ne pusiau perkirtai, o jis net kalavijo neturėjo. — Arija jautė, kad į ją dabar susmigo žvilgsniai visų — ir moterų, ir vaikų, ir vyrų, vadinančių save tuščiavidurės kalvos riteriais.

— Kas ji tokia? — kažkas paklausė.

Jiems atsakė Skalikas.

— Po septyniais perkūnais! Mažoji sesutė. Tai ta padauža, kur įmetė upėn gražųjį Džofo kalaviją. — Jis garsiai nusijuokė. — Argi nesupranti, kad esi mirusi?

— Ne, tai tu miręs, — atšovė Arija.

Paėmęs už rankos, Harvinas patraukė ją atgal, o lordas Berikas pasakė:

— Mergaitė pavadino tave žudiku. Ar neigsi, kad nužudei tą mėsininko berniuką, vardu Mika?

Sandoras Kligeinas tik gūžtelėjo.

— Buvau prisiekęs Džofrio gynėjas. Mėsininko berniukas puolė princą.

— Tai melas! — Arija išsivadavo iš Harvino gniaužtų. — Aš jį puoliau. Aš sudaviau Džofriui ir įmečiau Liūto Dantį į upę. Mika tik spruko tolyn, kaip jam liepiau.

— Ar matei tą berniuką puolant princą Džofrį? — paklausė lordas Berikas Dondarionas Skaliko.

— Išgirdau apie tai iš karališkųjų lūpų. Ne mano reikalas abejoti princų ištartais žodžiais. — Kligeinas rankomis mostelėjo į Ariją. — Šios mergiotės sesuo pasekė tą pačią pasaką, stovėdama priešais jūsų brangųjį Robertą.

— Sansa tiesiog melavo, — atrėžė Arija, staiga vėl labai supykusi ant sesers. — Buvo visai ne taip, kaip ji sakė. Visai ne taip.

Toras pasivedė lordą Beriką į šalį. Arijai vis dar nesitveriant pykčiu, abu vyrai stovėjo ir tyliai apie kažką kalbėjosi. Jie turi jį nužudyti. Šimtus kartų meldžiausi, kad jis mirtų.

Berikas Dondarionas vėl atsisuko į Skaliką.

— Esi kaltinamas žmogžudyste, bet nė vienas iš čia esančių tikrai nežino, ar šis kaltinimas teisingas, tad ne mums skelbti nuosprendį. Dabar jį gali paskelbti tik Šviesos Valdovas. Nuteisiu tave dvikovai.

Skalikas įtariai šyptelėjo, tarsi netikėdamas tuo, ką išgirdo.

— Tu kvailys ar pamišėlis?

— Nei tas, nei tas. Aš tik lordas. Kalaviju įrodyk savo nekaltumą ir galėsi traukti savo keliais.

— Ne! — vėl suriko Arija, Harvinui nespėjus užčiaupti jai burnos.

Ne, jie negali taip elgtis, nes jis išsivaduos. Su kalaviju rankoje Skalikas buvo mirtinai pavojingas, ir visi tai žinojo. Jis tik pasijuoks iš jų, pagalvojo Arija.

Taip ir atsitiko: Skalikas ilgai ir dusliai juokėsi ir tas paniekos persmelktas juokas aidu atsimušė nuo urvo sienų.

— Taigi, kas stos į kovą? — Jo žvilgsnis nukrypo į Lemą Geltonąjį Apsiaustą. — Drąsuolis gelsvu sumyžtu apsiaustu? Ne? O ką tu pasakysi, Medžiokli? Ir anksčiau esi spardęs šunis, pamėgink įspirti man. — Tada jis pamatė Žaliabarzdį. — Tu gana stuomeningas, tiroši, prieik arčiau. O gal ketini leisti tai mergaičiukei pačiai su manimi kautis? — Ir Kligeinas vėl nusijuokė. — Nagi, kas ieško mirties?

— Tau teks kautis su manimi, — pasakė lordas Berikas Dondarionas.

Ir Arija prisiminė visus pasakojimus. Jo neįmanoma nužudyti, pagalvojo ir giliai širdyje pajuto rusenant viltį. Pamišėlis Medžioklis nupjovė virves, kuriomis buvo surištos Sandoro Kligeino rankos.

— Man reikia kalavijo ir šarvų. — Skalikas pasitrynė nubrozdintus riešus.

— Kalaviją gausi, — pareiškė lordas Berikas, — bet šarvai tebus tavo nekaltumas.

Kligeinas nusiviepė.

— Mano nekaltumas prieš tavo antkrūtinį, argi tai teisinga?

— Nedai, padėk man nusiimti antkrūtinį.

Lordui Berikui ištarus jos tėvo vardą, Ariją nukrėtė šiurpas, bet šis Nedas tebuvo šviesiaplaukis berniukas, ne daugiau nei dešimties ar dvylikos metų ginklanešys. Jis skubiai priėjo, atsegė šarvą laikančias sagtis, kurios daugybėje vietų įduobtą plieno plokštę buvo priveržusios lordui prie krūtinės. Paminkštinimas po šarvais buvo supuvęs nuo prakaito ir senumo ir, atlaisvinus metalą, nukrito. Gendriui užėmė kvapą.

— Motin, pasigailėk…

Po lordo Beriko oda buvo aiškiai matyti išsišovę šonkauliai. Jo krūtinėje, virš kairiojo spenelio buvo randuotas ir raukšlėtas įdubimas, o kai jis pasisuko paimti kalavijo ir skydo, toje pačioje vietoje, tik ant nugaros, Arija išvydo užgijusią žaizdą. Jį pervėrė ietis. Tai matė ir Skalikas. Ar jis išsigando? Arija norėjo, kad jis mirtų išsigandęs, toks pat išsigandęs, koks mirė Mika.

Nedas atnešė lordui Berikui kardasaitį ir ilgą juodą apsiaustą. Jis buvo skirtas dėvėti ant šarvų, tad nuo lordo pečių krito duksliai, bet ant jo skersai buvo nupieštas giminės simbolis — sutrūkinėjęs ir išsišakojęs žaibas. Jis išsitraukė kalaviją iš makštų, o kardasaitį grąžino ginklanešiui.

Toras atnešė kardasaitį Skalikui.

— Ar šuo žino, kas yra garbė? — paklausė žynys. — Kad nesugalvotum ginklu prasiskinti sau kelio iš urvo arba paimti įkaitu kurio nors vaiko… Engvi, Denetai, Kailai, pastebėję bent menkiausią išdavystės ženklą, perverkite jį strėle.

Ir tik kai trys šauliai įtempė lankus, Toras padavė Skalikui kardasaitį.

Skalikas išsitraukė kalaviją, o makštis ir diržą švystelėjo šalin. Pamišęs Medžioklis padavė ąžuolinį skydą, nudažytą geltonai ir nusagstytą geležinėmis kniedėmis, su išpieštais trimis juodais Kligeinų skalikais. Berniukas, vardu Nedas, padėjo lordui Berikui tvirtai suimti savo skydą, — tokį apkapotą ir apdaužytą, kad skaisčiai raudono žaibo ir pulko žvaigždžių ant jo beveik nebesimatė.

Bet Skalikui žengus link priešininko, Toras iš Myro jį sustabdė.

— Pirmiausia pasimelskime. — Pasisukęs į ugnį, jis iškėlė rankas. — Šviesos Valdove, pažvelk į mus.

Visi urve esantys brolijos be vėliavų nariai sutartinai atitarė:

— Šviesos Valdove, apgink mus.

— Šviesos Valdove, saugok mus tamsoje.

— Šviesos Valdove, tegul tavo veidas mums šviečia.

— Įžiebk savo ugnį tarp mūsų, o Rhlorai, — tarė raudonasis žynys. — Parodyk, ar šis žmogus kaltas, ar teisus. Jei kaltas, nutrenk jį, o jei teisus, suteik jo kalavijui galios. Šviesos Valdove, suteik mums išminties.

— Nes naktis tamsi, — užgiedojo broliai ir Harvinas su Engviu traukė taip pat garsiai kaip ir kiti, — ir pilna siaubo.

— Ir šis urvas tamsus, — tarė Skalikas, — bet siaubą jame keliu vien aš. Tikiuosi, tavo dievas malonus, Dondarionai. Netrukus su juo susitiksi.

Nė nešyptelėjęs, lordas Berikas priglaudė ilgojo kalavijo ašmenis prie kairės rankos delno ir neskubėdamas patraukė žemyn. Iš gilios žaizdos ištryško tamsus kraujas ir nutekėjo plienu.

Ir tada kalavijas užsiliepsnojo.

Arija išgirdo, kaip Gendris pašnibždomis kalba maldą.

— Dekite septyniuose pragaruose, — nusikeikė Skalikas. — Ir tu, ir Toras. — Jis žvilgtelėjo į raudonąjį žynį. — Kai nudobsiu jį, imsiuos tavęs, myrieti.

— Kiekvienas ištartas žodis patvirtina tavo kaltę, šunie, — atsakė Toras, o Lemas, Žaliabarzdis ir Laimingasis Džekas garsiai svaidėsi grasinimais ir prakeiksmais.

Lordas Berikas laukė tylėdamas, ramus kaip stovintis vanduo, kairėje rankoje laikydamas skydą, o dešinėje — liepsnojantį kalaviją. Nužudyk jį, mintyse meldė Arija, prašau, turi jį nužudyti. Apšviestas iš apačios, jo veidas atrodė tarsi mirties kaukė, o ten, kur trūko akies, žiojėjo baisi raudona žaizda. Kalavijas liepsnojo nuo rankenos iki pat galiuko, bet karščio Dondarionas, rodos, nejautė. Jis stovėjo taip ramiai, tarsi būtų iškaltas iš akmens.

Bet kai Skalikas jį puolė, jis pasirodė esąs gana vikrus.

Liepsnojantis kalavijas pakilo pasitikti šaltojo, ilgi ugnies liežuviai švystelėjo jam iš paskos nelyginant kaspinai, apie kuriuos ką tik šnekėjo Skalikas. Susikirtęs sužvangėjo plienas. Vos tik lordas Berikas atrėmė pirmą smūgį, Kligeinas kirto vėl, tik šį kartą jam sutrukdė Dondariono skydas, o kirčio būta tokio stipraus, kad atskilusios nuo skydo pažiro medžio lūženos. Smarkūs kirčiai ėjo vienas po kito, iš apačios ir iš viršaus, iš dešinės ir iš kairės, ir visus juos Dondarionas atrėmė. Jo kalaviją buvo apsiautusios liepsnos ir, kur tik jis švystelėdavo, ten palikdavo rausvą ar gelzganą pėdsaką. Sulig kiekvienu lordo Beriko mostu ugnis vis labiau įsidegdavo ir liepsnos kilo dar aukščiau, kol pagaliau ėmė atrodyti, jog Žaibo lordas stovi šviesos narve.

— Ar čia gaisras? — paklausė Arija Gendrio.

— Ne. Tai kas kita. Tai…

— …burtai? — baigė Gendrio mintį ji, o Skalikas tuo metu žingtelėjo atatupstas.

Dabar atakavo lordas Berikas, pripildydamas orą ugninių lankų, smarkiai spausdamas tvirtesnį už save priešininką ir versdamas jį trauktis. Pakėlęs skydą, Kligeinas atrėmė smūgį iš viršaus ir nupieštas skalikas prarado galvą. Tada sekė atsakomasis kirtis ir jau Dondarionui teko gintis skydu ir prisidengti nuo stipraus smūgio. Bastūnų brolija riksmais energingai palaikė savo vadą: „Jis tavo! — išgirdo Arija. — Kirsk jam! Kirsk jam! Kirsk jam!“ Susiraukęs nuo karščio, kurį skleidė prie veido priartėjusios liepsnos, Skalikas apsigynė nuo kirčio, nutaikyto į galvą. Jis suniurnėjo, nusikeikė ir žengė atgal.

Lordas Berikas neleido jam atsikvėpti. Jis nė per žingsnį nesitraukė nuo augaloto priešininko, o jo ranka nenustygo nė akimirkos. Kalavijai susikirsdavo ir atsiskirdavo, vėl sužvangėdavo, nuo žaibu pažymėto skydo lėkė medžio nuoskilos, o sūkuriuojančios liepsnos lyžtelėjo šunis vieną kartą, du, tris… Skalikas ėmė slinkti į dešinę, bet Dondarionas mitriai šoko į šoną, užkirto jam kelią ir ėmė stumti į priešingą pusę… link niūriai žioruojančio ugniakuro. Kligeinas traukėsi, kol nugara pajuto karštį. Skubriai žvilgtelėjęs per petį, jis pamatė, kas yra jam už nugaros, bet dėl to žvilgsnio vos neatsisveikino su galva, nes lordas Berikas vėl puolė.

Sukaupęs visas jėgas, Sandoras Kligeinas vėl ėmė stumtis į priekį, ir Arija atkreipė dėmesį į išverstų jo akių baltymus. Trys žingsniai pirmyn, du atgal, žingsnis į kairę, užblokuotas lordo Beriko, vėl du žingsniai į priekį ir vienas atgal, tarkšt, tarkšt, ir dideliems ąžuoliniams skydams teko atlaikyti tikrą kirčių krušą. Tamsūs, nutįsę Skaliko plaukai buvo prilipę prie prakaito išpiltos kaktos. Vyno prakaitas, pagalvojo Arija prisiminusi, kad į nelaisvę jis buvo paimtas girtas. Jai pasirodė, kad Skaliko akyse mato besirandančią baimę. Jis pralaimės, džiūgaudama tarė ji sau, kai liepsnojantis lordo Beriko kalavijas perskrodė orą ir vėl kirto. Viena įnirtinga ataka Žaibo lordas susigrąžino visą Skalikui užleistą dvikovos lauką ir vėl privertė Kligeiną mindžikuoti ant ugniakuro krašto. Jis mirs, mirs, jis mirs. Arija pasistiebė, kad geriau matytų, kas vyksta.

— Prakeiktas niekše! — suriko Skalikas, pajutęs, kad ugniakuro liepsnos laižo jam užpakalį. Ir tada puolė, vis įnirtingiau mosuodamas kalaviju, mėgindamas priblokšti gerokai smulkesnio sudėjimo priešininką gyvuliška jėga, sulaužyti jam kalavijo geležtę, skydą arba ranką. Bet į akis siūbtelėjo besiginančio Dondariono kalavijo liepsnos, Skalikas atšoko toliau nuo jų, paslydo ir kluptelėjo. Lordas Berikas negaišo nė akimirkos, kirto iš viršaus, orą perskrodė kalavijo ašmenys ir liepsnų vėliavėlės. Nuvargęs ir pūtuodamas, Kligeinas pakėlė virš galvos skydą kaip tik laiku ir urve pasigirdo garsus lūžtančio ąžuolo trakštelėjimas.

— Jo skydas užsidegė, — sušnabždėjo Gendris.

Arija akimirksniu tai pamatė. Liepsnos apgaubė iškapotus geltonus dažus ir tris juodus šunis.

Įnirtingai kontratakuodamas, Sandoras Kligeinas šiaip taip atsistojo. Ir tik kai lordas Berikas žingtelėjo atgal, Skalikas, rodos, suvokė, kad taip arti veido šniokščianti ugnis ryja jo skydą. Neslėpdamas pasibaisėjimo jis riktelėjo, ėmė kalaviju įnirtingai kapoti perskilusį ąžuolą ir visiškai jį sutrupino. Skydas subyrėjo, liepsnojanti jo pusė nukrito, o kita liko pakibusi jam ant dilbio. Skalikas ėmė mosuoti ranka mėgindamas jos nusikratyti, bet tai tik dar labiau pakurstė liepsnas. Užsidegė rankovė ir netrukus jau liepsnojo visa kairė ranka.

— Pribaik jį! — paragino lordą Beriką Žaliabarzdis, kiti broliai vienu balsu užtraukė: „Kaltas!“, o Arija šaukė drauge su jais: „Kaltas, kaltas, pribaik jį, kaltas!“

Lengvai lyg plevenantis šilkas lordas Berikas priėjo pribaigti priešininko. Bet Skalikas dusliai riktelėjo, abiem rankomis suėmė kalaviją, užsimojo ir iš visų jėgų kirto. Lordas Berikas lengvai atrėmė smūgį…

— Neee! — suklykė Arija.

…bet liepsnojantis kalavijas suskilo pusiau ir šaltas Skaliko plienas perskrodė lordo Beriko kūną ties kaklo ir peties sandūra iki pat krūtinkaulio. Plūstelėjo karštas tamsus kraujas.

Tebedegdamas Sandoras Kligeinas pasitraukė. Nusiplėšęs skydo likučius, keikdamasis nusviedė juos šalin ir ėmė voliotis ant aslos mėgindamas užgesinti degančią ranką.

Lordui Berikui palengva ėmė linkti keliai, tarsi maldai. Prasižiojo ir jam iš burnos pliūptelėjo kraujas. Kai jis kniūbsčias parkrito, Skaliko kalavijas tebestyrojo jo kūne. Jo kraują sugėrė žemė. Tuščiavidurėje kalvoje įsiviešpatavo mirtina tyla, kurią trikdė vien ugnies spragsėjimas ir mėginančio keltis Skaliko dejonės. Arija negalėjo galvoti apie nieką kita, tik apie Miką ir visas paikas maldas, kuriomis prašė Skaliko mirties. Jei dievai tikrai yra, kodėl lordas Berikas nelaimėjo dvikovos? Ji žinojo, kad Skalikas kaltas.

— Maldauju, — dusliai prabilo Sandoras Kligeinas, kratydamas ranką. — Aš nudegiau. Padėkite man. Kas nors padėkite man. — Jis pravirko. — Prašau…

Arija priblokšta pažvelgė į Kligeiną. Jis verkia kaip mažas vaikas, pagalvojo.

— Meli, aptvarstyk jam žaizdas, — liepė Toras. — Lemai, Džekai, padėkite man pasirūpinti lordu Beriku. Nedai, bus geriau, jei ir tu eisi drauge.

Raudonasis žynys ištraukė Skaliko kalaviją iš savo žuvusio lordo kūno ir įbedė į krauju permirkusią žemę. Lemas kyštelėjo stambias savo plaštakas Dondarionui po pažastimis, o Laimingasis Džekas paėmė žuvusįjį už kojų. Jie nunešė lordą Beriką pro ugniakurą į vieno iš tunelių tamsą. Toras ir berniukas, vardu Nedas, nusekė jiems iš paskos.

Pamišęs Medžioklis piktai tarė:

— Sakyčiau, grąžinkime jį į Akmeninę Septą ir įgrūskime į kranklių narvą.

— Taip, — pritarė Arija. — Jis nužudė Miką. Tikrai nužudė.

— Kokia pikta voveraitė… — sumurmėjo Žaliabarzdis.

Harvinas atsiduso.

— Rhloras paskelbė jį nekaltu.

— Kas tas Ruloras? — Arijai nepavyko net ištarti jo vardo.

— Šviesos Valdovas. Toras mus išmokė…

Ko juos mokė Toras, Arijai buvo nė motais. Ji vikriai ištraukė iš makštų Žaliabarzdžio durklą ir spruko greičiau, nei jam pavyko ją sučiupti. Gendris taip pat pamėgino ją sugauti, bet Gendriui Arija visuomet buvo per daug greita.

Tomas Septynstygis ir kažkokia moteris padėjo Skalikui stotis. Pamačiusi, kaip atrodo jo ranka, Arija neteko žado. Ten, kur odą dengė odinis skydo diržas, buvo matyti rausvas dryžis, bet aukščiau ir žemiau jo, nuo alkūnės iki pat riešo, oda buvo sutrūkinėjusi, tamsiai raudona ir pasruvusi krauju. Kai jųdviejų žvilgsniai susitiko, Kligeinas vyptelėjo.

— Taip trokšti mano mirties? Tai pirmyn, vilkiūkšte. Smeik. Mirti nuo durklo lengviau nei nuo ugnies.

Kligeinas pamėgino atsistoti, bet vos tik krustelėjo, nuo dilbio ant žemės šleptelėjo nudegusios mėsos gabalas ir jam vėl sulinko keliai. Tomas sučiupo jį už sveikosios rankos ir pakėlė.

Jo ranka… — dingtelėjo Arijai, ir veidas… Bet jis buvo Skalikas. Nusipelnęs sudegti pragare. Laikydama durklą, Arija jautė, koks jis sunkus. Suspaudė jį tvirčiau.

— Tu nužudei Miką, — pakartojo, tarsi ragindama Skaliką tai paneigti. — Pasakyk jiems. Nužudei jį. Nužudei.

— Nužudžiau. — Jo veidas baisiai persikreipė. — Pargrioviau jį, perkirtau pusiau ir nusikvatojau. Dar mačiau, kaip jie žiauriai sumušė tavo seserį ir kaip nukirto tavo tėvui galvą.

Lemas pastvėrė Ariją už rankos, pasuko riešą ir privertė paleisti durklą. Arija jam spyrė, bet jis neatsakė jai tuo pačiu.

— Keliauk į pragarą, Skalike! — sušuko Arija Sandorui Kligeinui įniršusi, tačiau bejėgė. — Keliauk į pragarą!

— Keliaus, — atsklido tylus, šnabždesį primenantis balsas.

Arija atsisuko ir pamatė jai už nugaros stovintį lordą Beriką Dondarioną, kruvina ranka besilaikantį Toro peties.

Ketlina

Tegul Žiemos karaliai turi savo šaltą kriptą po žeme, tarė sau Ketlina. Tuliai sėmėsi jėgų iš upės ir, baigę gyvenimą, į upę grįždavo.

Jie paguldė lordą Hosterį į mažą medinę valtelę, užvilkę spindinčius sidabro šarvus — grandininius marškinius ir geležies plokštes. Jo apsiaustas, banguojantis mėlyna ir raudona spalva, buvo patiestas ant valtelės dugno. Ant šarvų dėvimas jo apsiaustas taip pat buvo pusiau mėlynas, pusiau raudonas. Ant didžiojo jo šalmo, kurį jie padėjo šalia velionio galvos, puikavosi upėtakis sidabro ir bronzos žvynais. Ant krūtinės gulėjo dažytas medinis kalavijas, o mirusiojo pirštai spaudė jo rankeną. Išdžiūvusias plaštakas slėpė šarvinės pirštinės — su jomis lordas Hosteris vėl atrodė gana galingas vyras. Velioniui iš kairės jie padėjo didelį, ąžuolinį, geležimi kaustytą skydą, o iš dešinės — medžioklės ragą. Valtelėje buvo prikrauta į krantą išmestų medžių nuolaužų, prakurų, pergamento skiaučių ir akmenų, kad laivelis lengviau nuskęstų. Pirmagalyje plevėsavo jo vėliava — šokantis Riverano upėtakis.

Pagerbiant Septynetą, septyni vyrai buvo išrinkti įstumti laidotuvių valtelės į vandenį. Vienas iš jų buvo Robas, lordui Hosteriui pavaldus lordas. Kartu su juo šios pareigos ėmėsi lordai Brakenas, Blekvudas, Vensas ir Molisteris, taip pat seras Markas Paiperis ir… luošys Lotaras Frėjus, atvykęs iš Dvynių su atsakymu, kurio jie taip laukė. Jį atlydėjo keturiasdešimt karių, vadovaujamų pavainikio Valderio Riverso, rūstaus žilo vyro, garsėjančio puikia kovotojo reputacija. Jų atvykimas lordui Hosteriui skaičiuojant paskutines gyvenimo valandas Edmurą įsiutino.

— Valderį Frėjų reikėtų nuplakti ir ketvirčiuoti! — šaukė jis. — Tvarkyti su mumis reikalų jis siunčia luošį ir pavainikį, argi tai ne įžeidimas?!

— Neabejoju, kad lordas Valderis pasiuntinius parinko labai apgalvotai, — atsakė Ketlina. — Tai piktas poelgis ir niekingas kerštas, bet nepamiršk, su kuo turime reikalų. Tėvas jį vadindavo „vėluojančiu lordu Frėjumi“. Tas žmogus bjauraus būdo, pavydus, o svarbiausia — didelis garbėtroška.

Laimė, jos sūnus elgėsi išmintingiau nei brolis. Robas sutiko Frėjus labai mandagiai, jų palydai rado vietos kareivinėse ir tyliai paprašė sero Desmondo Grelio užleisti vietą, kad garbė padėti išlydėti lordą Hosterį į paskutinę kelionę tektų Lotarui. Mano sūnus per anksti subrendo ir įgijo rūsčios išminties, pagalvojo Ketlina. Tiesa, Frėjų giminė atsimetė nuo Šiaurės karaliaus, tačiau Perkėlos lordas tebebuvo galingiausias iš Riverano vėliavininkų, o Lotaras dabar užima jo vietą. Septyni vyrai nuleido lordą Hosterį upėn lipdami po vandeniu esančiais laiptais, o tuo metu suktuvu buvo keliamos nuleidžiamosios pilies grotos. Jiems stumiant valtelę į upę, Lotaras Frėjus, nelabai tvirtas ir apkūnus vyras, sunkiai šnopavo. Džeisonas Molisteris ir Titas Blekvudas stovėjo prie pirmagalio iki krūtinės vandenyje ir nukreipė laivelį ten, kur reikia.

Ketlina stebėjo ceremoniją nuo gynybinės sienos, — žiūrėjo ir laukė, laukė ir žiūrėjo, kaip kad buvo dariusi daugybę kartų. Žemai, jai po kojomis, pašėlusiai sraunus Akmenvartis tarsi ietis smigo į plačią Raudonąją Šaką, jo melzgana srovė putojo ir maišėsi su drumzlinais rausvai rudais didesniosios upės vandenimis. Virš upės tvyrojo ryto rūkas — plonytis kaip ore skraidantys voratinkliai, kaip prisiminimų draiskanos.

Branas ir Rikonas jo lauks, liūdnai pagalvojo Ketlina, kaip kadaise laukdavau aš.

Valtelė praplaukė pro Vandens vartų raudono akmens arką, pagauta Akmenvarčio srovės ėmė plaukti greičiau ir nenumaldomai artėjo prie upių santakos, kurioje sukosi vandens verpetas. Kai laivelis paliko pilies sienų prieglobstį ir ėmė tolti, stačiakampė burė išsipūtė nuo vėjo ir Ketlina pamatė, kaip blykstelėjo saulėje jos tėvo šalmas. Lordo Hosterio Tulio vairas į šalis nesikraipė ir valtis ramiai plaukė upės vagos viduriu į rytus.

— Dabar, — paragino jos dėdė.

Šalia jo stovintis jos brolis Edmuras — tiesą sakant, dabar — lordas Edmuras, tik nežinia kiek laiko reikės prie to priprasti? — įstatė strėlę į lanko templę. Jo ginklanešys pakėlęs palaikė prie jos smaigalio ugnį. Edmuras palaukė, kol strėlė užsidegs, tada pakėlė didlankį, įtempė templę prie ausies ir iššovė. Dusliai švilptelėjusi, strėlė nulėkė tolydžio kildama. Ketlina sekė strėlės kelią ne tik akimis, bet ir širdimi, kol ši nukrito į vandenį ir švelniai sušnypštė tolokai nuo lordo Hosterio valties.

Edmuras tyliai nusikeikė.

— Tas vėjas… — burbtelėjo jis imdamas antrą strėlę. — Dar kartą.

Ugnis vėl lyžtelėjo alyva išteptą strėlės smaigalį, ėmė šokčioti liepsnos, Edmuras pakėlė lanką, įtempė ir paleido. Strėlė nulėkė aukštai ir toli. Per toli. Ji nukrito į upę gerą dešimtį jardų aplenkusi valtelę ir ugnis akimirksniu užgeso. Edmuro sprandas nuraudo ir spalva nebesiskyrė nuo jo barzdos.

— Dar kartą, — įsakmiai pasakė jis, traukdamas iš strėlinės trečią strėlę.

Jis įsitempęs ne mažiau už tą lanko templę, dingtelėjo Ketlinai.

Tai nepraslydo pro akis ir Brindenui Tuliui.

— Leisk man, milorde, — pasisiūlė jis.

— Pats galiu, — užsispyrė Edmuras.

Ir vėl liepė uždegti strėlę, pakėlė lanką, giliai įkvėpė ir įtempė templę. Kelias akimirkas jis, rodės, dvejojo, o ugnis traškėdama nenumaldomai slinko strėle. Pagaliau iššovė. Strėlė lėkė vis labiau kildama, paskui padarė lanką, ėmė kristi, kristi… ir prašvilpė pro pat išsipūtusią burę.

Jis prašovė tik truputį, per sprindį, bet vis dėlto prašovė.

— Kad jas kur Kiti! — nusikeikė jos brolis.

Valtelė jau buvo beveik nepasiekiama, tai išnirdavo iš upės rūko, tai vėl jame pasislėpdavo. Netaręs nė žodžio, Edmuras įbruko lanką dėdei.

— Greičiau, — tarė seras Brindenas. Jis išsitraukė strėlę, palaikė prie ugnies, įtempė lanką ir iššovė Ketlinai net nespėjus įsitikinti, ar galas tikrai užsidegė… Bet, kai strėlė ėmė kilti aukštyn, ji aiškiai pamatė prie jos antgalio tarsi blyškias, gelsvai rausvas vėliavėles besiplaikstančias liepsneles. Valtis pranyko rūke. Krentančią liepsnojančią strėlę taip pat užklojo rūkas, bet… tik akimirkai. Paskui, staiga kaip atgijusi viltis, jie išvydo besiplečiantį raudoną žiedą. Burės užsidegė ir rūkas suspindo rožine ir gelsvai rausva spalva. Kelias sekundes Ketlina aiškiai matė laivelio kontūrus, puošiamus šokčiojančių liepsnų vainiko.

Lauk manęs, mažoji Kete, išgirdo ji šnipštelint tėvą.

Nežiūrėdama Ketlina ištiesė ranką ieškodama brolio rankos, bet Edmuras jau buvo nuėjęs ir vienas stovėjo toje vietoje, kur gynybinė siena buvo aukščiausia. Užtat dėdė Brindenas paėmė ją už rankos, sunerdamas jos pirštus su stipriais savo pirštais. Jiedu kartu žiūrėjo, kaip nedidelis laužas, valtelei tolstant, tolydžio mažėja.

Pagaliau valtelė apskritai dingo jiems iš akių… tikriausiai toliau plaukė upe pasroviui arba sudegė ir nuskendo. Sunkūs šarvai nugramzdino lordą Hosterį pas kitus, į minkštą upės dugno dumblą, į povandenines menes, kur buvo amžinas Tulių dvaras ir kur paskutinės jų tarnaitės buvo žuvys.

Vos tik valtis pranyko už horizonto, Edmuras nuėjo. Ketlina norėjo jį apkabinti, — nors trumpai; pasėdėti su juo valandą, vieną vakarą arba vieną mėnulį, pasikalbėti apie velionį ir pagedėti. Bet ji, kaip ir brolis, suprato, kad dabar ne laikas. Dabar jis buvo Riverano lordas, tad aplink jį susibūrė riteriai, tyliai reikšdami užuojautą ir ištikimybę, atskirdami jį nuo tokio mažmožio kaip sesers gedulas. Edmuras klausėsi, bet iš tiesų negirdėjo nė žodžio.

— Nieko čia gėdingo prašauti pro šalį, — tyliai pasakė jos dėdė. — Edmuras turėtų tai išgirsti. Kai mano lordas tėvas plaukė upe, Hosteris irgi nepataikė.

— Tik pirmą kartą. — Ketlina tada dar buvo per maža, kad pati prisimintų, bet lordas Hosteris dažnai jai tą istoriją pasakodavo. — Antra jo strėlė pataikė į burę.

Ji atsiduso. Edmuras nebuvo toks stiprus, kaip atrodė. Jų tėvo mirtis, kai pagaliau atėjo, buvo tarsi palengvėjimas, tačiau brolis vis tiek sunkiai ją pakėlė.

Praeitą vakarą išgėręs jis palūžo, apsiverkė, ėmė gailėtis visko, ko nespėjo padaryti ir pasakyti. Apsiašarojęs pareiškė, kad jam nereikėję išjoti į mūšį prie brastų; jis turėjęs likti prie sergančio tėvo lovos.

— Turėjau būti šalia jo kaip tu, — tarė Edmuras. — Ar prieš mirtį jis apie mane kalbėjo? Pasakyk tiesą, Kete. Ar pasigedo manęs?

Paskutinis lordo Hosterio ištartas žodis buvo „Ramunėlė“, tik Ketlina nedrįso broliui to pasakyti.

— Jis šnabždėjo tavo vardą, — pamelavo Ketlina, brolis dėkingas linktelėjo ir pabučiavo jai ranką. Jei nebūtų mėginęs skandinti savo sielvarto ir kaltės, tikriausiai jam būtų pavykę šauti taikliau, atsiduso ji, bet tai buvo dar vienas dalykas, kurio nedrįso pasakyti garsiai.

Nuo gynybinių pilies sienų viršaus Juodoji Žuvis palydėjo ją iki tos vietos, kur stovėjo Robas su jaunąja karaliene, apsuptas savo vėliavininkų. Pamatęs motiną, sūnus be žodžių ją apkabino.

— Lordas Hosteris atrodė kilnus kaip karalius, miledi, — sumurmėjo Džeinė. — Gaila, kad neturėjau progos jo pažinti.

— O aš — pažinti jo geriau, — pridūrė Robas.

— Ir jis būtų to norėjęs, — tarė Ketlina. — Riveranas ir Vinterfelas pernelyg toli vienas nuo kito. — O tarp Riverano ir Lizdo, rodos, per daug kalnų, upių ir kariuomenių. Mat Lisa į jos laišką taip ir neatsakė.

Iš Karaliaus Uosto taip pat nebuvo jokių žinių. Ketlina vylėsi, kad Brienė ir seras Kleosas su savo belaisviu jau pasiekė miestą. Galėjo būti net taip, kad Brienė su mergaitėmis jau buvo pakeliui namo. Seras Kleosas prisiekė, kad, mainams įvykus, privers Kipšą išsiųsti varną. Jis prisiekė! Bet varnai ne visada laimingai atskrisdavo. Koks nors šaulys galėjo paukštį nusišauti ir išsikepti vakarienei. O laiškas, kuris būtų nuritinęs jai nuo širdies sunkų akmenį, gal guli stovyklos laužo pelenuose, šalia krūvelės varno kaulų.

Kiti žmonės taip pat laukė norėdami pareikšti Robui užuojautą, tad Ketlina pasitraukusi kantriai stovėjo, kol lordas Džeisonas Molisteris, Didysis Džonas ir seras Rolfas Spaiseris paeiliui tarė porą žodžių. Bet kai priėjo Lotaras Frėjus, ji timptelėjo sūnų už rankovės. Robas atsisuko ir palaukė nusprendęs išklausyti, ką pasakys Lotaras.

— Tavo malonybe… — Lotaras Frėjus buvo apkūnus, ketvirtą dešimtį įpusėjęs vyras, arti viena kitos įsodintomis akimis, smailia barzdele ir tamsiais, garbanotais, ant pečių krentančiais plaukais. Gimstant suluošinta koja jam buvo pelniusi Lotaro Šlubojo vardą. Per dešimt metų jis tarnavo savo tėvo pilies valdytoju. — Mums labai nesmagu trukdyti tave sielvarto valandą, bet galbūt šį vakarą galėtum mus priimti?

— Mielai, — atsakė Robas. — Niekada nenorėjau skleisti ir gilinti tarp mūsų neapykantos.

— Ir aš ne, — pritarė karalienė Džeinė.

Lotaras Frėjus nusišypsojo.

— Suprantu. Ir mano lordas tėvas supranta. Jis liepė man pasakyti, jog kadaise ir pats buvo jaunas ir puikiai prisimena, ką reiškia pamesti galvą dėl grožio.

Ketlina labai abejojo, ar lordas Valderis ką nors panašaus sakė ir ar kada nors buvo pametęs galvą dėl grožio. Perkėlos lordas pergyveno septynias žmonas, o dabar buvo vedęs aštuntą, bet apie jas kalbėdavo tik kaip apie patalų šildytojas ir vaikų gimdytojas. Ir vis dėlto šie žodžiai buvo ištarti nuoširdžiai ir nepriimti komplimento ji neturėjo jokios dingsties. Robas taip pat.

— Tavo tėvas labai malonus, — tarė jis. — Nekantriai lauksiu mūsų susitikimo.

Lotaras nusilenkė, pabučiavo karalienei ranką ir nuėjo. Tuo metu dar tuzinas žmonių susibūrė norėdami tarti porą žodžių karaliui. Robas trumpai šnektelėjo su visais, vienam padėkojo, kitam, jei reikėjo, nusišypsojo. Ir tik kai nuėjo paskutinis žmogus, jis vėl kreipėsi į Ketliną.

— Reikia šį tą aptarti. Eisi su manimi?

— Kaip įsakysi, tavo malonybe.

— Tai ne įsakymas, mama.

— Tuomet mielai eisiu su tavimi.

Grįžęs į Riveraną, sūnus gana maloniai elgėsi su Ketlina, nors retai ieškodavo jos draugijos. Ji negalėjo Robo kaltinti, kad mieliau leidžia laiką su savo jaunąja karaliene. Džeinė skatina jį šypsotis, o aš neturiu kuo su juo pasidalyti, išskyrus sielvartą. Be to, Robui, rodos, patiko ir nuotakos brolių draugija: jo ginklanešio Rolamo ir vėliavnešio sero Reinaldo. Jie užėmė vietą tų, kurių Robas neteko, žiūrėdama į juos, kartu leidžiančius laiką, galvodavo Ketlina. Rolamas užėmė Brano vietą, o Reinaldas — Teono ir Jono Snou. Tik su Vesterlingais ji matė Robą besišypsantį ir girdėjo nerūpestingai besijuokiantį, kaip vaikystėje. Kitiems jis visuomet buvo Šiaurės karalius, palenkęs galvą nuo karūnos svorio net tada, kai karūnos ant jo galvos nebūdavo.

Robas švelniai pabučiavo žmoną, pažadėjo susitikti su ja jos kambariuose ir nuėjo su savo ledi motina. Jis iš karto pasuko į dievų giraitę.

— Lotaras atrodė draugiškas, o tai viltingas ženklas. Mums reikia Frėjų.

— Bet tai nereiškia, kad pavyks patraukti juos savo pusėn.

Robas pritariamai linktelėjo, bet jo veidas liko niūrus, pečiai nuleisti ir Ketlinai pagailo sūnaus. Karūna jį gniuždo, pagalvojo ji. Jis taip nori būti geras karalius, būti narsus, garbingas ir išmintingas, bet tokiam jaunam vaikinui ši našta per sunki. Robas darė, ką galėjo, bet negailestinga gyvenimo tikrovė smogė jam vieną smūgį po kito. Kai jam pranešė naujienas apie mūšį Prieblandos Slėnyje, kur lordas Rendilas Tarlis sutriuškino Robetą Gloverį ir Helmaną Tolhartą, visi tikriausiai tikėjosi, kad karalius įnirš. Bet Robas tik spoksojo į vieną tašką, negalėdamas patikėti tuo, ką išgirdo, o paskui tarė:

— Prieblandos Slėnis prie Siaurosios jūros? Ko jiems prireikė Prieblandos Slėnyje? — Jis suglumęs papurtė galvą ir pridūrė: — Trečdalį pėstininkų praradau Prieblandos Slėnyje?

— Geležiniai užėmė mano pilį, o dabar Lanisteriai laiko nelaisvėje mano brolį, — apimtas sielvarto tarė Galbartas Gloveris. Per mūšį Robetas Gloveris liko gyvas, bet netrukus po jo Karališkajame kelyje buvo paimtas į nelaisvę.

— Ilgai nelaikys, — pažadėjo jos sūnus. — Mainais pasiūlysiu jiems Martiną Lanisterį. Lordas Taivinas bus priverstas sutikti su tais mainais savo brolio labui.

Martinas buvo sero Kevano sūnus, Vilemo, kurį nužudė lordas Karstarkas, brolis dvynys. Ketlina žinojo, kad tie nužudymai sūnui vis dar neduoda ramybės. Jis patrigubino Martino sargybą, bet vis tiek baiminosi dėl jo saugumo.

— Man reikėjo iškeisti Karalžudį į Sansą iš karto, kai paraginai tai padaryti, — jiedviem žingsniuojant galerija pasakė Robas. — Jei būčiau pasiūlęs išleisti ją už Gėlių riterio, Taireliai dabar būtų mūsų, o ne Džofrio pusėje. Turėjau apie tai pagalvoti.

— Galvojai apie mūšius ir teisingai darei. Net karalius negali visko numatyti.

— Mūšiai… — sumurmėjo Robas, išvesdamas motiną iš po medžių. — Laimėjau visus mūšius, bet nejučia pralaimiu karą. — Jis pakėlė akis į viršų, tarsi atsakymas būtų galėjęs slypėti danguje. — Vinterfelas atiteko geležiniams, Keilino Griova — taip pat. Tėvas žuvęs, taip pat Branas, Rikonas ir tikriausiai Arija. O dabar dar mirė tavo tėvas.

Ketlina negalėjo leisti sūnui pulti į neviltį. Per daug gerai žinojo, koks tai jausmas.

— Mano tėvas jau seniai gulėjo mirties patale. Nieko nebūtum galėjęs pakeisti. Tu suklydai, Robai, bet kuris karalius neklysta? Nedas tavimi didžiuotųsi.

— Mama, yra dar kai kas, ką turi žinoti.

Ketlinai stabtelėjo ir apmirė širdis. Tai kažkas, kas jam nepatinka. Kažkas, ką jis bijo man atskleisti. Bet jai niekas daugiau neatėjo į galvą, tik Brienė ir jos misija.

— Apie Karalžudį?

— Ne. Apie Sansą.

Ji mirusi, iš karto dingtelėjo Ketlinai. Brienei nepasisekė, Džeimis žuvo, o Sersėja keršydama nužudė jos mielą mergaitę. Kelias akimirkas ji negalėjo pratarti nė žodžio.

— Ar ji… mirusi, Robai?

— Mirusi? — nustebęs pakartojo jis. — Kodėl mirusi? Ak, mama, ne, ne, jie nieko bloga jai nepadarė, nenužudė, tik… vakar atskrido paukštis, bet niekaip neprisiverčiau tau pasakyti, nutariau palaukti, kol išplukdysi į paskutinę kelionę tėvą. — Robas paėmė ją už rankos. — Jie ištekino Sansą už Tiriono Lanisterio.

Ketlina stipriai suspaudė sūnui pirštus.

— Už Kipšo?

— Taip.

— Jis prisiekė iškeisti ją į savo brolį, — priblokšta tarė Ketlina. — Ir Sansą, ir Ariją. Būtume jas atgavę, jei būtume grąžinę jo brangųjį Džeimį, jis tai prisiekė girdint visiems dvariškiams. Kaip galėjo ją vesti, prisiekęs prieš dievus ir žmones?

— Jis — Karalžudžio brolis. Išdavystė teka jų gyslomis. — Robas pirštais perbraukė kalavijo rankenos buožę. — Jei galėčiau, nuręsčiau jo bjaurią galvą. Tada Sansa būtų našlė ir atgautų laisvę. Kitos išeities nematau. Jie privertė ją duoti priesaiką septonui ir apvilko skaisčiai raudonu apsiaustu.

Ketlina prisiminė neūžaugą išsigimėlį, kurį paėmė iš kryžkelės užeigos ir gabeno visą kelią iki Lizdo.

— Reikėjo man leisti Lisai išstumti jį pro savo Mėnulio duris. Vargšė miela Sansa… kodėl kažkas užsimanė šitaip ją nuskriausti?

— Dėl Vinterfelo, — nesvyruodamas atsakė Robas. — Dabar, kai Branas ir Rikonas žuvę, Sansa yra mano įpėdinė. Jei man kas nors nutiktų…

Ketlina stipriai spustelėjo jam ranką.

— Nieko tau nenutiks. Nieko. Aš to neištverčiau. Jie pasiėmė Nedą ir tavo mielus brolius. Sansa ištekėjusi, Arija dingusi be žinios, mano tėvas miręs… jei tau atsitiktų kas nors bloga, aš išprotėčiau, Robai. Be tavęs, man daugiau nieko neliko. Be tavęs, Šiaurei daugiau nieko neliko.

— Aš dar gyvas, mama.

Staiga Ketliną apėmė baimė.

— Karus teks kariauti iki paskutinio kraujo lašo. — Ji pati savo balse aiškiai išgirdo neviltį. — Tu nebūtum pirmas karalius, pripažinęs kito pranašumą, net ne pirmasis iš Starkų.

Sūnus sučiaupė lūpas.

— Ne. Niekada.

— Čia nėra nieko gėdinga. Nepavykus sukilimui, Beilonas Greidžojus prisiekė ištikimybę Robertui. Torhenas Starkas atsiklaupė prieš Eigoną Užkariautoją, bet neleido savo kariuomenei supleškėti.

— Argi Eigonas nužudė Torheno tėvą? — Robas patraukė ranką. — Pasakiau — niekada.

Dabar jis elgiasi kaip berniukas, o ne kaip karalius.

— Lanisteriams šiaurės nereikia. Jie reikalaus duoti priesaiką ir įkaitų, bet nieko daugiau… O Kipšas Sansą pasiliks, nesvarbu, ką mes darysime, kad turėtų mūsiškę įkaitę. Geležiniai mums bus rimtesni priešai, patikėk. Jie viliasi išlaikyti šiaurę savo rankose, Greidžojai neturi palikti nė vienos gyvos Starkų giminės atžalos, kuri vėliau galėtų ginčyti jų pretenzijas. Teonas nužudė Braną ir Rikoną, tad dabar jiems belieka nužudyti tave ir… Džeinę, taip… Negi manai, kad lordas Beilonas gali leisti jai gyventi ir gimdyti tau įpėdinius?

Robo veidas buvo šaltas kaip uola.

— Ar dėl to paleidai Karalžudį? Kad susitaikytum su Lanisteriais?

— Džeimį paleidau dėl Sansos ir Arijos, jei… ji tebėra gyva. Pats žinai. Bet jei giliai širdyje ir puoselėjau viltį nusipirkti taiką, ar tai — blogai?

— Taip, — linktelėjo Robas. — Lanisteriai nužudė mano tėvą.

— Manai, aš tai pamiršau?

— Nežinau. Pamiršai?

Pagauta pykčio Ketlina niekada nebuvo mušusi savo vaikų, bet šį kartą Robui vos neužvožė. Ir vis dėlto susitvardė tarusi sau, koks išsigandęs ir vienišas turi jaustis jos sūnus.

— Tu esi Šiaurės karalius, spręsi pats. Tik prašau, kad pagalvotum apie tai, ką pasakiau. Dainiai plačiai apdainuoja karalius, narsiai kritusius mūšio lauke, bet tavo gyvenimas vertas daugiau nei kelių dainų. Bent jau man, davusiai tau gyvybę. — Ji nuleido galvą ir pridūrė: — Ar leisi man eiti?

— Taip.

Robas nusisuko ir išsitraukė kalaviją. Ką ketino su juo daryti, Ketlina nesuprato. Priešų čia nebuvo, nebuvo ir su kuo kautis. Čia, tarp aukštų medžių ir nukritusių lapų, stovėjo tik jiedu. Būna kovų, kurios laimimos ne kalaviju, norėjo pasakyti ji Robui, tačiau baiminosi, kad šių žodžių karalius neišgirs.

Po kelių valandų, jai sėdint savo kambaryje prie siuvinio, pas ją tekinas atbėgo jaunasis Rolamas Vesterlingas kviesti vakarienės. Gerai, su palengvėjimu pagalvojo Ketlina. Ji nebuvo tikra, ar po jųdviejų kivirčo sūnus nori matyti ją valgomojoje menėje.

— Pareigingas ginklanešys… — niūriai tarstelėjo ji Rolamui. Branas būtų elgęsis taip pat.

Robas prie stalo elgėsi šaltai, o Edmuras buvo paniuręs, užtat geros Lotaro Šlubojo nuotaikos pakako visiems. Jis buvo mandagumo pavyzdys, geru prisiminė lordą Hosterį, švelniai pareiškė Ketlinai užuojautą dėl Brano ir Rikono netekties, pagyrė Edmurą už pergalę mūšyje prie Akmenų Malūno ir padėkojo Robui už Rikardui Karstarkui įvykdytą „greitą ir griežtą teisingumą“. Pavainikis Lotaro brolis Valderis Riversas buvo visai kitoks; tai buvo šiurkštus nemalonus vyras įtariu senojo lordo Valderio veidu, kalbėjo nedaug ir didžiausią dėmesį skyrė jam prieš nosį padėtai mėsai ir midui.

Nuskambėjus visiems tuštiems žodžiams, karalienė ir kiti Vesterlingai atsiprašę išėjo, maisto likučius tarnai išnešė ir Lotaras Frėjus krenkštelėjo ketindamas pereiti prie reikalo.

— Kol dar neprakalbome apie reikalą, dėl kurio čia atvykome, turiu užsiminti apie dar vieną dalyką, — rimtai tarė jis. — Bijau, kad nelabai malonų. Nesitikėjau, kad teks pranešti tokias naujienas, bet, rodos, nėra kitos išeities. Mano lordas tėvas iš savo vaikaičių gavo laišką.

Ketlina buvo taip panirusi į savo sielvartą, kad beveik pamiršo du Frėjus, kuriuos buvo pažadėjusi globoti. Daugiau nebereikia, dingtelėjo jai. Motin, pasigailėk, kiek dar smūgių turėsime ištverti? Bet nuojauta jai sakė, kad žodžiai, kuriuos dabar išgirs, lyg peilio ašmenys susmigs jai į širdį.

— Iš Vinterfelo vaikaičių? — prisivertė paklausti ji. — Mano globotinių?

— Taip, iš Valderio ir Valderio. Bet dabar jiedu Dredforte, miledi. Man liūdna pranešti, bet ten vyko mūšis. Vinterfelas sudegė.

— Sudegė? — nepatikliai tarstelėjo Robas.

— Jūsų šiaurės lordai mėgino atsikovoti jį iš geležinių. Pamatęs, kad grobis slysta iš rankų, Teonas Greidžojus pilį padegė.

— Apie jokį mūšį mes nieko negirdėjome, — tarė seras Brindenas.

— Mano sūnėnai dar tikrai jauni, bet jie ten buvo. Didysis Valderis parašė laišką, jo pusbrolis taip pat pasirašė. Jų tvirtinimu, kova buvusi žiauri. Jūsų pilies valdytojas nužudytas. Jo vardas, rodos, buvo seras Rodrikas, ar ne?

— Seras Rodrikas Kaselis, — priblokšta sumurmėjo Ketlina. Brangi, narsi, ištikima sena širdis… Jai prieš akis iškilo šis senas vyras, įnirtingai timpčiojantis pražilusias žandenas. — O kaip kiti mūsų žmonės?

— Bijau, kad geležiniai daugumą jų nužudė.

Įniršęs ir netardamas nė žodžio, Robas trenkė kumščiu į stalą ir nusisuko, kad Frėjai nepamatytų jo ašarų.

Bet motina jas matė. Pasaulis kasdien vis niūresnis. Ketlina prisiminė mažąją sero Rodriko dukrelę Betę, nenuilstantį meisterį Luviną ir linksmuolį septoną Čeilį, kalvį Mikeną, šunidžių prižiūrėtojus Farleną ir Palą, Senąją auklę ir kvaišelį Hodorą. Jai pasidarė silpna.

— Maldauju, kad tik nebūtų žuvę visi…

— Ne, — atsakė Lotaras Šlubasis. — Moterys ir vaikai pasislėpė, taip pat ir mano sūnėnai, Valderis ir Valderis. Kai Vinterfelas buvo sugriautas, likusius gyvuosius lordo Boltono sūnus parvedė į Dredfortą.

— Boltono sūnus? — sukluso Robas.

— Manau, pavainikis sūnus, — įsiterpė Valderis Riversas.

— Tik jau ne Ramsėjus Snou? O gal lordas Boltonas turi dar vieną pavainikį? — Robas rūsčiai dėbtelėjo. — Tas Ramsėjus buvo tikras pabaisa ir žudikas, be to, žuvo kaip bailys. Bent jau aš taip girdėjau.

— Apie tai nieko nežinau. Kiekviename kare būna daug sumaišties. Daug melagingų pranešimų. Galiu tik pasakyti, kad, anot mano sūnėnų, būtent pavainikis Boltono sūnus išgelbėjo ir Vinterfelo moteris, ir vaikus. Tie, kurie liko gyvi, dabar Dredforte saugūs.

— O Teonas? — staiga susigriebė Robas. — Koks likimas ištiko Teoną Greidžojų? Ar jis buvo nužudytas?

Lotaras Šlubasis skėstelėjo rankomis.

— Negaliu pasakyti, tavo malonybe. Valderis ir Valderis apie jį nė žodžiu neužsimena. Gal lordas Boltonas ką nors žino, gal sūnus jam ką nors pranešė?

Seras Brindenas tarė:

— Gali neabejoti, mes jo paklausime.

— Matau, kad jūs visi susijaudinę. Apgailestauju, kad turėjau pranešti tokias prastas naujienas. Gal bus geriau, jei susitikimą atidėsime rytojui. Mūsų reikalas gali palaukti, kol nusiraminsite…

— Ne, — tarė Robas, — noriu tą reikalą sutvarkyti.

— Ir aš, — linktelėjo Ketlinos brolis Edmuras. — Ar turi atsakymą į mūsų siūlymą, milorde?

— Turiu. — Lotaras nusišypsojo. — Mano lordas tėvas liepė tavo malonybei perduoti, kad jis sutinka atnaujinti vedybomis sutvirtintą mūsų giminių sąjungą ir iš naujo prisiekti ištikimybę Šiaurės karaliui su sąlyga, kad jo karališkoji malonybė asmeniškai atsiprašys už įžeidimą, tekusį Frėjų giminei.

Atsiprašymas buvo menka kaina už giminių sąjungą, bet ši nereikšminga lordo Valderio iškelta sąlyga Ketlinai iš karto nepatiko.

— Mielai, — santūriai ištarė Robas. — Niekada nenorėjau kurstyti tarp mūsų nesantaikos, Lotarai. Frėjai narsiai kovėsi mano pusėje. Norėčiau, kad ir vėl taip būtų.

— Esi mums per daug geras, tavo malonybe. Kadangi sutinki su sąlygomis, man liepta pasiūlyti lordui Tuliui vesti mano seserį, ledi Rosliną, šešiolikmetę merginą. Roslina yra jauniausioji mano lordo tėvo duktė, jos motina — ledi Betanė iš Rosbių giminės, šeštoji jo žmona. Ji švelnios prigimties ir turi muzikos dovaną.

Edmuras neramiai krustelėjo.

— Ar nebūtų geriau, jei pirma bent pamatyčiau…

— Pamatysi per vestuves, — kaip kirviu nukirto Valderis Riversas. — Nebent lordui Tuliui prieš vedant rūpi suskaičiuoti nuotakos dantis.

Edmuras susitvardė.

— Jei kalbėsime apie nuotakos dantis, patikėsiu tavo žodžiu, bet būtų malonu prieš vedant merginą bent pamatyti jos veidą.

— Turi sutikti vesti ją dabar, milorde, — pareiškė Valderis Riversas. — Kitaip mano tėvas siūlymą atsiims.

Lotaras Šlubasis skėstelėjo rankomis.

— Mano brolis kalba tiesmukai kaip karys, bet sako tiesą. Mano lordas tėvas nori, kad santuoka įvyktų nedelsiant.

— Nedelsiant? — Edmuras Ketlinai pasirodė toks nusiminęs, kad jai nejučia dingtelėjo, ar tik brolis nepuoselėja vilties, kai karas baigsis, sužadėtuves nutraukti?

— Ar lordas Valderis pamiršo, kad vyksta karas? — griežtai paklausė Brindenas Juodoji Žuvis.

— Vargu, — atsakė Lotaras. — Kaip tik dėl to jis primygtinai reikalauja, kad vestuvės įvyktų tuoj pat, sere. Kare vyrai žūsta, net ir tie, kurie yra jauni ir stiprūs. Kas liktų iš mūsų sąjungos, jei lordas Edmuras kristų mūšio lauke dar nevedęs Roslinos? Be to, nederėtų pamiršti ir mano tėvo amžiaus. Jam jau per devyniasdešimt ir kažin, ar jis sulauks šio karo pabaigos. Jo kilni širdis nurimtų, jei jis matytų savo mieląją Rosliną saugiai ištekintą dievams dar nespėjus jo pasišaukti ir galėtų numirti žinodamas, jog mergina turi stiprų vyrą, kuris ją gerbia ir gina.

Mes visi norime, kad lordas Valderis mirtų laimingas. Ši sutartis Ketlinai vis labiau nepatiko.

— Mano brolis ką tik neteko savo tėvo. Jam reikia laiko gedului.

— Roslina — linksma mergina, — pareiškė Lotaras. — Galbūt kaip tik jos lordui Edmurui ir reikia, kad greičiau pamirštų savo sielvartą.

— Be to, mano seneliui nepatinka ilgai trunkančios sužadėtuvės, — pridūrė pavainikis Valderis Riversas. — Nežinau, kodėl.

Robas šaltai jį nužvelgė.

— Supratau, ką nori pasakyti, Riversai. O dabar prašyčiau palikti mus vienus.

— Kaip tavo malonybė įsakys…

Lotaras Šlubasis atsistojo ir jo pavainikis brolis padėjo jam iššlubuoti iš menės.

Edmuras nesitvėrė pykčiu.

— Jie aiškiai leidžia suprasti, kad mano pažadas — nieko nevertas. Ir kodėl turėčiau leisti tam senam gudruoliui išrinkti man nuotaką? Be Roslinos, lordas Valderis turi ir daugiau dukterų. Ir anūkių. Man turėjo būti palikta galimybė rinktis, kaip ir tau. Jis mano vasalas, turėtų šokinėti iš džiaugsmo, kad sutinku vesti bet kurią iš dukterų.

— Jis išdidus, o mes jį įžeidėme, — priminė Ketlina.

— Kad jį kur Kiti, tą jo išdidumą! Nesileisiu gėdijamas savo menėje. Aš nesutinku vesti.

Robas neramiai pažvelgė į dėdę.

— Aš tau neįsakysiu. Neliepsiu vesti. Bet jei atsisakysi, lordas Frėjus vėl pasijus paniekintas ir viltis užglaistyti visus nesutarimus bus galutinai prarasta.

— Niekada nežinai, — užsispyrė Edmuras. — Frėjus geidė manęs kuriai nors iš savo dukterų nuo mano gimimo dienos. Jis neleis tokiai gerai progai praslysti pro kibius savo pirštus. Kai Lotaras praneš jam mūsų atsakymą, jis grįš meilindamasis ir sutiks, kad susižadėčiau su ta dukterimi, kurią pats išsirinksiu.

— Gal kada nors taip ir bus, — tarė Brindenas Juodoji Žuvis. — Tik ar galime laukti, kol Lotaras jodinės pirmyn ir atgal su siūlymais ir atsakymais?

Robas sugniaužė kumščius.

— Turiu grįžti į šiaurę. Mano broliai žuvę, Vinterfelas sudegintas, mano žmonės išžudyti… Dievai žino, ką tas Boltono Mergvaikis ketina daryti, dievai žino, ar Teonas vis dar gyvas ir laisvas. Negaliu sėdėti čia ir laukti vestuvių, kurios galbūt įvyks, o galbūt ir ne.

— Vestuvės turi įvykti, — pasakė Ketlina, nors ir nerodydama didelio džiaugsmo. — Man, kaip ir tau, nepatinka kęsti Valderio Frėjaus įžeidinėjimus ir nusiskundimus, broli, bet neturime iš ko rinktis. Jei vestuvių nebus, Robas pralaimės. Edmurai, mes privalome sutikti.

— Mes privalome sutikti? — aikštingai pakartojo jis. — Negirdėjau, kad būtum pasisiūliusi tapti devintąja ledi Frėj, Kete.

— Kiek žinau, aštuntoji ledi Frėj dar gyva ir sveika, — atsakė ji. Laimė… Jei būtų kitaip, lordas Valderis tikrai galėjo pareikalauti jos rankos.

— Kas jau kas, o aš tikrai paskutinis Septyniose Karalystėse nurodinėju, kam ką vesti, sūnėne, — įsiterpė Juodoji Žuvis. — Ir vis dėlto, tu žadėjai kaip nors išpirkti savo kaltę už nesėkmę, patirtą Brastų mūšyje.

— Maniau, išpirksiu tą kaltę kaip nors kitaip. Stosiu į dvikovą su Karalžudžiu. Septynerius metus klajosiu su išmaldos prašančiais broliais. Surištomis kojomis perplauksiu Saulėlydžio jūrą… — Pamatęs, kad niekas nesišypso, apimtas nevilties Edmuras kilstelėjo rankas. — Tegul jus visus Kiti traukia! Gerai, vesiu tą mergšę. Ir išpirksiu kaltę.

Davosas

Lordas Alisteris staiga pakėlė akis.

— Balsai, — tarė jis. — Girdi, Davosai? Kažkas mūsų ateina.

— Nėgė, — atsakė Davosas. — Dabar vakarienės metas.

Vakar vakare Nėgė atnešė jiems pusę pyrago su jautiena ir šonine ir ąsotį midaus. Vien pagalvojus apie tai Davosui ėmė gurgti pilvas.

— Ne, čia ateina daugiau nei vienas žmogus.

Jis teisus. Davosas išgirdo bent du žmones, o žingsnių aidas vis stiprėjo. Jis atsistojo ir priėjo prie grotų.

Lordas Alisteris nusibraukė nuo drabužių šiaudus.

— Karalius pasiuntė manęs atvesti. Arba karalienė, taip, Selisa niekada neleistų savo kraujo giminaičiui pūti kalėjimo požemyje.

Prie celės durų pasirodė Nėgė, nešinas raktų žiedu. Paskui jį, atsilikę vos per žingsnį, sekė seras Akselis Florentas ir keturi sargybiniai. Kol Nėgė ieškojo tinkamo rakto, jie laukė sustoję po deglu.

— Akseli, — tarė lordas Alisteris. — Dievai maloningi. Kas siuntė manęs atvesti: karalius ar karalienė?

— Niekas nesiuntė tavęs atvesti, išdavike, — atsakė seras Akselis.

Lordas Alisteris žingtelėjo atatupstas, lyg per veidą gavęs.

— Ne, prisiekiu, aš nieko neišdaviau. Kodėl niekas manęs neišklauso? Jei tik jo malonybė leistų man paaiškinti…

Nėgė įkišo į spyną didelį raktą, pasuko ir atidarė celės duris. Girgžtelėjo parūdiję vyriai.

— Tu, — kreipėsi kalėjimo prižiūrėtojas į Davosą. — Eime.

— Kur? — Davosas žvilgtelėjo į serą Akselį. — Pasakyk tiesą, sere, ketini mane sudeginti ant laužo?

— Man liepta tave atvesti. Ar pats paeisi?

— Paeisiu.

Davosas žengė laukan. Nėgė užtrenkė duris, ir lordas Alisteris, apimtas nevilties, šūktelėjo.

— Paimk deglą, — liepė Akselis kalėjimo sargui. — Palik išdaviką tamsoje.

— Ne, — ėmė maldauti jo brolis, — Akseli, prašau, neatimk šviesos… Dievai, pasigailėkite manęs…

— „Dievai“? Yra tik Rhloras ir tas Kitas.

Seras Akselis ryžtingai mostelėjo, ir sargybiniai, ištraukę deglą iš laikiklio, nužingsniavo link laiptų.

— Vedate mane pas Melisandrą? — paklausė Davosas.

— Ir ji ten bus, — tarė seras Akselis. — Ji visada netoli karaliaus. Bet atvesti tave liepė pats karalius.

Davosas kilstelėjo ranką prie krūtinės, ant kurios odiniame kapšelyje ant dirželio kabodavo jo laimė. O dabar jos nėra, prisiminė jis, nebėra ir keturių pirštų galiukų. Bet rankos vis dar pakankamai ilgos suspausti moters kaklui, pagalvojo Davosas, juolab tokiam liaunam kaklui kaip jos.

Vingiuotais laiptais jie ėmė lipti į viršų. Sienos buvo tamsaus, grubiai tašyto akmens ir šaltos. Jiems prieš akis šmėsčiojo deglų skleidžiama šviesa ir ant sienų, greta, laiptais lipo jų šešėliai. Po trečio posūkio jie praėjo geležinius vartus, už kurių tvyrojo aklina tamsa, o po penkto posūkio — dar vienus. Nuojauta Davosui sakė, kad jie jau turėtų būti iškopę į žemės paviršių, o gal net truputį aukščiau. Kitos durys, kurias jie priėjo, buvo medinės, bet jie lipo dar aukščiau. Dabar sienose buvo matyti strėlėms skirti plyšiai, bet per storus akmenis saulės spinduliai vis tiek neprasiskverbė. Lauke buvo naktis.

Kai seras Akselis plačiai atvėrė sunkias duris ir mostu pakvietė jį įeiti, Davosui jau buvo pradėję mausti kojas. Prieš akis dunksojo aukštai iškilęs, arkos pavidalo akmeninis tiltas, vedantis į didžiulį pagrindinį pilies bokštą, vadinamą Akmeniniu Būgnu. Tarp stogą laikančių arkų ūžavo neramus jūros vėjas ir jiems einant Davosas užuodė sūraus vandens kvapą. Jis giliai įkvėpė, įtraukė į plaučius gaivaus vėsaus oro. Vėjau ir vandenie, suteik man jėgų, pasimeldė jis. Kad tamsa nekeltų siaubo, žemutiniame kieme liepsnojo didžiulis naktinis laužas, susirinkę prie jo stovėjo karalienės žmonės ir giedodami garbino naująjį raudonąjį dievą.

Vidury tilto seras Akselis staiga sustojo. Jis nekantriai mostelėjo ir jo vyrai pasitraukė toliau, kad negirdėtų pokalbio.

— Jei būtų mano valia, kartu su savo broliu Alisteriu sudeginčiau tave ant laužo, — tarė jis Davosui. — Abu jūs išdavikai.

— Gali kalbėti, ką nori. Karaliaus Stanio niekada neišduočiau.

— Išduotum. Išduosi. Iš veido matau. Be to, tavo išdavystę mačiau ir liepsnose. Rhloras palaimino mane ir suteikė tokį gebėjimą. Kaip ir ledi Melisandrai, jis ugnyje parodo man ateitį. Stanis Barateonas užims Geležinį sostą. Mačiau tai. Ir žinau, ką reikia daryti. Jo malonybė turi paskirti mane savo ranka vietoj mano išdaviko brolio. Taip jam ir pasakysi.

Šit kaip? Davosas nepratarė nė žodžio.

— Karalienė ragina karalių Stanį paskirti mane savo ranka, — toliau kalbėjo seras Akselis. — Net senas tavo bičiulis iš Lyso, piratas Sanas, sako tą patį. Mudu drauge apmetėme planą. Bet jo malonybė nieko nesiima. Tas pralaimėjimas jį kankina, juodas kirminas ėda jam širdį. Mes, mylintys karalių, turime parodyti, ką reikia daryti. Jei iš tiesų esi atsidavęs jam taip, kaip giriesi, kontrabandininke, prisidėsi prie mūsų ir kalbėsi vienu balsu su mumis. Pasakyk karaliui, kad vienintelė ranka, kurios jam reikia, esu aš. Pasakyk jam tai, ir kai išplauksime, pasirūpinsiu, kad gautum naują laivą.

Laivą… Davosas atidžiai pažvelgė pašnekovui į veidą. Sero Akselio ausys buvo didelės, kaip ir visų Florentų, taip pat ir karalienės. Jo ausyse ir šnervėse žėlė šiurkštūs plaukai; dar didesni jų kuokštai kyšojo po dvigubu pagurkliu. Nosis buvo plati, kakta su atsikišusiais antakių lankais, akys arti viena kitos, o žvilgsnis nemalonus. Jis greičiau sukraus man laužą, nei duos laivą, net jei padarysiu jam šią paslaugą…

— Jei ketini mane apgauti, — tarė seras Akselis, — nepamiršk, kad jau daug metų esu Drakono Uolos valdytojas. Įgula mane palaiko. Be karaliaus sutikimo gal ir negaliu supleškinti tavęs ant laužo, bet kas sakė, kad negali paslysti ir nelaimingai nukristi? — Jis uždėjo savo stambią plaštaką Davosui ant sprando ir stumtelėjo prie juosmenį siekiančio tilto krašto, o tada bakstelėjo smarkiau priversdamas Davosą pažvelgti žemyn, į kiemą. — Girdėjai, ką sakiau?

— Girdėjau, — atsakė Davosas. Ir tu dar drįsti mane vadinti išdaviku?

Seras Akselis jį paleido.

— Puiku. — Jis šyptelėjo. — Jo malonybė laukia. Geriau negaiškime.

Pačiame Akmeninio Būgno viršuje, didelėje apvalioje menėje, vadinamoje Puošniojo Stalo mene, jiedu rado Stanį Barateoną, stovintį prie stalo, davusio šiai menei vardą, — didelio, medinio, drožinėto ir nudažyto Vesteroso žemės pavidalo stalo, koks jis buvo Eigono Užkariautojo laikais. Šalia karaliaus buvo padėta geležinė gorė, o joje žioravo gelsvai rausvos žarijos. Keturi aukšti skliautuoti langai išėjo į šiaurę, pietus, rytus ir vakarus. Už jų buvo naktis ir žvaigždėtas dangus. Davosas girdėjo vėjo ūžavimą ir gerokai silpnesnį jūros ošimą.

— Tavo malonybe, — tarė seras Akselis, — atvedžiau Svogūnų riterį, kaip ir prašei.

— Matau.

Stanis vilkėjo pilką vilnonę tuniką, tamsiai raudoną mantiją, buvo susijuosęs paprastu juodu odiniu diržu, prie kurio kabojo kalavijas ir durklas. Ant galvos puikavosi raudono aukso karūna liepsnų pavidalo smaigaliais. Karaliaus išvaizda gąsdino. Jis atrodė dešimčia metų vyresnis nei tas vyras, kurį Davosas, išplaukdamas į Juodųjų Vandenų mūšį, taip pražūtingai jiems pasibaigusį, paliko Vėtrų Gūžtoje. Trumpai pakirpta karaliaus barzda buvo reta kaip voratinklis ir pražilusi, be to, jis neteko bent keliolikos svarų svorio. Jis niekada nebuvo apkūnus vyras, bet dabar jo kaulai barkšojo po oda nelyginant laukan lendančios ietys. Net karūna Stanio galvai atrodė per didelė. Žydros jo akys buvo įdubusios, o veidas toks sulysęs, kad po oda buvo matyti kaukolės kaulai.

Ir vis dėlto, išvydus Davosą, tame veide šmėstelėjo vos pastebima šypsena.

— Vadinasi, jūra grąžino man žuvų ir svogūnų riterį?

— Grąžino, tavo malonybe.

Ar jis žino, kad kalino mane savo kalėjimo požemyje? Davosas priklaupė.

— Stokis, sere Davosai, — liepė Stanis. — Pasigedau tavęs, sere. Man reikia gero patarimo, o tu visada išmintingai man patardavai. Tad sakyk tiesą: kokią bausmę reikėtų skirti už išdavystę?

Pastarasis žodis tarsi pakibo ore. Bauginantis žodis, dingtelėjo Davosui. Ar karalius reikalavo pasmerkti jo celės bičiulį? O gal paskelbti nuosprendį jam? Karalius geriau už visus žino, kaip bausti už išdavystę.

— Už išdavystę? — pagaliau tyliai ištarė jis.

— O kaip pavadintum elgesį žmogaus, kuris priešinasi karaliui ir gviešiasi teisėtai jam priklausančio sosto? Dar kartą klausiu: kokios bausmės įstatymas reikalauja išdavikui?

Davosui neliko nieko kita, tik atsakyti.

— Mirties bausmės, — tarė jis. — Ta bausmė — mirtis, tavo malonybe.

— Visada taip buvo. Aš ne… Aš nesu žiaurus, sere Davosai. Pažįsti mane. Seniai mane pažįsti. Tai — ne mano įgeidis. Visada taip buvo, ir Eigono, ir dar ankstesniais laikais. Deimonas Blekfairas, broliai Toinai, Grifų karalius, didysis meisteris Haretas… išdavikai visuomet mokėdavo savo gyvybe, net… Reinira Targarien. Ji buvo vieno karaliaus duktė ir dar dviejų motina, bet mirė išdavikės mirtimi už tai, kad mėgino užgrobti savo brolio sostą. Toks įstatymas. Įstatymas, Davosai. Ne žiaurumas.

— Taip, tavo malonybe. — Jis kalba ne apie mane. Davosui pagailo tamsoje laiką leidžiančio kameros draugo. Jis suprato, kad geriau būtų patylėti, bet jautėsi pavargęs ir minkštos širdies, tad nė pats nepajuto, kaip ištarė: — Valdove, lordas Florentas išdavystės nerengė.

— Ar kontrabandininkai išdavystę vadina kitaip? Paskyriau jį savo ranka, o jis mano teises pardavė už dubenį žirnių košės. Net būtų atidavęs jiems Šairinę. Ji, mano vienturtė duktė, būtų turėjusi tekėti už pavainikio, gimusio iš kraujomaišos, — įpykęs pasakė karalius. — Mano brolis turėjo gebėjimą įteigti žmonėms ištikimybę. Net priešams. Prie Samerholo per dieną mes laimėjome tris mūšius, paėmėme į nelaisvę lordus Grandisoną ir Kafereną ir pargabenome į Vėtrų Gūžtą. Jų vėliavas jis pasikabino savo menėje kaip trofėjus. Balta ir rusva Kafereno vėliava buvo aptaškyta krauju, o Grandisono miegantis liūtas beveik perplėštas pusiau. Bet jie sėdėjo po tomis vėliavomis per naktį, gėrė ir puotavo su Robertu. Jis net pasikvietė juos pamedžioti. „Šiems vyrams įsakyta atvesti tave pas Eirį, kad šis tave sudegintų, — pasakiau jam, pamatęs juos kieme svaidant kirvius. — Neturėtum duoti jiems į rankas kirvių.“ Bet Robertas tik nusikvatojo. Aš būčiau įmetęs Grandisoną ir Kafereną į kalėjimo požemį, o jis su jais susidraugavo. Lordas Kaferenas žuvo kaudamasis už Robertą prie Ašfordo pilies nuo Rendilo Tarlio kalavijo. Lordas Grandisonas buvo sužeistas prie Trišakio ir po metų nuo tos žaizdos mirė. Mano brolis paveikė tuos vyrus, kad jį mylėtų, o aš, rodos, tik skatinu žmones mane išduoti. Net savo artimuosius, savo kūną ir kraują. Brolį, senelį, pusbrolius, gerąjį dėdę…

— Tavo malonybe, — tarė seras Akselis, — maldauju, leisk man įrodyti, kad ne visi Florentai tokie paiki ir silpni.

— Seras Akselis norėtų, kad tęsčiau karą, — paaiškino karalius Stanis Davosui. — Lanisteriai mano, kad esu galutinai sutriuškintas, o beveik visi man prisiekę lordai manęs atsižadėjo. Net lordas Estermontas, mano motinos tėvas, pripažino Džofrio valdžią. O ta saujelė man vis dar ištikimų vyrų kasdien vis labiau netenka drąsos. Jie tuščiai leidžia laiką gerdami, lošdami ir laižydamiesi žaizdas, nelyginant į kailį gavę sarginiai šunys.

— Mūšis vėl uždegs jų širdis, tavo malonybe, — pasakė seras Akselis. — Pralaimėjimas — kaip liga, o pergalė — vaistai.

— Pergalė… — Karalius vyptelėjo. — Pergalė pergalei nelygu, sere. Bet atskleisk savo planą serui Davosui. Noriu išgirsti, ką jis mano apie tavo sumanymą.

Seras Akselis atsisuko į Davosą tokia veido išraiška, kokia tikriausiai atsispindėjo išdidžiojo lordo Belgreivo veide tą dieną, kai karalius Beiloras Palaimintasis įsakė jam nuplauti žaizdotas elgetos kojas. Ir vis dėlto jis pakluso.

Planas, kurį seras Akselis sugalvojo kartu su Saladoru Sanu, buvo paprastas. Už kelių valandų kelio laivu nuo Drakono Uolos buvo Nago sala — senovinė, jūrų apsupta Seltigarų giminės buveinė. Juodųjų Vandenų mūšyje lordas Ardrianas Seltigaras kovėsi po liepsnojančios širdies vėliava, bet, kai ši buvo paimta, jis, negaišdamas laiko, perėjo į Džofrio pusę. Net ir dabar jis buvo Karaliaus Uoste.

— Be abejo, jis per daug bijo jo malonybės įniršio, todėl ir nedrįsta artintis prie Drakono Uolos, — pareiškė seras Akselis. — Ir protingai daro. Tas vyras išdavė teisėtą savo karalių.

Seras Akselis siūlė pasinaudojus Saladoro Sano flotile ir vyrais, likusiais sveikais po Juodųjų Vandenų mūšio, — Drakono Uoloje Stanis vis dar turėjo apie pusantro tūkstančio vyrų, iš kurių daugiau nei pusė buvo Florentų žmonės, — nubausti lordą Seltigarą už dezertyravimą. Nago saloje įgulos buvo nedaug, o pilis, — bent jau sklido tokios kalbos, — buvo prigrūsta Myro kilimų, ten buvo Volančio stiklo dirbinių, aukso ir sidabro lėkščių, brangakmeniais puoštų taurių, puikių medžioklinių vanagų, Valyrijos plieno kirvių, ragas, kuriuo buvo galima iš gelmių prikelti pabaisas, rubinų pilnų skrynių ir daugiau vyno, nei žmogus būtų galėjęs išgerti per šimtą metų. Tačiau Seltigaras pasaulyje garsėjo kaip šykštuolis, gailintis išleisti kelias monetas net savo malonumams.

— Siūlau padegti jo pilį ir išžudyti žmones, — trumpai drūtai pareiškė seras Akselis. — Paversti Nago salą pelenų ir kaulų krūva, tinkama vien dvėsena mintantiems krankliams, kad visi karalystėje pamatytų, kas laukia tų, kurie susideda su Lanisteriais.

Stanis klausėsi sero Akselio samprotavimų tylėdamas ir grieždamas dantimis. Kai planas buvo išdėstytas, jis tarė:

— Manau, galėtume taip ir padaryti. Rizikuotume nedaug. Kol lordas Redvainas neatplaukė iš Arboro, Džofris jūroje turi ne kažin kiek pajėgų. Jei apiplėštume salą, tas piratas iš Lyso, Saladoras Sanas, kol kas dar būtų mums ištikimas. Pati Nago sala yra bevertė, bet nusiaubę ją lordui Taivinui parodytume, kad ginklų dar nesudėjau. — Ir karalius kreipėsi į Davosą: — Kalbėk atvirai, sere. Ką manai apie sero Akselio siūlymą?

Kalbėk atvirai, sere. Davosas prisiminė kalėjimo požemį, kuriame tūnojo kartu su lordu Alisteriu, prisiminė Nėgę ir Košę. Pagalvojo apie tai, ką seras Akselis pažadėjo jam einant tiltu virš kiemo. Laivas arba stumtelėjimas, ko sulauksiu? Bet dabar jo nuomonės klausė karalius.

— Tavo malonybe, — rūpestingai rinkdamas žodžius tarė jis. — Manau, kad tai kvailystė… taip… ir bailumas.

— Bailumas?! — riktelėjo seras Akselis. — Niekas nevadins manęs bailiu girdint mano karaliui!

— Tylos, — sudraudė jį Stanis. — Kalbėk, sere Davosai, išklausysiu tavo argumentų.

Davosas atsisuko į serą Akselį.

— Sakai, turime parodyti karalystei, kad nesudėjome ginklų. Ir pulti. Tęsti karą. Tik… su kuo mes kariausim? Nago saloje Lanisterių nerasi.

— Bet rasime išdavikų, — atšovė seras Akselis, — nors gali būti, kad galėčiau rasti jų ir arčiau namų. Net šioje menėje.

Davosas į šią pašaipą nekreipė dėmesio.

— Neabejoju, kad lordas Seltigaras prisiekė ištikimybę tam berniukui Džofriui. Jis senas ir nuvargęs žmogus, nenorintis nieko daugiau, tik baigti dienas savo pilyje gurkšnodamas puikų vyną iš brangakmeniais puoštų taurių. — Jis atsisuko į Stanį. — Bet, kai pašaukei, jis atvyko, valdove. Atvyko su savo kalavijais ir laivais. Vėtrų Gūžtoje, kai Renlis mus užpuolė, jis stovėjo su tavimi petys į petį, o jo laivai nuplaukė į Juoduosius Vandenis. Jo vyrai už tave kovėsi, žudė ir degė su tavo vardu lūpose. Taip, Nago sala menkai saugoma. Ten moterys, vaikai ir seniai. O kodėl? Dėl to, kad jų vyrai, sūnūs ir tėvai žuvo Juoduosiuose Vandenyse. Žuvo irkluodami arba su kalavijais rankose kaudamiesi po tavo vėliavomis. Tačiau seras Akselis siūlo sulyginti su žeme namus, kuriuos jie paliko, išprievartauti jų našles, išžudyti jų vaikus. Tie prasčiokai ne išdavikai…

— Išdavikai, — užsispyrė seras Akselis. — Ne visi Seltigaro vyrai žuvo Juoduosiuose Vandenyse. Šimtai jų kartu su savo lordu buvo paimti į nelaisvę ir, kai jis prisiekė ištikimybę Džofriui, pasekė jo pavyzdžiu.

— Kai jis prisiekė, — pabrėždamas kiekvieną žodį pasakė Davosas. — Jie buvo jo žmonės. Prisiekę kariai. Argi galėjo rinktis?

— Rinktis gali kiekvienas. Jie galėjo atsisakyti paklusti. Kai kurie atsisakė ir už tai mirė. Tačiau mirė būdami tikri, ištikimi mūsų vyrai.

— Ne visi žmonės vienodai stiprūs.

Tai buvo apgailėtinas atsakymas, ir Davosas tai suprato. Stanis Barateonas buvo geležinės valios vyras, nei suprantantis, nei atleidžiantis tokių silpnybių kitiems. Aš pralaimiu, nusiminęs pagalvojo jis.

— Kiekvieno vyro pareiga yra likti ištikimam savo teisėtam karaliui, net jei jo lordas elgiasi kitaip, — ryžtingai pareiškė Stanis.

Iš nevilties Davosą pagavo noras elgtis paikai, nutrūktgalviškai ir neapgalvotai.

— Kaip tu likai ištikimas karaliui Eiriui, kai tavo brolis pakėlė savo vėliavas? — leptelėjo jis.

Menėje įsiviešpatavo baugi tyla, o paskui seras Akselis suriko:

— Išdavystė!

Ir išsitraukė iš makštų durklą.

— Tavo malonybe, jis tiesiai tau į akis žeria tokius niekšiškus žodžius!

Davosas išgirdo Stanį griežiant dantimis. Karaliui ant kaktos iššoko melsva, kraujo priplūdusi gysla. Jųdviejų žvilgsniai susitiko.

— Nuleisk durklą, sere Akseli. Ir palik mudu vienus.

— Kaip tavo malonybė pageidauja…

— Pageidauju, kad išeitum, — tarė Stanis. — Dink man iš akių ir atsiųsk Melisandrą.

— Kaip įsakysi… — Seras Akselis įsikišo durklą į makštis, nusilenkė ir nuskubėjo prie durų. Jo, įpykusio, žingsniai nukaukšėjo grindimis.

— Tu visada piktnaudžiavai mano pakantumu, — kai jiedu liko dviese, įspėjo Stanis Davosą. — Galiu nupjauti tau liežuvį taip pat lengvai, kaip nupjoviau pirštų galus, kontrabandininke.

— Esu tavo žmogus, tavo malonybe. Todėl tai — tavo liežuvis. Gali daryti su juo ką panorėjęs.

— Tiesa, — šiek tiek aprimęs tarė karalius. — Ir norėčiau, kad tas liežuvis kalbėtų tiesą. Bet tiesa kartais būna nemaloni. Eiris? Jei tik žinotum… kaip man sunku buvo apsispręsti. Mano kraujas ar mano valdovas? Mano brolis ar mano karalius? — Jis susiraukė. — Ar kada nors matei Geležinį sostą? Atlošas su smaigais, suvyti metaliniai kaspinai, nelygūs kardų ašmenų kraštai, supinti ir sulydyti durklai… Tai nėra patogus krėslas, sere. Eiris taip dažnai įsipjaudavo, kad ilgainiui žmonės ėmė jį vadinti Šašų karaliumi, o Meigoras Žiaurusis tame krėsle buvo nužudytas. Kai kas sako, kad ne tame krėsle, o to krėslo. Tai nėra sostas, kuriame karalius gali atsipūsti ir pailsėti. Dažnai svarstau, kodėl mano broliai jo taip troško?

— Kodėl tuomet tu jo nori? — paklausė Davosas.

— Tai nederamas klausimas. Aš Roberto įpėdinis ir sostas teisėtai priklauso man. Tai įstatymas. Kai mirsiu, jis atiteks mano dukrai, nebent Selisa pagaliau pagimdytų sūnų. — Trimis pirštais jis švelniai perbraukė per stalą, per glotnius, sukietėjusius ir nuo laiko patamsėjusius dažų sluoksnius. — Aš — karalius. Tad visai nesvarbu, ko noriu. Turiu atlikti pareigą savo dukrai. Karalystei. Net Robertui. Žinau, kad jis nelabai mane mylėjo, nors buvo mano brolis. Lanisterių moteris įstatė jam ragus ir pavertė juokdariu. Gali būti, kad ir nužudė jį, kaip anksčiau Joną Ariną ir Nedą Starką. Už tokius nusikaltimus turi būti bausmė. Pradedant Sersėja ir jos bjaurastimis. Bet tai tik pradžia. Ketinu išvalyti tą dvarą. Robertui reikėjo tai padaryti po mūšio prie Trišakio. Seras Baristanas kartą man sakė, kad valdant karaliui Eiriui puvinys pirmiausia įsimetė į Veirį. Tam eunuchui nereikėjo atleisti. Taip pat ir Karalžudžiui. Robertas galėjo bent jau nuvilkti Džeimiui baltąjį apsiaustą ir išsiųsti jį prie Sienos, kaip patarė lordas Starkas. Bet jis paklausė Jono Arino. Aš tuo metu vis dar buvau apsiaustas Vėtrų Gūžtoje ir nieko nežinojau. — Staiga jis pasisuko ir įdėmiai pažvelgė į Davosą. — O dabar sakyk tiesą. Kodėl norėjai nužudyti ledi Melisandrą?

Vadinasi, jis žino… Karaliui Davosas meluoti negalėjo.

— Juoduosiuose Vandenyse sudegė keturi mano sūnūs. Ji atidavė juos suryti liepsnoms.

— Be reikalo ją kaltini. Ta ugnis nebuvo jos darbas. Plūsk Kipšą, keik ugnies burtininkus, keik tą kvailį Florentą, kuris nuplukdė mano flotilę tiesiai į paspęstus spąstus. Arba keik mane už užsispyrimą ir tuščiagarbiškumą, už tai, kad išsiunčiau Melisandrą, kai man jos labiausiai reikėjo. Bet ant Melisandros nepyk. Ji vis dar ištikima mano tarnaitė.

— Meisteris Kresenas buvo tavo ištikimas tarnas. Ji nužudė jį kaip ir serą Kortnį Penrouzą ir tavo brolį Renlį.

— Dabar kalbi kaip kvailys, — papriekaištavo karalius. — Taip, ji regėjo Renlio mirtį liepsnose, bet prie jo žūties prisidėjo ne daugiau už mane. Žynė buvo su manimi. Devanas galėtų tau tai patvirtinti. Jei manimi netiki, paklausk jo. Jei būtų galėjusi, ji būtų Renlį išgelbėjusi. Melisandra primygtinai prašė manęs su juo susitikti ir suteikti jam paskutinę galimybę išpirkti savo išdavystę. Taip pat Melisandra manęs paprašė, kad pasiųsčiau tavęs atvesti, kai seras Akselis norėjo atiduoti tave Rhlorui. — Jis švelniai šyptelėjo. — Ar tave tai nustebino?

— Taip. Ji žino, kad nesu nei jos, nei jos dievo draugas.

— Bet esi mano bičiulis. Tai ji taip pat žino. — Karalius mostu pakvietė Davosą prieiti arčiau. — Berniukas serga. Meisteris Pilosas gydo jį dėlėmis.

— Berniukas? — Davosas iš karto pagalvojo apie Devaną, karaliaus ginklanešį. — Mano sūnus, valdove?

— Devanas? Jis geras vaikinas. Daug ką paveldėjęs iš tavęs. Serga Roberto pavainikis, berniukas, kurį paėmėme Vėtrų Gūžtoje.

Edrikas Stormas.

— Kalbėjausi su juo Eigono Sode.

— Kaip ji ir norėjo. Kaip ir matė. — Stanis atsiduso. — Ar tas vaikinas tave sužavėjo? Gebėjimą žavėti jis turi. Paveldėjo iš tėvo. Jis žino esąs karaliaus sūnus ir tyčia apsimeta pamiršęs, kad yra pavainikis. Jis dievina Robertą, kaip kad jaunas būdamas jį dievino Renlis. Mano brolis karalius, atvykęs į Vėtrų Gūžtą, vaidindavo mylintį tėvą, be to, būdavo ir dovanų… kalavijų, ponių ir apsiaustų kailiais apsiūtais kraštais. Visa tai būdavo eunucho darbas. Berniukas prirašydavo pilną Raudonąją pilį padėkų, o Robertas juokdavosi ir klausdavo Veirio, ką jis šiais metais nusiuntė dovanų. Bet ir Renlis nebuvo geresnis. Auklėti berniuką jis paliko pilies valdytojams ir meisteriams ir visi jie tapo jo žavesio aukomis. Penrouzas nutarė geriau mirti, nei jį atiduoti. — Karalius sugriežė dantimis. — Tai mane vis dar piktina. Kaip jis galėjo manyti, kad berniuką nuskriausiu? Juk pasirinkau Robertą, ar ne? Kai išaušo ta sunki diena. Pasirinkau savą kraują, o ne garbę.

Jis nevadina berniuko vardu. Dėl to Davosas pasijuto nejaukiai.

— Tikiuosi, jaunasis Edrikas netrukus pasveiks.

Pamatęs Davoso susirūpinimą, Stanis tik atsainiai mostelėjo.

— Tai viso labo peršalimas. Jis kosti, dreba, karščiuoja. Meisteris Pilosas netrukus jį pagydys. Turbūt supranti, kad tas vaikėzas yra tuščia vieta, bet jo gyslomis teka mano brolio kraujas. Ji sako, kad karališkas kraujas teikia jėgų.

Davosui nereikėjo nė klausti, kas ta „ji“.

Stanis palietė Puošnųjį stalą.

— Tik pažvelk į jį, Svogūnų riteri. Man teisėtai priklausanti karalystė. Mano Vesterosas. — Jis brūkštelėjo per jį delnu. — Tos šnekos apie Septynias Karalystes yra tikra kvailystė. Eigonas regėjo tai prieš tris šimtus metų stovėdamas čia, kur dabar stovime mudu. Jo įsakymu meistrai išpiešė ir nudažė šį stalą. Pavaizdavo upes ir įlankas, kalvas ir kalnus, pilis, miestelius ir miestus, ežerus, pelkes ir miškus, bet… sienų nepažymėjo. Nes visa tai — viena. Viena karalystė, skirta valdyti vienam karaliui.

— Vienam karaliui, — pritariamai linktelėjo Davosas. — Vienas karalius — tai taika.

— Vesterose turiu įvykdyti teisingumą. Dalyką, kurio seras Akselis neišmano taip pat, kaip neišmano karo ypatumų. Sunaikinęs Nago salą, nieko nepasiekčiau, be to… kaip ir sakei, tai būtų blogis. Už išdavystę Seltigaras turi sumokėti pats, savo kailiu. Kai perimsiu šios karalystės valdymą, taip ir bus. Kiekvienas žmogus pjaus ką pasėjęs, pradedant įtakingiausiu lordu ir baigiant žemiausia, nuotekų griovyje gyvenančia žiurke. Ir kai kas neteks daugiau nei pirštų galiukų, gali būti tikras. Per juos mano karalystė neteko daug kraujo ir aš to nepamiršiu. — Karalius Stanis nusisuko nuo stalo. — Klaupkis, Svogūnų riteri.

— Tavo malonybe…

— Už svogūnus ir žuvį kadaise pakėliau tave į riterius. O už tai ketinu pakelti į lordus.

Už tai? Davosas sutriko.

— Aš patenkintas būdamas tavo riteriu, tavo malonybe. Tapęs lordu net nežinočiau, kaip tinkamai elgtis.

— Ir gerai. Elgtis kaip lordui — tai veidmainiauti. Šią sunkią pamoką jau išmokau. Dabar klaupkis. Tavo karalius įsako.

Davosas priklaupė, o Stanis išsitraukė ilgąjį kalaviją. Spindulingąjį. Taip kalaviją vadino Melisandra; raudoną didvyrio kalaviją, ištrauktą iš liepsnų, kuriose supleškėjo septyni dievai. Kai ašmenys išslydo iš makštų, menė, rodos, nušvito. Plienas iš tiesų spindėjo, — atrodė tai gelsvai rausvas, tai geltonas, tai raudonas. Oras aplink jį mirguliavo ir joks briliantas netviskėjo ryškiau už šį kalaviją. Bet kai Stanis palietė jo ašmenimis Davoso petį, jausmas buvo toks, tarsi ant peties būtų nuleistas paprastas ilgasis kalavijas.

— Sere Davosai iš Sivortų giminės, — tarė karalius, — ar esi ir būsi ištikimas bei garbingas mano vasalas dabar ir per amžius?

— Taip, tavo malonybe.

— Ar prisieki ištikimai man tarnauti iki paskutinės savo gyvenimo dienos, nuoširdžiai patarti ir nesvyruodamas paklusti, ginti mano teises ir mano karalystę nuo visų priešų ir dideliuose, ir mažuose mūšiuose, saugoti mano žmones ir bausti priešus?

— Prisiekiu, tavo malonybe.

— Tada stokis, Davosai Sivortai, stokis kaip Lietaus miško lordas, Siaurosios jūros admirolas ir karaliaus ranka.

Kelias akimirkas Davosas jautėsi toks priblokštas, kad negalėjo pajudėti. Rytą pabudau šios pilies kalėjimo požemyje.

— Tavo malonybe, negali… aš netinkamas žmogus, kad būčiau karaliaus ranka.

— Pats tinkamiausias. — Stanis įsikišo į makštis Spindulingąjį, padavė Davosui ranką ir padėjo atsistoti.

— Aš prastos kilmės, — priminė jam Davosas. — Išsišokėlis kontrabandininkas. Tavo lordai niekada man nepaklus.

— Tada pasirūpinsime naujais lordais.

— Bet… aš nemoku nei skaityti… nei rašyti.

— Už tave viską perskaitys meisteris Pilosas. O jei kalbėsime apie rašymą… buvęs mano ranka prirašė tiek, kad jam galva nuo pečių nusiris. Prašau tavęs tik to, ką visada man duodavai. Sąžiningumo. Ištikimybės. Tarnystės.

— Neabejoju, kad yra geresnių už mane… koks nors kilmingesnis lordas…

Stanis prunkštelėjo.

— Bar Emonas, tas jaunuolis? O gal mano nepatikimasis senelis? Seltigaras manęs išsižadėjo, jaunajam Velarionui — tik šešeri, o jaunasis Sanglasas, kai sudeginau jo brolį, išplaukė į Volantį. — Karalius piktai mostelėjo ranka. — Tiesa, dar yra keli geri vyrai. Seras Džilbertas Faringas su dviem šimtais ištikimų savo vyrų laiko man Vėtrų Gūžtą. Dar yra lordas Morigenas, Naitsongo pavainikis, jaunasis Čiteringas, mano pusbrolis Endrius… bet nė vienu iš jų nepasitikiu taip, kaip tavimi, mano Lietaus miško lorde. Būsi mano ranka. Noriu, kad per mūšį būtum šalia.

Dar vienas mūšis visus mus pribaigs, pagalvojo Davosas. Tai lordas Alisteris numatė teisingai.

— Tavo malonybė prašė sąžiningo patarimo. Tad, jei atvirai… kitam mūšiui su Lanisteriais mums trūksta kariuomenės.

— Jo malonybė kalba apie didįjį mūšį, — nuskambėjo moters balsas, dosniai praturtintas rytietišku akcentu. Tarpduryje stovėjo Melisandra, apsivilkusi raudonais šilkais ir tviskančiais atlasais, rankose laikydama uždengtą sidabrinį indą. — Šie nereikšmingi karai — tarsi vaikų peštynės, palyginti su tuo, kas laukia. Tas, kurio vardo nevalia ištarti, telkia jėgas, Davosai Sivortai, žiaurias, negailestingas ir neapsakomai didžiules jėgas. Netrukus įsiviešpataus šaltis ir niekada nesibaigsianti naktis. — Ji padėjo sidabrinį indą ant Puošniojo stalo. — Nebent ištikimi vyrai rastų savyje drąsos su šalčiu ir naktimi susikauti. Vyrai, kurių širdys liepsnoja.

Stanis įsistebeilijo į sidabrinį indą.

— Ji man tai parodė, lorde Davosai. Liepsnose.

— Matei tai, valdove?

Tokių dalykų Stanis Barateonas nebuvo linkęs išsigalvoti.

— Savo akimis. Po mūšio, kai puoliau į neviltį, ledi Melisandra liepė man pažvelgti į židinio ugnį. Kaminas gerai traukė ir nuo ugnies į viršų kilo plėnys. Spoksojau į jas gana kvailai jausdamasis, bet ji paragino mane pažvelgti atidžiau ir… plėnys buvo baltos, skriejo su kylančio oro srove, tik staiga man pasirodė, kad jos krenta. „Sniegas“, — pamaniau. Paskui žiežirbos ore, rodos, ėmė suktis ratu tarsi deglų žiedas ir per ugnį regėjau kažkokią kalvą miške. Už tų deglų plėnys virto juodai apsirengusiais vyrais, o per sniegą judėjo kažkokie pavidalai. Nepaisant ugnies kaitrumo, pajutau tokį šaltį, kad mane šiurpas nukrėtė, o tada reginys pranyko ir židinio liepsna vėl atrodė kaip visada. Bet tai, ką mačiau, buvo tikra, dėl to galėčiau pastatyti ant kortos savo karalystę.

— Ir pastatei, — pridūrė Melisandra.

Karalius šnekėjo taip užtikrintai, kad Davosas persigando.

— Kalva miške… Pavidalai ant sniego… Nesuprantu…

— Tai reiškia, jog kova prasidėjo, — tarė Melisandra. — Smėlis iš laikrodžio dabar byra greičiau ir žmogaus dienos šiame pasaulyje beveik suskaičiuotos. Turime veikti ryžtingiau, kitaip nebeliks jokios vilties. Vesterosas turi susivienyti po vieno tikro karaliaus, karalystei žadėto princo, Drakono Uolos lordo ir Rhloro išrinktojo, vėliava.

— Ką gi, Rhloras gana keistai renkasi. — Karalius susiraukė, tarsi būtų paragavęs ko nors šlykštaus. — Kodėl jis pasirinko mane, o ne mano brolius? Kodėl ne Renlį ir jo persiką? Sapnuose vis matau jam iš burnos tekančias sultis, o iš gerklės — kraują. Jei tarnaudamas pas brolį jis būtų atlikęs savo pareigą, lordą Taiviną mes būtume sutriuškinę. Ta pergale būtų didžiavęsis net Robertas. Robertas… — Stanis vėl sugriežė dantimis. — Sapnuoju ir jį. Besijuokiantį. Lėbaujantį. Besigiriantį. Šie dalykai jam geriausiai sekėsi. Šie dalykai ir karyba. Kovos lauke niekada jo nepranokau. Šviesos Valdovas savo kariu turėjo pasirinkti Robertą. Kodėl pasirinko mane?

— Nes tu — teisingas žmogus, — paaiškino Melisandra.

— Teisingas žmogus… — Stanis pirštu palietė uždengtą sidabrinę lėkštę. — Čia dėlės?

— Taip, — linktelėjo Melisandra, — bet dar kartą turiu tau pasakyti, kad tai — ne išeitis.

— Prisiekei, kad burtas veiks.

Karalius, rodos, supyko.

— Ir veiks, ir… ne.

— Tai veiks ar neveiks?

— Ir veiks, ir ne.

— Kalbėk suprantamai, moterie.

— Kai liepsnos kalbės aiškiau, aiškiau prabilsiu ir aš. Tiesa glūdi liepsnose, bet ne visada lengva ją pamatyti. — Jai ant kaklo kabantis stambus rubinas gerte gėrė gorės žarijų skleidžiamą šviesą. — Duok man berniuką, tavo malonybe. Šis būdas patikimesnis. Geresnis. Duok man berniuką ir aš pažadinsiu akmeninį drakoną.

— Jau sakiau, kad neduosiu.

— Jis tik vienas iš daugybės Vesterose gimusių prasčiokų vaikų. Iš visų vaikų, kurie kada nors gims viso pasaulio karalystėse.

— Berniukas nekaltas.

— Tas berniukas suteršė tavo santuokinį guolį, kitaip tikrai turėtum sūnų. Jis padarė tau gėdą.

— Robertas padarė man gėdą. Ne tas berniukas. Mano duktė jį myli. Be to, jis turi mano kraujo.

— Tavo brolio kraujo, — tarė Melisandra. — Karališko kraujo. Tik karališkas kraujas gali prikelti akmeninį drakoną.

Stanis vėl sugriežė dantimis.

— Daugiau šito nesiklausysiu. Drakonai jau praeitis. Targarienai mėgino juos prikelti keletą kartų. Ir ne tik apsijuokė, bet ir be reikalo nužudė kelis žmones. Šioje dievo pamirštoje uoloje mums gana ir vieno juokdario — Margaveidžio. Atnešei dėlių. Tad dirbk savo darbą.

Melisandra įsitempusi linktelėjo ir tarė:

— Kaip karalius įsakys…

Ji kyštelėjo dešinę ranką į kairę rankovę ir į žarijų gorę įbėrė saują kažkokių miltelių. Anglys suūžė. Virš jų ėmus rangytis blyškioms liepsnoms raudonoji moteris paėmė sidabrinį indą ir nunešė jį karaliui. Davosas matė, kaip ji nukėlė dangtį. Po juo buvo trys didelės, juodos, nuo kraujo išpampusios dėlės.

Berniuko kraujas, dingtelėjo Davosui. Karališkas kraujas.

Stanis ištiesė ranką ir pirštais suspaudė vieną iš dėlių.

— Pasakyk vardą, — liepė Melisandra.

Suspausta dėlė raitėsi ir taikėsi įsisiurbti į pirštą.

— Grobikas, — pasakė karalius. — Džofris Barateonas.

Ir įmetė dėlę į ugnį, o ši tarp žarijų susirietė nelyginant rudens lapas ir sudegė.

Stanis paėmė antrą.

— Grobikas, — paskelbė jis, tik šį kartą jau garsiau. — Beilonas Greidžojus.

Ir lengvai sprigtelėjo šliužą į žarijų gorę, dėlė pertrūko ir sutraškėjo. Šnypšdamas ir svildamas plūstelėjo kraujas.

Karaliaus rankoje atsidūrė paskutinė dėlė. Į šią, besiraitančią tarp pirštų, jis žiūrėjo kelias akimirkas.

— Grobikas, — pagaliau tarė. — Robas Starkas.

Ir įmetė ją į ugnį.

Džeimis

Harenholo pirtis buvo tamsi, tvanki, žemomis lubomis, pristatyta didelių akmeninių kubilų. Atvedę Džeimį viename iš tų kubilų jie rado sėdinčią ir piktai kūną besišveičiančią Brienę.

— Švelniau, moterie! — šūktelėjo Džeimis. — Nusigremši odą.

Ji numetė plaušinę ir užsidengė krūtis delnais, ne mažesniais už Gregorio Kligeino. Smailūs krūtų pumpurėliai, kuriuos ji taip stropiai dangstėsi, būtų labiau pritikę dešimtmetės mergaitės kūnui, o ne plačiai ir raumeningai jos krūtinei.

— Ką čia veiki? — pasiteiravo ji.

— Lordas Boltonas primygtinai kviečia drauge su juo vakarieniauti, bet nepakvietė mano blusų. — Kaire ranka Džeimis timptelėjo už skverno savo sargybinį. — Padėk man nusimesti tuos dvokiančius skarmalus. — Viena ranka jis negebėjo net atsirišti kelnių juosmens. Sargybinis, tiesa, nenoromis, bet pakluso. — O dabar palik mus vienus, — liepė Džeimis, kai jo drabužiai jau gulėjo sumesti į krūvą ant šlapių akmeninių grindų. — Miledi iš Tarto nenori, kad tokie padugnės kaip tu spoksotų į jos papus. — Rankos bige jis mostelėjo ir Brienei patarnavusiai moteriai pailgu, aštrių bruožų veidu. — Ir tu eik sau. Palauk lauke. Čia tik vienos durys, o moteris per stambi, kad užsliuogtų kaminu ir paspruktų.

Įprotis paklusti tarnams buvo įaugęs į kraują. Moteris išėjo iš pirties paskui sargybinį ir paliko juodu vienus. Akmeniniai kubilai buvo tokie dideli, kad juose galėjo maudytis po šešis arba septynis žmones, kaip buvo įprasta laisvuosiuose miestuose, tad Džeimis lėtai ir nerangiai įlipo į Brienės kubilą. Abi jo akys buvo atmerktos, nors dešinė, nepaisant Kiburno dėtų dėlių, tebebuvo šiek tiek patinusi. Džemis jautėsi esąs šimto devynerių metų, taigi gerokai žvalesnis, nei jautėsi vos įkėlęs koją į Harenholą.

Brienė nuo jo pasitraukė.

— Čia yra ir kitų kubilų.

— Šitas man bus kaip tik. — Jis atsargiai pasinėrė į garuojantį vandenį iki pat smakro. — Nebijok, moterie. Tavo šlaunys vienų mėlynių ir pažaliavusios, be to, man visai neįdomu, kas tarp jų. — Dešinę ranką jam teko laikyti uždėtą ant kubilo krašto, mat Kiburnas įspėjo jį žiūrėti, kad nesušlaptų tvarstis. Džeimis jautė, kaip kojose įtampa slūgsta, bet jam ėmė svaigti galva. — Jei nualpsiu, ištrauk mane. Dar niekas iš Lanisterių nenuskendo maudydamasis ir aš neketinu būti pirmas.

— Kodėl man turėtų rūpėti, kaip mirsi?

— Nes iškilmingai prisiekei. — Storas kaip kolona, balsvas jos sprandas nuraudo, ir Džeimis šyptelėjo. Brienė atsuko jam nugarą. — Vis dar esi drovi mergelė? Kaip manai, ko aš dar galėčiau būti nematęs? — Jis ėmė apgraibomis ieškoti Brienės numestos plaušinės, suspaudė ją pirštais ir energingai pradėjo šveistis. Bet net ir tai buvo nelengva ir Džeimis darbavosi gana nerangiai. Mano kairė ranka visai niekam tikusi.

Ir vis dėlto, prie odos pridžiūvusiam purvui tirpstant vanduo kubile pajuodo. Moteris vis dar sėdėjo atsukusi jam nugarą, plačių jos pečių raumenys atrodė įtempti ir stangrūs.

— Ar tave taip slegia mano rankos bigė? — paklausė Džeimis. — Turėtum būti patenkinta. Praradau ranką, su kuria nužudžiau karalių. Ranką, kuri nustūmė nuo to bokšto Starkų berniuką. Ranką, kurią įkišdavau savo seseriai į tarpkojį, kad jis sudrėktų. — Jis kyštelėjo strampą Brienei prie veido. — Nieko nuostabaus, kad Renlis žuvo, jei tu jį saugojai.

Staiga ji atsistojo tarsi sušerta per veidą, sukeldama karšto vandens bangą, nusiritusią per visą kubilą. Brienei lipant lauk, Džeimio žvilgsnis užkliuvo už tankių, šviesių jos tarpvietės plaukų. Šie buvo daug vešlesni nei sesers. Nežinia kodėl, bet Džeimis pajuto, kad jo kotas po vandeniu išpampo. Dabar suprantu, kad per ilgai buvau palikęs Sersėją. Sutrikęs dėl kūno reakcijos, jis nusuko akis.

— Tai, ką pasakiau, buvo niekinga, — sumurmėjo jis. — Aš sužeistas ir įširdęs. Atleisk man, moterie. Gynei mane, kaip būtų gynęs vyras, ir geriau nei dauguma iš jų.

Ji apsisiautė rankšluosčiu.

— Dar tyčiojiesi?

Tie žodžiai Džeimį vėl supykdė.

— Ar tu buka kaip pilies siena? Juk atsiprašiau. Pavargau su tavimi kovoti. Ką man pasakyti, kad sudarytume paliaubas?

— Paliaubos grindžiamos pasitikėjimu. Jei būtum pelnęs mano pasitikėjimą…

— Taip, aš juk Karalžudys. Priesaikos laužytojas, nužudęs vargšą liūdnąjį Eirį Targarieną. — Džeimis prunkštelėjo. — Man gaila ne Eirio, o Roberto. „Girdėjau, tave vadina Karalžudžiu, — tarė jis man per savo karūnavimo puotą. — Tik žiūrėk, kad tai netaptų įpročiu.“ Ir nusikvatojo. Kodėl Roberto niekas nevadina priesaikos laužytoju? Jis suskaldė karalystę, bet nukentėjo mano geras vardas.

— Robertas viską darė dėl meilės.

Vanduo sruvo Brienės šlaunimis ir jai po kojomis jau telkšojo bala.

— Robertas viską darė dėl puikybės, dėl moteriško tarpkojo ir dėl gražaus veidelio. — Džeimis sugniaužė kumštį… tiksliau, būtų sugniaužęs, jei būtų turėjęs plaštaką. Jam ranką pervėrė žiaurus tarsi juokas skausmas.

— Jis išjojo gelbėti karalystės, — priminė jam Brienė.

Gelbėti karalystės.

— Ar žinai, kad mano brolis padegė Juodųjų Vandenų žemupį? Užleido gaisrą ant vandens. Eiris būtų jame išsimaudęs, jei tik būtų išdrįsęs. Visi Targarienai pamišę dėl ugnies. — Džeimis vėl pajuto, kad jam sukasi galva. Čia taip karšta, o dar tie nuodai mano kraujyje, ta karštinė… Jis pritūpė ir vanduo pasiekė jam smakrą. — Sutepiau savo baltąjį apsiaustą… Tą dieną dėvėjau auksinius šarvus, bet…

— Auksinius šarvus? — Jos balsas atrodė vos girdimas, tarsi būtų sklidęs iš labai toli.

Džeimis plūduriavo karščio ir prisiminimų jūroje.

— Kai šokantys grifai pralaimėjo Varpų mūšį, Eiris jį išvarė. — Kodėl pasakoju šiai bjauriai mergšei visas tas nesąmones? — Pagaliau jis suvokė, kad Robertas — ne sau vietos nerandantis lordas, kurį galima sutriuškinti kada panorėjus, o grėsmingiausias priešininkas, su kokiu Targarienų giminė nebuvo susidūrusi nuo Deimono Blekfairo laikų. Karalius Levainui Marteliui netaktiškai priminė, kad turi Eliją, ir pasiuntė jį perimti vadovavimo dešimčiai tūkstančių dorniečių, Karališkuoju keliu traukiančių į šiaurę. Jonas Daris ir Baristanas Selmis išjojo į Akmeninę Septą telkti likusių gyvų grifo vyrų, o princas Reigaras grįžo iš pietų ir įtikino savo tėvą pamiršti puikybę ir pasikviesti į pagalbą mano tėvą. Bet varnas iš Kasterlių Uolos negrįžo ir karalius ėmė dar labiau baimintis. Jam visur vaidenosi išdavikai, o jei kartais jų nepamatydavo, Veiris uoliai juos parodydavo. Tad jo malonybė įsakė savo alchemikams visame Karaliaus Uoste prikaišioti degiųjų medžiagų. Po Didžiąja Beiloro septa ir Blusyno lūšnomis, po arklidžių ir sandėlių pamatais, po visais septyniais vartais, net Raudonosios pilies rūsiuose.

Tai buvo daroma visiškai slaptai, o darbą atliko saujelė labiausiai patyrusių ugnies burtininkų. Jie nepasitikėjo net savo padėjėjais ir neprašė jų pagalbos. Karalienė jau daug metų nieko nematydavo, o Reigaras telkė kariuomenę. Bet naujasis, vėzdu ir durklu ginkluotas Eirio ranka nebuvo visiškas kvailys, jis matė, kad ir dieną, ir naktį Rosartas, Belis ir Garigas kažkur vaikšto, ir jam kilo įtarimas. Čelstedas buvo jo vardas, lordas Čelstedas. — Pasakodamas Džeimis staiga dar kai ką prisiminė. — Laikiau tą vyrą bailiu, bet tą dieną, kai stojo akis į akį su Eiriu, drąsa jo neapleido. Jis kaip įmanydamas mėgino jį perkalbėti. Dėstė argumentus, juokavo, grasino, o galų gale ėmė maldauti. Kai ir tai nepadėjo, nusiėmė ant kaklo kabėjusią karaliaus rankos grandinę ir sviedė ją ant grindų. Už tai Eiris sudegino jį gyvą, o grandinę užkabino ant kaklo Rosartui, ugnies burtininkui, kurį labiausiai mėgo. Vyrui, kuris iškepė lordą Rikardą Starką jo paties šarvuose. O aš visą tą laiką stovėjau prie Geležinio sosto su baltais šarvais, sustingęs nelyginant lavonas, ir saugojau savo valdovą bei visas mielas jo paslaptis.

Visi mano prisiekusieji broliai buvo išvykę, bet Eiris norėjo, kad aš būčiau po ranka. Buvau kaip mano tėvas, tad jis manimi nepasitikėjo. Troško, kad būčiau ten, kur Veiris dieną ir naktį galėtų mane sekti. Tad viską girdėjau. — Ir jis prisiminė, kaip blizgėjo Rosartui akys, kai išvyniojo žemėlapius ir parodė, kur turi būti išdėliota medžiaga. Taip pat elgėsi ir Garigas su Beliu. — Reigaras susitiko su Robertu prie Trišakio, ir pati žinai, kas ten atsitiko. Kai ta žinia pasiekė dvarą, Eiris išsiuntė karalienę ir princą Viseirį į Drakono Uolą. Princesė Elija būtų išvykusi kartu, bet jis uždraudė. Nežinia kodėl, bet jis įsikalė į galvą, kad princas Levainas prie Trišakio turėjo išduoti Reigarą, ir vis dėlto manė galįs išlaikyti Dorną ištikimą sau, kol turės pašonėje Eliją ir Eigoną. „Išdavikai gviešiasi mano miesto, — girdėjau jį sakant Rosartui, — bet nieko jiems neatiduosiu, tik pelenus. Robertas galės karaliauti ant apanglėjusių kaulų ir iškepusios mėsos.“ Targarienai niekada nelaidoja savo mirusiųjų, jie juos degina. Eiris ketino visiems jiems sukurti didžiausią laidotuvių laužą. Nors, tiesą sakant, nemanau, kad jis tikrai tikėjosi mirties. Kaip ir jo pirmtakas Eirionas Ugningasis, Eiris tikėjo, kad ugnis jį pakeis… kad jis prisikels, atgims kaip drakonas ir visus savo priešus pavers pelenais.

Nedas Starkas su Roberto kariuomenės avangardu skubėjo į pietus, bet mano tėvo pajėgos pasiekė miestą anksčiau. Paiselis įtikino karalių, kad Vakarų sergėtojas atvyko jo ginti, tad karalius atidarė miesto vartus. Tąkart būtų buvę geriau, jei būtų paklausęs Veirio, o ne meisterio. Mano tėvas nedalyvavo kare, tik neužmiršo nieko, ką bloga Eiris jam padarė, ir buvo pasiryžęs pasiekti, kad Lanisterių giminė laimėtų. O prie Trišakio jis galutinai apsisprendė.

Pareiga ginti Raudonąją pilį teko man, bet žinojau, kad mes žuvę. Pasiunčiau žmogų pas Eirį prašydamas, kad leistų pasiūlyti paliaubų sąlygas. Mano žmogus grįžo su karaliaus įsakymu: „Jei nesi išdavikas, atnešk man savo tėvo galvą.“ Eiris pasiduoti neketino. Mano pasiuntinys sakė, kad su juo buvo lordas Rosartas. Supratau, ką tai reiškia.

Kai nuėjau pas Rosartą, jis buvo apsirengęs kaip paprastas šarvuotas riteris ir skubėjo prie užpakalinių vartų. Pirmiausia jį ir nužudžiau. Paskui papjoviau Eirį, kol šis dar nepasiuntė kito žmogaus perduoti įsakymo ugnies burtininkams. Po kelių dienų pričiupau likusius ir taip pat visus juos nudėjau. Belis siūlė man aukso, o Garigas verkė ir maldavo pasigailėti. Ką gi, kalavijas gailestingesnis nei ugnis, bet nemanau, kad Garigas įvertino mano parodytą kilnumą.

Vanduo atvėso. Atsimerkęs Džeimis vėl susigriebė spoksantis į savo kalaviją valdžiusios rankos bigę. Ranka, dėl kurios tapau Karalžudžiu. Ožys iš karto atėmė jam ir šlovę, ir gėdą. O ką paliko? Kas aš dabar?

Rankšluosčiu prisidengusi menkas krūtis, nuogomis, storomis ir baltomis kojomis, moteris atrodė juokingai.

— Ar išgirdusi mano pasakojimą žado netekai? Nagi, prakeik mane, pabučiuok arba pavadink melagiu. Daryk ką nors.

— Jei tai tiesa, kodėl niekas daugiau apie tai nežino?

— Karaliaus sargybos riteriai yra prisiekę saugoti karaliaus paslaptis. Norėtum, kad būčiau sulaužęs priesaiką? — Džemis nusijuokė. — Gal manai, jog kilnusis Vinterfelo lordas būtų klausęsis neįtikinamų mano pasiaiškinimų? Toks garbingas vyras. Jis vos pažvelgęs būtų paskelbęs man nuosprendį: kaltas. — Džeimis staiga atsistojo ir jam krūtine ėmė tekėti šaltas vanduo. — Ar vilkas turi teisę teisti liūtą? Ar turi?

Jis visas ėmė tirtėti ir, mėgindamas išlipti, trinktelėjo bige į kubilo kraštą.

Kūną nudiegė baisus skausmas ir staiga… pirtis ėmė suktis ratu. Brienė sugriebė jį, dar nespėjusį susmukti. Jos ranka buvo pašiurpusi, lipni ir šalta, bet moteris buvo stipri ir švelnesnė, nei jis manė. Švelnesnė už Sersėją, pagalvojo Džeimis, o tuo metu ji padėjo jam, linkstančiomis kojomis ir suglebusiu kotu, išlipti iš kubilo.

— Sargyba! — išgirdo jis šūktelint Brienę. — Karalžudys!

Džeimis, dingtelėjo jam, aš vardu Džeimis.

Kas vyko paskui, jis neprisiminė, tik atsipeikėjęs apsižiūrėjo begulįs ant drėgnų grindų, jį buvo apstoję sargybiniai, moteris ir Kiburnas ir visų jų veiduose buvo matyti susirūpinimas. Brienė stovėjo nuoga, bet, rodos, tuo metu buvo tai pamiršusi.

— Kubilų karštis jam pakenkė, — tarė meisteris Kiburnas. Ne, jis ne meisteris, jie atėmė jo grandinę. — Jo kraujyje dar yra nuodų, be to, pastaruoju metu jis nepavalgydavo. Kuo jį maitinote?

— Kirminais, myžalais ir pilkšvais vėmalais, — pratarė Džeimis.

— Sužiedėjusia duona, vandeniu ir avižų koše, — gelbėdamas savo kailį, pataisė jį sargybinis. — Bet prie maisto jis beveik neprisiliesdavo. Ką mums su juo daryti?

— Nuprauskite, aprenkite ir, jei reikės, nuneškite į Karaliaus Laužo menę, — liepė Kiburnas. — Lordas Boltonas primygtinai reikalauja, kad šiandien Karalžudys kartu su juo vakarieniautų. Laiko turime nedaug.

— Atneškite jam švarius drabužius, — paprašė Brienė. — Pasirūpinsiu, kad jis būtų nusiprausęs ir apsirengęs.

Tarnai mielai patikėjo jai šią užduotį. Jie padėjo jam atsikelti ir pasodino ant akmeninio suolo prie sienos. Brienė nuėjo vėl pasiimti savo rankšluosčio ir atsinešė plaušinę, kad galėtų baigti Džeimį prausti. Vienas iš sargybinių padavė jai skustuvą, kad sutvarkytų jam barzdą. Netrukus Kiburnas grįžo, nešinas iš šiurkštaus audeklo pasiūtais apatiniais drabužiais, švariomis juodos vilnos kelnėmis, dukslia žalia tunika ir priekyje raišteliais suvarstoma odinuke. Dabar Džeimiui jau ne taip svaigo galva, bet jis vis tiek judėjo nerangiai. Moters padedamas, jis šiaip taip apsirengė.

— Dabar man reikia tik sidabrinio veidrodžio.

Atstumtasis meisteris atnešė švarius drabužius ir Brienei; suteptą rausvą atlasinę suknią ir lininę apatinę tuniką.

— Atleisk, miledi. Harenhole tai vieninteliai tau tinkamo dydžio moteriški drabužiai.

Vos užmetus į juos akį buvo aišku, kad suknia pasiūta moteriai plonesnėmis rankomis, trumpesnėmis kojomis ir daug pilnesnėmis krūtimis. Ploni Myro nėriniai prastai slėpė mėlynes, kuriomis buvo išmargintas Brienės kūnas. Ir išvis su ta suknia moteris atrodė juokingai. Jos pečiai platesni už maniškius ir sprandas storesnis, pagalvojo Džeimis. Nieko nuostabaus, kad ji mieliau dėvi šarvinius marškinius. Be to, rožinė spalva jai irgi netiko. Jam dingtelėjo gera dešimtis žiaurių juokelių, tačiau bent kartą jis prikando liežuvį. Pamanė, kad geriau jos nesiutinti; turėdamas tik vieną ranką, Džeimis nebuvo Brienei lygiavertis priešininkas.

Kiburnas atnešė ir gertuvę.

— Kas čia? — pasiteiravo Džeimis, kai grandinę praradęs meisteris įbruko indą jam į rankas, kad atsigertų.

— Acte išmirkyta saldymedžio šaknis su medumi ir gvazdikėliais. Šis gėrimas suteiks tau jėgų ir praskaidrins galvą.

— Atnešk man nuoviro, nuo kurio ataugtų ranka, — tarė Džeimis. — Norėčiau tokio gėrimo.

— Gerk, — nė nešyptelėjusi paragino Brienė ir jis gurkštelėjo.

Kol pasijuto galįs atsistoti, praėjo dar pusvalandis. Po pirtyje tvyrojusios drėgmės ir prieblandos, gaivus lauko oras prilygo pliaukštelėjimui per veidą.

— Milordas jo jau laukia, — pranešė sargybinis Kiburnui. — Jos taip pat. Ar turiu jį nešti?

— Paeisiu ir pats. Briene, duok man ranką.

Stipriai į ją įsikibęs, Džeimis leidosi vedamas per kiemą į didžiulę menę, kurioje traukė skersvėjai, erdvesnę net už sosto menę Karaliaus Uoste. Sienose, maždaug kas dešimt pėdų, buvo įmūryta po židinį, jų čia buvo daugiau, nei Džeimis galėjo suskaičiuoti, bet nė vienas nesikūreno, tad menėje vėsuma smelkėsi į kaulus. Tuzinas kailiniais apsiaustais vilkinčių ietininkų saugojo duris ir laiptus, vedančius į du balkonus viršuje. O šios neaprėpiamos tuštumos viduryje, prie didžiulio stalo ant ožių, aplink kurį, rodės, plytėjo daugybė akrų glotnių pilkai melsvų grindų, laukė Dredforto lordas, kuriam patarnavo tik vienas taurininkas.

— Milorde… — kai jie sustojo priešais šeimininką, pasisveikino Brienė.

Ruzo Boltono akys buvo blyškesnės už akmenį, tamsesnės už pieną, o balsas — kaip šilkinis.

— Malonu, kad tau pakanka jėgų su manimi susitikti, sere. Miledi, prašau sėstis. — Jis mostelėjo į stalą, nukrautą įvairiais sūriais, duona, šalta mėsa ir vaisiais. — Gersite raudoną ar baltą? Tik bijau, kad jis ne pačios geriausios kokybės. Seras Eimoris išlakė beveik visus ledi Vent vyno rūsius.

— Tikiuosi, kad už tai jį nužudei. — Džeimis vikriai klestelėjo į jam pasiūlytą krėslą, kad Boltonas nematytų, koks jis iš tiesų silpnas. — Baltasis tik Starkams. Aš, kaip tikras Lanisteris, išgersiu raudonojo.

— Aš norėčiau vandens, — tarė Brienė.

— Elmarai, raudonojo serui Džeimiui, vandens ledi Brienei, o man — vyno su prieskoniais ir cinamonu.

Boltonas mostelėjo palydai leisdamas suprasti, kad jie gali būti laisvi, ir vyrai tylomis išėjo.

Iš įpročio Džeimis pamėgino paimti vyną dešine ranka. Bigė bakstelėjo į taurę, raudonas vynas aptaškė švarų lininį tvarstį ir jis gavo čiupti taurę kaire ranka, kad ši neparvirstų, bet Boltonas šio nerangaus veiksmo apsimetė nepastebėjęs. Šiaurietis pasiėmė džiovintą slyvą ir mažais kąsneliais ją suvalgė.

— Paragauk slyvų, sere Džeimi. Jos saldžiausios, be to, puikiai išjudina vidurius. Lordas Vargas paėmė jų vienoje užeigoje prieš ją sudegindamas.

— Mano žarnos puikiausiai dirba, tas ožys nėra lordas, o tavo ketinimai man gerokai įdomesni nei tavo džiovintos slyvos.

— Ketinimai, susiję su tavimi? — Ruzo Boltono lūpos krustelėjo ir veide šmėstelėjo švelni šypsenėlė. — Esi pavojingas grobis, sere. Kur tik eini, sėji nesantarvę. Net čia, laimingame mano Harenhole, — labai tyliai pasakė jis. — Riverane, rodos, taip pat. Ar žinai, kad Edmuras Tulis pažadėjo tūkstantį auksinių drakonų tam, kas tave sučiups?

Tik tūkstantį?

— Mano sesuo sumokės dešimt kartų daugiau.

— Šit kaip? — Lordo Boltono veide vėl šmėstelėjo ta švelni nesugaunama šypsenėlė. — Dešimt tūkstančių drakonų — didžiulė suma. Žinoma, nederėtų pamiršti ir lordo Karstarko siūlymo. Tam, kas atneš jam tavo galvą, jis žada atiduoti savo dukters ranką.

— Liepk ožiui pasirūpinti, kad Karstarkas savo siūlymą atsiimtų, — pasakė Džeimis.

Boltonas nusijuokė.

— Ar žinojai, kad, užėmę šią pilį, radome joje įkaitu laikytą Harioną Karstarką? Daviau jam visus turėtus Karholdo vyrus ir išsiunčiau kartu su Gloveriu. Tikiuosi, kad Prieblandos Slėnyje jam nieko bloga nenutiko… kitaip Alisa Karstark liks vienintelė lordo Rikardo palikuonė. — Jis pasiėmė dar vieną džiovintą slyvą. — Tavo laimė, kad žmonos man nebereikia. Būdamas Dvyniuose vedžiau ledi Valdą Frėj.

— Valdą Gražiąją? — Džeimis nerangiai mėgino prilaikyti duoną dešinės rankos bige, o kaire gabalėlį jos atsilaužti.

— Valdą Storąją. Milordas Frėjus pasiūlė man tokį sidabro kraitį, kiek svers nuotaka, tad, turėdamas tai omenyje, aš ir išsirinkau žmoną. Elmarai, atlaužk serui Džeimiui duonos.

Vaikinukas nuo kepalo atlaužė kumščio didumo gabalą ir padavė Džeimiui. Brienė duonos atsilaužė pati.

— Lorde Boltonai, — paklausė ji, — ar teisingos sklindančios kalbos, kad ketini atiduoti Harenholą Vargui Houtui?

— Toks buvo jo prašytas atlygis, — atsakė lordas Boltonas. — Ne vien Lanisteriai nelieka skolingi. Man, šiaip ar taip, netrukus teks iškeliauti. Dvyniuose Edmuras Tulis ketina vesti ledi Rosliną Frėj ir karalius man įsakė dalyvauti vestuvėse.

— Edmuras veda? — nustebo Džeimis. — Ne Robas Starkas?

— Jo malonybė karalius Robas jau yra vedęs. — Boltonas išspjovė į saują slyvos kauliuką ir padėjo jį į šalį. — Vesterlingų iš Stačiosios Uolos dukterį. Girdėjau, kad jos vardas Džeinė. Neabejoju, kad ją pažįsti, sere. Jos tėvas — tavo tėvo vėliavininkas.

— Mano tėvas turi daugybę vėliavininkų ir dauguma iš jų turi dukterų. — Mėgindamas prisiminti tą Džeinę, Džeimis viena ranka apgraibomis susirado savo taurę. Vesterlingai buvo sena giminė, bet ne tiek stipri, kiek garbinga.

— Negali būti, — užsispyrusi tarė Brienė. — Karalius Robas buvo prisiekęs vesti Frėjų dukterį. Jis niekada nesulaužytų priesaikos, jis…

— Jo malonybė — šešiolikos metų vaikinas, — atlaidžiai paaiškino Ruzas Boltonas. — Ir būčiau dėkingas, jei mano žodžiais neabejotum, miledi.

Džeimiui net pagailo Robo Starko. Mūšio lauke jis laimėjo karą, bet pralaimėjo jį miegamajame, vargšas kvailys.

— Ar lordas Valderis gardžiuojasi vakarienei valgydamas upėtakį, o ne vilką? — paklausė jis.

— Ak, ir upėtakis visai neprasta vakarienė. — Boltonas kilstelėjo blyškų pirštą ir mostelėjo į taurininką. — Nors mano vargšas Elmaras nusiminęs. Jis turėjo vesti Ariją Stark, bet kai karalius Robas Frėjus išdavė, jo gerajam tėvui neliko nieko kita, tik sužadėtuves nutraukti.

— Ar yra kokių nors žinių apie Ariją Stark? — Brienė palinko arčiau stalo. — Ledi Ketlina baiminosi, kad… Ar mergaitė vis dar gyva?

Ruzas Boltonas gūžtelėjo.

— Tiesa, Arija Stark buvo dingusi, bet dabar atsirado. Ketinu pasirūpinti, kad ji saugiai grįžtų į šiaurę.

— Ir ji, ir jos sesuo, — pasakė Brienė. — Už savo brolį Tirionas Lanisteris pažadėjo abi merginas.

Rodos, Dredforto lordą tai labai pralinksmino.

— Miledi, tau niekas nepasakė, ar ne? Lanisteriai meluoja.

— Ar ši niekinga pastaba skirta mano giminei? — Sveikąja ranka Džeimis suspaudė peilio sūriui pjaustyti kriaunas. — Galas apvalus ir bukas, — tarė jis, nykščiu braukdamas per ašmenis, — bet akį vis tiek išdurs. — Jo kaktą išpylė prakaitas. Džeimiui beliko tikėtis, jog neatrodo toks silpnas, kaip jaučiasi.

Lordo Boltono lūpose vėl pasirodė šypsnys.

— Kaip vyras, kuriam reikia atlaužti duonos, kalbi labai narsiai. Bet nepamiršk, kad visur aplink stovi mano sargybiniai.

— Visur aplink, bet vos ne už pusės lygos. — Džeimis žvilgtelėjo į erdvią, ilgą menę. — Kol jie prie mūsų pribėgs, būsi negyvas kaip Eiris.

— Nelabai kilnu grasinti šeimininkui, vaišinančiam tave sūriu ir alyvuogėmis, — papriekaištavo lordas Boltonas. — Čia, šiaurėje, svetingumo įstatymo mes šventai tebesilaikome.

— Aš čia įkaitas, o ne svečias. Tavo ožys nukirto man ranką. Jei manai, kad pakiši man kelias džiovintas slyvas ir aš viską pamiršiu, tai velniškai klysti.

Šie žodžiai Ruzą Boltoną suglumino.

— Gal ir klystu. Gal turėčiau perleisti tave Edmurui Tuliui kaip dovaną vestuvių proga arba… nukirsti galvą, kaip tavo sesuo nukirto galvą Edardui Starkui.

— Nepatarčiau. Kasterlių Uola tokius dalykus ilgai prisimena.

— Tarp mano sienų ir tavo uolos — tūkstančiai lygų kalnų, jūrų ir pelkių. Lanisterių priešiškumas Boltonui nedaug ką reiškia.

— Lanisterių draugystė galėtų reikšti labai daug. — Džeimis pamanė, kad žaidimą perprato. Bet ar jį perprato ir ta moteris? Jis nedrįso pažvelgti į Brienę ir pasitikrinti.

— Nesu tikras, ar esate tokie draugai, kokių išmintingas vyras norėtų turėti. — Ruzas Boltonas vėl pasikvietė vaikinuką. — Elmarai, atpjauk svečiams po griežinį kepsnio.

Pirmiausia taurininkas aptarnavo Brienę, bet valgyti ji neskubėjo.

— Milorde, — kreipėsi ji į lordą Boltoną, — seras Džeimis turi būti iškeistas į ledi Ketlinos dukteris. Turi mus paleisti, kad galėtume keliauti toliau.

— Iš Riverano grįžęs varnas parnešė žinią apie pabėgimą, o ne apie įkaitų mainus. O jei padėjai šiam belaisviui nusimesti pančius, esi kalta dėl išdavystės, miledi.

Stambuolė moteris atsistojo.

— Tarnauju ledi Stark.

— O aš — Šiaurės karaliui. Arba karaliui, kuris prarado šiaurę, kaip kai kas dabar jį vadina. Karaliui, kuris niekada nenorėjo tų mainų ir neketino atiduoti sero Džeimio Lanisteriams.

— Sėsk ir valgyk, Briene, — paragino ją Džeimis, o tuo metu Elmaras įdėjo jam į lėkštę apskrudusį, su krauju kepsnio griežinį. — Jei Boltonas būtų norėjęs mus nužudyti, tikrai nebūtų švaistęs savo brangiųjų džiovintų slyvų ir nekėlęs audros savo viduriuose. — Jis įbedė akis į mėsą ir suprato, kad viena ranka niekaip jos neatsipjaus. Dabar aš nė mergaitės nevertas, tarė sau Džeimis. Ožys išlygino šiuos mainus, tik abejoju, ar ledi Ketlina jam už tai padėkos, kai Sersėja grąžins jos vilkiūkštes taip pat nukapotomis rankomis. Pagalvojęs apie tai jis susiraukė. Lažinuosi, kad už šią piktadarybę kaltė ir vėl kris ant mano galvos.

Ruzas Boltonas neskubėdamas pjaustė savo kepsnį ir jo lėkštėje tryško kraujas.

— Ledi Briene, ar atsisėsi, jei pasakysiu, kad tikiuosi išsiųsti serą Džeimį pas Lanisterius, kaip judvi su ledi Stark ir pageidavote?

— Aš… Leisi mums keliauti toliau? — nepatikliai paklausė moteris, bet atsisėdo. — Gerai, milorde.

— Tikrai gerai. Tačiau lordas Vargas sudarė man… nedidelę kliūtį. — Jis nukreipė savo blyškias akis į Džeimį. — Ar žinai, kodėl Houtas nukirto tau ranką?

— Jam patinka kapoti rankas. — Lininis tvarstis, kuriuo buvo apvyniota bigė, pasidarė margas nuo vyno ir kraujo. — Ir kojas. Priežasties jam, rodos, nereikia.

— Ir vis dėlto priežastį jis turėjo. Houtas gudresnis, nei atrodo. Tokiam būriui kaip Smarkieji Vyrukai niekas ilgai nevadovaus, jei neturės košės galvoje. — Boltonas durklo galu pasismeigė gabalėlį mėsos, įsidėjo jį į burną, susimąstęs pakramtė ir nurijo. — Lordas Vargas paliko Lanisterius, nes pasiūliau jam Harenholą — tūkstantį kartų didesnį atlygį, nei jis galėjo tikėtis sulauksiąs iš lordo Taivino. Bet kadangi yra kilęs ne iš Vesteroso, jis nežinojo, kad ši dovana turi nuodingą dyglį.

— Hareno Juodojo prakeiksmą? — nusišaipė Džeimis.

— Taivino Lanisterio prakeiksmą. — Boltonas pakėlė savo taurę ir Elmaras, netaręs nė žodžio, ją pripylė. — Mūsų ožiui reikėjo pasitarti su Tarbekais arba Reinais. Gal jie būtų jį įspėję, kaip tavo lordas tėvas elgiasi su išdavikais.

— Nebėra nei Tarbekų, nei Reinų, — pasakė Džeimis.

— Būtent tai ir norėjau pasakyti. Lordas Vargas neabejotinai tikėjosi, kad lordas Stanis užims Karaliaus Uostą ir tada, atsidėkodamas kad ir už kuklų jo prisidėjimą prie Lanisterių giminės žlugimo, patvirtins jo nuosavybės teises į pilį. — Jis šiurkščiai nusijuokė. — Bijau, kad apie Stanį Barateoną jis irgi nedaug težino. Už padarytą paslaugą Stanis gal ir būtų jam atidavęs Harenholą, bet… pakoręs už padarytus nusikaltimus.

— Kilpa ant kaklo — švelnesnė bausmė už tą, kurios jis sulauks iš mano tėvo.

— Neseniai jis pats ėmė tai suprasti. Stanis žlugęs, Renlis žuvęs ir nuo lordo Taivino keršto jį gali išgelbėti tik Starko pergalė, bet tikimybė, kad jis ją pasieks, labai jau menka.

— Karalius Robas laimėjo visus mūšius, — išdidžiai įsiterpė Brienė, ištikima Starkams ne tik darbais, bet ir žodžiais.

— Laimėjo visus mūšius, bet prarado Frėjų ir Karstarkų paramą, taip pat Vinterfelą ir šiaurę. Gaila, kad tas vilkas dar toks jaunas. Šešiolikmečiai vaikinai visada šventai tiki, kad yra nemirtingi ir nenugalimi. Vyresnis vyras, manau, tiesiog pasiduotų. Po karo visuomet įsiviešpatauja taika ir daug kas atleidžiama… bent jau Robui Starkui ir jo giminei. Bet ne tokiems kaip Vargas Houtas. — Boltonas šyptelėjo Džeimiui. — Abi pusės juo pasinaudojo, bet jei Houtas žūtų, nė viena neišlietų nė ašaros. Smarkieji Vyrukai Juodųjų Vandenų mūšyje nedalyvavo, bet vis tiek ten žuvo.

— Atleisi man, jei negedėsiu?

— Nejauti mūsų vargšui pasmerktam ožiui nė menkiausio gailesčio? Ak, bet dievai, matyt, jaučia… kitaip kam būtų atidavę tave jam į rankas? — Boltonas suvalgė dar vieną kąsnelį mėsos. — Karholdas mažesnis ir skurdesnis už Harenholą, bet jis dunkso per toli, kad jį pasiektų liūto letenos. Vedęs Alisą Karstark, Houtas galėtų tapti tikru lordu. Būtų dar geriau, jei jis galėtų gauti iš tavo tėvo šiek tiek aukso, bet… kad ir kiek lordas Taivinas sumokėtų, jis vis tiek nugabentų tave lordui Rikardui. Ir paprašytų už tave dukters rankos ir saugaus prieglobsčio.

Tačiau, kad parduotų, pirmiausia jis turi tave išlaikyti, o upių kraštuose knibždėte knibžda vyrų, kurie mielai tave išvogtų. Gloveris ir Tolhartas buvo sutriuškinti Prieblandos Slėnyje, bet jų kariuomenės likučiai vis dar bastosi po apylinkes su Kalnu, žudančiu atsiliekančius. Į pietus ir rytus nuo Riverano tave medžiodami klajoja tūkstantis Karstarkų vyrų. Dar kitur klaidžioja Darių kariai, likę be lordo ir nesilaikantys jokių įstatymų, taip pat keturkojų vilkų gaujos ir lordo Žaibo bastūnai. Dondarionas mielai pakartų judu su ožiu ant vieno medžio šakų. — Dredforto lordas pamirkė gabalėlį duonos ant lėkštės ištryškusiame kraujyje. — Harenholas yra vienintelė vieta, kur lordas Vargas galėtų tikėtis išlaikyti tave sveiką ir gyvą, bet šioje pilyje mano, sero Einio ir jam tarnaujančių Frėjų karių gerokai daugiau nei jo vyrų. Žinoma, jis baiminosi, kad galiu grąžinti tave į Riveraną serui Edmurui arba, dar blogiau, išsiųsti pas tėvą.

Sužalodamas tave jis norėjo pašalinti grėsmę — tavo kalaviją, — gauti šiurpų simbolį, kad galėtų nusiųsti jį tavo tėvui, ir sumažinti man tavo vertę. Mat jis tarnauja man, kaip aš tarnauju karaliui Robui. Taigi jo nusikaltimas yra ir manasis, — bent jau taip tikriausiai manys tavo tėvas. Todėl ir susidūriau su šiokia tokia… kliūtimi. — Jis pažvelgė į Džeimį šaltai, nemirksėdamas ir kažko laukdamas.

Suprantu.

— Nori, kad atleisčiau tau kaltę. Kad pasakyčiau tėvui, jog ši bigė — ne tavo darbas. — Džeimis nusijuokė. — Milorde, išsiųsk mane pas Sersėją ir aš trauksiu tokią dainą, kokios pageidauji, visiems papasakosiu, kaip maloniai su manimi elgeisi. — Jis žinojo, kad jei būtų atsakęs ką nors kita, Boltonas būtų atidavęs jį ožiui. — Jei turėčiau ranką, viską surašyčiau. Kaip mane sužalojo samdomas kalavijuotis, kurį į Vesterosą atsivežė pats mano tėvas, ir kaip kilnusis lordas Boltonas mane išgelbėjo.

— Patikėsiu ir tavo žodžiu, sere.

Tokius žodžius girdžiu ne dažnai.

— Ar greitai galėtum leisti išvykti? Ir kaip ketini apsaugoti mane nuo visų tų vilkų, plėšikų ir Karstarkų?

— Išvyksi tada, kai Kiburnas pasakys, kad jau sustiprėjai, iškeliausi su stipria rinktinių vyrų palyda, kuriai vadovaus mano kapitonas Voltonas, dar vadinamas Geležine Koja. Visiškai man ištikimas karys. Voltonas sveiką ir gyvą parves tave į Karaliaus Uostą.

— Su sąlyga, kad ir ledi Ketlinos dukterys bus gyvos ir sveikos grąžintos namo, — įsiterpė moteris. — Milorde, aš dėkinga už tavo žmogaus, Voltono, apsaugą, bet mergaitės yra mano rūpestis.

Dredforto lordas abejingai į ją dėbtelėjo.

— Dėl mergaičių daugiau gali nesirūpinti, miledi. Ledi Sansa yra neūžaugos žmona ir tik dievai gali juodu išskirti.

— Jo žmona? — priblokšta pratarė Brienė. — Kipšo? Bet… jis prisiekė prieš visą dvarą, prieš dievus ir žmones…

Ji tokia naivi… — Tiesą sakant, Džeimį ši žinia irgi nustebino, tik jis neišsidavė. Sansa Stark… Tiriono veide tikrai turėtų nušvisti šypsena. Jis prisiminė, koks laimingas buvo jo brolis su ta smulkaus ūkininko dukra… dvi savaites.

— Ką Kipšas prisiekė arba ko neprisiekė, dabar visai nesvarbu, — pasakė lordas Boltonas. — Bent jau tau. — Moteris atrodė įžeista. Kai lordas Boltonas pasišaukė sargybinius, galbūt ji pagaliau pajuto plieninius paspęstų spąstų smaigus. — Seras Džeimis keliaus į Karaliaus Uostą. Bet apie tave, rodos, neužsiminiau. Būtų nesąžininga, jei atimčiau iš lordo Vargo abu belaisvius. — Dredforto lordas ištiesė ranką ir pasiėmė dar vieną džiovintą slyvą. — Tavim dėtas, miledi, rūpinčiausi ne Starkais, o sukčiau galvą, kaip gauti safyrų.

Tirionas

Jam už nugaros, kažkur auksinių apsiaustų, išsirikiavusių per visą kelią, gretos viduryje nekantriai prunkštė arklys. Be to, Tirionas girdėjo kosint lordą Džailsą. Jis neprašė atsiųsti nei Džailso, nei sero Adamo, nei Džalabaro Kso, nei kurio nors kito, bet jo lordas tėvas nujautė, kad Doranas Martelis gali įsižeisti, jei per Juoduosius Vandenis jį lydės vien neūžauga.

Džofris pats turėjo pasitikti dorniečius, sėdėdamas balne ir laukdamas pagalvojo Tirionas, bet jis, žinoma, būtų viską sugadinęs. Pastaruoju metu karalius vis kartojo iš Meiso Tairelio riterių nusiklausytus juokelius apie dorniečius. Kiek dorniečių reikia žirgui pakaustyti? Devynių. Vienas kausto, kiti aštuoni laiko pakėlę žirgą. Tirionui kažkodėl neatrodė, kad tokie pokštai Doranui Marteliui būtų juokingi.

Kai raiteliai išjojo iš žaliuojančio miško, išsirikiavę ilga, dulkių apgaubta kolona, jis išvydo plevėsuojančias jų vėliavas. Nuo tos vietos, kur jie laukė, iki upės stirksojo tik nuogi juodi medžiai — mūšio, kuriame dalyvavo ir Tirionas, palikimas. Per daug vėliavų, nemaloniai nustebęs tarė sau jis, žiūrėdamas į pelenus, kylančius artėjantiems arkliams iš po kanopų, kaip kad kilo ir iš po Tairelio vadovaujamo kariuomenės avangardo žirgų kanopų, kai šis atakavo Stanio pajėgas iš šono. Sprendžiant iš vaizdo, Martelis pasikvietė pusę Dorno lordų. Tirionas pamėgino galvoti apie tai, kas iš to galėtų būti gero, bet jam nieko nepavyko sumąstyti.

— Kiek vėliavų suskaičiuoji? — paklausė jis Brono.

Samdomas kalavijuotis riteris delnu prisidengė akis nuo saulės.

— Aštuonias… ne, devynias.

Sėdėdamas balne, Tirionas pasisuko.

— Podai, eikš čia. Apibūdink man vėliavas ir išvardyk, kurioms giminėms jos priklauso.

Podrikas Peinas paragino savo arklį ir prijojo arčiau. Jis nešė karaliaus vėliavą, didįjį Džofrio elnią ir liūtą, ir iš paskutiniųjų mėgino šią sunkenybę išlaikyti. Bronas buvo iškėlęs Tiriono vėliavą — auksinį Lanisterių liūtą tamsiai raudoname fone.

Jis dar auga, dingtelėjo Tirionui, kai Podas atsistojo pėdomis remdamasis į balnakilpes, kad geriau matytų. Netrukus jis mane praaugs kaip ir visi kiti. Tiriono lieptas, vaikinas kruopščiai studijavo dorniečių heraldiką, bet kaip visuomet labai jaudinosi.

— Neįžiūriu. Vėjas labai plaiksto vėliavas.

— Bronai, pasakyk vaikinukui, ką matai.

Šiandien Bronas atrodė kaip tikras riteris: vilkėjo naują liemenę ir apsiaustą, o jam ant krūtinės puikavosi liepsnojanti grandinė.

— Raudona saulė gelsvai rausvame fone, — pasakė jis, — su ją pervėrusia ietimi.

— Marteliai, — iš karto pažino Podrikas Peinas ir jam aiškiai palengvėjo. — Martelių giminė iš Saulės Ieties, milorde. Dorno princas.

— Šią vėliavą būtų pažinęs ir mano žirgas, — šaltai tarė Tirionas. — Liepk jam atpažinti kitą, Bronai.

— Dar yra skaisčiai raudona vėliava su geltonais rutuliais.

— Citrinomis? — viltingai paklausė Podas. — Skaisčiai raudonas fonas, primėtytas citrinų? Gal tai Doltų giminė? Iš… iš Lemonvudo.

— Gali būti. Dar viena: didelis juodas paukštis geltoname fone. Naguose laiko kažką rožinio ar balto — vėliava taip plazda, kad sunku tiksliai pasakyti.

— Blekmontų grifas, laikantis naguose kūdikį, — tarė Podas. — Blekmontų giminė iš Blekmonto, sere.

Bronas nusijuokė.

— Vėl skaitai knygas? Knygos sugadins tau akis ir negalėsi kautis kalaviju, vaikine. Dar matau kaukolę. Ir juodą vėliavą.

— Karūnuota Menvudžių giminės kaukolė, pilkšva ir auksinė juodame fone. — Po kiekvieno teisingo atsakymo Podas vis labiau pasitikėjo savo jėgomis. — Menvudžiai iš Kingsgreivo.

— Trys juodi vorai?

— Tai skorpionai, sere. Korgilų giminė iš Sendstouno, trys juodi skorpionai raudoname fone.

— Raudona ir geltona, o tarp jų — rantyta linija.

— Helholto liepsnos. Ulerių giminė.

Tirionui tai padarė įspūdį. Kai tik atsiriša liežuvis, vaikinas pasirodo visai nekvailas.

— Vardyk toliau, Podai, — paragino jis. — Jei žinosi visus, gausi dovaną.

— Pyragas su raudonais ir juodais ruožais, — tarė Bronas. — O vidury — auksinė ranka.

— Elirionų giminė iš Dievų Malonės.

— Raudona višta, ryjanti gyvatę. Bent jau taip atrodo.

— Gargeilenai iš Sūriojo Kranto. Ten gyvatnešis. Sere. Atsiprašau. Ne višta. Raudonas, su juoda gyvate snape.

— Labai gerai! — sušuko Tirionas. — Dar viena, vaikine.

Bronas atidžiai nužvelgė artėjančių dorniečių gretas.

— Paskutinėje vėliavoje pavaizduota auksinė plunksna žaliame languotame audinyje.

— Auksinė rašomoji plunksna, sere. Džordeinai iš Toro.

Tirionas nusijuokė.

— Devynios ir visos atpažintos. Pats nebūčiau jų išvardijęs.

Tai buvo melas, tačiau šie žodžiai turėjo įkvėpti vaikinui pasitikėjimo savimi, kurio jam būtinai reikėjo.

Martelis, rodos, atvyksta su grėsminga palyda. Nė viena iš Podo išvardytų giminių nebuvo maža ar neįtakinga. Karališkuoju keliu jojo devyni didžiausi Dorno lordai — patys arba jų įpėdiniai, — ir Tirionas kažkodėl netikėjo, jog jie sukorė tokį kelią vien tam, kad pamatytų šokantį lokį. Dorniečiai siuntė kažkokią žinią. Ir ta žinia man nepatinka. Jis pagalvojo, ar tik jie nepadarė klaidos laivu išsiuntę Mirselą į Saulės Ietį.

— Milorde, — truputį drovėdamasis tarė Podas, — nėra neštuvų.

Tirionas staiga pasuko galvą. Vaikinukas buvo teisus.

— Doranas Martelis visuomet keliauja neštuvuose, — pridūrė Podrikas. — Drožinėtuose neštuvuose su šilkinėmis užuolaidomis ir ant jų išpieštomis saulėmis.

Tirionas irgi buvo apie tai girdėjęs. Princas Doranas buvo pradėjęs šeštą dešimtį ir jį kankino podagra. Gal Doranas norėjo joti greičiau, tarė sau jis. Arba gal baiminosi, kad neštuvai netaptų pernelyg viliojančiu taikiniu plėšikams, arba nusprendė, jog Kaulų kelio perėjose neštuvai pasirodys esantys pernelyg griozdiški ir nepatogūs. O gal išsigydė podagrą?

Tik… kodėl tuomet Tiriono vis neapleido bloga nuojauta?

Tas laukimas buvo nepakenčiamas.

— Vėliavas iškelt, — griežtai įsakė jis. — Mes juos pasitiksime.

Tirionas paragino žirgą. Bronas ir Podas, jojantys iš abiejų pusių, neatsiliko nė per žingsnį. Pamatę juos artinantis, dorniečiai taip pat paragino žirgus ir jiems jojant vėliavos ėmė plevėsuoti vėjyje. Prie išpuoštų dorniečių balnų kabojo apskriti, jų taip mėgstami metaliniai skydai, be to, dauguma vyrų turėjo po ryšulį trumpų svaidomųjų iečių arba po dvilinką dornietišką lanką, kuriais jie raiti taip puikiai mokėjo naudotis.

Pirmasis karalius Deironas nustatė, kad yra trys dorniečių grupės. Druskiniai dorniečiai, gyvenantys pakrantėse, smėliniai dykumų ir ilgųjų upių slėnių dorniečiai ir akmeniniai dorniečiai, įkūrę savo tvirtoves Raudonųjų kalnų perėjose ir aukštumose. Druskinių dorniečių gyslomis Roinų kraujo tekėjo daugiausiai, akmeninių dorniečių — mažiausiai.

Dorano palydoje, rodos, buvo tinkamai atstovaujama visų trijų grupių dorniečiams. Druskinių dorniečių vyrai buvo vikrūs ir tamsūs, jų oda glotni ir gelsvai žalsva, o ilgi juodi plaukai plevėsavo vėjyje. Smėliniai dorniečiai buvo dar tamsesni, o jų veidai nurudinti karštos Dorno saulės. Šalmus jie buvo apsirišę didelėmis šviesiomis skaromis, kad išvengtų saulės smūgio. Akmeniniai dorniečiai buvo stambiausio sudėjimo ir šviesiausio gymio: andalų ir Pirmųjų Žmonių sūnūs, rudaplaukiai arba šviesiaplaukiai, jų veidai nuo saulės nudegdavo arba strazdanodavo, bet nerusdavo.

Lordai vilkėjo šilkinius ir atlasinius drabužius plačiomis rankovėmis, buvo susijuosę briliantais puoštais diržais. Jų šarvai buvo padengti storu emalio sluoksniu ir inkrustuoti lydytu variu, spindinčiu sidabru ir šviesiai rausvu auksu. Jie jojo bėrais ir sartais žirgais, keli jų buvo balti kaip sniegas, bet visi dailūs ir greiti, ilgais kaklais ir siauromis gražiomis galvomis. Garsieji Dorno smėliniai ristūnai buvo smulkesnio sudėjimo nei tikri karo žirgai ir negalėjo išlaikyti tokio didelio šarvų svorio, bet sklido kalbos apie jų ištvermę ir apie tai, kad jie nepavargdami gali risnoti dieną, naktį ir dar vieną dieną.

Dorniečių vadas jojo ant juodo kaip nuodėmė eržilo ugniniais karčiais ir uodega. Balne jis laikėsi taip, tarsi ten būtų gimęs — aukštas, lieknas, dailus. Jam ant pečių plaikstėsi šviesiai raudonas šilkinis apsiaustas, o jo šarvinius marškinius sudarė kraštais užsidengiantys variniai diskai, kurie jam jojant tviskėjo nelyginant tūkstantis naujutėlaičių variokų. Jo aukšto, paauksuoto šalmo priekyje puikavosi varinė saulė, o ant tviskančio, už nugaros tabaluojančio apskrito skydo emalio buvo nupieštas Martelių giminės ženklas — saulė ir ietis.

Martelių saulė, tik dešimčia metų per jaunas, sustabdęs žirgą pagalvojo Tirionas, be to, pernelyg sveikas ir labai jau narsus. Dabar jis suprato, su kuo jam teks turėti reikalų. Kiek dorniečių reikia karui pradėti? — pasvarstė Tirionas. Tik vieno. Ir vis dėlto jam neliko nieko kita, tik šypsotis.

— Sveiki atvykę milordai. Sužinojome, kad atjojate, tad jo malonybė karalius Džofris liepė man joti ir jo vardu jus pasitikti. Mano lordas tėvas, karaliaus ranka, taip pat siunčia linkėjimus. — Tirionas apsimetė draugiškai sumišęs. — Kuris iš jūsų princas Doranas?

— Dėl pašlijusios sveikatos mano broliui teko likti Saulės Ietyje. — Jaunasis princas nusiėmė šalmą. Jo kakta buvo suraukta, veido išraiška niūri, antakiai ploni ir einantys lanku virš didžiulių juodų kaip anglis akių. Vos kelios sidabrinės sruogos darkė jo žvilgančius juodus plaukus, virš kaktos gerokai praretėjusius ir surištus į arklio uodegą tokiu pat smailiu galu kaip ir jo nosies galas. Be abejonės, druskinis dornietis.

— Princas Doranas siuntė mane, kad užimčiau jo vietą karaliaus Džofrio taryboje, kaip jo malonybė ir norėjo.

— Jo malonybė jausis didžiai pagerbtas galėdamas gauti tokio garsaus kario kaip princas Oberinas iš Dorno patarimą, — tarė Tirionas, bet pagalvojo: Nuotekų grioviais tekės kraujas. — Kilmingi tavo palydovai taip pat laukiami.

— Leisk tau juos pristatyti, milorde Lanisteri. Seras Dezielis Doltas iš Lemonvudo. Lordas Tremondas Gargeilenas. Lordas Harmenas Uleris ir jo brolis, seras Ulvikas. Seras Rajonas Elirionas ir nesantuokinis jo sūnus, seras Deimonas Sendas, Pavainikis iš Dievų Malonės. Lordas Dagosas Menvudis, jo brolis, seras Mailsas, jo sūnūs, Morsas ir Dikonas. Seras Aronas Korgilas. Ir, žinoma, negaliu nepaminėti kilmingų moterų. Mirija Džordein, Toro įpėdinė. Ledi Lara Blekmont, jos duktė Džinesa, jos sūnus Perosas. — Jis ištiesė liesą ranką link juodaplaukės moters kolonos gale ir pamojo prijoti arčiau. — O čia — Elarija Send, mano meilužė.

Tirionas vos susitvardė sunkiai neatsidusęs. Jo meilužė, pavainikė. Jei princas Oberinas norės, kad ir ji dalyvautų vestuvėse, Sersėja pasius. Pasodinusi tą moterį kur nors tamsiame kamputyje, pačioje kukliausioje vietoje, sesuo rizikavo užsitraukti Raudonosios Angies rūstybę. Pasodinus tą viešnią šalia princo, prie garbingiausių svečių stalo, visos kitos ant pakylos sėdėsiančios moterys palaikys tai įžeidimu. Ar princas Doranas nori išprovokuoti kivirčą?

Princas Oberinas apsuko žirgą, kad matytų savo gentainius dorniečius.

— Elarija, lordai ir ledi, žiūrėkite, kaip karalius Džofris mus myli. Jo malonybė buvo toks kilnus ir palydėti mūsų į dvarą atsiuntė savo dėdę Kipšą.

Bronas vos susilaikė nenusijuokęs, tik tyliai prunkštelėjo, o Tirionui, kad ir nenoromis, teko apsimesti linksmam.

— Ne jį vieną, milordai. Tokiam mažam vyrui kaip aš tai būtų per sunki užduotis. — Prie Tiriono prijojo jo palyda, tad dabar jam atėjo eilė išvardyti savo vyrus. — Leiskite pristatyti serą Flementą Braksą, Rago Slėnio įpėdinį. Lordą Džailsą iš Rosbio. Serą Adamą Marbrandą, miesto sargybos lordą vadą. Džalabarą Kso, Raudonųjų Gėlių Slėnio princą. Serą Harį Sviftą, gerąjį mano dėdės Kevano uošvį. Serą Merloną Kreikholą. Serą Filipą Futą ir serą Broną iš Juodųjų Vandenų — neseniai įvykusio mūsų mūšio su maištininku Staniu Barateonu didvyrius. Ir savo ginklanešį, jaunąjį Podriką iš Peinų giminės.

Tiriono vardijami vardai skambėjo tauriai, bet šie vyrai nė iš tolo nebuvo tokie garsūs ir grėsmingi kaip princo Oberino palyda, ir jie abu tai žinojo.

— Milorde Lanisteri, — tarė ledi Blekmont, — mes sukorėme ilgą dulkėtą kelią, tad labai norėtume pailsėti ir atsigaivinti. Gal jau jokime į miestą?

— Žinoma, tuojau pat, miledi.

Tirionas timptelėjo vadeles, pasuko žirgą ir šūktelėjo serui Adamui Marbrandui. Raiti auksiniai apsiaustai, sudarantys didžiąją dalį jo garbės sargybos, išgirdo sero Adamo komandą, visi kaip vienas pasuko žirgus ir kolona pajudėjo link upės ir už jos dunksančio miesto.

Oberinas Nimeras Martelis, sau po nosimi burbtelėjo Tirionas, jodamas paskui svečią. Raudonoji Dorno Angis. Po septyniais pragarais, ką man reikės su juo daryti?

Princo Oberino jis nepažinojo, tik buvo apie jį girdėjęs… tačiau jo reputacija kėlė šiurpą. Nesulaukusį nė šešiolikos, princą Oberiną rado lovoje su lordo Ironvudo, — tvirto, prastos reputacijos ir dar prastesnio būdo vyro, — meiluže. Įvyko dvikova, tačiau, atsižvelgus į jauną princo amžių ir aukštą kilmę, buvo kaunamasi iki pirmo kraujo praliejimo. Abu vyrai buvo lengvai sužeisti ir abiejų garbė buvo apginta. Tačiau princas Oberinas netrukus pasveiko, o lordo Ironvudo žaizda supūliavo ir jį pražudė. Paskui žmonės puse lūpų kalbėjo, girdi, Oberinas kovėsi užnuodytu kalaviju, ir nuo to laiko tiek draugai, tiek priešai vadino jį Raudonąja Angim.

Žinoma, tai atsitiko labai seniai. Princas Oberinas, kadaise šešiolikos metų vaikinas, dabar buvo penktą dešimtį pradėjęs vyras ir jo reputacija per tą laiką tik dar labiau pablogėjo. Jis buvo nukeliavęs į laisvuosius miestus, mokėsi ten nuodijimo ir, jei gandai nėra iš piršto laužti, galbūt dar baisesnių menų. Studijavo Citadelėje, pelnė net šešis meisterio grandinės žiedus, bet staiga jam visa tai nusibodo. Jis buvo kareivis Ginčijamose žemėse anapus Siaurosios jūros, trumpai buvo susidėjęs su Antraisiais Sūnumis, o tada subūrė savo draugiją. Jo turnyrai, mūšiai, dvikovos, jo žirgai, jo geidulingumas… sklandė gandai, kad jis mylėjosi ir su vyrais, ir su moterimis ir visame Dorne buvo pradėjęs daugybę mergaičių. Jo dukteris žmonės vadino Smėlio Gyvatėmis. Kiek Tirionas buvo girdėjęs, princas Oberinas neturėjo nė vieno sūnaus.

Ir, žinoma, jis suluošino Haigardeno įpėdinį.

Septyniose Karalystėse nėra kito vyro, taip nepageidaujamo Tairelių vestuvėse, pagalvojo Tirionas. Siųsti princą Oberiną į Karaliaus Uostą, kai jame svečiuojasi lordas Meisas Tairelis, du jo sūnūs ir tūkstantis jų riterių, buvo tokia pat pavojinga provokacija kaip ir pats princas Oberinas. Netinkamas žodis, ne laiku išsprūdęs pokštas — ir to pakaks, kad kilmingieji mūsų sąjungininkai kibtų vieni kitiems į gerkles.

— Kartą mudu jau buvome susitikę, — jiedviem jojant greta Karališkuoju keliu pro pelenais paleistus laukus ir sudegusius medžius, linksmai tarė Dorno princas Tirionui. — Bet nesitikiu, kad prisimeni. Tada buvai dar mažesnis nei dabar.

Šie žodžiai buvo pašaipūs ir Tirionui nepatiko, bet jis neketino leistis dorniečio provokuojamas.

— Kada tai buvo, milorde? — mandagiai ir apsimestinai susidomėjęs pasiteiravo jis.

— Ak, prieš daugybę metų, kai Dorną valdė mano motina, o tavo lordas tėvas buvo kito karaliaus ranka.

Tau tik atrodo, kad kito, dingtelėjo Tirionui.

— Mudu matėmės, kai su motina, jos vyru ir mano seserimi Elija lankėmės Kasterlių Uoloje. Tada man buvo gal keturiolika ar penkiolika, o Elija buvo metais vyresnė. Jei teisingai pamenu, tavo broliui ir seseriai buvo aštuoneri ar devyneri, o tu buvai ką tik gimęs.

Keistas metas svečiuotis. Tiriono motina mirė gimdydama, tad Marteliai Uoloje visus turėjo rasti gedinčius. Ypač jo tėvą. Lordas Taivinas apie žmoną kalbėdavo retai, bet Tirionas girdėjo savo dėdes kalbant, kad jiedu vienas kitą mylėjo. Tais laikais jo tėvas buvo Eirio ranka ir daug kas šnekėjo, jog Septynias Karalystes valdo lordas Taivinas Lanisteris, o ledi Džoana valdo lordą Taiviną. „Po jos mirties jis labai pasikeitė, Kipše, — kartą pasakė jam dėdė Geris. — Geriausia jo asmenybės dalis mirė kartu su ja.“ Gerionas buvo jauniausias iš keturių lordo Tito Lanisterio sūnų ir šį savo dėdę Tirionas labiausiai mėgo.

Bet jis žuvo, pradingo anapus jūrų ir Tirionas pats palaidojo jo žmoną, ledi Džoaną.

— Ar Kasterlių Uoloje tau patiko, milorde?

— Nelabai. Visą laiką, kol svečiavomės, tavo tėvas nekreipė į mus jokio dėmesio, tik liepė serui Kevanui pasirūpinti, kad nenuobodžiautume. Kambaryje, kurį man davė, stovėjo lova su pūkų patalais ir buvo patiesti Myro kilimai, bet jis buvo tamsus, be langų, tiesą sakant, panašesnis į kalėjimo požemio celę, kaip Elija tuomet ir sakė. Jūsų dangus buvo per daug pilkas, vynas per saldus, moterys per daug drovios, maistas prėskas, o labiausiai nuvylei… tu.

— Buvau ką tik gimęs. Ko iš manęs tikėjaisi?

— Kažko nematyta, — atsakė juodaplaukis princas. — Buvai mažas, bet garsas apie tave jau buvo spėjęs plačiai pasklisti. Tavo gimimo dieną leidome Senmiestyje, visas miestas šnekėjo, jog karaliaus rankai gimė pabaisa, ir svarstė, ar tik toks blogas ženklas neužtrauks karalystei kokios nors nelaimės.

— Žinoma: bado, maro ir karo. — Tirionas kreivai šyptelėjo. — Visada būna badas, maras ir karas. Ak, tiesa, dar žiema ir ilga, niekada nesibaigianti naktis.

— Ir viso to, — tarė princas Oberinas, — ir tavo tėvo žlugimo. Elgetaujantį brolį girdėjau sakant, kad lordas Taivinas iškilo aukščiau už karalių Eirį, bet virš karaliaus gali iškilti tik dievas. Tu buvai jo prakeiksmas, dievų siųsta bausmė, priminimas, kad jis tėra toks pat kaip ir kiti žmonės.

— Mėginu jam tai įteigti, bet jis vis nepasimoko. — Tirionas atsiduso. — Bet prašau pasakoti toliau. Mėgstu geras istorijas.

— Ir ne be reikalo, mat buvo šnekama, jog turi uodegą — stangrią ir riestą kaip paršelio. Girdėjome, kad tavo galva baisiai didelė, beveik kaip pusė kūno, ir kad gimei su vešliais juodais plaukais ir barzda, bloga akimi ir liūto nagais. Tavo dantys, anot gandų, buvo tokie ilgi, kad negalėjai užčiaupti burnos, o tarp kojų turėjai ir mergaitės, ir berniuko lytį.

— Jei vyrai galėtų dulkinti save, gyvenimas būtų daug paprastesnis, ar ne? Be to, pamenu kelis kartus, kai nagai ir dantys man tikrai būtų pravertę. Ir vis dėlto imu suprasti tavo nusivylimo priežastį.

Bronas suprunkštė, o princas Oberinas tik šyptelėjo.

— Mes tikriausiai iš viso nebūtume tavęs pamatę, jei ne tavo mieloji sesuo. Nei prie stalo, nei menėje tavęs niekada nebūdavo, nors kartais naktimis girdėdavome kažkur Uolos gelmėse klykiant kūdikį. Turiu pripažinti, kad gerklę turėjai tikrai griausmingą. Rėkdavai valandų valandas ir niekas, be moters krūties, negalėdavo tavęs nutildyti.

— Taip yra net ir dabar.

Šį kartą princas Oberinas nusijuokė.

— Mudviejų skoniai panašūs. Kartą lordas Gargeilenas man prasitarė norįs mirti su kalaviju rankoje, o aš jam atsakiau, kad mieliausiai mirčiau spausdamas krūtį.

Tirionas nenoromis šyptelėjo.

— Kažką užsiminei apie mano seserį…

— Sersėja pažadėjo Elijai, kad mums tave parodys. Dieną prieš mums išplaukiant, kai mano motina ir tavo tėvas nuo visų užsidarė, ji ir Džeimis nusivedė mus į naujagimio kambarį. Tavo žindyvė mėgino mus išguiti, bet tavo sesuo nesileido stumdoma. „Jis mano, — pareiškė ji, — o tu — tik melžiama karvė ir man neaiškink, ką turiu daryti. Tylėk, o jei ne, paprašysiu tėvo, kad nupjautų tau liežuvį. Karvei nereikia liežuvio, tik tešmens.“

— Jos malonybė jau vaikystėje mokėjo žavėti žmones, — pasakė Tirionas pralinksmintas minties apie tai, kad sesuo pareiškė, girdi, jis esąs jos. Dievai mato, nuo to laiko ji tikrai neskubėjo patvirtinti, kad jai priklausau.

— Sersėja net išvystė tave, kad galėtume geriau apžiūrėti, — kalbėjo Dorno princas. — Viena tavo akis tikrai buvo bloga, o ant viršugalvio buvo tamsių plaukelių. Gal tavo galva ir buvo didesnė nei kitų kūdikių, bet… neturėjai nei uodegos, nei barzdos, nei ilgų dantų, nei nagų, o tarp kojų irgi nieko, tik mažytį rožinį pimpaliuką. Nors žmonės šnabždėjosi vos ne apie stebuklą, lordo Taivino pražūtis pasirodė esanti ne kas kita, o šlykštus rausvas kūdikis trumpomis kojytėmis. Elija net pacaksėjo liežuviu, kaip jaunos mergaitės caksi matydamos naujagimį — neabejoju, kad tą garsą girdėjai. Taip pat jos caksi matydamos mielus kačiukus arba žaismingus šunyčius. Manau, kad ir koks šlykštus buvai, ji norėjo tave prižiūrėti. Kai pasakiau, jog kaip pabaisa tu visiškai nevykęs, tavo sesuo tarė: „Jis nužudė mano motiną“, — ir taip stipriai suktelėjo tavo pimpaliuką, kad pamaniau, jog nuraus. Ėmei klykti, bet tik kai Džeimis sudraudė: „Palik jį ramybėje, tu jį kankini“, — Sersėja nuo tavęs atstojo. „Tai visai nesvarbu, — paaiškino mums ji. — Visi sako, kad greičiausiai jis mirs. Jau ir taip per ilgai gyvena.“

Jiems virš galvų skaisčiai švietė saulė ir diena, kaip rudenį, buvo maloniai šilta, bet visa tai girdint Tirioną Lanisterį krėtė šiurpas. Mieloji mano sesuo. Jis pasikrapštė savo nosies šašą ir leido dorniečiui savo kailiu pajusti „blogos akies“ žvilgsnį. Bet kodėl jis tai pasakoja? Meta iššūkį ar paprasčiausiai suka pimpalą kaip Sersėja, kad išgirstų mane rėkiant?

— Būtinai papasakok šią istoriją ir mano tėvui. Šiuo pasakojimu jis bus sužavėtas kaip ir aš. Ypač jam patiks išgirsti apie mano uodegą. Uodegą aš turėjau, bet tėvas ją nukirto.

Princas Oberinas nusijuokė.

— Nuo tos dienos, kai matėmės pastarąjį sykį, tapai šmaikštesnis.

— Taip, bet norėjau tapti ir truputį aukštesnis.

— Jei jau kalbame apie linksmybes… Iš lordo Baklerio valdytojo girdėjau keistą žinią. Jis sakė, jog apmokestinai asmenines moterų paslaugas.

— Tai — kekšių mokestis, — vėl staiga suirzęs paaiškino Tirionas. Ir tai buvo mano prakeikto tėvo mintis. — Tik po grašį už kiekvieną… na… kartą. Karaliaus rankai atrodė, kad tai mieste sustiprins dorovę. — Be to, padės padengti Džofrio vestuvių išlaidas. Nereikia nė sakyti, kad visi priekaištai dėl šio mokesčio teko iždininkui, Tirionui. Bronas pasakojo, kad gatvėse šis mokestis vadinamas „nykštuko grašiu“. Jei samdiniai kalbėjo tiesą, viešnamiuose ir vyno landynėse buvo šaukiama: „Nagi, išskėsk kojas dėl Pusžmogio!“

— Pasirūpinsiu, kad mano kapšas būtų pilnas grašių. Mokesčius privalu mokėti net princui.

— Kam tau eiti pas kekšes? — Tirionas žvilgtelėjo atgal, kur tarp kitų moterų jojo Elarija Send. — Argi keliaudamas pavargai nuo meilužės?

— Jokiu būdu. Per daug dalykų mudu sieja. — Princas Oberinas gūžtelėjo. — Bet dar niekada nebuvome sugulę su šviesiaplauke gražuole, ir Elarijai smalsu. Ar pažįsti kokią nors šviesiaplaukę?

— Aš vedęs vyras. — Nors su žmona dar nesimylėjęs… — Pas kekšes jau nevaikštau. — Nebent užsimanau pamatyti, kaip jas pakars.

Oberinas staiga pakeitė temą.

— Sklinda kalbos, kad karaliaus vestuvių puotoje bus patiekti septyniasdešimt septyni valgiai. Ar tai tiesa?

— Išalkai, mano prince?

— Jau seniai alkstu. Bet ne maisto. Prašau man pasakyti, kada bus patiektas teisingumas?

— Teisingumas… — Taip, štai ko jis čia atkeliavo, iš karto turėjau susiprasti. — Ar vaikystėje judu su seseria buvote artimi?

— Vaikystėje mudu su Elija buvome neišskiriami, panašiai kaip tavo brolis ir sesuo.

Dievai, tikiuosi, kad ne…

— Per tuos karus ir vestuves pastaruoju metu buvome labai užsiėmę, prince Oberinai. Bijau, kad niekas dar neturėjo laiko prisiminti šešiolikos metų senumo žmogžudysčių, kad ir kokios siaubingos jos būtų buvusios. Bet, žinoma, kai tik galėsime, turėtume tai padaryti. Dorno pagalba atkuriant karaliaus taiką tik paspartintų mano lordo tėvo tyrimo pradžią…

— Neūžauga, — staiga ne taip draugiškai tarė Raudonoji Angis, — neversk manęs klausytis Lanisterių melo. Gal laikote mus avimis ar kvailiais? Mano brolis nėra kraujo trokštantis žmogus, bet tuos šešiolika metų jis laiko veltui neleido. Jonas Arinas į Saulės Ietį atkeliavo po pirmųjų Roberto karaliavimo metų ir gali neabejoti, kad buvo skrupulingai ištardytas. Ir jis, ir šimtas kitų vyrų. Atvykau čia ne pasižiūrėti juokdarių spektaklio, pavadinto „Tyrimas“. Atjojau tikėdamasis sulaukti teisingumo Elijai ir jos vaikams, ir tas teisingumas bus įvykdytas. Pradedant tuo stuobriu Gregoriu Kligeinu, bet, manau, toli gražu juo nebaigiant. Prieš mirdamas, Jojanti Baisenybė pasakys man, kieno įsakymus vykdė. Prašyčiau perduoti šią žinią savo lordui tėvui. — Jis nusišypsojo. — Vienas senas septonas kartą pasakė, kad aš esu gyvas dievų gerumo įrodymas. Žinai kodėl, Kipše?

— Ne, — sunerimęs atsakė Tirionas.

— Mat jei dievai būtų žiaurūs, aš būčiau buvęs motinos pirmagimis, o Doranas — trečiasis sūnus. Matai, aš trokštu kraujo. Ir šį kartą turėsite reikalų su manimi, o ne su kantriu, išmintingu ir podagros kankinamu mano broliu.

Tirionas matė už pusės mylios saulės nutviekstą Juodųjų Vandenų žemupį ir už jo dunksančias Karaliaus Uosto sienas, bokštus ir kalvas. Jis žvilgtelėjo per petį į tviskančią svečių koloną, paskui juodu traukiančią Karališkuoju keliu.

— Kalbi kaip vyras, už nugaros turintis didžiulę kariuomenę, — pasakė Tirionas, — bet čia tik trys šimtai vyrų. Ar matai tą miestą, į šiaurę nuo upės?

— Tą mėšlo krūvą, kurią vadinate Karaliaus Uostu?

— Tą patį.

— Ne tik matau, bet, rodos, jau ir užuodžiu.

— Gerai įsimink tą kvapą, milorde. Trauk jį giliai į plaučius. Įsitikinsi, kad pusė milijono žmonių dvokia bjauriau nei trys šimtai. Užuodi auksinius apsiaustus? Čia jų beveik penki tūkstančiai. Mano tėvui prisiekusių karių bus dar maždaug dvidešimt tūkstančių. Be to, dar yra rožių. Rožės taip maloniai kvepia, ar ne? Ypač jei jų tiek daug. Penkiasdešimt, šešiasdešimt, septyniasdešimt tūkstančių rožių, įsikūrusių stovyklas mieste arba jo prieigose. Negaliu tiksliai pasakyti, kiek jų čia liko, bet dar ir dabar jų daugiau, nei galėčiau suskaičiuoti.

Martelis gūžtelėjo.

— Senajame Dorne, prieš mums susisaistant vedybiniais ryšiais su Deironu, būdavo sakoma, kad visos gėlės nulenkia galvas prieš saulę. Jei rožės mėgins man trukdyti, su malonumu jas sutrypsiu.

— Kaip sutrypei Vilą Tairelį?

Bet dornietis nesureagavo taip, kaip Tirionas tikėjosi.

— Prieš kelis mėnesius gavau Vilo laišką. Mes abu domimės gerais arkliais. Jis niekada negriežė ant manęs danties dėl to, kas nutiko per turnyrą. Sąžiningai smūgiavau ietimi į jo krūtinės šarvą, bet, kai nukrito nuo žirgo, jo pėda įstrigo balnakilpėje, o žirgas užvirto ant jo. Paskui nusiunčiau pas jį meisterį, bet šis nieko daugiau negalėjo padaryti, tik išgelbėjo vaikinui koją. Kelio pagydyti nebuvo įmanoma. Jei apskritai ką nors buvo galima kaltinti, tai tik jo kvailį tėvą. Vilas Tairelis buvo žalias kaip ir jo apsiaustas ir jam nederėjo dalyvauti tokiame turnyre. Nutukusi Gėlė per jauną stūmė jį į riterių turnyrus, kaip ir kitus du savo sūnus. Vilas norėjo tapti antruoju Leo Longtornu, o tapo luošiu.

— Kai kas sako, kad seras Loras geresnis karys ir už Leo Longtorną, — tarė Tirionas.

— Ta Renlio rožytė? Abejoju.

— Abejok, kiek nori, — gūžtelėjo Tirionas, — bet seras Loras įveikė daug gerų riterių, tarp jų — ir mano brolį Džeimį.

— Sakydamas „įveikė“, turi omenyje, kad išvertė iš balno riterių turnyre. Jei nori mane įbauginti, geriau papasakok, ką jis nukovė mūšyje.

— Pirmiausia, serą Robarą Roisą ir serą Emoną Kajų. Be to, žmonės šneka, kad Juodųjų Vandenų mūšyje jis parodė didvyrišką drąsą kaudamasis šalia lordo Renlio šmėklos.

— Vadinasi, žmonės, matę jo narsą ir žygdarbius, regėjo ir šmėklą, ar ne? — nusijuokė dornietis.

Tirionas pervėrė jį įdėmiu žvilgsniu.

— Čataja iš Šilko gatvės turi kelias merginas, kurių tau reikia. Densės plaukai medaus spalvos, Marėjos — blyškiai gelsvi kaip baltasis auksas. Patarčiau vieną arba kitą merginą visuomet turėti po ranka, milorde.

— Visuomet? — Princas Oberinas kilstelėjo siaurą juodą antakį. — Kodėl, mano gerasis Kipše?

— Sakei, nori mirti uždėjęs ranką ant krūties…

Ir Tirionas, paleidęs žirgą risčia, nujojo į priekį, prie pietinio Juodųjų Vandenų kranto, kur jų laukė baržos-keltai. Ilgiau kęsti dornietiškų sąmojų jis negalėjo. Vis dėlto tėvui reikėjo atsiųsti Džofrį. Jis būtų galėjęs princo Oberino paklausti, ar šis žino, kuo dornietis skiriasi nuo karvės blyno? Tirionas nejučia plačiai nusišypsojo. Ir pagalvojo, kad reikės pasistengti būti šalia, kai Raudonoji Angis bus pristatytas karaliui.

Arija

Pirmas mirė žmogus ant stogo. Jis buvo už dviejų šimtų jardų, susigūžęs ir užsiglaudęs už kamino, ir priešaušrio prieblandoje atrodė kaip blankus šešėlis, bet dangui ėmus šviesėti sukrutėjo, išsitiesė ir atsistojo. Engvio strėlė pervėrė jam krūtinę. Nelyginant maišas jis nusirito skalūnu dengtu stogo šlaitu ir žnektelėjo prie septos durų.

Kruvinieji Juokdariai prie jų buvo pastatę du sargybinius, bet per liepsnojantį deglą tamsoje jie nieko nematė ir bastūnai prisėlino arčiau. Kailas ir Nočas iššovė kartu. Pirmasis vyras susmuko vienai strėlei įstrigus kakle, kitai — susmigus į pilvą. Antrasis paleido deglą ir jį lyžtelėjo ugnis. Drabužiams užsiliepsnojus jis ėmė klykti ir ilgiau išsaugoti slaptumo nepavyko. Toras riktelėjo ir bastūnai puolė visa jėga.

Kas vyksta, Arija žiūrėjo raita ant žirgo, stovėdama ant medžiais apaugusios kalvos viršūnės, nuo kurios buvo matyti septa, malūnas, alaus darykla, arklidės, apleistas, piktžolėmis apaugęs plotas, sudegę medžiai ir aplink juos telkšantis purvas. Medžių šakos buvo beveik nuogos, o tie keli sudžiūvę rudi lapai, kurie vis dar kybojo ant šakų, matyti netrukdė. Jų saugoti lordas Berikas paliko Bebarzdį Diką ir Madžą. Arijai nepatiko būti paliktai nuošalyje kaip kokiam paikam vaikui, tačiau bent jau Gendriui jie taip pat neleido dalyvauti puolime. Tai buvo mūšis, o mūšyje privalėjai vykdyti įsakymus.

Rytuose horizontas nušvito aukso ir rožinėmis spalvomis, o virš galvos pro žemus, greitai plaukiančius debesis savo ragus kyštelėjo mėnulio pjautuvas. Pūtė šaltas vėjas ir Arija girdėjo šniokščiant vandenį ir girgždant didįjį medinį vandens malūno ratą. Priešaušrio ore tvyrojo lietaus kvapas, bet lašai iš dangaus kol kas nekrito. Per ryto rūką švilpė degančios strėlės, vilkdamos paskui save blyškias dūmų uodegas, ir dunkstelėjusios įsmigdavo į medines septos sienas. Kelios iš jų kiaurai pervėrė uždarytas langines ir netrukus iš perskeltų lentų ėmė kilti dūmų draiskanos.

Iš septos su kirviais rankose vienu metu išpuolė du Juokdariai. Engvis ir kiti šauliai laukė. Vienas kirviu ginkluotas žuvo iš karto. Kitas laiku pasilenkė, tad strėlė pervėrė jam petį. Jis klupinėdamas žengė kelis žingsnius, o tada jį rado dar dvi strėlės — jos šmaukštelėjo taip greitai, kad neįmanoma buvo pasakyti, kuri įsmigo pirma. Ilgos strėlės perdūrė jo krūtinės šarvą, tarsi šis būtų buvęs ne plieninis, o šilkinis. Juokdarys sunkiai sudribo. Engvis turėjo ilgų strėlių ir aštriais, ir plačiais antgaliais. Strėlė aštriu antgaliu pramušdavo net storą šarvą. Reikia ir man išmokti šaudyti iš lanko, pagalvojo Arija. Ji mėgo kautis kalaviju, bet matė, kad strėlės irgi labai naudingos.

Liepsnos šliaužė vakarine septos siena ir per išmuštą langą virto tiršti dūmai. Pro kitą langą galvą kyštelėjo arbaletininkas iš Myro, pasiėmė strėlę ir pasilenkė ketindamas užtaisyti ginklą. Nuo arklidžių Arija taip pat girdėjo sklindant kovos triukšmą: riksmus, sumišusius su arklių žvengimu ir plieno žvangėjimu. Nužudykite juos visus, įniršusi tarė sau ji. Ir taip stipriai prikando lūpą, kad pajuto burnoje kraujo skonį. Nužudykite visus iki vieno.

Lange vėl pasirodė arbaletininkas, bet, jam dar nespėjus iššauti, pro galvą jam prašvilpė trys strėlės. Viena barkštelėjo į šalmą. Arbaletininkas nugriuvo kartu su savo ginklu. Arija išvydo liepsnas keliuose antro aukšto languose. Kylant ryto rūkui ir dūmams ore, rodės, tvyrojo juoda ir balta migla. Engvis ir kiti šauliai pamažu slinko arčiau, tikėdamiesi lengviau rasti taikinių.

Kai liepsnos apėmė visą septą, Juokdariai išsilakstė kaip svylančios piktos skruzdės. Prisidengę rudais šiauštiniais skydais, pro duris išpuolė du ibeniečiai, jiems iš paskos išėjo dotrakis su didžiuliu lenktu arachu ir į kasą įpintais varpeliais, po jo pasirodė trys samdiniai iš Volančio, kurių kūnus puošė žiaurios tatuiruotės. Kiti lipo pro langus ir šoko laukan. Arija matė, kaip strėle buvo pašautas vyras, vos spėjęs apžergti palangę, ir girdėjo, kaip jis krisdamas rėkia. Dūmai vis tirštėjo. Strėlės plačiais ir smailiais antgaliais lėkė į abi puses. Dusliai sudejavęs parkrito Vatas, o lankas išslydo jam iš rankų. Kailui mėginant įstatyti į templę dar vieną strėlę, vyras juodais šarvais ietimi persmeigė jam vidurius. Ji išgirdo lordą Beriką kažką šūktelint. Iš griovių ir medžių pasipylė likusieji būrio vyrai, ginkluoti plieno kalavijais. Arijos žvilgsnis užkliuvo už ryškiai geltono Lemo apsiausto besiplaikstančiais skvernais, kai šis raitas leidosi paskui vyrą, nužudžiusį Kailą. Toro ir lordo Beriko, rodos, buvo pilna visur, o jų kalavijų geležtės liepsnojo. Raudonasis žynys kapojo kietintos odos skydą tol, kol šis subyrėjo į skutus, o jo žirgas kanopa spyrė priešininkui į veidą. Garsiai surikęs, dotrakis puolė Žaibo lordą ir liepsnojantis kalavijas pakilo pasitikti jo aracho. Ašmenys pasibučiavo, atsiskyrė ir vėl pasibučiavo. O tada užsidegė dotrakio plaukai ir po akimirkos jis krito negyvas. Arija matė ir Nedą, besikaunantį šalia Žaibo lordo. Tai neteisinga, jis tik truputį vyresnis už mane, jie turėjo leisti kovoti ir man.

Mūšis ilgai neužtruko. Tie Smarkieji Vyrukai, kurie dar laikėsi ant kojų, netrukus buvo sudoroti arba puolė ant kalavijų ir patys nusižudė. Du iš dotrakių kažkaip įsigudrino pasičiupti žirgus ir paspruko, bet tik todėl, kad lordas Berikas jiems leido.

— Tegul nuneša šią žinią į Harenholą, — pasakė jis, laikydamas liepsnojantį kalaviją. — Sužinoję, kas čia atsitiko, dėlių lordas ir jo ožys dar kelias naktis nemiegos.

Laimingasis Džekas, Harvinas ir Meritas iš Mėnulio miesto drąsiai nėrė į degančią septą ieškoti belaisvių. Po valandėlės jie pasirodė iš už dūmų ir liepsnų uždangos su aštuoniais rudaisiais broliais, — vienas iš jų buvo toks silpnas, kad Meritas nešė jį persimetęs per petį. Su jais buvo ir septonas, plikti pradėjęs vyras nuolaidžiais pečiais, bet ant pilkų drabužių buvo apsivilkęs juodus šarvinius marškinius.

— Radome pasislėpusį po laiptais į rūsį, — kosčiodamas paaiškino Džekas.

Jį pamatęs, Toras nusišypsojo.

— Tu — Utas.

— Septonas Utas. Dievo žmogus.

— Koks dievas norėtų turėti reikalų su tokiais kaip tu? — dusliai suniurnėjo Lemas.

— Nusidėjau, — surypavo septonas. — Žinau, žinau… Atleisk man, Tėve. Oi, kaip sunkiai nusidėjau…

Arija prisiminė girdėjusi apie septoną Utą, kai buvo Harenhole. Šegvelis Pamišėlis pasakojo, kad, nužudęs dar vieną berniuką, jis visada verkdavo ir prašydavo atleisti. O kartais net reikalaudavo, kad Kruvinieji Juokdariai plaktų jį rimbu. Jiems visiems tai atrodė nepaprastai juokinga.

Lordas Berikas įsikišo kalaviją į makštis ir liepsnos užgeso.

— Duokite mirštantiesiems gailestingumo dovaną, o kitiems suriškite rankas ir kojas, jie bus teisiami, — liepė jis ir jo įsakymas tuoj pat buvo įvykdytas.

Teismas ilgai neužtruko. Tai vienas, tai kitas bastūnas žengdavo į priekį ir papasakodavo, ką Smarkieji Vyrukai padarė; apiplėšė miestus ir kaimus, sudegino javus, prievartavo ir žudė moteris, kankino ir žalojo vyrus. Keli bastūnai prakalbo apie septono Uto pagrobtus berniukus. Klausydamasis šių liudijimų, septonas verkė ir maldavo pasigailėti.

— Esu tik silpna nendrelė, — kreipėsi jis į lordą Beriką. — Meldžiu Karžygį suteikti man jėgų, bet dievai palieka mane silpną. Nepasmerk manęs dėl silpnybės. Berniukai, mieli berniukai… Niekada neketinau jų skriausti…

Netrukus septonas Utas jau suposi ant aukštos guobos šakos, pakabintas už kaklo ir lėtai siūbuodamas, nuogas kaip ką tik pagimdytas. Paeiliui buvo pakarti ir kiti Smarkieji Vyrukai. Kai virvė užveržė kaklą, kai kurie iš jų dar priešinosi, spardėsi ir trūkčiojo. Arbaletininkas su ryškiu Myro akcentu vis rėkė: „Aš kareivis, aš kareivis!“ Kitas šios gaujos narys pasisiūlė parodyti savo grobikams, kur yra aukso; trečias mėgino įtikinti, jog būtų šaunus bastūnas. Visi jie buvo išrengti, surišti ir paeiliui pakarti. Tomas Septynstygis medine arfa pagrojo jiems graudulingą melodiją, o Toras paprašė Šviesos Valdovo deginti jų sielas iki pasaulio pabaigos.

Juokdarių medis, pagalvojo Arija, žiūrėdama į juos besisupančius, į jų odą, anksčiau balsvą, o dabar melsvai rauzganą, nutviekstą degančios septos liepsnų. Nežinia, iš kur atklydę, jau rinkosi krankliai. Ji girdėjo paukščius krankiant ir kažką vienas kitam kreksint ir svarstė, ką jie sako. Septono Uto Arija nebijojo taip, kaip bijojo Rordžo, Kandžiaus ir kai kurių kitų, likusių Harenhole, bet vis tiek džiaugėsi, kad jis negyvas. Jiems reikėjo pakarti ir Skaliką arba nukirsti jam galvą. Tačiau, užuot taip ir padarę, didžiam jos pasibjaurėjimui, bastūnai apgydė Sandorui Kligeinui nudegusią ranką, grąžino kalaviją, žirgą bei šarvus ir, nujodę kelias mylias nuo tuščiavidurės kalvos, paleido. Tik jo auksą pasiėmė.

Netrukus, virstant dūmams ir ūžiant liepsnoms, septa sugriuvo: sienos neišlaikė sunkaus, skalūnu dengto stogo. Aštuoni rudieji broliai, susitaikę su likimu, žiūrėjo, kaip ji griūva. Vyresnysis brolis, ant kaklo pasikabinęs odinį dirželį su mažyčiu geležiniu kūjeliu, simbolizuojančiu jo ištikimybę Kalviui, paaiškino, kad jų tik tiek ir likę.

— Prieš prasidedant karui mūsų čia buvo keturiasdešimt keturi ir ši vieta klestėjo. Turėjome per dešimt melžiamų karvių ir bulių, šimtą avilių bičių, vynuogyną ir vaismedžių sodą. Bet užklydę liūtai atėmė iš mūsų vyną, pieną ir medų, išpjovė karves, o vynuogyną padegė. Po to… jau nepamenu, kas dar pas mus buvo užklydęs. Tas apsimetėlis septonas buvo paskutinis svečias. Dar buvo pasirodęs toks pabaisa… atidavėme jam visą savo sidabrą, bet jis buvo įsitikinęs, kad slepiame auksą, tad jo vyrai ėmė žudyti mus po vieną, kad vyresniajam broliui atsirištų liežuvis.

— Kaip jums aštuoniems pavyko likti gyviems? — paklausė Engvis Šaulys.

— Man gėda prisipažinti, — atsakė senis, — bet aš išdaviau paslaptį. Kai atėjo mano eilė mirti, pasakiau jiems, kur paslėptas auksas.

— Broli, — tarė Toras iš Myro, — gėdytis turėtum tik dėl to, kad iš karto jiems nepasakei.

Tą naktį bastūnai prisiglaudė alaus darykloje, prie upokšnio. Juos pasisvečiuoti priėmę šeimininkai po arklidės grindimis turėjo pasislėpę maisto, tad visi pavalgė kuklią vakarienę: avižinės duonos, svogūnų ir skystos kopūstienės su trupučiu česnako. Savo dubenyje Arija rado plūduriuojant griežinėlį morkos ir pamanė, kad jai labai pasisekė. Broliai bastūnų vardų neklausė. Jie žino, tarė sau Arija. Ir kaip galėjo nežinoti? Ant lordo Beriko krūtinės šarvo, skydo ir apsiausto buvo matyti žaibas, Toras vilkėjo raudonais drabužiais, tiksliau sakant, jų likučiais. Vienas iš brolių, jaunas novicijus, drįso raudonajam žyniui pasakyti, kad, kol yra jų svečias, nesimelstų savo netikram dievui.

— Nieko nebus, — pareiškė Lemas Geltonasis Apsiaustas. — Jis ir mūsų dievas, o jums mes išgelbėjome prakeiktas gyvybes. Be to, kodėl mūsų dievas netikras? Gal jūsų Kalvis ir gali sutaisyti sulūžusį kalaviją, bet ar gali pagydyti padurtą žmogų?

— Gana, Lemai, — sudraudė jį lordas Berikas. — Po jų stogu laikysimės jų taisyklių.

— Jei ir nesukalbėsime vienos kitos maldos, saulė dėl to nenustos švietusi, — romiai pritarė Toras. — Tuo esu visiškai tikras.

Lordas Berikas nieko nevalgė. Arija niekada nematė jo valgant, nors retkarčiais jis išgerdavo taurę vyno. Taip pat neatrodė, kad jis kada nors miegotų. Sveikoji jo akis dažnai užsimerkdavo, — lyg ir iš nuovargio, — bet kai jį užkalbindavai, ji akimirksniu atsimerkdavo. Žaibo lordas tebevilkėjo nutriušusį juodą apsiaustą ir dėvėjo įduobtą krūtinės šarvą su įskeltu emaliu ir jame pavaizduotu žaibu. To šarvo nenusiimdavo net miegodamas. Tamsiai pilkas plienas slėpė baisią žaizdą, už kurią jis turėjo būti dėkingas Skalikui, o storas vilnonis šalikas dengė aplink visą kaklą einantį juodą ratą. Bet niekas negalėjo paslėpti nei sužalotos, ties smilkiniu įmuštos jo galvos, nei skaudžiai raudonos duobės, kur kadaise buvo jo akis, nei kaukolės pavidalo rando prie raktikaulių.

Arija nedrąsiai į jį žvilgtelėjo ir prisiminė visas istorijas apie jį, kurias girdėjo pasakojant Harenhole. Lordas Berikas, rodos, jautė mergaitės baimę. Jis pasuko galvą ir pamojo jai prieiti.

— Aš tave bauginu, vaike?

— Ne. — Ji prikando lūpą. — Tik… Na… maniau, Skalikas tave nužudė, bet…

— Sužeidė, — įsiterpė Lemas Geltonasis Apsiaustas, — siaubingai sužeidė, taip, bet Toras žaizdą užgydė. Dar niekada niekur nebuvo geresnio gydytojo.

Lordas Berikas sveikąja akimi keistai dėbtelėjo į Lemą, o antrąja nepažvelgė, mat jos vietoje buvo matyti vien randai ir sudžiūvęs kraujas.

— Nebuvo geresnio gydytojo… — mąsliai pritarė jis. — Lemai, manau, pats laikas pakeisti budinčius sargybinius. Būk geras, pasirūpink tuo.

— Klausau, milorde.

Lemas žengė į vėjuotą naktį ir jam už nugaros suplevėsavo didelio geltono apsiausto skvernai.

— Net narsūs vyrai kartais apanka, kai bijo matyti, — išėjus Lemui tarė lordas Berikas. — Torai, kiek kartų jau mane prikėlei?

Raudonasis žynys nulenkė galvą.

— Rhloras tave prikelia, milorde. Šviesos Valdovas. Aš tik įrankis jo rankose.

— Kiek kartų? — neatlyžo lordas Berikas.

— Šešis, — nenoromis atsakė Toras. — Ir kaskart vis sunkiau. Ėmei elgtis nerūpestingai, milorde. Ar mirtis tokia saldi?

— Saldi? Ne, mano drauge. Visai ne saldi.

— Tuomet taip nerizikuok. Lordas Taivinas vadovauja savo pajėgoms būdamas ariergarde. Lordas Stanis taip pat. Būtų išmintinga taip elgtis ir tau. Septinta mirtis gali būti paskutinė mums abiem.

Lordas Berikas pirštais palietė vietą virš kairės ausies, kur jam buvo įduobta galva.

— Užsimojęs vėzdu seras Bartonas Kreikholas pramušė šalmą ir sužalojo man galvą. — Jis nusivyniojo šaliką atidengdamas juodą, aplink visą kaklą einančią mėlynę. — O čia žymė, kurią prie Srauniųjų Krioklių paliko mantikora — Lorčas. Jis pagrobė vargšą bitininką su žmona manydamas, kad jie — mano žmonės, ir plačiai paskleidė žinią, kad abu juos pakars, jeigu nepasiduosiu. Kai pasidaviau, jis vis tiek tuos žmones pakorė, o mane pakabino tarp jų. — Lordas Berikas pirštu bakstelėjo sau į akį. — O čia — Kalno durklas prarėžė mano šalmo antveidį. — Jis kreivai šyptelėjo. — Taigi tris kartus miriau nuo Kligeinų giminės rankos. Galėtum pamanyti, kad turėjau pasimokyti…

Arija suprato, jog tai — pokštas, bet Toras nesijuokė. Tik uždėjo ranką lordui Berikui ant peties.

— Geriau apie tai negalvoti.

— Ar galiu galvoti apie tai, ko beveik neprisimenu? Kadaise pasienyje turėjau pilį ir buvo moteris, kurią buvau pasižadėjęs vesti, bet šiandien tos pilies nerasčiau ir negalėčiau pasakyti, kokia buvo tos moters plaukų spalva. Kas pakėlė mane į riterius, senas drauge? Kokie valgiai man labiausiai patikdavo? Viskas išblėso iš atminties. Kartais pagalvoju, ar tik nebūsiu gimęs nutriušusioje uosių giraitės žolėje su ugnies skoniu burnoje ir skyle krūtinėje? Ar tu — mano motina, Torai?

Arija stebeilijosi į žynį iš Myro susivėlusiais plaukais, vilkintį rausvus skarmalus ir dėvintį senų šarvų likučius. Jo skruostai buvo apžėlę žilais barzdos šeriais, o pasmakrėje kadaravo pavytusi oda. Jis visai neatrodė kaip burtininkas iš Senosios auklės pasakojimų, bet vis tiek…

— Ar galėtum grąžinti į gyvenimą žmogų be galvos? — paklausė Arija. — Tik kartą, ne šešis. Ar galėtum?

— Nežinau jokių burtų, vaike. Turiu tik maldas. Patį pirmą kartą lordas buvo persmeigtas kiaurai, jo burna plūdo krauju ir supratau, kad vilties nebėra. Tad, kai jo vargšė sužalota krūtinė liovėsi kilnotis, paskutinį kartą pabučiavau jį dievo bučiniu ir maniau pasiuntęs į paskutinę kelionę. Prisipildžiau burną ugnies ir įpūčiau jam liepsnų į gerklę, į plaučius, į širdį ir sielą. Tai vadinama paskutiniu bučiniu ir aš daug kartų buvau matęs, kaip seni žyniai suteikia jį mirusiems lordo tarnams. Porą kartų ir pats buvau jį teikęs, kaip ir dera žyniui. Bet niekada anksčiau nebuvau pajutęs, kad miręs vyras, įpūtus ugnies, suvirpėtų, arba matęs, kad jis atmerktų akis. Ne aš jį prikėliau, miledi. Tai padarė Viešpats. Rhloras dar neleidžia jam mirti. Gyvenimas — tai šiluma, šiluma — tai ugnis, o ugnis priklauso vien dievui.

Arijai akyse ėmė tvenktis ašaros. Toras buvo labai iškalbingas, bet jo atsakymas buvo neigiamas, — tiek ji dar suprato.

— Tavo tėvas buvo geras žmogus, — tarė lordas Berikas. — Harvinas man apie jį daug pasakojo. Dėl jo atminimo neimčiau už tave išpirkos, bet mums verkiant reikia aukso.

Arija prikando lūpą. Manau, tai tiesa. Ji žinojo, jog Skaliko auksą lordas Berikas atidavė Žaliabarzdžiui ir Pamišusiam Medžiokliui, kad šie į pietus nuo Manderio nupirktų maisto ir pašaro arkliams. „Pernykštis derlius sudegė, šiųmetis skęsta, o netrukus ateis žiema, — Arija girdėjo jį sakant iškeliaujantiems vyrams. — Prasčiokams reikia javų ir sėklų, o mums — kalavijų ir žirgų. Per daug mano vyrų joja ant paprastų kinkomų arklių, darbinių arklių bei mulų, ir per daug mūsų priešų turi karo žirgus ir ristūnus.“

Arija nežinojo, kiek Robas bus pasiryžęs už ją sumokėti. Dabar jis buvo karalius, o ne berniukas su plaukuose tirpstančiu sniegu, kurį ji paliko Vinterfele. Be to, jeigu jis žinotų viską, ką ji padarė, jei žinotų apie arklininką, sargybinį Harenhole ir…

— O jei mano brolis atsisakys mokėti išpirką?

— Kodėl taip manai? — paklausė lordas Berikas.

— Matai… — paaiškino Arija, — mano plaukai susivėlę, panagėse pilna žemių, o padai kieti ir suskirdę. — Robas į tai tikriausiai numotų ranka, bet motina tikrai atkreips dėmesį. Ledi Ketlina visada troško, kad ji būtų kaip Sansa, kad dainuotų, šoktų, siuvinėtų ir mokytųsi gerų manierų. Vien pagalvojusi apie tai Arija pirštais ėmė šukuotis plaukus, bet jie buvo susivėlę į tokį kaltūną, kad jai nieko neišėjo, tik kelis juos išrovė. — Sugadinau ledi Smolvud man duotą suknią, be to, nemoku gerai siuvinėti. — Ji prikando lūpą. — Norėjau pasakyti, nelabai gerai siuvinėju. Septonė Mordeina sakydavo, kad mano rankos — kaip kalvio.

Gendris garsiai nusijuokė.

— Šios minkštos mažos rankutės?! — šūktelėjo jis. — Tu kūjo net nenulaikytum.

— Jei norėčiau, tai nulaikyčiau! — atšovė jam Arija.

Toras šyptelėjo.

— Tavo brolis sumokės, vaikeli. Dėl to nesijaudink.

— Gerai. O jei vis dėlto nemokės? — vis tiek nenurimo ji.

Lordas Berikas atsiduso.

— Tada laikinai nusiųsiu tave pas ledi Smolvud arba galbūt į savo pilį Blekheivene. Bet esu tikras, jog to neprireiks. Aš, kaip ir Toras, negaliu sugrąžinti tau tėvo, tačiau bent jau galiu pasirūpinti, kad saugiai grįžtum į motinos glėbį.

— Prisieki, kad mane grąžinsi? — paklausė jo Arija.

Jorinas taip pat žadėjo parvesti ją namo, bet buvo nužudytas.

— Prisiekiu riterio garbe, — rimtai pasakė Žaibo lordas.

Į alaus daryklą Lemas grįžo lyjant ir tyliai keikdamasis, o nuo jo geltono apsiausto žliaugė vanduo ir tekėjo ant grindų. Engvis ir Laimingasis Džekas sėdėjo prie durų ir lošė kauliukais, bet, kad ir kokį žaidimą jiedu žaidė, laimė nuo Laimingojo Džeko visai nusisuko. Tomas Septynstygis pakeitė medinės arfos stygą ir padainavo „Motinos ašaras“, „Kai Vilumo žmona sušlapo“, „Lordas Hartas išjojo lietui lyjant“ ir „Kastamero lietus“.

„Kas esi, — išdidus lordas tarė, —

Kad turėčiau tau lenktis žemai?

Tik katė su kailiu kitokiu,

Kiek man teko girdėti nūnai.

Ar apsiaustas auksinis, ar raudas,

Liūtas turi nagus vis tiek.

Ir maniškiai ilgi ir aštrūs,

Tu, milorde, manim patikėk.“

Kastamero lordas kalbėjo,

Taip jis kalbėjo ilgai.

Dabar lietūs apverkia jo menę,

Raudų nėr kam klausytis visai.

Pagaliau Tomui pritrūko dainų apie lietų ir jis padėjo arfą. Ir tada dainavo tik lietus, barbendamas į skalūnu dengtą alaus daryklos stogą. Žaidimas kauliukais buvo baigtas, ir Arija iš pradžių stovėjo ant vienos kojos, o paskui perkėlė kūno svorį ant kitos klausydamasi Merito, besiskundžiančio, kad jo arklys pametė pasagą.

— Galėčiau tau jį pakaustyti, — netikėtai pasisiūlė Gendris. — Buvau tik pameistrys, bet šeimininkas sakydavo, kad esu gimęs su kūju rankoje. Galiu kaustyti arklius, užtaisyti skyles šarvuose, išlyginti įduobtą metalo plokštę. Lažinuosi, kad mokėčiau nukaldinti net kalaviją.

— Ką tu sakai, vaikine? — nustebo Harvinas.

— Būsiu jūsų kalvis, — tarė Gendris ir priklaupė prieš lordą Beriką. — Jei priimsi mane į būrį, milorde, galėsiu būti naudingas. Esu kaldinęs įrankius ir peilius, o kartą padariau visai neblogą šalmą. Kai mus paėmė į nelaisvę, vienas iš Kalno vyrų tą šalmą iš manęs pavogė.

Arija prikando lūpą. Ir jis ketina mane palikti.

— Tau būtų geriau stoti tarnybon pas lordą Tulį Riverane, — pasakė lordas Berikas. — Aš negalėsiu tau sumokėti.

— Niekas niekada man ir nemokėdavo. Noriu kalviauti, turėti ko pavalgyti ir kur miegoti. Man to pakaks, milorde.

— Kalvis galėtų rasti darbo beveik visur. Juo labiau patyręs ginklininkas. Kodėl nusprendei pasilikti su mumis?

Arija matė, kaip kvailokas Gendrio veidas nuo įtempto mąstymo persikreipė.

— Man patiko, ką tuščiavidurėje kalvoje pasakei apie buvimą karaliaus Roberto vyrais ir broliais. Dar patiko, kad surengei Skalikui teismą. Lordas Boltonas tiesiog kardavo prasčiokus arba kirsdavo jiems galvas, o lordas Taivinas ir seras Eimoris irgi nebuvo kitokie. Mieliau kalviaučiau pas tave.

— Turime daug šarvų, kuriuos reikia pataisyti, milorde, — priminė Džekas lordui Berikui. — Didžiąją jų dalį nuėmėme nuo žuvusiųjų, ir ten, kur praėjo mirtis, žioji skylės.

— Tau turbūt galvoj negerai, vaikine, — įsiterpė Lemas. — Mes bastūnai. Dauguma mūsų — prasčiokai padugnės, išskyrus jo šviesybę lordą. Nemanyk, kad gyvenimas su mumis bus kaip paikose Tomo dainose. Tu slapta nebučiuosi princesės ir užsivilkęs nugvelbtus šarvus nejosi į turnyrus. Prisidėjęs prie mūsų, savo dienas tikriausiai baigsi su kilpa ant kaklo arba tavo galvą pamaus ant mieto ir iškels virš pilies vartų.

— Tas pats laukia ir jūsų, — atsakė Gendris.

— Na taip, tiesa, — linksmai pritarė Laimingasis Džekas. — Visų mūsų laukia krankliai. Milorde, rodos, vaikinas gana drąsus, o mums tikrai reikia jo paslaugų. Džekas siūlo jį priimti.

— Ir kuo greičiau, — nusišaipęs pritarė jam Harvinas, — kol Gendriui nenuslūgo karštinė ir jis dar neatėjo į protą.

Lordas Berikas blankiai šyptelėjo.

— Torai, paduok man kalaviją.

Šį kartą Žaibo lordas kalavijo ašmenų neuždegė, tik švelniai palietė jais Gendriui petį.

— Gendri, ar dievų ir žmonių akivaizdoje prisieki ginti tuos, kurie patys negali apsiginti, saugoti visas moteris ir vaikus, paklusti savo vadams, savo senjorui, savo karaliui, kai reikės, narsiai kautis ir vykdyti kitas tau patikėtas užduotis, kad ir kokios sunkios, paprastos arba pavojingos jos būtų?

— Prisiekiu, milorde.

Lordas bastūnas perkėlė kalavijo ašmenis nuo dešiniojo ant kairiojo peties ir tarė:

— Stokis, sere Gendri, tuščiavidurės kalvos riteri, ir būk pasveikintas įstojęs į mūsų broliją.

Nuo durų atsklido šiurkštus, gergždžiantis juokas.

Nuo atėjūno varvėjo lietaus lašai. Nudegusi jo ranka buvo aptvarstyta lapais bei lininiu audeklu, įkišta į paprastą virvinę kilpą ir priglausta prie krūtinės, bet senesni veido nudegimai, pajuodę ir lipnūs, blizgėjo apšviesti nedidelio ugniakuro šviesos.

— Šventini daugiau riterių, Dondarionai? — dusliai paklausė atėjūnas. — Už tai turėčiau dar kartą tave nužudyti.

Lordas Berikas šaltai į jį dėbtelėjo.

— Tikėjausi, kad daugiau akyse tavęs nematysime, Kligeinai. Kaip mus radai?

— Nesunkiai. Leidžiate tiek bjaurių dūmų, kad net Senmiestyje matyti.

— Ką padarei mano pastatytiems sargybiniams?

Kligeinas vyptelėjo.

— Tiems dviem akliams? Gal abu nužudžiau. Jei taip būčiau ir padaręs, kaip mane baustum?

Engvis užnėrė ant lanko templę. Nočas pasekė jo pavyzdžiu.

— Ar taip trokšti mirti, Sandorai? — pasiteiravo Toras. — Kadangi atsekei čia paskui mus, turi būti arba pamišęs, arba girtas.

— Girtas nuo lietaus? Nepalikote man nė tiek aukso, kad galėčiau įpirkti taurę vyno, jūs kalės vaikai.

Engvis išsitraukė strėlę.

— Mes bastūnai. Bastūnai vagia. Apie tai net dainos sudėtos, jei gražiai paprašysi, Tomas vieną padainuos. Džiaukis, kad palikome tave gyvą.

— Ateik ir pamėgink mane nužudyti, Šauly. Atimsiu iš tavęs strėlinę ir sugrūsiu visas strėles tau į šlakuotą subinę.

Engvis pakėlė savo didlankį, bet, jam dar nespėjus iššauti, lordas Berikas kilstelėjo ranką.

— Ko čia atėjai, Kligeinai?

— Atgauti to, kas mano.

— Savo aukso?

— Ko gi dar? Grįžau tikrai ne dėl to, kad man malonu spoksoti tau į veidą, Dondarionai, tuo gali būti tikras. Dabar tu bjauresnis net už mane. Be to, rodos, esi riteris plėšikas.

— Už auksą daviau tau raštą, — ramiai atsakė lordas Berikas. — Kai karas baigsis, pažadėjau viską grąžinti.

— Su tavo popierium nusišluosčiau užpakalį. Noriu atgauti auksą.

— Mes jo čia neturime. Atidaviau jį Žaliabarzdžiui ir Pamišusiam Medžiokliui, išvykusiems į pietinį Manderio krantą pirkti grūdų ir sėklų.

— Kad galėtume pamaitinti tuos, kurių pasėlius sudeginai, — įsiterpė Gendris.

— Kas čia per prasimanymas? — Sandoras Kligeinas vėl nusijuokė. — Kaip tik ir aš ketinau padaryti tą patį. Pašerti gaują šlykščių valstiečių ir jų spuoguotų vaikų.

— Meluoji, — tarė Gendris.

— Kaip matau, tas vaikinas nenulaiko liežuvio. Kodėl tiki jais, o ne manimi? Turbūt ne dėl to, kad mano toks veidas, ar ne? — Kligeinas žvilgtelėjo į Ariją. — Ir ją pakelsi į riterius, Dondarionai? Ji bus pirma aštuonerių metų mergaitė, tapusi riteriu?

— Man jau dvylika, — garsiai pamelavo Arija, — ir, jei norėčiau, galėčiau tapti riteriu. Be to, būčiau galėjusi tave nudėti, tik Lemas atėmė durklą. — Prisiminusi tai ji vėl pyktelėjo.

— Dėl to skųskis Lemui, ne man. O tada pabruk uodegą ir bėk. Ar žinai, ką šunys daro vilkams?

— Kitą kartą aš tave nužudysiu. Ir tave, ir tavo brolį!

— Ne. — Jis primerkė tamsias akis. — Nenužudysi. — Ir vėl kreipėsi į lordą Beriką: — Klausyk, pakelk į riterius mano arklį. Jis niekada nekrauna krūvų menėse ir nesispardo dažniau už daugumą arklių, tad yra nusipelnęs tapti riteriu. O gal ketinai pavogti ir jį?

— Geriau lipk ant to arklio ir dink iš akių, — įspėjo jį Lemas.

— Dingsiu tik atgavęs auksą. Jūsų pačių dievas sakė, kad esu nekaltas…

— Šviesos Valdovas grąžino tau gyvybę, — pareiškė Toras iš Myro. — Jis nepaskelbė, kad esi antrasis Beiloras Palaimintasis…

Raudonasis žynys išsitraukė kalaviją ir Arija atkreipė dėmesį, jog Džekas ir Meritas padarė tą patį. Lordas Berikas tebelaikė rankoje kalaviją, kuriuo įšventino į riterius Gendrį. Gal šį kartą jie jį nudės?

Skalikas vėl vyptelėjo.

— Jūs paprasčiausi vagys.

Lemas piktai į jį dėbtelėjo.

— Tavo bičiuliai liūtai atjoja į kokį nors kaimą, paima visą ten rastą maistą ir monetas ir vadina tai paieška. Ir vilkai taip elgiasi, tad kodėl negalima mums? Niekas tavęs neapiplėšė, šunie. Tiesiog buvai geras ir parūpinai mums maisto bei monetų.

Sandoras Kligeinas atidžiai pažvelgė kiekvienam iš bastūnų į veidą, tarsi mėgindamas ilgam juos įsiminti. Tada, daugiau netaręs nė žodžio, jis vėl žengė į tamsą ir lietų, iš kur buvo atėjęs. Bastūnai sutrikę laukė…

— Geriau eisiu pažiūrėti, ką jis padarė mūsų sargybai.

Prieš išeidamas, Harvinas baugščiai apsidairė iškišęs galvą pro duris ir norėdamas įsitikinti, ar už jų netyko Skalikas.

— Beje, kaip tas prakeiktas šunsnukis prisikaupė tiek aukso? — mėgindamas sumažinti tvyrančią įtampą, paklausė Lemas.

Engvis gūžtelėjo.

— Jis laimėjo karaliaus rankos turnyrą. Karaliaus Uoste. — Lankininkas šyptelėjo. — Ir aš tada nemažai laimėjau, bet paskui susipažinau su Dense, Džeide ir Alajaja. Jos man parodė, koks ant iešmo keptos gulbės skonis ir kaip maudytis Arboro vyne…

— Kitaip sakant, viską prašvilpei, ar ne? — nusijuokė Harvinas.

— Ne viską. Nusipirkau šiuos batus ir šį puikų durklą.

— Reikėjo nusipirkti žemės, leisti vienai iš tų „ant iešmo keptų gulbių“ tapti padoria ištekėjusia moterimi, užauginti ropių derlių ir būrį sūnų, — pasakė Laimingasis Džekas.

— Karžygy, apsaugok! Kokį nuostolį būčiau patyręs, jei auksą būčiau iškeitęs į ropes!

— Aš mėgstu ropes, — įsižeidęs pareiškė Džekas. — Ir dabar mielai pavalgyčiau išvirtų ir sugrūstų ropių.

Į šį geraširdišką apsižodžiavimą Toras iš Myro nekreipė dėmesio.

— Skalikas prarado kur kas daugiau nei kelis kapšus monetų, — mąsliai tarė jis. — Jis prarado savo šeimininką ir savo šunidę. Pas Lanisterius grįžti negali, Jaunasis Vilkas jo niekada nepriims, taip pat ir Sandoro brolis akyse nenori jo matyti. Tad, man rodos, tas auksas buvo viskas, kas jam dar buvo likę.

— Po galais, — įsiterpė Malūnininkas Votas. — Tada jis tikrai grįš ir miegančius mus išžudys.

— Ne. — Lordas Berikas įsikišo kalaviją į makštis. — Sandoras Kligeinas mielai visus mus nužudytų, bet tik ne miegančius. Engvi, nuo rytojaus kartu su Bebarzdžiu Diku trauksite paskutiniai. Jei pamatysite, kad Kligeinas tebeseka mūsų pėdsakais, nudėkite jo žirgą.

— Bet jo žirgas geras, — paprieštaravo Engvis.

— Taigi, — pasakė Lemas. — Reikėtų nudėti prakeiktą raitelį. Tas žirgas dar galėtų būti mums naudingas.

— Pritariu Lemui, — linktelėjo ir Nočas. — Leisk man kelis kartus šauti į šunį, kad jis nebūtų toks drąsus.

Lordas Berikas papurtė galvą.

— Tuščiavidurėje kalvoje Kligeinas laimėjo gyvybę. Ir aš jam jos neatimsiu.

— Milordas elgiasi išmintingai, — paaiškino kitiems Toras. — Broliai, dvikovos teismas — šventas dalykas. Juk girdėjote, kad prašiau Rhloro nuspręsti, ir matėte, kad liepsnojantis jo pirštas perlaužė lordo Beriko kalaviją kaip tik tą akimirką, kai jis ketino dvikovą baigti. Rodos, Šviesos Valdovas su Džofrio Skaliku dar nesuvedė sąskaitų.

Netrukus į alaus daryklą grįžo Harvinas.

— Storapėdį radau giliai miegantį, bet gyvą ir sveiką.

— Pateks jis man į rankas… — tarė Lemas. — Išpjausiu tai statinei dar vieną skylę. Per jį visus mus galėjo išžudyti.

Tą naktį bastūnai ramiai nemiegojo, mat žinojo, kad Sandoras Kligeinas tūno tamsoje, kažkur netoliese. Arija šiltai ir patogiai įsitaisė prie ugniakuro, bet sudėti bluosto negalėjo. Ji išsitraukė Džakeno Hagaro duotą monetą ir, gulėdama po apsiaustu, suspaudė ją saujoje. Laikydama ją, mergaitė jautėsi stipri ir prisiminė, kaip Harenhole buvo pavirtusi šmėkla. Tada ji galėjo žudyti vien šnabždesiu.

Tačiau Džakenas dingo. Paliko ją. Pyragėlis irgi mane paliko, o dabar paliks dar ir Gendris. Lomis mirė, Jorinas mirė, Sirijus Forelis mirė, net jos tėvas mirė, o Džakenas įbruko jai tą kvailą geležinį grašį ir dingo. „Valar morgulis, — tyliai sušnabždėjo ji, stipriau suspaudusi kumštį ir jausdama, kad monetos kraštai įsirėžė į delną. — Sere Gregori, Dunsenai, Poliveri, Rafai Meiluti. Kutuli ir Skalike. Sere Ilinai, sere Merinai, karaliau Džofri, karaliene Sersėja…“

Arija pamėgino įsivaizduoti, kaip jie visi atrodytų mirę, bet jai buvo sunku prisiminti jų veidus. Skalikas ir jo brolis Kalnas iškilo jai prieš akis, be to, ji niekada nebūtų pamiršusi Džofrio ir jo motinos veidų, bet Rafo, Dunseno, Poliverio ir ypač Kutulio, kuris išvaizda niekuo nesiskyrė nuo kitų, pavidalai palengva nyko iš atminties.

Galų gale ji užmigo, bet vidury nakties nubudo visa virpėdama. Ugniakuras užgeso, žioravo tik žarijos. Madžas stovėjo prie durų, o kitas sargybinis vaikščiojo lauke. Lietus liovėsi ir ji girdėjo kaukiant vilkus. Taip arti, pagalvojo Arija, ir jų tiek daug. Sprendžiant iš garso, jie visi — kelios dešimtys, o gal ir šimtai — buvo susirinkę prie arklidžių. Tikiuosi, jie suės Skaliką. Arija prisiminė, ką jis sakė apie vilkus ir šunis.

Kitą rytą septonas Utas, pakibęs kilpoje, vis dar tabalavo medyje, bet rudieji broliai, per lietų išėję su kastuvais į lauką, rausė negilias kapavietes kitiems nužudytiesiems. Lordas Berikas padėkojo jiems už nakvynę ir maistą ir davė kapšą sidabrinių elnių, kad lengviau būtų stotis ant kojų. Harvinas, Gražuolis Lukas ir Malūnininkas Votas išjojo pirmi apsižvalgyti, bet nerado nei vilkų, nei skalikų.

Arijai veržiant balno pavažą, Gendris priėjo atsiprašyti. Ji įkišo pėdą į balnakilpę ir sėdo į balną, kad galėtų žvelgti į jį iš aukščiau, o ne užvertusi galvą. Galėjai kaldinti kalavijus Riverane mano broliui, pagalvojo, bet garsiai šių žodžių neištarė.

— Jei nori būti kvaišas bastūnas riteris ir baigti gyvenimą kilpoje, kodėl man turėtų tai rūpėti? Aš būsiu Riverane, išpirkta, su savo broliu.

Laimė, tą dieną nelijo ir bent kartą joti jiems buvo malonu.

Branas

Bokštas dunksojo saloje, o jo dvynys atsispindėjo ramiame melsvame vandenyje. Papūtus vėjui ežero vandens paviršių sušiaušdavo bangelės, besivaikančios viena kitą tarsi žaidžiantys berniukai. Ežero krantas buvo tankiai apaugęs ąžuolais, jie augo nelyginant siena, prie kurios buvo storai prikritę gilių. Už medžių driekėsi kaimas, — tiksliau tai, kas iš jo liko.

Tai buvo pirmas kaimas, kurį jie pamatė nusileidę nuo kalvų. Mira išėjo į žvalgybą patikrinti, ar kas netūno griuvėsiuose. Šmėsčiodama tarp ąžuolų ir obelų su tinklu ir trišakiu rankose, ji išbaidė tris tauriuosius elnius ir šie nubildėjo per krūmus. Pastebėjusi staigų judesį, Vasara iš karto puolė žvėris vytis. Branas žiūrėjo į liuoksintį didvilkį ir akimirksnį nieko taip netroško, kaip įlįsti į jo kailį ir lėkti kartu, bet Mira pamojo jiems eiti toliau. Jis nenoromis nusisuko nuo Vasaros, paragino Hodorą ir jie patraukė į kaimą. Džodženas irgi ėjo kartu.

Branas žinojo, kad nuo čia iki pat Sienos tęsiasi pievos; tušti, pūdymuojantys laukai ir neaukštos banguojančios kalvos, aukštumų ganyklos ir žemumų pelkynai. Keliauti lygumomis buvo daug lengviau nei kalvomis, kurias jie ką tik įveikė, bet tokiose atvirose vietovėse Mirai buvo neramu.

— Jaučiuosi, lyg būčiau nuoga, — prisipažino ji. — Čia nėra kur pasislėpti.

— Kam priklauso šios žemės? — paklausė Brano Džodženas.

— Nakties sargybai, — atsakė jis. — Tai Dovana. Naujoji Dovana, o šiauriau nuo jos — Brandono Dovana. — Meisteris Luvinas išmokė jį istorijos. — Žemes per dvidešimt penkias mylias į pietus nuo Sienos Brandonas Statytojas atidavė juodiesiems broliams. Atsidėkodamas už jų… už jų suteiktą paramą ir palaikymą. — Jis didžiavosi, kad vis dar tai prisimena. — Kai kurie meisteriai sako, kad tai padarė kažkoks kitas Brandonas, ne Statytojas, bet šios žemės vis tiek vadinamos Brandono Dovana. Praėjus keliems tūkstančiams metų raita ant drakono, vardu Sidabrinis Sparnas, Sieną aplankė geroji karalienė Alisana ir, jos nuomone, Nakties sargybos vyrai buvo tokie narsūs, kad ji paprašė senojo karaliaus padvigubinti jiems priklausančių žemių plotus ir išplėsti juos iki penkiasdešimties lygų. Tai buvo Naujoji Dovana. — Branas mostelėjo. — Štai, visi šie plotai.

Branas matė, jog kaime jau daug metų niekas negyveno. Visi namai palengva griuvo. Net užeiga. Iš pirmo žvilgsnio atrodė, kad užeiga niekada ir nebuvo didelė ir gerai prižiūrima, bet dabar iš jos tebuvo likęs akmeninis kaminas ir dvi pertrūkusios sienos, dunksančios tarp daugiau kaip dešimties obelų. Viena iš jų augo tiesiog svečių menėje, kurios grindis buvo nuklojęs storas šlapių rudų lapų ir pūvančių obuolių sluoksnis. Šlykštus prarūgusių jų sulčių dvokas nustelbė visus kitus kvapus. Mira bakstelėjo kelis obuolius smaigu varlėms medžioti mėgindama rasti kokį, tinkamą valgyti, bet visi vaisiai buvo parudę ir sukirmiję.

Ši vieta iš pirmo žvilgsnio buvo graži ir nuošali, rami ir tyli, bet Branui kažkodėl buvo liūdna žiūrėti į tuščią užeigą, o Hodoras, rodos, irgi jautėsi panašiai.

— Hodoras? — sutrikęs tarė jis. — Hodoras? Hodoras?

— Žemė čia derlinga. — Džodženas pasėmė saują žemių ir patrynė tarp pirštų. — Kaimas, užeiga, tvirtas apsaugos bokštas ežero saloje, tos obelys… bet kur žmonės, Branai? Kodėl jie paliko tokią vietą?

— Nes bijojo tyržmogių, — tarė Branas. — Tyržmogiai ateina iš už Sienos ir per kalnus siaubti, plėšti, grobti moterų. Senoji auklė sakydavo, kad, pagavę tave, jie iš tavo kaukolės pasidaro indą kraujui gerti. Nakties sargyba nėra tokia stipri, kaip buvo Brandono arba karalienės Alisanos laikais, tad dabar jų prasmunka daugiau. Žemės aplink Sieną taip dažnai siaubiamos, kad žmonės pasitraukė į pietus, į kalnus arba persikėlė į Amberių žemes į rytus nuo Karališkojo kelio. Didžiojo Džono žmonės irgi kenčia nuo antpuolių, bet ne taip baisiai, kaip kentė tie, kurie gyveno Dovanos krašte.

Džodženas Ridas lėtai pasuko galvą klausydamasis tik jam vienam girdimos muzikos.

— Turime rasti vietą nakvynei. Artėja audra. Smarki audra.

Branas pakėlė akis į dangų. Buvo graži, vaiski rudens diena, saulėta ir, galima sakyti, šilta, bet… tiesa, vakaruose jau ėmė telktis debesys, be to, pakilo vėjas.

— Užeiga be stogo, be to, likusios tik dvi jos sienos, — pasakė jis. — Turime nusigauti į bokštą.

— Hodoras, — tarstelėjo Hodoras. Galbūt pritardamas.

— Neturime valties, Branai, — priminė Mira, atsainiai badydama lapus smaigu varlėms medžioti.

— Čia yra slaptas klojinys. Akmeninis takas, paslėptas po vandeniu. Bokštą galime pasiekti juo.

Bent jau jie galėjo pasiekti; jam būtų tekę joti Hodorui ant nugaros, bet taip keliaudamas jis nors nebūtų sušlapęs.

Brolis ir sesuo Ridai susižvalgė.

— Iš kur žinai? — paklausė Džodženas. — Jau esi čia buvęs, mano prince?

— Ne. Bet Senoji auklė pasakojo. Apsaugos bokštas turi aukso karūną, matai? — Branas ištiesė ranką į ežerą. Ir tikrai: ant dantyto tvirtovės sienos viršaus buvo matyti besilupantys aukso spalvos dažai. — Čia nakvojo karalienė Alisana, tad jos garbei bokšto dantys buvo paauksinti.

— Slaptas takas? — Džodženas atidžiai pažvelgė į ežero vandenį. — Tikrai žinai?

— Tikrai, — linktelėjo Branas.

Žinodama, kad reikia ieškoti, Mira gana lengvai rado slapto klojinio pradžią; tai buvo trijų pėdų pločio akmenimis grįstas takas, einantis tiesiai į ežerą. Ji vedė juos atsargiai, žingsnis po žingsnio, stropiai badydama vandenį savo trišakiu. Lipdami iš vandens į salos pakrantę, jie matė, kur takas išnyra ir virsta neilgais akmeniniais laiptais, vedančiais prie bokšto durų.

Takas, laiptai ir durys sudarė tiesią liniją, tad galėjai pamanyti, kad slaptas klojinys eina tiesiai, bet taip nebuvo. Po ežero vandeniu jis rangėsi tai į vieną, tai į kitą pusę, buvo pasistūmėjęs į šoną per trečdalį salos, o tada vingiavo atgal. Posūkiai buvo klastingi, o kadangi takas buvo ilgas, bokšto gynėjai turėjo užtektinai laiko laidyti strėlėms į atėjūnus. Be to, po vandeniu glūdintys akmenys buvo apžėlę dumbliais ir slidūs. Du kartus Hodoras vos nepargriuvo ir baimingai riktelėjo: „HODORAS!“, bet šiaip taip išlaikė pusiausvyrą. Antrą kartą Branas siaubingai išsigando. Jei Hodoras būtų įkritęs į ežerą su Branu pintinėje, berniukas būtų prigėręs, juolab jei milžiną arklininką būtų apėmusi panika ir jis būtų pamiršęs, kad ant nugaros neša Braną, — o kartais taip ir nutikdavo. Gal mums geriau reikėjo likti užeigoje, po obelimi, pagalvojo Branas, bet dabar jau buvo per vėlu.

Laimė, trečią kartą Hodorui kojos nepaslydo ir vanduo nepasiekė jam juosmens, nors Ridai ėjo įsibridę iki krūtinės. Netrukus jie atbrido į salą ir laiptais užlipo prie bokšto. Durys tebebuvo tvirtos, nors sunkios ąžuolinės lentos, iš kurių jos buvo sukaltos, per daugelį metų persimetė, tad iki galo jos neužsidarė. Mira vis tiek jas pastūmė, sugirgždėjo aprūdiję vyriai, ir jos atsivėrė. Durų stakta buvo žemai.

— Pasilenk, Hodorai, — paprašė Branas, milžinas pasilenkė, bet per mažai ir Branas vis tiek susimušė viršugalvį. — Skauda, — pasiskundė berniukas.

— Hodoras, — tiesdamasis visu ūgiu sumurmėjo Hodoras.

Jie atsidūrė prieblandoje skendinčioje saugykloje, — tokioje ankštoje, kad keturiese vos tilpo. Vidinėje bokšto sienoje sumūryti laiptai sukdamiesi į kairę vedė į viršų, sukdamiesi į dešinę vedė į apačią, bet kelias prie jų buvo užtvertas geležinių grotų. Branas pakėlė akis ir tiesiai virš galvos pamatė dar vienas grotas. Žudymo skylė. Jis džiaugėsi, kad viršuje nebuvo nieko, kas būtų galėjęs pilti ant jų verdantį aliejų.

Grotos buvo užrakintos, o geležiniai strypai gerokai aprūdiję. Hodoras suėmė kairę grotų pusę ir stipriai, net stenėdamas trūktelėjo. Bet niekas nepasikeitė. Tada jis pamėgino stumti grotas, bet irgi nieko nepešė. Jis pakratė geležinius strypus, spyrė į juos, vėl pastūmė, padaužė, stambiu delnu plojo į vyrius ir oras prisipildė rūdžių, bet geležinės grotos nepasidavė. Kitų, į rūsį vedančių grotų durų taip pat nepavyko atidaryti.

— Neįeisime, — gūžtelėjusi pasakė Mira.

Žudymo skylė buvo tiesiai Branui virš galvos, o jis sėdėjo pintinėje, Hodorui ant nugaros. Ištiesęs rankas įsitvėrė grotų ir trūktelėjo. Vos patrauktos grotos ištrūko iš lubų, pažerdamos rūdžių ir akmenų nuotrupų.

— HODORAS! — riktelėjo Hodoras.

Sunkios geležinės grotos vėl kliudė Branui viršugalvį, o kai jis numetė jas šalin, grotos su trenksmu dunkstelėjo Džodženui po kojomis. Mira nusijuokė.

— Tik pažiūrėk, prince, — pasakė ji, — tu stipresnis už Hodorą.

Branas nuraudo.

Grotoms iškritus Hodoras be vargo pakėlė Mirą su Džodženu ir jie pro žudymo skylę užsiropštė į viršų. Tada saliečiai paėmė Braną už rankų ir taip pat užsitraukė aukštyn. Sunkiausia buvo užlipti Hodorui. Jis buvo per sunkus ir Ridai negalėjo užtempti jo į viršų taip, kaip užtempė Braną. Pagaliau Branas liepė jam pasiieškoti stambių akmenų. Saloje to gero netrūko ir Hodoras sukrovė jų tiek, kad pasiekė įsikibti į trupančius skylės kraštus ir šiaip taip pro ją pralįsti.

— Hodoras, — šnopuodamas, laimingas ir plačiai šypsodamasis tarė jis.

Jie atsidūrė mažų, tamsių ir tuščių kambarėlių labirinte, bet Mira tyrinėjo juos tol, kol rado kelią prie laiptų. Kuo aukščiau jie kopė, tuo darėsi šviesiau; trečiame aukšte stora išorinė siena buvo išvarpyta šaudymo angų, ketvirtame buvo iškirsti tikri langai, o penktame ir paskutiniame aukšte buvo didelė apvali menė su skliautinėmis durimis ir į tris puses išeinančiais nedideliais akmeniniais balkonėliais. Ketvirtoje pusėje, virš tiesiai į ežerą nuleisto nutekamojo vamzdžio buvo įrengta išvietė.

Kol jie užlipo iki stogo, dangus visiškai apsiniaukė ir vakaruose susitelkė juodi debesys. Pūtė toks stiprus vėjas, kad jo gūsiai pakėlė Brano apsiaustą ir ėmė jį garsiai plakti nelyginant burę.

— Hodoras, — išgirdęs tą garsą tarstelėjo Hodoras.

Mira apsisuko aplink.

— Stovėdama taip aukštai ir matydama visą pasaulį, jaučiuosi kaip milžinė.

— Sąsmaukoje yra medžių, du kartus aukštesnių už šį bokštą, — priminė jai brolis.

— Tiesa, bet aplink juos auga kiti tokie pat aukšti medžiai, — pasakė Mira. — Sąsmaukoje pasaulis tarsi susispaudžia ir dangus atrodo daug mažesnis. O čia… jauti tą vėją, broli? Žiūrėk, kaip padidėjo pasaulis.

Ir tikrai: iš čia galėjai matyti labai toli. Pietuose bangavo kalvos, už kurių ties horizontu dunksojo pilki ir žalsvi kalnai. Į kitas tris puses, kiek akys užmatė, driekėsi Naujosios Dovanos lygumos.

— Tikėjausi, kad iš šio bokšto matysime Sieną, — nusivylęs pasakė Branas. — Kvailas buvau, juk iki Sienos dar penkiasdešimt lygų. — Vien užsiminęs apie Sieną jis pasijuto nuvargęs ir sušalęs. — Džodženai, ką darysime pasiekę Sieną? Mano dėdė vis pasakodavo, kokia ji milžiniška. Septynių šimtų pėdų aukščio, o prie žemės tokia stora, kad jos vartai — tarsi lede iškirsti tuneliai. Kaip prasmuksime pro tuos vartus, kaip rasime triakę varną?

— Girdėjau, prie Sienos yra apleistų pilių, — atsakė jam Džodženas. — Tai kadaise Nakties sargybos vyrų pastatytos tvirtovės, bet dabar jos paliktos tuščios. Galbūt iš kurios nors pavyks patekti už Sienos.

Pilys vaiduoklės, štai kaip jas vadindavo Senoji auklė. Kartą meisteris Luvinas uždavė Branui išmokti visų Sienos sargybos postų pavadinimus. Tai buvo sunki užduotis; iš viso jų buvo devyniolika, nors tik septyniolika kada nors turėjo įgulą. Puotoje, iškeltoje karaliaus Roberto apsilankymo Vinterfele proga, savo dėdei Bendžinui Branas išpoškino visus tuos pavadinimus: iš rytų į vakarus ir iš vakarų į rytus. Bendžinas Starkas nusijuokė ir tarė: „Tu juos žinai geriau už mane, Branai. Gal tau reikėtų tapti pirmuoju žvalgu? O aš likčiau pilyje vietoj tavęs.“ Tačiau tai nutiko prieš Branui nukrintant. Prieš susižeidžiant. Kai jis, ilgai miegojęs, atsibudo luošas, jo dėdė jau buvo grįžęs į Juodąją pilį.

— Dėdė sakė, kad vartai užlipinami sniegu ir akmenimis kiekvieną kartą, kai pilis paliekama tuščia, — pasakė Branas.

— Tuomet mums teks vėl juos atidaryti, — gūžtelėjo Mira.

Branas pasijuto nejaukiai.

— Neturime teisės. Atvėrus vartus per Sieną gali patekti visokių niekšų. Turėtume keliauti tiesiai į Juodąją pilį ir paprašyti lordo vado, kad mus išleistų anapus.

— Tavo malonybe, — paprieštaravo Džodženas, — Juodosios pilies turime vengti, kaip kad vengėme Karališkojo kelio. Ten — šimtai vyrų.

— Nakties sargybos vyrų, — nenusileido Branas. — Jie prisiekia nedalyvauti karuose ir nesivelti į jokias intrigas.

— Žinau, — linktelėjo Džodženas, — bet pakaks ir vieno vyro, sulaužiusio priesaiką, kuris parduos tavo paslaptį geležiniams arba tam Mergvaikiui Boltonui. Be to, negalime būti tikri, ar sargyba mus išleis. Jie gali nuspręsti mus sulaikyti arba išsiųsti atgal.

— Bet mano tėvas buvo Nakties sargybos draugas, o mano dėdė yra pirmasis žvalgas. Jis galėtų žinoti, kur ieškoti triakės varnos. Be to, Juodojoje pilyje yra ir Jonas. — Branas tikėjosi vėl pasimatyti su Jonu ir su dėde. Paskutinį kartą Vinterfele lankęsi juodieji broliai pasakojo, kad Bendžinas Starkas pradingo išjojęs į žvalgybą, bet dabar jau tikrai turėjo būti parsiradęs. — Galiu lažintis, kad sargyba mums net žirgus duos, — pridūrė jis.

— Tyliau… — Džodženas delnu prisidengė nuo saulės akis ir įsistebeilijo į tą pusę, kur leidosi saulė. — Žiūrėkite. Ten kažkas yra… man rodos, raitelis. Matote jį?

Branas taip pat pakėlė prie kaktos delną, bet vis tiek jam teko prisimerkti. Iš pradžių nieko nematė, bet paskui atkreipė dėmesį, jog kažkas juda. Pirmą akimirką jam dingtelėjo, kad tai Vasara, bet ne… Raitas vyras. Jis buvo per toli, tad Branas nieko daugiau negalėjo pasakyti.

— Hodoras? — Ir Hodoras prisidengė akis nuo saulės, tik jis žvelgė ne į tą pusę. — Hodoras?

— Rodos, jis niekur neskuba, — tarė Mira, — bet, mano nuomone, traukia link kaimo.

— Geriau eikime į vidų, kol mūsų nepamatė, — pasiūlė Džodženas.

— Netoli kaimo klajoja Vasara, — paprieštaravo Branas.

— Vasarai nieko bloga nenutiks, — patikino jį Mira. — Tai tik vienišas vyras ant nuvargusio arklio.

Kai jie grįžo į aukštu žemiau esančią menę, ant akmenų ištiško keli stambūs lietaus lašai. Keliauninkai grįžo vidun pačiu laiku: netrukus smagiai įsilijo. Net per storas sienas buvo girdėti, kaip lietaus lašai pliekia ežero paviršių. Jie sėdėjo ant grindų didelėje apvalioje menėje, gaubiamoje vis tirštesnių sutemų. Šiaurinis balkonas išėjo į apleistą kaimą. Mira nušliaužė ant pilvo žvilgtelėti į kitą ežero krantą ir įsitikinti, kur yra raitelis.

— Jis prisiglaudė užeigos griuvėsiuose, — grįžusi pasakė ji bičiuliams. — Rodos, židinyje mėgina užsikurti laužą.

— Gaila, kad mes negalime susikurti laužo, — atsiduso Branas. — Man šalta. Mačiau, laiptų apačioje yra sulaužytų baldų. Galėtume liepti Hodorui juos sukapoti ir sušiltume.

Hodorui ši mintis patiko.

— Hodoras, — viltingai ištarė jis.

Bet Džodženas papurtė galvą.

— Kur ugnis, ten ir dūmai. O iš šio bokšto kylantys dūmai bus matomi labai toli.

— Jei tik bus kam į juos žiūrėti, — paprieštaravo jo sesuo.

— Kaime yra vyras.

— Tik vienas.

— Vieno vyro, jeigu jis ne mūsų pusėje, pakaks išduoti Braną jo priešams. Dar turime pusę vakarykštės anties. Reikėtų pavalgyti ir pailsėti. Rytoj rytą tas vyras nujos savo keliu, o mes toliau trauksime savuoju.

Džodženas pasiekė, ko norėjo — visada pasiekdavo. Mira padalijo antieną į keturias dalis. Prieš dvi dienas ji pagavo paukštį tinklu, mėginantį pakilti iš pelkės, kurioje mergaitė jį ir užklupo. Šalta mėsa nebuvo tokia skani kaip vakar, traški ir karšta, ką tik numauta nuo iešmo, bet jiems bent jau neteko alkti. Branas su Mira pasidalijo krūtinėlę, o Džodženas suvalgė šlaunį. Hodoras sudorojo sparną ir kulšį murmėdamas: „Hodoras…“ ir po kiekvieno kąsnio laižydamas nuo pirštų taukus. Šiandien buvo Brano eilė pasakoti istoriją, tad jis papasakojo jiems apie kitą Brandoną Starką, kuris buvo vadinamas Laivų Statytoju ir nuplaukė toli už Saulėlydžio jūros.

Kol baigėsi antiena ir pasakojimas, visiškai sutemo, bet lietus vis nesiliovė. Branas susirūpino, ar toli nuklydo Vasara ir ar sumedžiojo taurųjį elnią.

Bokštas paskendo pilkšvoje prieblandoje, kuri palengva virto tamsa. Hodoras ėmė nerimauti ir vaikščioti, vis žingsniavo ratu palei sienas ir kaskart stabtelėjęs užmesdavo akį į išvietę, tarsi būtų pamiršęs, kas ten. Džodženas stovėjo prie šiaurinio balkono pasislėpęs šešėliuose ir žiūrėjo į naktį bei lietų. Kažkur šiaurėje dangų perskėlė žaibas, akimirką apšviesdamas bokšto vidų. Hodoras pašoko ir iš baimės šūktelėjo. Branas suskaičiavo iki aštuonių, laukdamas griaustinio. Kai jis nudundėjo, Hodoras riktelėjo:

— Hodoras!

Tikiuosi, Vasara neišsigando, tarė sau Branas. Šunys Vinterfelo šunidėse visuomet baidydavosi griaustinio, kaip ir Hodoras. Reikėtų nueiti ir didvilkį nuraminti…

Vėl plykstelėjo žaibas ir šį kartą griaustinis trenkė suskaičiavus iki šešių.

— Hodoras! — vėl suriko Hodoras. — HODORAS! HODORAS!

Jis čiupo savo kalaviją, tarsi ketindamas susikauti su audra.

Džodženas pamėgino jį numaldyti:

— Tylėk, Hodorai. Branai, pasakyk, kad nerėkautų. Ar galėtum paimti iš jo kalaviją, Mira?

— Galiu pamėginti.

— Ša, Hodorai, — tarė Branas. — Dabar tylėk. Nešūkauk kaip paskutinis kvailys. Sėsk.

— Hodoras? — Jis gana klusniai atidavė Mirai kalaviją, bet milžino veide buvo matyti didžiulė sumaištis.

Džodženas vėl nusisuko į tamsą ir netrukus visi išgirdo jį giliai ir garsiai įkvepiant.

— Kas yra? — paklausė Mira.

— Kaime vyrai.

— Tas vyras, kurį matėme anksčiau?

— Kiti. Ginkluoti. Mačiau kirvį ir ietis. — Džodženas staiga prašneko kaip berniukas. — Tvykstelėjus žaibui mačiau juos einančius po medžiais.

— Kiek?

— Daugybę. Per daug, kad būčiau spėjęs suskaičiuoti.

— Jie raiti?

— Ne.

— Hodoras, — išgąstingai tarė Hodoras. — Hodoras, Hodoras…

Branui ir pačiam buvo baisoka, nors Mirai girdint nenorėjo to pripažinti.

— O jeigu jie ateis čia?

— Neateis. — Ji atsisėdo prie Brano. — Kodėl turėtų čia eiti?

— Ieškodami prieglobsčio, — niūriai įsiterpė Džodženas. — Nebent audra nurimtų. Mira, gal galėtum nusileisti žemyn ir užsklęsti duris?

— Aš jų net uždaryti negaliu. Lentos suskilusios. Bet per geležines grotas jie nepraeis.

— Galėtų praeiti. Galėtų išlaužti spyną arba vyrius. Arba įsliuogti pro žudymo skylę, kaip užlipome mes.

Dangų vėl perskrodė žaibas ir Hodoras vėl ėmė verkšlenti. Staiga ežerą sudrebino griaustinis.

— HODORAS! — paleido gerklę jis, delnais užsispaudęs ausis ir nerangiai bėgdamas ratu tamsoje. — HODORAS! HODORAS! HODORAS!

— NE! — pakėlė balsą ir Branas. — NEŠAUK!

Bet tai nepadėjo.

— HOOODOOORAS! — garsiai sumykė Hodoras. Mira mėgino jį sulaikyti ir nuraminti, bet jis buvo pernelyg stiprus. Vos krustelėjęs petį, jis nubloškė Mirą šalin. — HOOODOOORAS! — suklykė arklininkas, kai dangų vėl nutvieskė žaibas, ir dabar rėkė net Džodženas — rėkė ant Brano ir Miros, kad užčiauptų Hodorą.

— Tylėk! — išsigandęs iš visos gerklės suspigo Branas, beviltiškai mėgindamas įsikibti Hodorui į koją, skaudžiai griūdamas, bet vis tiek stengdamasis kabintis.

Hodoras klupinėdamas žengė kelis žingsnius ir užsičiaupė. Lėtai papurtė galvą, dribtelėjo ant grindų ir atsisėdo sukryžiavęs kojas. Kai sudundėjo griaustinis, trenksmo jis, rodos, negirdėjo. Jie visi keturi sėdėjo tamsos apgaubtame bokšte, vos drįsdami kvėpuoti.

— Branai, ką tu padarei? — paklausė Mira.

— Nieko. — Branas papurtė galvą. — Nežinau.

Bet žinojo. Įsikibau į jį, kaip įsikibdavau į Vasarą. Akimirką jis buvo persikūnijęs į Hodorą. Tai jį išgąsdino.

— Aname ežero krante kažkas vyksta, — prabilo Džodženas. — Rodos, mačiau vyrą, rodantį į bokštą.

Aš nebijosiu. Jis buvo Vinterfelo princas, Edardo Starko sūnus, beveik suaugęs vyras ir várgas, o ne mažvaikis kaip Rikonas. Vasara nebijotų.

— Greičiausiai tai Amberių vyrai, — pasakė Branas. — Gal Knotai, gal Norėjai arba Flintai, nusileidę iš kalnų, o gal net Nakties sargybos broliai. Ar jie vilkėjo juodus apsiaustus, Džodženai?

— Naktį visi apsiaustai atrodo juodi, prince. O žaibas tvykstelėjo tik akimirką, tad negaliu pasakyti, ką jie vilkėjo.

Mira ėmė nerimauti.

— Jeigu jie būtų juodieji broliai, jotų žirgais, ar ne?

Bet Branas pagalvojo apie kai ką kita.

— Tai nesvarbu, — kupinas pasitikėjimo savimi pareiškė jis. — Jie neprisikas iki mūsų, net jei norėtų. Nebent turėtų valtį arba žinotų, kad ežere yra slaptas klojinys.

— Slaptas takas! — Mira pataršė Branui plaukus ir pakštelėjo jam į kaktą. — Mielasis mūsų princas! Jis teisus, Džodženai, apie slaptą taką jie nieko nežino. O net jei ir žino, vis tiek jo neras naktį lietui lyjant.

— Naktis baigsis. Jeigu jie liks iki ryto… — Džodženas nebaigė minties. Ir po kelių akimirkų pridūrė: — Jie kursto laužą, kurį įkūrė pirmasis čia pasirodęs vyras.

Dangų vėl perskėlė žaibas, apšvietė bokštą ir pavertė juos šešėliais. Tyliai mykdamas, Hodoras lingavo pirmyn atgal.

Staiga Branas patyrė nušvitimo akimirką ir pajuto Vasaros išgąstį. Jis užmerkė abi akis, atmerkė trečiąją, išsinėrė iš berniuko kūno tarsi iš apsiausto, paliko bokštą ir… atsidūrė lietuje, elnienos prikimštu pilvu, susigūžęs krūmuose, o jam virš galvos skilo dangus ir dundėjo griaustinis. Pūvančių obuolių ir šlapių lapų kvapas beveik užgožė žmogaus kvapą, bet jis čia buvo. Jis girdėjo gurgždančią ir slystančią kietintą odą, matė po medžiais judančius vyrus. Klupinėdamas apgraibomis praėjo vyras su lazda, užsitraukęs ant galvos gyvulio odą, kad nieko nematytų ir negirdėtų. Vilkas bėgo pernelyg prie jo nesiartindamas, nėrė per varvantį erškėčių krūmą ir po nuogomis obels šakomis. Jis girdėjo juos kalbantis ir pro lietaus, lapų ir žirgų kvapus prasimušė aštrus, raudonas baimės tvaikas…

Jonas

Žemė buvo nuklota pušų spygliais ir vėjo suneštais lapais, žalia ir ruda paklotė buvo dar drėgna nuo neseniai nulijusio lietaus. Žengiant po kojomis ji žliugsėjo. Juos supo didžiuliai ąžuolai nuogomis šakomis, aukštos eglės ir daugybė išlakių pušų. Jiems prieš akis, ant kalvos dunksojo dar vienas apvalus bokštas, — senas ir tuščias, iš vienos pusės apsamanojęs beveik iki pat viršaus.

— Kas pastatė šį, visą akmeninį? — paklausė jo Igritė. — Koks nors karalius?

— Ne. Paprasti, čia gyvenę žmonės.

— O kas jiems nutiko?

— Mirė arba išsikėlė kitur.

Brandono Dovanos žemės buvo dirbamos tūkstančius metų, bet kai Nakties sargybos pajėgos ėmė silpti, darbo rankų, ariančių laukus, besirūpinančių bitėmis ir sodinančių vaismedžių sodus vis mažėjo ir laukinė gamta susigrąžino daug laukų ir gyvenviečių. Naujojoje Dovanoje buvo kaimų ir pilaičių, kurių mokesčiai, mokami auksu ir darbu, padėjo juodiesiems broliams prasimaitinti ir apsirengti. Bet daugumos tų kaimų taip pat neliko.

— Jie tikri kvailiai, kad paliko tokią pilį, — pareiškė Igritė.

— Tai tik bokštas. Kadaise jame gyveno kažkoks visai neįtakingas lordas su savo šeimyna ir keliais prisiekusiais vyrais. Kai ateidavo plėšikai, jis ant stogo uždegdavo švyturį. Vinterfelo pilies bokštai tris kartus aukštesni už šį.

Igritė pažvelgė taip, tarsi manydama, kad Jonas išsigalvoja.

— Kaip žmonės pastato tokius aukštus bokštus, jei neturi milžinų, kurie pakeltų ir sukrautų akmenis?

Legenda bylojo, kad Brandonas Statytojas, statydamas Vinterfelą, tikrai pasitelkė į pagalbą milžinus, bet Jonas nenorėjo apie tai užsiminti ir dar labiau painioti pasakojimo.

— Žmonės gali pastatyti daug aukštesnius bokštus nei šis. Senmiestyje yra bokštas, aukštesnis ir už Sieną.

Jis matė, kad Igritė juo netiki. Jei galėčiau parodyti jai Vinterfelą… padovanoti gėlę iš stiklinio sodo, priimti ją, pavaišinti Didžiojoje menėje ir parodyti sostuose sėdinčius akmeninius karalius. Mudu galėtume maudytis šiltuose duburiuose ir mylėtis po širdmedžiu žiūrint seniesiems dievams.

Ši svajonė buvo tokia miela širdžiai… bet Vinterfelas niekada jam nepriklausys ir jis niekada negalės jo parodyti Igritei. Pilis priklausė jo broliui, Šiaurės karaliui. O Jonas buvo Snou, o ne Starkas. Pavainikis, priesaikos laužytojas ir perbėgėlis…

— Kai viskas baigsis, galbūt galėtume grįžti ir šiame bokšte apsigyventi, — tarė ji. — Norėtum, Jonai Snou? Kai viskas baigsis.

Kai viskas baigsis. Tie žodžiai pervėrė krūtinę tarsi ietis. Kai baigsis karas. Kai bus pasiekta pergalė. Kai tyržmogiai įveiks Sieną…

Kartą jo lordas tėvas kalbėjo apie tai, kad reikia suteikti lordų titulus naujiems žmonėms ir apgyvendinti juos apleistose tvirtovėse, kad jie būtų tarsi nuo tyržmogių saugantis skydas. Norint įvykdyti šį planą, reikėjo, kad Nakties sargyba užleistų didžiąją dalį Dovanos žemių, bet jo dėdė Bendžinas tikėjo, jog lordas vadas leisis įkalbamas, jei tik naujieji lordai mokės mokesčius Juodajai piliai, o ne Vinterfelui.

„Tačiau tai — svajonė, galbūt išsipildysianti pavasarį, — tada pasakė lordas Edardas. — Kai artinasi žiema, į šiaurę vyrų nepriviliosi net pažadėjęs žemės.“

Jei žiema būtų atėjusi ir greitai praėjusi, o ją netrukus būtų pakeitęs pavasaris, galbūt dėl tėvo būčiau nutaręs apsigyventi viename iš tų bokštų. Tačiau lordas Edardas mirė, o jo brolis Bendžinas dingo be žinios; ir skydas, apie kurį jie abu svajojo, niekada nebus nukaldintas.

— Šios žemės priklauso Nakties sargybai, — tarė Jonas.

Igritė išpūtė šnerves.

— Čia niekas negyvena.

— Žmones išvijo jūsų plėšikai.

— Vadinasi, jie buvo bailiai. Jei norėjo turėti žemės, reikėjo ne trauktis, o likti ir kovoti.

— Gal jie pavargo kautis. Pavargo kiekvieną naktį užsisklęsti duris ir bijoti, kad Barškalas arba kuris nors iš jo bendrų jas išlauš ir pagrobs jų žmonas. Pavargo nuo nuolat vagiamo derliaus ir kito gero, kurio sukaupdavo. Lengviau pasitraukti ten, kur plėšikai nepasiekia. — Tik jei bus pralaužta Siena, plėšikai galės siaubti visą šiaurę.

— Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. Grobiamos dukterys, o ne žmonos. Jūs jas grobiate. Užėmėte visą pasaulį, pastatėte Sieną ir atskyrėte laisvąją tautą.

— Šit kaip? — Kartais Jonas pamiršdavo, kad ji laukinė, o tada Igritė jam tai primindavo. — Kaip tai nutiko?

— Dievai sukūrė žemę visiems žmonėms. Bet atėjo karaliai su savo karūnomis ir plieniniais kalavijais ir pareiškė, kad visa priklauso vien jiems. „Mano medžiai, — pasakė jie, — neturite teisės valgyti nuo jų obuolių. Mano upokšnis, negalite čia žvejoti. Mano miškas, čia jums draudžiama medžioti. Mano žemė, mano vanduo, mano pilis, mano duktė — patraukite rankas, kitaip jas nukaposiu, bet, jei pulsite prieš mane ant kelių, galbūt leisiu tas gėrybes bent pauostyti.“ Vadinate mus vagimis, bet vagis bent jau turi būti drąsus, gudrus ir mitrus. O klūpautojui pakanka klūpoti.

— Harma ir Kaulų Maišas ateina kniaukti ne žuvies ir obuolių. Jie vagia kalavijus ir kirvius. Prieskonius, šilką ir kailius. Čiumpa visas monetas, žiedus ir papuoštas taures, kiek tik randa, vasarą pasiima statines vyno, žiemą — statines alaus, o moteris grobia visus metus ir tempiasi jas anapus Sienos.

— Na ir kas? Man geriau būti pagrobtai stipraus vyro, nei tėvo atiduotai kažkokiam lepšiui.

— Tu tik šneki, o kaip gali žinoti? Ką darytum, jei tave pagrobtų vyras, kurio nekenti?

— Kad mane pagrobtų, jis turėtų būti greitas, gudrus ir drąsus. Taigi jo sūnūs taip pat būtų stiprūs ir protingi. Kodėl turėčiau nekęsti tokio vyro?

— Gal jis niekada nesiprausia ir dvokia šlykščiai kaip lokys.

— Tada įstumčiau jį į upelį arba užpilčiau ant galvos kubilą vandens. Be to, vyrai ir neturi kvepėti kaip gėlės.

— Kodėl tau netinka gėlės?

— Gėlės tinka bitėms. O lovoje noriu šitų. — Ir Igritė grybštelėjo jam tarpkojį.

Jonas sučiupo ją už riešo.

— O jei tave pagrobęs vyras per daug gertų? — vis neatstojo jis. — O jei būtų grubus arba žiaurus? — Jonas spustelėjo riešą stipriau, kad Igritė geriau suprastų, apie ką jis kalba. — O jei jis būtų stipresnis už tave ir jam patiktų iki kraujo tave sumušti?

— Tada jam miegančiam perrėžčiau gerklę. Tu nieko neišmanai, Jonai Snou.

Pasirangiusi kaip ungurys, Igritė išsivadavo iš jo gniaužtų.

Bet vieną dalyką suprantu. Suprantu, kad esi tyržmogė iki kaulų smegenų. Kartais tai būdavo lengva pamiršti, ypač kai jiedu kartu juokdavosi arba bučiuodavosi. Bet paskui kuris nors ką nors leptelėdavo arba padarydavo, ir Jonas staiga prisimindavo, kad jųdviejų pasaulius skiria Siena.

— Vyras gali turėti moterį arba peilį, — paaiškino jam Igritė, — bet ne abu iškart. Visos mergaitės, dar būdamos mažos, sužino šią tiesą iš savo motinų. — Ji ryžtingai kilstelėjo smakrą ir papurtė vešlius raudonus plaukus. — O žmonėms negali priklausyti žemė, kaip kad negali priklausyti jūra ar dangus. Jūs, klūpautojai, manote, kad gali, bet Mensas jums parodys, kad ne.

Tai buvo narsus gyrimasis, bet žodžiai nuskambėjo tuštokai. Jonas žvilgtelėjo atgal įsitikinti, ar jųdviejų negirdi magnaras. Erokas, Šunvotė ir Kanapinis Denas ėjo atsilikę per kelis jardus, bet į juos nekreipė dėmesio. Šunvotė skundėsi, kad jam skauda sėdynę.

— Igrite, — dusliai tarė Jonas, — Mensas negali laimėti šio karo.

— Gali! — šoko piestu ji. — Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. Niekada nesi matęs laisvosios tautos kovojančios!

Tyržmogiai kaudavosi kaip didvyriai ar demonai, — nelygu, su kuo apie tai šnekėdavai, — bet galų gale vis tiek būdavo palaužiami. Jie kaunasi beatodairiškai drąsiai, nes vyrai daro tai dėl garbės.

— Neabejoju, kad visi jūs labai narsūs, bet mūšyje drausmė visada svarbiau už drąsą. Galų gale Mensas pralaimės, kaip prieš jam ateinant pralaimėjo visi kiti Užusienio karaliai. Ir kai tai nutiks, tu mirsi. Visi jūs mirsite.

Igritė atrodė tokia pikta, kad Jonui dingtelėjo, ar tik neketina jam trenkti?

— Visi mes mirsime, — pasakė ji. — Tu irgi. Dabar jau nesi varnas, Jonai Snou. Prisiekiau, kad nesi, tad geriau jau nebūtum. — Ji stumtelėjo jį, prirėmė prie medžio kamieno ir pabučiavo — begėdiškai, į lūpas, matant visai skarmaluotai kolonai. Jonas girdėjo, kaip Grigas Ožys ją gyrė ir ragino. Kiti vyrai juokėsi. Nepaisydamas to, Jonas atsakė į jos bučinį. Kai jiedu pagaliau atsiskyrė, Igritė buvo gerokai įraudusi. — Esi mano, — sušnabždėjo ji. — Mano, kaip kad aš priklausau tau. Ir jei mirsime — mirsime. Visi žmonės turi mirti, Jonai Snou. Bet kol kas dar gyvensime.

— Taip, — dusliai tarė jis. — Kol kas dar gyvensime.

Igritė plačiai nusišypsojo, parodydama Jonui kreivus dantis, kurie jam kažkodėl patiko. Tyržmogė iki kaulų smegenų, vėl pagalvojo Jonas ir kažkur giliai viduriuose pajuto nemalonų maudulį. Tada sugniaužė dešinės rankos pirštus ir ėmė svarstyti, ką Igritė darytų, jei žinotų, kas dedasi jo širdyje. Ar išduotų jį, jei pasisodinęs papasakotų, kad tebėra Nedo Starko sūnus ir Nakties sargybos vyras? Tikėjosi, kad neišduotų, bet rizikuoti nedrįso. Per daug žmonių gyvybių priklausė nuo to, ar pasieks Juodąją pilį anksčiau už magnarą, jei tik… apskritai pavyks pasprukti nuo tyržmogių.

Jie nusileido pietiniu Sienos šlaitu ties Pilkąja sargyba, kuri jau du šimtus metų buvo apleista. Milžiniški akmeniniai laiptai buvo sutrupėję prieš šimtą metų, bet leistis jais vis tiek buvo daug lengviau, nei kopti iš anos pusės. Iš čia Stiras, norėdamas aplenkti įprastus Nakties sargybos postus, liepė jiems žygiuoti į Dovanos žemių gilumą. Grigas Ožys pravedė juos pro kelis šiose apylinkėse dar likusius gyvenamus kaimus. Išskyrus išsibarsčiusius apvalius bokštus, šaunančius į dangų nelyginant akmeniniai pirštai, jie nematė jokių žmogaus veiklos pėdsakų. Niekieno nestebimi ir nematomi, jie traukė per šaltas aplytas kalvas ir vėjų gairinamas lygumas.

„Kad ir ko tavęs klaus, negali svyruoti, — prisakė Pusrankis. — Jok su jais, valgyk su jais, kovok kartu su jais tiek, kiek reikės.“ Ir Jonas nujojo su jais daug lygų, nuėjo dar daugiau, valgė su jais duoną ir druską, klojosi su Igrite viena antklode, bet tyržmogiai vis tiek juo nepasitikėjo. Nei dieną, nei naktį teniečiai nenuleido nuo jo akių, tikėdamiesi išvysti kokių nors išdavystės ženklų. Pasprukti Jonas negalėjo, o netrukus bėgti jau būtų buvę ir per vėlu.

„Kovok kartu su jais“, — pasakė Korinas, prieš leisdamas Ilganagiui atimti jam gyvybę, bet… kol kas to neprireikė. Pražuvau tą akimirką, kai praliejau brolio kraują. Tada visam laikui peržengiau Sieną ir kelio atgal man neliko.

Kiekvieną dieną po žygio magnaras pasikviesdavo jį ir užduodavo suktus ir gerai apgalvotus klausimus apie Juodąją pilį, jos įgulą ir gynybinius įtvirtinimus. Kai tik drįsdavo, Jonas meluodavo, kelis kartus apsimetė atsakymo nežinantis, bet Grigas Ožys ir Erokas taip pat klausydavosi pokalbio, o jiedu žinojo nemažai, tad Jonas turėjo būti atsargus. Per daug įžūliai meluodamas būtų išsidavęs.

Tačiau tiesa buvo siaubinga. Juodojoje pilyje gynybinių įtvirtinimų nebuvo, ją saugojo vien tik Siena. Nebuvo nei medinės aštrių statinių tvoros, nei žemės pylimų. „Pilį“ sudarė keliolika bokštų ir nedidelių tvirtovių, iš kurių du trečdaliai buvo sugriuvę. O dėl įgulos… Du šimtus vyrų Senasis Lokys pasiėmė į žvalgybą. Ar jie grįžo? Jonas to nežinojo. Pilyje jų galėjo būti likę apie keturis šimtus, bet dauguma iš brolių buvo statytojai ir tarnai, o ne žvalgai.

Teniečiai buvo patyrę kariai ir drausmingesni už kitas tyržmogių pajėgas; be jokios abejonės, Mensas dėl to juos ir pasirinko. Stoti ginti Juodosios pilies galėjo nebent aklas meisteris Eimonas ir pusaklis jo tarnas Klaidas, vienarankis Donalas Nojus, girtas septonas Seladoras, kurčias Dikas Folardas, virėjas Tripirštis Hobas, senasis seras Vintonas Stautas, taip pat Halderis, Rupūžius, Pipas, Olbetas ir kiti vaikinai, mokęsi karo meno kartu su Jonu. O jiems vadovauti turėjo raudonveidis Bouvenas Maršas, tuklus tarnų lordas, kuris lordui Mormontui išvykus tapo pilies vyresniuoju. Paniurėlis Edas Maršą kartais vadindavo „Senu Granatu“ ir ši pravardė tiko jam taip pat puikiai, kaip Mormontui „Senasis Lokys“. „Kai mūšio lauke pasirodo priešai, nori, kad tas vyras būtų priekyje, — kaip visuomet niūriai sakydavo Edas. — Jis iš karto tau suskaičiuos, kiek jų. Jis tikras skaičiavimo demonas.“

Jei magnaras užpuls pilį iš pasalų, tai bus tikros skerdynės, vaikinai bus išžudyti lovose net nespėję susigaudyti, kad juos puola. Jonas privalėjo juos įspėti, tik… kaip? Rinkti malkų arba medžioti tyržmogiai jo niekada nesiųsdavo, taip pat neleisdavo vienam stovėti sargyboje. Be to, jis baiminosi ir dėl Igritės. Pasiimti jos drauge Jonas negalėjo, bet jei būtų ją palikęs, ar magnaras jos nebūtų privertęs atsakyti už jo išdavystę? Dvi širdys, plakančios kaip viena…

Kas naktį jiedu miegojo po viena kailių krūva, jis užmigdavo, jausdamas Igritę padėjus galvą jam ant krūtinės ir variniams jos plaukams kutenant smakrą. Jos kvapas sumišo su jo kūno kvapu. Jos kreivi dantys, jausmas, kai jis delnais suimdavo jos krūtis, jos burnos skonis… visa tai buvo jo džiaugsmas ir sielvartas. Ne vieną naktį jis gulėdavo šalia jaukiai ir šiltai įsitaisius Igritei ir svarstydavo, ar jo lordas tėvas širdyje jautė panašią sumaištį dėl jo motinos, kad ir kas ji buvo? Igritė paspendė spąstus, o Mensas Plėšikas mane į juos įstūmė.

Kiekvieną su tyržmogiais praleistą dieną užduotis, kurią jis privalėjo įvykdyti, darėsi vis sunkesnė. Jonas ketino rasti būdą, kaip šiuos žmones išduoti, ir, jam tai padarius, jie turėjo mirti. Jų draugystė jam nebuvo reikalinga, bet jis troško Igritės meilės. Ir vis dėlto… Teniečiai šnekėjosi senąja kalba, o Joną labai retai teužkalbindavo, bet Jarlo vadovaujami vyrai, kurie buvo užkopę ant Sienos, elgėsi visai kitaip. Noromis nenoromis Jonas ilgainiui geriau juos pažino: niūrų ir tylų Eroką, draugingąjį Grigą Ožį, jaunuosius Kvortą ir Bodžerį, Kanapinį Deną, virvių vijiką. Nemaloniausias iš visų buvo Delas, maždaug Jono amžiaus jaunuolis arklišku veidu, vis svajingai kalbėdavęs apie tyržmogių merginą, kurią ketino grobti. „Ji laiminga kaip ir tavo Igritė. Liepsnos pabučiuota.“

Jonui tekdavo prikąsti liežuvį. Jis nieko nenorėjo žinoti nei apie Delo merginą, nei apie Bodžerio motiną, nei apie kaimą prie jūros, iš kurio buvo kilęs Henkas Šalmas, nei apie tai, kaip Grigas trokšta aplankyti žaliuosius žmones Veidų saloje, nei apie tą kartą, kai briedis įvijo Švelniapėdį į medį. Jis nenorėjo nieko girdėti apie votį, iškilusią Šunvotei ant užpakalio, nei apie tai, kiek Akmeninis Nykštys gali išgerti, nei kaip mažasis Kvorto broliukas maldavo jo nejoti su Jarlu. Kvortui negalėjo būti daugiau nei keturiolika metų, bet jis jau buvo pasigrobęs žmoną, o ši jau laukėsi. „Gali būti, kad mano vaikas gims kokioje nors pilyje, — gyrėsi vaikinas. — Gims pilyje kaip tikras lordas!“

Jis labai žavėjosi „pilimis“, kurias matė ir kuriomis vadino vienišus sargybos bokštus.

Jonas svarstė, kur dabar Vaiduoklis. Ar grįžo į Juodąją pilį, ar laksto kur nors miškuose, susidėjęs su vilkų gauja? Jis nejautė savo didvilkio ir net jo nesapnuodavo. Rodės, tarsi būtų praradęs dalį savo sielos. Net miegodamas su Igrite prie šono jautėsi vienišas. Bet mirti vienas nenorėjo.

Tą popietę medžiai ėmė retėti ir toliau jie traukė į rytus kalvelių išraižytomis, banguojančiomis lygumomis. Čia auganti žolė siekė jiems juosmenį, papūtus vėjui imdavo švelniai siūbuoti laukiniai kviečiai, bet šiaip diena buvo šilta ir saulėta. Tačiau vakarėjant vakarų pusėje ėmė tvenktis debesys. Netrukus jie prarijo gelsvai raudoną saulę ir Lenas išpranašavo, kad artėja smarki audra. Jo motina buvo miškų ragana, tad visi plėšikai sutarė, kad jis geba nuspėti orą.

— Netoliese yra kaimas, — pasakė magnarui Grigas Ožys. — Už dviejų trijų mylių. Galime prisiglausti tenai.

Ir Stiras nedvejodamas sutiko.

Norimą vietą jie pasiekė visiškai sutemus ir šėlstant audrai. Kaimas buvo įsikūręs prie ežero, bet jame taip seniai niekas negyveno, kad dauguma namų buvo sugriuvę. Net nedidelė rąstinė smuklė, kuri kadaise, matyt, džiugino pakeleivių akį, dabar dunksojo apgriuvusi, be stogo. Vargu ar čia rasime prieglobstį, niūriai pagalvojo Jonas. Kai tvykstelėdavo žaibas, jis pamatydavo apvalų akmeninį bokštą, pastatytą ežero saloje, tačiau neturint valčių iki jo nebuvo įmanoma nusigauti.

Erokas ir Delas nuslinko pasižvalgyti po namų griuvėsius, bet pastarasis tuoj pat grįžo. Stiras sustabdė koloną ir pasiuntė į priekį gerą dešimtį raitų, ietimis ginkluotų teniečių. Tada ir Jonas pamatė žėruojant ugnį, rausvinančią užeigos kaminą. Mes čia ne vieni. Jonui į širdį tarsi gyvatė įsirangė baimė. Jis išgirdo arklio žvengimą, o paskui ir riksmus. Jok su jais, valgyk su jais, kaukis kartu su jais, liepė jam Korinas.

Bet kova jau buvo baigta.

— Tik vienas, — grįžęs pranešė Erokas. — Senis su arkliu.

Magnaras riktelėjo kelis įsakymus senąja kalba, ir keturios dešimtys jo teniečių pasklidę išsirikiavo visuose kaimo pakraščiuose, o kiti ėmė slankioti po apleistus namus norėdami įsitikinti, ar piktžolėse ir už akmenų krūsnių daugiau niekas nesislepia. Likusieji susigrūdo bestogėje užeigoje stumdydamiesi ir stengdamiesi prislinkti arčiau židinio. Sulaužytos šakos, kurias kūreno senis, rodos, daugiau smilko nei degė, bet tokią audringą ir lietingą naktį vyrams tiko bet kokia šiluma. Du teniečiai pargriovė senį ant žemės ir apžiūrėjo jo mantą. Vienas laikė už apynasrio arklį, o dar trys naršė po balnakrepšius.

Jonas nuėjo šalin. Eidamas užmynė ir sutraiškė supuvusį obuolį. Stiras jį nužudys. Jau Pilkojoje sargyboje magnaras taip ir pasakė; visi jų sutikti klūpautojai nedelsiant turi būti nužudyti, kad tikrai nepakeltų triukšmo. Jok su jais, valgyk su jais, kaukis kartu su jais. Ar tai reiškia, kad jis turi tylėti ir nuleidęs rankas žiūrėti, kaip tyržmogiai perrėš seniui gerklę?

Kaimo pakraštyje Jonas akis į akį susidūrė su vienu iš Stiro čia pastatytų sargybinių. Tenietis kažką dusliai riktelėjo senąja kalba ir nukreipė ieties smaigalį į užeigą. Grįžk ten, kur tavo vieta, suprato Jonas. Tik kur ji, mano vieta?

Jis nužingsniavo prie vandens ir rado sausą vietelę po pasvirusia beveik visiškai sugriuvusios lūšnelės pinučių ir molio tinko siena. Sėdintį ten ir žiūrintį į lietaus lašų čaižomą ežero paviršių, jį rado Igritė.

— Pažįstu šią vietą, — kai ji prisėdo šalia, tarė Jonas. — Tas bokštas… Kai kitą kartą tvykstelės žaibas, pažvelk į jo viršūnę ir pasakyk, ką matai.

— Gerai, jei taip nori, — sutiko ji ir pridūrė: — Kai kurie teniečiai tvirtina girdėję iš bokšto sklidusį triukšmą. Riksmus.

— Gal griaustinį?

— Jie kalba apie riksmus. Gal ten šūkauja šmėklos?

Ir tikrai: akmenuotoje saloje siaučiant audrai dunksanti juoda, lietaus čaižoma tvirtovė atrodė niūri ir grėsminga.

— Galėtume nusigauti tenai ir pasižiūrėti, — pasiūlė Jonas. — Abejoju, ar sušlapsime labiau, nei jau sušlapome.

— Nori plaukti? Per audrą? — Ši mintis Igritę prajuokino. — Ar tai — tavo gudrybė, kad nusirengčiau, Jonai Snou?

— Ar dabar man dar reikia griebtis gudrybių, kad tave nurengčiau? — pasišaipė jis. — O gal plaukti tau trūksta ištvermės?

Jonas buvo puikus plaukikas, šio meno išmokęs didžiojoje Vinterfelo griovoje, dar būdamas berniukas.

Igritė kumščiu dunkstelėjo jam į ranką.

— Tu nieko neišmanai, Jonai Snou. Įrodysiu tau, kad esu pusiau žuvis.

— Pusiau žuvis, pusiau ožka, pusiau kumelė… per daug tų „pusiau“, Igrite. — Jonas papurtė galvą. — Jei čia ta vieta, kurią turiu omenyje, plaukti mums nereikės. Galėsime pereiti.

Igritė atšlijo ir pervėrė jį iškalbingu žvilgsniu.

— Galėsime eiti vandeniu? Kokia čia pietiečių raganystė?

— Jokia ragan… — pravėrė burną jis, bet taip ir nebaigė minties, nes dangų iki pat ežero vandens paviršiaus perskėlė žaibas. Vieną akimirką pasaulis nušvito kaip vidurdienį. Griaustinis buvo toks garsus, kad Igritė delnais užsispaudė ausis.

— Žiūrėjai? — paklausė Jonas, kai dundesys nusirito tolyn ir pasaulį vėl apgaubė tamsa. — Matei?

— Geltoni, — atsakė ji. — Tai turėjai galvoje? Kai kurie bokšto viršūnės akmenys buvo geltoni.

— Mes vadiname juos tvirtovės sienos dantimis. Aukso spalva jie buvo nudažyti labai seniai. Tai Karalienės karūna.

Kitoje ežero pusėje dunksantis bokštas vėl buvo juodas, o jo kontūrai vos įžiūrimi.

— Čia gyveno karalienė? — paklausė Igritė.

— Tik buvo apsistojusi nakčiai. — Šią istoriją jam papasakojo Senoji auklė, bet meisteris Luvinas didžiąją jos dalį patvirtino. — Alisana, karaliaus Džaheirio Taikytojo žmona. Jis vadinamas senuoju karaliumi, nes valdė labai seniai, bet kai užėmė Geležinį sostą, jis buvo jaunas. Tada užsimanė keliauti per visą karalystę. Į Vinterfelą jis atvyko su karaliene, šešiais drakonais ir puse savo dvariškių. Karaliui su Šiaurės sergėtoju reikėjo aptarti kai kuriuos reikalus, o Alisana ėmė nuobodžiauti, tad sėdo ant savo drakono, vardu Sidabrinis Sparnas, ir nuskrido į šiaurę pasižiūrėti Sienos. Šis kaimas buvo viena iš vietovių, kur ji buvo sustojusi. Paskui žmonės savo tvirtovės viršų nudažė aukso spalva, kad ji atrodytų tarsi auksinė karūna, kurią ji dėvėjo, kai leido naktį tarp jų.

— Niekada nesu mačiusi drakono.

— Niekas nėra matęs. Paskutiniai drakonai išmirė prieš šimtus metų. Bet karalienė čia lankėsi dar anksčiau.

— Sakai, karalienė Alisana?

— Vėliau žmonės ją vadino gerąja karaliene Alisana. Prie Sienos jos vardu taip pat buvo pavadinta viena pilis. Karalienės vartai. Prieš jai apsilankant ta pilis buvo vadinama Sniego vartais.

— Jei karalienė buvo tokia gera, ji turėjo sugriauti Sieną.

Ne, pagalvojo jis. Siena saugo karalystę. Nuo Kitų, nuo… tavęs ir tokių kaip tu, mieloji.

— Turėjau kitą draugą, kuris svajojo apie drakonus. Nykštuką. Jis man sakė…

— JONAI SNOU! — Prie jųdviejų stovėjo augalotas, susiraukęs tenietis. — Magnaras šaukia.

Jonui dingtelėjo, jog tai gali būt tas pats vyras, kuris rado jį prie urvo tą naktį, kai jie lipo į Sieną, tačiau tikras nebuvo. Jonas atsistojo. Igritė nuėjo su juo, ir Stiras visada dėl to raukydavosi, bet kaskart, kai norėdavo ją nuvyti, ji magnarui primindavo, kad ji — laisva moteris, o ne klūpautoja. Ji ateidavo ir nueidavo kada panorėjusi.

Magnarą jie rado stovintį po medžiu, augančiu iš po svečių menės grindų. Jo belaisvis klūpojo priešais židinį, iš visų pusių apsuptas medinių iečių ir bronzinių kalavijų. Jis žiūrėjo į ateinantį Joną, bet nepratarė nė žodžio. Lietaus vanduo tekėjo sienomis, teškeno į paskutinius ant medžio šakų likusius lapus, o iš laužo kilo tiršti dūmai.

— Jis turi mirti, — pareiškė magnaras Stiras. — Tu tai padarysi, varne.

Senis tylėjo. Tik žvelgė į Joną, stovintį tarp tyržmogių. Per lietų ir dūmus, vien nuo laužo sklindančioje šviesoje jis negalėjo matyti, kad Jonas vilki juodais drabužiais, tik ant pečių užsimetęs avikailio apsiaustą. O gal galėjo?

Jonas išsitraukė iš makštų Ilganagį. Lietus nuplovė plieną, o laužo šviesa nudažė jį niūria, gelsvai rausva spalva. Dėl tokio lauželio žmogui teks mirti. Jonas prisiminė, ką pasakė Korinas Pusrankis, kai Aidžiojoje perėjoje jiedu pamatė laužą. „Ugnis — tai gyvybė, — tarė jis jiems, — bet taip pat gali būti ir mirtis.“ Tačiau tai nutiko toli šiaurėje, Speigilčiuose, tyrlaukiuose už Sienos, kur negaliojo jokie įstatymai. O čia buvo Nakties sargybos ir Vinterfelo galybės saugomos Dovanos žemės. Čia žmogus turėjo teisę susikurti laužą ir nebūti už tai nubaustas mirties bausme.

— Kodėl svyruoji? — paklausė Stiras. — Nužudyk jį. Tuoj pat.

Net ir tada belaisvis nepravėrė burnos. „Pasigailėkite, — būtų galėjęs pasakyti jis, arba: — Atėmėte iš manęs arklį, monetas, maistą, tai palikite bent gyvybę, — arba: — Ne, maldauju, aš jums nepadariau nieko bloga.“ Jis galėjo ištarti daugybę žodžių, galėjo verkti arba šauktis dievų. Tačiau jokie žodžiai dabar nebūtų jo išgelbėję. Galbūt jis tai suprato. Tad liežuvį laikė prikandęs ir tik žiūrėjo į Joną su priekaištu ir prašymu akyse.

Kad ir ko jie prašys, neturi svyruoti. Jok su jais, valgyk su jais, kaukis kartu su jais… Bet šis senis net nesipriešino. Jam tiesiog nepasisekė. Kas jis toks, iš kur jojo, kur ketino vykti ant savo paliegusio, svirduliuojančio arklio, — visa tai jau nebuvo svarbu.

Jis senas žmogus, pagalvojo Jonas. Penkiasdešimties, gal šešiasdešimties metų. Jis gyveno ilgiau nei dauguma. Teniečiai vis tiek jį nužudys. Kad ir ką sakyčiau arba daryčiau, aš jo neišgelbėsiu. Rankoje laikomas Ilganagis atrodė sunkesnis už šviną, per sunkus pakelti. Senis tebespoksojo į jį didelėmis ir tamsiomis kaip duburiai akimis. Įkrisiu į tas akis ir paskęsiu. Magnaras taip pat žiūrėjo į jį, ir Jonas visu kūnu jautė teniečio nepasitikėjimą. Tas vyras jau miręs. Na ir kas, kad mano ranka jį nužudys? Vienas greitas taiklus kirtis — ir viskas būtų baigta. Ilganagis buvo nukaldintas iš Valyrijos plieno. Kaip Ledas. Ir Jonas prisiminė kitą nužudymą: klūpantį dezertyrą, besiritančią jo galvą, ant sniego ištryškusio kraujo ryškumą… tėvo kalaviją, tėvo žodžius, jo veidą…

— Padaryk tai, Jonai Snou, — paragino jį Igritė. — Turi padaryti. Kad įrodytum, jog esi ne varnas, o priklausai laisvai tautai.

— Juk tas senis tik sėdėjo prie laužo, ar ne?

— Orelis irgi sėdėjo prie laužo. Mitriai jį nužudei. — Ir Igritė rūsčiai dėbtelėjo į Joną. — Ir mane norėjai nužudyti, bet pamatei, kad esu moteris. Be to, aš miegojau.

— Tai buvo visai kas kita. Jūs buvote kariai… sargybiniai.

— Na taip, o jūs, varnai, nenorite, kad jus kas nors pamatytų. Ir mes to nenorime. Lygiai taip pat. Nužudyk jį.

Jonas atsuko seniui nugarą.

— Ne.

Magnaras žingtelėjo arčiau, — augalotas, griežtas, grėsmingas.

— O aš sakau, nužudyk. Čia įsakinėju aš.

— Tu vadovauji teniečiams, — atsakė jam Jonas, — o ne laisvajai tautai.

— Laisvos tautos čia nematau. Tik varną ir varno žmoną.

— Aš nesu varno žmona! — šūktelėjo Igritė ir išsitraukė iš makštų durklą. Tada skubriai žengė tris žingsnius, suėmusi už plaukų atlošė seniui galvą ir nuo ausies iki ausies perrėžė gerklę. Net mirdamas tas žmogus neišleido nė garso. — Tu nieko neišmanai, Jonai Snou! — suriko Igritė ir numetė kruviną durklą jam po kojomis.

Magnaras kažką pasakė senąja kalba. Jis galėjo įsakyti savo teniečiams nužudyti Joną ten, kur jis stovėjo, bet ar įsakė, jis taip ir nesužinojo. Dangų vėl perskėlė žaibas, degantis baltai melsvas šviesos tvyksnis palietė saloje dunksančio bokšto viršūnę. Jie užuodė žaibo skleidžiamą niršulį, o griaustinis, rodos, sudrebino visą nakties tamsos apgaubtą žemę.

Ir tarp jų įsisuko mirtis.

Žaibas Joną apakino, bet akimirksnį prieš tai jis akies krašteliu spėjo pastebėti neriantį šešėlį ir beveik tuo pačiu metu išgirdo riksmą. Pirmasis tenietis mirė kaip ir senis, — perplėšta gerkle ir iš jos kliokiant kraujui. Paskui šviesa dingo, pavidalas urgzdamas apsisuko ir tamsoje žuvo dar vienas vyras. Buvo girdėti tik keiksmai, riksmai ir skausmo persmelktos dejonės. Jonas matė atatupstą besitraukiantį Šunvotę, šis išvertė iš kojų tris jam už nugaros stovėjusius vyrus. Vaiduoklis, dingtelėjo Jonui paika mintis. Vaiduoklis peršoko per Sieną. Netrukus tvykstelėjęs žaibas vėl naktį pavertė diena ir jis pamatė vilką krauju aptekusiais nasrais, stovintį ant Delo krūtinės. Pilkas. Jis pilkas.

Sudundėjus griaustiniui pasaulį vėl apgaubė tamsa. Teniečiai įnirtingai badė ietimis orą, o vilkas nardė tarp jų. Paklaikusi nuo žudynių tvaiko, senio kumelė atsistojo piestu ir spyrė priekinėmis kanopomis. Jonas Snou tebelaikė rankoje Ilganagį. Ir staiga jis suprato, kad geresnės progos neturės.

Pirmą vyrą jis nudūrė sukdamasis į vilką, paskui kalaviju persmeigė antrą, mirtinai kirto trečiam. Per sumaištį išgirdo kažką šaukiant jo vardą, bet ar tai buvo Igritė, ar magnaras, nebūtų galėjęs pasakyti. Žirgą tramdęs tenietis jo nematė. Ilganagis buvo lengvas kaip plunksnelė. Jis iš už nugaros kirto vyrui į blauzdą ir pajuto, kad plienas atsispyrė į kaulą. Kai tyržmogis nukrito ant žemės, kumelė šovė į priekį, bet Jonui laisva ranka šiaip taip pavyko įsikibti jos karčių ir užšokti ant nugaros. Kažkas sugriebė jį už kulkšnies, jis kalaviju kirto žemyn ir Bodžerio veidas akimirksniu paplūdo krauju. Kumelė atsistojo piestu, o tada leidosi šuoliais. Viena kanopa kliudė teniečiui smilkinį ir šis garsiai trakštelėjo.

Ir jie nulėkė. Jonas nemėgino valdyti kumelės. Tik stengėsi išsilaikyti ant jos, šuoliuojančios per purvą, lietų ir griaustinį. Veidą jam čaižė žolių stiebai, pro ausį prašvilpė ietis. Jei kumelė suklups ir nusilauš koją, jie mane pavys ir užmuš, pagalvojo Jonas, tačiau senieji dievai buvo jo pusėje ir kumelė nekluptelėjo. Juodą dangaus skliautą vis skaldė žaibai ir per lygumas ritosi griaustinio dundesys. Riksmai vis tilo, kol pagaliau visiškai nuslopo.

Po kelių valandų lietus liovėsi. Jonas apsižiūrėjo atsidūręs aukštos, tamsoje skendinčios žolės jūroje. Dešinė jo šlaunis skausmingai tvinkčiojo. Pažvelgęs žemyn jis nustebo: šlaunyje stirksojo strėlė. Kada ji įsmigo? Jis tvirtai suėmė jos kotą ir trūktelėjo, bet strėlės smaigalys buvo susmigęs giliai į koją ir jam trūktelėjus šlaunį pervėrė nepakeliamas skausmas. Jonas pamėgino prisiminti užeigos griuvėsiuose užvirusią košę, bet jam prieš akis stovėjo tik žvėris — liesas, pilkas ir baisus. Paprastam vilkui jis buvo per didelis. Vadinasi, didvilkis. Tai turėjo būti didvilkis. Jonas dar nebuvo matęs tokio vikraus žvėries. Kaip Pilkasis Vėjas… Ar gali būti, kad Robas grįžo į šiaurę?

Jonas papurtė galvą. Į šiuos klausimus jis negalėjo atsakyti. Mąstyti buvo per sunku… mąstyti apie vilką, senį, Igritę ir visa kita…

Jis nerangiai nulipo kumelei nuo nugaros. Atsirėmusi į žemę, sužeista koja iš karto sulinko ir Jonas vos susivaldė nešūktelėjęs iš skausmo. Teks kęsti pragarišką skausmą. Bet strėlę reikėjo ištraukti, nes delsdamas nieko gero negalėjai tikėtis. Jonas suspaudė ją už galo, giliai įkvėpė ir stumtelėjo strėlę į priekį. Dusliai sudejavo, nusikeikė. Skaudėjo taip baisiai, kad jam teko sustoti. Kraujuoju kaip padurtas paršas, pagalvojo, bet kito kelio nebuvo, strėlę reikėjo išstumti. Susiraukęs Jonas pamėgino dar kartą ir… visas virpėdamas vėl stabtelėjo. Dar kartą… Šį kartą jis garsiai rėkė, bet, kai liovėsi, strėlės antgalis styrojo pradūręs šlaunies priekį. Jonas atsismaukė kruvinas kelnes, kad galėtų tvirčiau jį suimti, vėl susiraukė ir lėtai ištraukė strėlę. Jis ir pats nesuprato, kaip visa tai padarė nenualpęs.

Paskui jis gulėjo ant žemės spausdamas strėlę ir tyliai kraujuodamas, per daug nusilpęs pasikelti. Bet po kelių minučių suvokė, kad jei neprisivers judėti, mirtinai nukraujuos. Jonas nuslinko prie negilaus upelio, iš kurio gėrė kumelė, šaltu vandeniu nusiplovė šlaunį ir, nuplėšęs nuo apsiausto medžiagos skiautę, tvirtai aprišo žaizdą. Tada, trindamas tarp delnų, nuplovė ir strėlę. Koks buvo jos galas: pilkas ar baltas? Igritė puošė strėles šviesiai pilkomis žąsų plunksnomis. Gal į mane sprunkantį ji ir šovė? Dėl to Jonas negalėjo jos kaltinti. Tik svarstė, ar ji taikė į jį, ar į arklį? Jei kumelė būtų pargriuvusi, jis būtų buvęs pasmerktas.

— Man pasisekė, kad strėlė įsmigo į koją, — sumurmėjo jis.

Jonas truputį atsipūtė, leido kumelei parupšnoti žolės. Ji toli nenuklydo. Tai buvo gerai. Šlubuodamas sužeista koja jis nebūtų gyvulio pasigavęs. Vargais negalais atsistojo ir užlipo jai ant nugaros. Kaip man pavyko ant jos užsėsti be balno, be vadelių ir dar su kalaviju rankoje? Tai buvo dar vienas klausimas, į kurį jis negalėjo atsakyti.

Tolumoje švelniai nududeno griaustinis, bet Jonui virš galvos tarp debesų pasirodė properšų. Jis žiūrėjo į dangų, kol rado Ledinį Drakoną, tada pasuko kumelę į šiaurę, link Sienos ir Juodosios pilies. Kai kulnais paragino žuvusio senio kumelę, šlaunies raumenys vėl ėmė skausmingai tvinkčioti ir jis susiraukė. Grįžtu namo, tarė sau Jonas. Bet, jei tai tiesa, kodėl krūtinėje jis jaučia tokią tuštumą?

Jis jojo iki aušros, o žvaigždės spoksojo į jį tarsi kažkieno akys.

Daneiris

Dotrakiai žvalgai viską jai papasakojo, bet Dani norėjo įsitikinti pati. Seras Džora Mormontas kartu su ja jojo per beržyną ir smiltainio kalvagūbrio šlaitu aukštyn.

— Arčiau negalima, — kalvos viršūnėje įspėjo jis.

Dani sustabdė kumelę ir pažvelgė į plytinčius laukus, į tą pusę, kur priešais jos kelią stovėjo Junkajaus kariuomenė. Žilabarzdis išmokė ją, kaip geriausia skaičiuoti priešo pajėgas.

— Penki tūkstančiai, — po valandėlės tarė ji.

— Ir aš taip sakyčiau, — pritariamai linktelėjo seras Džora. — Šonuose stovi samdyti kalavijuočiai. Ietininkai ir raiti lankininkai su kalavijais ir kirviais artimai kovai. Antrieji Sūnūs — kairiame sparne, Audrašaukliai — dešiniame. Maždaug po penkis šimtus. Matai vėliavas?

Junkajaus harpija naguose laikė ne ilgą grandinės galą, o vytinį ir geležinį antkaklį. Tačiau po miesto, kuriam tarnavo, vėliava samdomi kalavijuočiai buvo išskleidę savąsias: dešinėje — keturis paukščius tarp susikryžiavusių žaibų, kairėje — perlaužtą kalaviją.

— Junkajaus kariuomenė išrikiuota centre, — pasakė Dani. Iš tolo jų karininkų nebuvo įmanoma atskirti nuo astaporiečių: jie dėvėjo aukštus, spindinčius šalmus, vilkėjo apsiaustus, apsiūtus daugybe spindinčių varinių diskų. — Ar jie vadovauja kariams vergams?

— Daugiausia, taip. Bet tie kariai vergai Grynuoliams neprilygsta. Junkajus garsėja vergais sugulovais, o ne kareiviais.

— Šit kaip? Kaip manai, ar galime nugalėti šią kariuomenę?

— Nesunkiai, — tarė seras Džora.

— Bet kraują vis dėlto teks pralieti. — Tą dieną, kai buvo parklupdytas Astaporas, kraujo liejosi daug, nors tik labai maža jo dalis buvo Daneiris arba jos žmonių. — Čia galėtume laimėti mūšį, bet su tokiais pačiais nuostoliais miesto neužimsime.

— Tai rizika, chalise. Astaporas buvo pernelyg patenkintas savimi ir pažeidžiamas. O Junkajus jau perspėtas.

Dani susimąstė. Vergų pirklių kariuomenė, palyginti su gausiomis jos pajėgomis, atrodė maža, bet kalavijuočiai buvo raiti. Ji pernelyg ilgai jodinėjo su dotrakiais, kad nemokėtų įvertinti to, ką raiti kariai gali padaryti pėstininkams. Grynuoliai išlaikys ir šį išmėginimą, bet mano išlaisvintieji žmonės bus išžudyti.

— Vergų pirkliai mėgsta šnekėti, — pareiškė ji. — Pranešk jiems, kad šiandien vakare savo palapinėje juos išklausysiu. Taip pat pakviesk kalavijuočių būrių vadus, tegul pas mane ateina. Bet ne drauge. Audrašaukliai — vidurdienį, Antrieji Sūnūs — po dviejų valandų.

— Kaip pageidauji, — linktelėjo seras Džora. — Bet jeigu jie neateis…

— Ateis. Jiems bus smalsu pamatyti drakonus ir išgirsti, ką pasakysiu, o tie, kurie turi košės galvoje, šį kvietimą palaikys galimybe įvertinti mano kariuomenės stiprumą. — Ji apgręžė Sidabrę. — Lauksiu jų savo palapinėje.

Pilkšvas dangus ir gaivus vėjas parlydėjo Dani prie jos kariuomenės. Gilus griovys, turėjęs juosti stovyklą, jau buvo pusiau iškastas, o miškuose buvo pilna Grynuolių, kertančių beržų šakas ir ketinančių tašyti iš jų mietus smailiais galais. Eunuchai negalėjo nakvoti neįtvirtintoje stovykloje, — bent jau taip tvirtino Pilkasis Kirminas. Jis čia prižiūrėjo darbus. Dani sustojo su juo šnektelėti.

— Junkajaus kariuomenė ruošiasi mūšiui.

— Gerai, tavo malonybe. Šie ištroškę kraujo.

Kai ji liepė Grynuoliams iš savo tarpo išsirinkti vadus, savo vyriausiuoju jie kone vienbalsiai paskelbė Pilkąjį Kirminą. Tada Dani liepė serui Džorai išmokyti jį vado pareigų bei komandų ir ištremtasis riteris sakė, girdi, jaunasis eunuchas yra griežtas, bet sąžiningas, greitai besimokantis, ištvermingas ir nepaprastai dėmesingas smulkmenoms.

— Išmintingieji šeimininkai subūrė vergų kariuomenę, kuri stos į mūšį su mumis.

— Junkajuje vergas išmoksta septynių skirtingų atodūsių ir šešiolikos malonumo pozų, tavo malonybe. O Grynuoliai išmokomi kautis trimis iečių rūšimis. Tavo Pilkasis Kirminas tikisi galėsiąs tai parodyti.

Užėmusi Astaporą, Dani pirmiausia panaikino paprotį kiekvieną dieną Grynuoliams duoti vis naujus vergų vardus. Dauguma tų, kurie buvo gimę laisvi, susigrąžino iš mažens gautus vardus; bent jau tie, kurie juos dar prisiminė. Kiti pasivadino herojų arba dievų vardais, treti — ginklų, brangakmenių ir net gėlių vardais, tad kai kurių karių vardai Dani ausiai skambėjo gana keistai. O Pilkasis Kirminas taip ir liko Pilkuoju Kirminu. Kai Daneiris paklausė jo, kodėl, šis atsakė: „Tas vardas laimingas. Vardas, kurį šis gavo gimęs, buvo prakeiktas. Kai vadinosi tuo vardu, šis buvo paimtas į vergiją. O Pilkasis Kirminas — tai vardas, priartinęs dieną, kurią Daneiris Audros Dukra šį išlaisvino.“

— Jei teks stoti į mūšį, tegul Pilkasis Kirminas parodo ir išmintį, ir narsą, — tarė jam Dani. — Nežudyk nė vieno bėgančio ar ginklą metusio vergo. Kuo mažiau jų nužudysime, tuo daugiau po mūšio galės prisidėti prie mūsų.

— Šis tai prisimins.

— Žinau, kad prisimins. Vidurdienį ateik prie mano palapinės. Noriu, kad būtum su kitais mano karininkais, kai vesiu derybas su kalavijuočių vadais.

Taip tarusi, Dani paragino Sidabrę ir nujojo į stovyklą.

Plote, kurį apsauginiu grioviu pažymėjo Grynuoliai, palapinės buvo statomos tvarkingomis eilėmis, o pačiame viduryje puikavosi aukšta, auksinė Daneiris palapinė. Antroji stovyklavietė buvo įkurta netoli tos, kurioje buvo apsistojusi Dani; ji buvo penkis kartus didesnė, čia viešpatavo netvarka ir chaosas, nebuvo nei apsauginio griovio, nei palapinių, nei sargybinių, nei tvarkingai nakčiai išrikiuotų arklių. Tie, kurie turėjo žirgus arba mulus, miegojo šalia gyvulių bijodami, kad jų kas nors nepavogtų. Ožkos, avys ir valkataujantys šunys laisvai trainiojosi moterų, vaikų ir senių minioje. Užėmusi Astaporą, valdyti miestą ji paliko iš buvusių vergų išrinktai tarybai, kuriai vadovavo žolininkas, mokslininkas ir žynys. Dani nuomone, jie visi trys buvo išmintingi ir teisingi vyrai. Ir vis dėlto dešimtys tūkstančių žmonių nutarė keliauti su ja į Junkajų, o ne pasilikti Astapore. Atidaviau tiems žmonėms miestą, bet didžioji jų dalis bijo jį pasiimti.

Nevienalytė išlaisvintųjų kariuomenė buvo gerokai didesnė už jos turimą, bet veikiau trukdė, nei padėjo. Mat asilą, kupranugarį arba jautį turėjo gal vienas iš šimto; dauguma karių turėjo pasičiupę ginklus iš apiplėšto vergų pirklių arsenalo, bet tik vienam iš dešimties pakako jėgų kautis ir nė vienas nebuvo ragavęs karinių pratybų. Pakeliui jie viską surydavo, palikdavo juodą žemę nelyginant sandalais apsiavę skėriai. Tačiau Dani niekaip neprisivertė jų atsikratyti, kaip ją ragino seras Džora ir kraujo raiteliai. Sakiau, kad jie laisvi. Tad dabar negaliu pareikšti, kad draudžiu jiems dėtis prie manęs. Stebeilydamasi į jų laužų dūmus, Daneiris tyliai atsiduso. Gal ji tikrai turėjo geriausią pėstininkų kariuomenę pasaulyje, bet taip pat turėjo ir prasčiausią.

Arstanas Žilabarzdis stovėjo prie įėjimo į palapinę, o Stipruolis Belvasas sėdėjo šalia, ant žolės sukryžiavęs kojas, ir iš dubens valgė figas. Per žygį pareiga saugoti Daneiris gulė ant jųdviejų pečių. Kraujo raitelius Džogą, Agą ir Racharą ji pakėlė į ko, nes dabar Daneiris labiau reikėjo, kad jie vadovautų jos dotrakiams, o ne būtų asmens sargybiniais. Jos chalasaras buvo mažas, vos per trisdešimt raitų karių, dauguma — dar kasų neturintys vaikinai arba gunktelėję seniai. Ir vis dėlto tai buvo visa Daneiris kavalerija ir be jos ji nedrįso niekur joti. Galbūt, kaip tvirtino seras Džora, Grynuoliai buvo puikiausi pėstininkai pasaulyje, bet jai reikėjo žvalgų ir raitininkų.

— Junkajus sulauks karo, — palapinėje tarė Dani Žilabarzdžiui.

Iri ir Džiki ištiesė palapinės grindis kilimais, o Misandėja uždegė smilkalų lazdelę, kad troškus oras maloniai kvepėtų. Drogonas ir Reigalas, susiviję į kamuolį, miegojo ant pagalvių, o Viserionas tupėjo ant tuščios jos vonios krašto.

— Misandėja, kokia kalba šnekės tie junkajiečiai, valyrų?

— Taip, jūsų malonybe, — atsakė mergaitė. — Kita tarme nei astaporiečiai, bet labai panašia ir nesunkia suprasti. Vergų pirkliai vadina save išmintingaisiais šeimininkais.

— Išmintingaisiais? — Sukryžiavusi kojas Dani sėdėjo ant pagalvės, o Viserionas ištiesė savo baltus ir auksinius sparnus ir plastelėjęs atskrido pas ją. — Tuoj pamatysime, ar jie tikrai išmintingi, — pridūrė ji, žemiau ragų kasydama žvynuotą drakono galvą.

Po valandos kartu su trimis Audrašauklių vadais grįžo seras Džora Mormontas. Visi trys nublizgintus savo šalmus buvo pasipuošę juodomis plunksnomis ir laikėsi taip, lyg ir šlove, ir valdžia prilygtų Daneiris. Iri ir Džiki pilstant vyną, Dani atidžiai juos stebėjo. Prendalis Na Geznas buvo kresnas giskarietis plačiu veidu ir juodais, šiek tiek pražilusiais plaukais; blyškų kvartietišką Seiloro Plikio skruostą darkė kreivas randas; Darijus Naharis, nors ir tirošis, buvo apsirengęs per daug puošniai. Jo barzda buvo pakirpta, su trimis smaigaliais, dažyta mėlynai — ta pačia spalva, kokios buvo ir jo akys, o garbanoti plaukai siekė apykaklę. Jo ūsai smailiais galiukais buvo nuauksinti. Jis vilkėjo geltonus, visų įmanomų atspalvių drabužius; iš po apykaklės ir rankogalių tarsi putos dribo sviesto spalvos Myro nėriniai, prie liemenės buvo prisiūta daug pienės pavidalo žalvarinių medalionų, o ilgų, blauzdas siekiančių odinių batų aulai buvo papuošti įmantriu auksiniu ornamentu. Švelnias geltono aksomo pirštines jis buvo užsikišęs už diržo, sunerto iš paauksuotų žiedų, be to, buvo mėlynai nusilakavęs nagus.

Tačiau visų samdomų kalavijuočių vardu kalbėjo Prendalis Na Geznas.

— Būtų geriau, jei tą savo tuntą vestumeis kur nors kitur, — pareiškė jis. — Astaporą paėmei apgaule, bet Junkajus taip paprastai nepasiduos.

— Penki šimtai tavo Audrašauklių prieš dešimt tūkstančių mano Grynuolių, — atsakė Dani. — Esu jauna mergina ir apie karą ne kažin ką išmanau, bet šį kartą jūsų reikalai man atrodo prasti.

— Audrašaukliai kausis ne vieni, — tarė Prendalis.

— Audrašaukliai apskritai nestos į mūšį. Vos sudundėjus pirmam griaustiniui jie spruks. Galbūt jums jau dabar reikėtų trauktis. Girdėjau, kad samdomi kalavijuočiai garsėja kaip neištikimi kariai. Kokia jums nauda iš to, kad laikysitės tvirtai, jei Antrieji Sūnūs pereis į mūsų pusę?

— Taip nenutiks, — nepaveiktas Dani žodžių ir užsispyręs pasakė Prendalis. — O jei ir nutiktų, tai nesvarbu. Antrieji Sūnūs — beveik tuščia vieta. Mes kausimės petys į petį su ištikimais ir stipriais Junkajaus vyrais.

— Kausitės petys į petį su ietimis ginkluotais jaunais vergais sugulovais. — Daneiris pasuko galvą ir du į jos kasą įpinti varpeliai švelniai suskambėjo. — Kai kariuomenės susidurs, nesugalvokite prašyti pasigailėjimo. Bet galite pereiti į mano pusę jau dabar ir pasilikti junkajiečių sumokėtą auksą, be to, jums priklausytų prisiplėšto grobio dalis, o vėliau, kai grįšiu į savo karalystę, ir dar didesnis atlygis. Jei kausitės už išmintinguosius šeimininkus, jūsų atlygis bus mirtis. O gal manote, kad, kai mano Grynuoliai skers jus prie miesto sienų, junkajiečiai atidarys jums vartus?

— Moterie, bliauni kaip asilė visiškas nesąmones.

— Moterie? — Dani nusijuokė. — Šiuo žodžiu norėjai mane įžeisti? Atsilyginčiau tau už šį įžeidimą, jei laikyčiau vyru. — Ji pažvelgė Prendaliui į akis. — Aš — Daneiris Audros Dukra iš Targarienų giminės, Nedegančioji, Drakonų Motina, Drogo raitininkų chalisė ir Septynių Vesteroso Karalysčių karalienė.

— Tu esi arklių lordo šliundra, — atrėžė Prendalis Na Geznas. — Kai jus sutriuškinsime, sukergsiu tave su savo eržilu.

Stipruolis Belvasas išsitraukė arachą.

— Jei karalienė nori, Stipruolis Belvasas padovanos tą šlykštų liežuvį savo mielai karalienei.

— Ne, Belvasai. Pažadėjau šiems vyrams, kad jiems nieko bloga nenutiks. — Ji šyptelėjo. — Pasakyk man, ar Audrašaukliai yra vergai, ar laisvi vyrai?

— Esame laisvų vyrų brolija, — įsiterpė Seiloras.

— Gerai. — Dani atsistojo. — Tada grįžkite ir perduokite savo broliams, ką sakiau. Gali būti, kad kai kurie iš jų susigundys auksu ir šlove, o ne mirtimi. Rytoj noriu išgirsti jūsų atsakymą.

Audrašauklių vadai atsistojo.

— Mes nesutinkame, — pasakė Prendalis Na Geznas. Jo bendrai nusekė paskui jį iš palapinės, bet… Darijus Naharis prieš išeidamas žvilgtelėjo atgal ir atsisveikindamas mandagiai linktelėjo.

Po dviejų valandų atvyko Antrųjų Sūnų vadas. Vienas. Tai buvo augalotas bravosietis šviesiai žaliomis akimis ir vešlia rausvai rusva kaip auksas barzda, beveik siekiančia diržą. Jis buvo vardu Meras, bet pats vadino save Titano Pavainikiu.

Meras godžiai gurkštelėjo vyno, delno viršumi nusibraukė burną ir geidulingai įsistebeilijo į Dani.

— Man rodos, namie, malonumų namuose dulkinau tavo seserį dvynę. O gal ten buvai tu?

— Nemanau. Neabejoju, kad tokį puikų vyrą prisiminčiau.

— Taip, tai tiesa. Dar jokia moteris nėra pamiršusi Titano Pavainikio. — Bravosietis ištiesė taurę Džiki, kad pripiltų vyno. — Kodėl tau nenusimetus drabužių ir neatsisėdus man ant kelių? Jei mane pamaloninsi, galbūt įkalbėsiu Antruosius Sūnus pereiti į tavo pusę.

— Jei perviliosi Antruosius Sūnus į mano pusę, galbūt paliksiu tave nekastruotą.

Stipruolis nusijuokė.

— Mažyte, kartą viena moteris jau mėgino iškastruoti mane dantimis. Dantų ji jau neturi, o mano kalavijas ilgas ir storas kaip visuomet. Gal ištraukti ir parodyti?

— Nereikia. Kai mano eunuchai jį nukirs, turėdama laisvo laiko apžiūrėsiu. — Dani išgėrė gurkšnelį vyno. — Tikrai dar esu jauna ir ne kažin ką išmanau apie karą. Paaiškink man, kaip turėdamas penkis šimtus vyrų ketini sumušti dešimties tūkstančių Grynuolių kariuomenę? Nors nesu patyrusi, tavo galimybės laimėti man atrodo menkos.

— Antrieji Sūnūs yra kovęsi su gausesnėmis pajėgomis ir laimėję.

— Antrieji Sūnūs yra kovęsi su mažesnėmis pajėgomis ir sprukę. Kohore, kai nesugebėjo nugalėti trijų tūkstančių Grynuolių. O gal sakysi, kad tai netiesa?

— Tai buvo prieš daugybę metų, kai Antriesiems Sūnums dar nevadovavo Titano Pavainikis.

— Vadinasi, drąsos jie semiasi iš tavęs? — Dani atsisuko į serą Džorą ir tarė: — Kai prasidės mūšis, pirmiausia nudėk šitą vyrą.

Ištremtasis riteris šyptelėjo.

— Mielai, tavo malonybe.

— Žinoma, — vėl kreipėsi ji į Merą, — galite ir vėl pabėgti. Mes jūsų nelaikysime. Pasiimkite Junkajaus auksą ir dinkite.

— Jei anksčiau bent kartą būtum mačiusi Titaną iš Bravoso, kvailute, žinotum, kad jis niekada apsisukęs nesprukdavo iš baimės.

— Tada likite ir kaukitės mano pusėje.

— Tiesa, tu verta, kad kautumės už tave, — pasakė bravosietis, — ir, jei būčiau laisvas, mielai leisčiau tau pabučiuoti savo kalaviją. Bet paėmiau junkajiečių monetas ir daviau jiems garbės žodį.

— Monetas galima grąžinti, — nenusileido ji. — Sumokėsiu tau tiek pat ir dar daugiau. Turiu užimti ir kitus miestus, be to, kitame pasaulio krašte manęs laukia karalystė ir jos sostas. Jei ištikimai man tarnausite, Antriesiems Sūnums daugiau niekada nereikės ieškoti, kas juos samdytų.

Bravosietis peštelėjo savo vešlią rusvą barzdą.

— Tiek pat, dar daugiau ir galbūt dar bučinį, kaip manai? O gal ir daugiau nei vien bučinį? Tokiam puikiam vyrui kaip aš…

— Gal…

— Manau, tavo liežuvio skonis man patiktų.

Dani pajuto, kad seras Džora pyksta. Šios kalbos apie bučinius mano juodajam lokiui nepatinka.

— Pagalvok apie tai, ką šį vakarą tau pasakiau. Ar rytoj galiu tikėtis tavo atsakymo?

— Gali. — Titano Pavainikis plačiai nusišypsojo. — Ar galėčiau gauti ąsotį šio puikaus vyno ir parnešti savo vadams?

— Gausi didelę statinę. Ji iš gerųjų šeimininkų astaporiečių rūsių, turiu tokių statinių kelis vežimus.

— Tuomet duok visą vežimą. Kaip nuoširdžios pagarbos man ženklą.

— Matau, tave kankina didžiulis troškulys.

— Aš apskritai visas didžiulis. Ir turiu daug brolių. Titano Pavainikis vienas negeria, chalise.

— Gerai, gausi vežimą, jei pažadėsi, kad išgersite į mano sveikatą.

— Sutarta! — sududeno jis. — Sutarta, sutarta! Pakelsime už tave tris tostus, o saulei patekėjus sulauksi atsakymo.

Bet kai Meras išėjo, Arstanas Žilabarzdis tarė:

— Šis vyras net Vesterose turi prastą vardą. Tegul geros jo manieros tavęs nesuklaidina, tavo malonybe. Šiandien vakare jis tris kartus išgers į tavo sveikatą, o rytoj išprievartaus.

— Bent kartą senis teisus, — pritarė seras Džora. — Antrieji Sūnūs — sena brolija ir jai priklauso narsūs vyrai, bet vadovaujama Mero ji nusmuko ir dabar ją galima lyginti su Smarkiaisiais Vyrukais. Tas vyras pavojingas ne tik priešams, bet ir tiems, kurie jį nusamdė. Dėl to čia jį ir radai. Nė vienas iš laisvųjų miestų jo nebesamdo.

— Man reikia ne gero jo vardo, o penkių šimtų jo žirgų. O kaip Audrašaukliai, ar yra kokios nors vilties?

— Ne, — tiesiai atsakė seras Džora. — Tas Prendalis yra tikras giskarietis. Greičiausiai Astapore jis turėjo giminių.

— Gaila. Ką gi, gal kautis mums nė nereikės. Palaukime ir paklausykime, ką pasakys junkajiečiai.

Saulei leidžiantis atvyko Junkajaus pasiuntiniai; penkiasdešimt vyrų ant puikių juodų žirgų ir vienas ant didelio balto kupranugario. Jų šalmai buvo du kartus didesni už galvas, kad nesudarkytų po jais paslėptų keistų šukuosenų, — iš aliejumi suteptų plaukų susuktų bangų, bokštų ir kitokio pavidalo. Jų sijonai ir tunikos buvo tamsiai geltonos, o ant apsiaustų prisiūta daugybė varinių diskų.

Ant balto kupranugario jojo vyras, vardu Grazdanas Mo Erazas. Jis buvo liesas, raumeningas ir šypsojosi rodydamas baltus dantis, — panašiai kaip Kraznis, kol Drogonas nenudegino jam veido. Grazdano Mo Erazo plaukai buvo sušukuoti į vienaragio ragą, kyšantį nuo kaktos viršaus, o jo tokaro kraštai buvo papuošti auksiniais Myro nėriniais.

— Junkajus — senovinis ir šlovingas miestas, vadinamas visų miestų motina, — pareiškė jis, kai Dani pasveikino jį, įžengusį į jos palapinę. — Mūsų sienos tvirtos, mūsų diduomenė išdidi ir narsi, mūsų prastuomenė nepažįsta baimės. Mūsų gyslomis teka kraujas Senojo Giso, kuris buvo sena imperija jau tais laikais, kai Valyrija buvo tik krykščiantis kūdikis. Išmintingai elgiesi norėdama atsisėsti ir pasikalbėti, chalise. Čia lengvos pergalės nepasieksi.

— Puiku. Mano Grynuoliai galės pasismaginti rimtesne kova. — Ji žvilgtelėjo į Pilkąjį Kirminą ir šis pritariamai linktelėjo.

Grazdanas demonstratyviai gūžtelėjo.

— Jei nori kraujo, tegul jis liejasi. Girdėjau, kad savo eunuchus išlaisvinai. Laisvė Grynuoliams reiškia tiek pat, kiek kepurė juodalopei menkei. — Jis nusišypsojo Pilkajam Kirminui, bet eunuchas stovėjo nepajudinamas kaip uola. — Tuos, kurie liks gyvi, mes vėl paversime vergais ir pasinaudosime jais vaduodami nuo prasčiokų Astaporą. Ir tave galime paimti į vergovę, gali tuo neabejoti. Lyse ir Tirošyje yra malonumų namų, kuriuose vyrai dosniai sumokės už meilę su paskutine iš Targarienų giminės.

— Malonu, kad žinai, kas esu, — tyliai tarė Dani.

— Didžiuojuosi savo žiniomis apie laukinius ir sveiko proto stokojančius vakarus. — Grazdanas taikiai skėstelėjo rankomis. — Ir vis dėlto, kodėl turėtume taip šiurkščiai šnekėtis? Tiesa, Astapore elgeisi kaip barbarė, bet junkajiečiai — atlaidūs žmonės. Didžiausias tavo priešas esame ne mes, tavo malonybe. Kam švaistyti jėgas šturmuojant tvirtas sienas, jei tau prireiks kiekvieno kareivio tolimajame Vesterose atsiimti savo tėvo sostui? Šioje kovoje Junkajus tau linki tik sėkmės. Ir norėdamas tai įrodyti, atgabenau dovaną. — Jis suplojo rankomis, ir du vyrai iš jo palydos įnešė sunkią kedrinę skrynią su bronziniais ir auksiniais apkaustais. Jie padėjo ją Daneiris prie kojų. — Penkiasdešimt tūkstančių auksinių monetų, — nesutrikęs paaiškino Grazdanas. — Išmintingieji Junkajaus šeimininkai duoda jas tau kaip draugystės įrodymą. Juk laisva valia duodamas auksas daug geriau, nei pagrobtas praliejus kraują, tiesa? Todėl ir sakau tau, Daneiris Targarien, imk šią skrynią ir keliauk sau.

Dailia kurpaite apauta pėda Dani pakėlė skrynios dangtį. Kaip pasiuntinys ir sakė, ji buvo pilna aukso monetų. Daneiris pasėmė saują ir vėl leido išbyrėti joms tarp pirštų. Monetos pabiro dzingčiodamos ir spindėdamos; dauguma iš jų buvo ką tik nukaldintos, su įspaustomis laiptuotomis piramidėmis vienoje pusėje ir Giso harpija kitoje.

— Labai gražios. Kaip tik svarstau, kiek tokių skrynių rasiu užėmusi miestą.

Grazdanas nusijuokė.

— Nė vienos, nes į miestą neįžengsi.

— Ir aš turiu tau dovaną. — Ji garsiai užvožė skrynios dangtį. — Tris dienas. Trečios dienos rytą išsiųskite savo vergus. Visus iki vieno. Kiekvienam vyrui, moteriai ir vaikui turite duoti ginklą ir tiek maisto, drabužių, monetų ir mantos, kiek jis gali panešti. Jiems turi būti leista laisvai rinktis iš visų jų šeimininkų daiktų — tai bus atlygis už vergovėje praleistus metus. Kai visi vergai išeis, atidarysite vartus ir leisite mano Grynuoliams įžengti į miestą ir jį apieškoti, kad įsitikinčiau, ar nepasilikote vergų. Jei padarysite, kaip liepiu, Junkajaus nesudeginsiu ir neapiplėšiu, neužpulsiu nė vieno jo gyventojo. Išmintingieji šeimininkai turės taip trokštamą taiką ir įrodys, kad iš tiesų yra išmintingi. Ką pasakysi?

— Pasakysiu, kad išprotėjai.

— Šit kaip? — gūžtelėjo Dani ir tarė: — Drakarys.

Drakonai pakluso. Reigalas sušnypštė ir išleido garų kamuolį, Viserionas kaptelėjo dantimis, o Drogonas išpūtė besiraitantį raudonos ir juodos ugnies liežuvį. Ugnis palietė Grazdano tokaro pamušalą ir šilkas akimirksniu užsidegė. Pasiuntinys kluptelėjo užkliuvęs už skrynios su auksu, auksinės monetos pažiro ant kilimų, jis keikdamasis plekšnojo sau per ranką, kol Žilabarzdis šliūkštelėjo ant jo ąsotį vandens ir užgesino ugnį.

— Prisiekei, kad man nieko bloga nenutiks! — verksmingai šūktelėjo pasiuntinys.

— Ar visi junkajiečiai dejuoja dėl apsvilusio tokaro? Nupirksiu tau naują, jei… per tris dienas paleisi vergus. Jei ne, Drogonas pabučiuos tave stipriau. — Ji suraukė nosį. — Priteršei kelnes. Pasiimk savo auksą ir eik, ir pasirūpink, kad išmintingieji šeimininkai išgirstų mano siunčiamą žinią.

Grazdanas Mo Erazas nukreipė pirštą į Daneiris.

— Dar pasigailėsi dėl savo išpuikimo, kekše. Patikėk, tie driežiukai tavęs neapsaugos. Jeigu jie priskris arčiau kaip per lygą prie Junkajaus, visą orą pripildysime strėlių. Manai, kad taip sunku nugalabyti drakoną?

— Sunkiau nei nužudyti vergų pirklį. Duodu tris dienas, Grazdanai. Pasakyk saviškiams. Baigiantis trečiajai dienai įžengsiu į Junkajų, nesvarbu, ar atidarysite man vartus, ar ne.

Iš stovyklos junkajiečiai išėjo jau visiškai sutemus. Rodės, naktis turėjo būti apniukusi: be mėnesienos, be žvaigždžių ir vėsi, nes vėjas pūtė iš vakarų. Puiki apsiniaukusi naktis, pagalvojo Dani. Aplink ją visur degė laužai — mažytės, gelsvai rausvos žvaigždės, išsibarsčiusios po kalvą ir lauką.

— Sere Džora, — įsakė ji, — pakviesk mano kraujo raitelius. — Dani įsitaisė ant pagalvių krūvos jų laukti, o drakonai rado vietos šalia. Kai raiteliai susirinko, ji tarė: — Valanda po vidurnakčio. Laiko turėtų pakakti.

— Taip, chalise, — linktelėjo Racharas, — tik… kam?

— Pasiruošti puolimui.

Seras Džora Mormontas susiraukęs dėbtelėjo į Dani.

— Samdomiems kalavijuočiams sakei, kad…

— …kad lauksiu jų atsakymo rytoj. O šiandien nieko jiems nežadėjau. Audrašaukliai ginčysis dėl mano siūlymo. Antrieji Sūnūs bus prisiplempę Merui mano dovanoto vyno ir girti. O junkajiečiai mano turintys tris dienas. Sutriuškinsime juos pasinaudoję nakties tamsa.

— Jie bus pastatę žvalgus mūsų stebėti.

— Taip, bet tamsoje jie matys vien šimtus liepsnojančių laužų, — pasakė Dani. — Jei apskritai ką nors matys.

— Chalise, — pasisiūlė Džogas. — Aš tuos žvalgus sudorosiu. Jie ne raitininkai, o viso labo ant žirgų užsiropštę vergai.

— Taip ir padaryk, — sutiko Daneiris. — Manau, turime smogti iš trijų pusių. Pilkasis Kirmine, tegul tavo Grynuoliai puola juos iš kairės ir dešinės, o mano ko, išrikiavę raitelius pleištu, smogs į vidurį. Vergai kariai prieš raitus dotrakius tikrai neatsilaikys. — Ji šyptelėjo. — Tiesa, aš tik jauna mergina, ne kažin ką išmananti apie karą. Ką manote apie mano planą, milordai?

— Rodos, esi tikra Reigaro Targarieno sesuo, — mąsliai šypsodamasis pasakė seras Džora.

— Taigi, — pritarė Arstanas Žilabarzdis, — ir karalienė.

Kol jie aptarė kiekvieną smulkmeną, praėjo valanda. Dabar prasideda pats pavojingiausias metas, tarė sau Dani, kai jos vadai išskubėjo pas savo karius. Jai beliko tik melstis, kad nakties tamsoje priešai nepastebės jos pasiruošimo pulti.

Artėjant vidurnakčiui, ją išgąsdino seras Džora, be ceremonijų prasiskynęs kelią pro Stipruolį Belvasą ir įžengęs į palapinę.

— Grynuoliai sučiupo vieną iš samdomų kalavijuočių, mėginusį slapta įsigauti į stovyklą.

— Šnipą?

Tai ją išgąsdino. Jei Grynuoliai pagavo vieną, kiek jų galėjo pasprukti?

— Jis tvirtina ėjęs su dovanomis. Kažkoks geltonas kvailys mėlynais plaukais.

Darijus Naharis.

— Ak, šitas… Ką gi, išklausysiu jį.

Kai ištremtas riteris jį atvedė, Daneiris nejučia pagalvojo, ar būtų įmanoma rasti du skirtingesnius vyrus. Tirošis buvo šviesiaplaukis, o seras Džora juodbruvas; tirošis buvo liaunas ir vikrus, o riteris — stiprus ir raumeningas; tirošio plaukai buvo ilgi ir garbanoti, o Mormontas jau buvo pradėjęs plikti; tirošio oda buvo plika, o sero Džoros plaukuota. Be to, jos riteris buvo apsirengęs labai paprastai, o atėjūnas išsipuošęs taip, kad net povui būtų padaręs gėdą, nors, naktį išsiruošęs į svečius, ant ryškiai geltonų drabužių buvo užsimetęs storą juodą apsiaustą. Persimetęs per petį, jis nešėsi sunkų storos drobės maišą.

— Chalise! — sušuko jis. — Ateinu su dovanomis ir geromis naujienomis. Audrašaukliai perėjo į tavo pusę. — Jis nusišypsojo ir jo burnoje žybtelėjo auksinis dantis. — Darijus Naharis taip pat!

Dani tuo abejojo. Jei šis tirošis atslinko čia šnipinėti, jo kalbos gali būti ne kas kita, kaip beviltiškas mėginimas išsaugoti galvą ant pečių.

— Ką apie tai sako Prendalis Na Geznas ir Seiloras?

— Nieko. — Darijus apvertė maišą ir ant Dani kilimo bumbtelėjo Seiloro Plikio bei Prendalio Na Gezno galvos. — Mano dovanos drakonų karalienei…

Viserionas užuodė iš Prendalio kaklo besisunkiantį kraują, išpūtė ugnį tiesiai numirėliui į veidą ir nuo liepsnų blyškūs nelaimėlio skruostai pajuodo ir nuėjo pūslėmis. Suuodę keptą mėsą, Drogonas ir Reigalas irgi subruzdo.

— Tu tai padarei? — neslėpdama pasišlykštėjimo paklausė Dani.

— Niekas kitas.

Jei Darijus Naharis šalia drakonų ir jautėsi nejaukiai, tai neišsidavė. Jis beveik nekreipė į juos dėmesio, tarsi drakonai būtų buvę trys su pele žaidžiantys kačiukai.

— Kodėl?

— Nes tu tokia graži… — Jo rankos buvo didelės ir stiprios, mėlynos jo akys žvelgė taip ryžtingai, o stambios nosies linija buvo tokia lenkta, kad Darijus Naharis priminė puikų ir nuožmų plėšrųjį paukštį. — Prendalis per daug plepėjo ir per mažai pasakė. — Buvo matyti, kad jo apdaras, nors ir prabangus, jau senokai dėvimas; ant batų buvo likusios druskos žymės, jo nagų lakas suskilinėjęs, nėriniai nešvarūs nuo prakaito, be to, Dani pastebėjo, kad jo apsiausto skvernas nuspuręs. — O Seiloras taip užrietė nosį, tarsi jo snarglys būtų buvęs auksinis. — Jis stovėjo per riešus sukryžiavęs rankas, delnus uždėjęs ant savo ginklų rankenų; prie kairio klubo kabojo lenktas dotrakių arachas, prie dešinio — Myro durklas. Jų rankenos buvo skulptūros, vaizduojančios dvi viena į kitą panašias auksines moteris, nuogas ir ištvirkusias.

— Ar gerai esi įgudęs valdyti šias gražias rankenas? — paklausė jo Dani.

— Prendalis ir Seiloras tai patvirtintų, jei tik mirusieji galėtų kalbėti. Jei nepamyliu moters, nenužudau priešo ir skaniai nepavalgau, laikau, kad tą dieną pragyvenau tuščiai, bet… dienų, kurias praleidau netuščiai, tiek daug, kiek žvaigždžių danguje. Žudau aš visada gražiai ir daug akrobatų bei ugnies šokėjų yra skundęsi dievams, kad nė iš tolo neprilygsta man nei greičiu, nei vikrumu. Išvardyčiau tau vardus visų vyrų, kuriuos esu nužudęs, bet, kol baigsiu, tavo drakonai užaugs dideli kaip pilys, iš Junkajaus sienų liks tik geltonų dulkių krūva, o žiema ateis, praeis ir vėl ateis.

Dani nusijuokė. Darijaus Nahario puikybė jai patiko.

— Išsitrauk kalaviją ir prisiek man ištikimybę.

Darijus akimirksniu išsitraukė iš makštų arachą. Jo ištikimybė buvo tokia pat bauginanti kaip jis visas, staiga puolęs jai po kojomis veidu į žemę.

— Mano kalavijas priklauso tau. Mano gyvybė priklauso tau. Meilė taip pat. Mano kraujas, mano kūnas, mano dainos — visa tavo. Gyvensiu ir mirsiu tavo įsakytas, gražioji karaliene.

— Tada gyvenk, — atsakė Dani, — ir šiąnakt kaukis už mane.

— Tai nebūtų išmintinga, mano karaliene. — Seras Džora šaltai ir rūsčiai nužvelgė Darijų. — Palik jį sargybiniams, kol susikausime ir laimėsime.

Daneiris valandėlę pasvarstė, o tada papurtė galvą.

— Jei jis gali atvesti į mūsų pusę Audrašauklius, tikrai užpulsime netikėtai.

— Bet jei dabar tave išduos, viskas nueis perniek.

Dani dar kartą pažvelgė į samdomą kalavijuotį. Šis jai taip nusišypsojo, kad Daneiris nuraudo ir nusuko žvilgsnį.

— Neišduos.

— Kaip gali žinoti?

Ji parodė dar kruvinus apskrudusios mėsos gabalus, kuriuos kąsnis po kąsnio dorojo drakonai.

— Aš tai pavadinčiau jo nuoširdumo įrodymu. Darijau Nahari, ar mūsų puolimui prasidėjus tavo Audrašaukliai bus pasiruošę smogti junkajiečiams iš užnugario? Ar gebėsi saugiai grįžti pas saviškius?

— Jei jie mane sustabdys, pasakysiu, kad buvau žvalgyboje, bet nieko nemačiau.

Tirošis atsistojo, nusilenkė ir išėjo.

O seras Mormontas pasiliko.

— Tavo malonybe, — tiesiai rėžė jis, — padarei klaidą. Mes apie tą vyrą nieko nežinome…

— Žinome, kad jis geras karys.

— Turi omenyje, geras kalbėtojas…

— Jis atvedė į mūsų pusę Audrašauklius. — Be to, jo akys žydros…

— Penkis šimtus samdomų kalavijuočių, kurių ištikimybė dar kelia abejonių.

— Šiais laikais dėl niekieno ištikimybės negali būti visiškai tikras, — priminė jam Dani. Aš dar du kartus turiu būti išduota: vieną kartą dėl aukso, kitą — dėl meilės.

— Daneiris, aš tris kartus vyresnis už tave, — tarė seras Džora. — Esu matęs, kokie vyrai veidmainiai. Labai maža tokių, kuriais verta pasitikėti, ir Darijus Naharis nėra iš jų. Net jo barzda nudažyta netinkamomis spalvomis.

Šie žodžiai Dani papiktino.

— O tavo barzda tokia, kaip reikia, ar ne tai nori man pasakyti? Tu esi vienintelis vyras, kuriuo turėčiau pasitikėti, ar ne?

Jis įsitempė.

— Aš taip nesakiau…

— Kartoji tai kasdien. Pijatas Prėjus melagis, Ksaras intrigantas, Belvasas pagyrūnas, Arstanas žmogžudys… Gal manai, kad tebesu jaunutė nekalta mergaitė ir negebu suprasti tikrosios žodžių prasmės?

— Tavo malonybe…

Dani drąsiai pažvelgė jam į akis.

— Iki šiol buvai man geriausias draugas iš visų, kuriuos pažinojau, ir geresnis brolis už Viseirį. Esi karalienės sargybos vadas, mano kariuomenės vadas, labiausiai vertinamas mano patarėjas ir gera dešinioji ranka. Gerbiu tave ir vertinu, bet… kaip vyro negeidžiu, Džora Mormontai, ir jau pavargau matyti, kaip mėgini atstumti nuo manęs visus kitus pasaulio vyrus, kad man neliktų nieko kita, tik pasikliauti tavimi vienu. Taip nieko nebus, ir tu nepriversi manęs tave pamilti.

Vos Dani pravėrus burną, Mormontas išraudo kaip vėžys, bet kai ji baigė kalbėti, jo veidas jau buvo išbalęs kaip drobė. Jis stovėjo tylus ir sustingęs kaip akmuo.

— Jei mano karalienė taip liepia… — šaltai ir šiurkščiai ištarė jis.

Bet Dani šilumos pakako jiems abiem.

— Liepia, — pasakė ji. — Įsako. Dabar eik rūpintis savo Grynuoliais, sere. Tavęs laukia kova, kurią privalai laimėti.

Kai jis išėjo, Daneiris krito ant pagalvių šalia drakonų. Ji nenorėjo būti tokia griežta serui Džorai, bet nesibaigiantis jo įtarumas galų gale pažadino joje drakoną.

Jis man atleis, tarė ji sau. Juk aš jo valdovė. Ir netrukus Dani ėmė svarstyti, ar sero Džoros žodžiuose apie Darijų nėra tiesos grūdo. Ir staiga pasijuto labai vieniša. Miri Maz Dur išpranašavo, kad ji niekada nepagimdys kūdikio. Man mirus Targarienų giminė išnyks. Ši mintis ją nuliūdino.

— Jūs turite būti mano vaikai, — kreipėsi ji į drakonus, — trys nirtūs vaikai. Arstanas sako, kad drakonai gyvena ilgiau už žmones, tad man mirus jūs dar gyvensite.

Drogonas kaklu apsivijo jai juosmenį ir švelniai krimstelėjo į ranką. Jo dantys buvo labai aštrūs, bet, kai jie taip žaisdavo, niekada neprakąsdavo odos. Dani nusijuokė ir ėmė raičioti drakoną pirmyn atgal, kol šis pradėjo šnypšti ir kaip bizūnu plakti uodega. Uodega jau ilgesnė nei anksčiau, pagalvojo ji, o rytoj bus dar ilgesnė. Dabar jie auga labai greitai, ir kai užaugs, turėsiu savo sparnus. Raita ant drakono ji galėtų pati vesti savo karius į kovą, kaip jau kartą vedė Astapore, bet kol kas drakonai buvo per maži ir negalėjo jos pakelti.

Vidurnaktį ir tuoj po vidurnakčio stovykloje įsiviešpatavo tyla. Dani liko savo palapinėje su tarnaitėmis, o Arstanas Žilabarzdis ir Stipruolis Belvasas ėjo sargybą. Sunkiausia laukti. Ji sėdėjo savo palapinėje rankas sudėjusi tuo metu, kai vyko mūšis, tik ji jame nedalyvavo ir dėl to Dani vėl pasijuto tarsi maža mergaitė.

Valandos slinko vėžlio žingsniu. Net kai Džiki išmasažavo įsitempusius pečių raumenis, Dani per daug jaudinosi ir negalėjo užmigti. Misandėja pasisiūlė padainuoti jai taikiosios tautos lopšinę, bet ji tik papurtė galvą.

— Pakviesk man Arstaną, — liepė.

Atėjęs senis rado ją susirangiusią ir susisupusią į rakaro odą, kurios plėktelėjęs kvapas vis dar priminė jai Drogą.

— Negaliu miegoti, kai vyrai miršta už mane, Žilabarzdi, — tarė Dani. — Būk geras, papasakok man daugiau apie mano brolį Reigarą. Man patiko laive tavo papasakota istorija apie tai, kaip jis nusprendė, jog turi tapti kariu.

— Tavo malonybė labai miela…

— Viseiris sakė, kad mūsų brolis laimėjo daug turnyrų.

Arstanas pagarbiai nulenkė žilą galvą.

— Esu per menkas neigti jo malonybės ištartus žodžius…

— Bet? — griežtai pareikalavo Dani: — Pasakok. Tai įsakymas.

— Visi žino, kad princas Reigaras buvo narsus karys, bet turnyruose dalyvaudavo retai. Jis niekada nemėgo kalavijų žvangesio taip, kaip Robertas arba Džeimis Lanisteris. Jam tai buvo tik pasaulio ant pečių užkrauta pareiga. Jis tą pareigą puikiai atliko, nes viską darydavo gerai. Tokia buvo jo prigimtis. Bet džiaugsmo kautynės jam neteikė. Žmonės šneka, kad savo arfą princas Reigaras mėgo labiau už ietį.

— Bet kelis turnyrus jis, be abejo, laimėjo, ar ne? — nusivylusi paklausė Dani.

— Būdamas jaunas, jo malonybė puikiai jojo riterių turnyre Vėtrų Gūžtoje, nugalėjo lordą Stefoną Barateoną, lordą Džeisoną Molisterį, Raudonąją Angį iš Dorno ir paslaptingąjį riterį, kuris pasirodė esąs liūdnai pagarsėjęs Saimonas Toinas, Karaliaus miško bastūnų gaujos vadas. Tą dieną, kaudamasis su seru Arturu Deinu, jis sulaužė dvylika iečių.

— Bet tapo nugalėtoju?

— Ne, tavo malonybe. Ta garbė atiteko kitam karaliaus sargybos riteriui, paskutinėje dvikovoje išmušusiam princą Reigarą iš balno.

Dani nenorėjo klausytis, kaip Reigaras buvo numestas nuo žirgo.

— O kokius turnyrus mano brolis laimėjo?

— Tavo malonybe… — Senis sudvejojęs nutilo. — Jis laimėjo patį didžiausią iš visų turnyrų.

— Kurį? — neatlyžo Dani.

— Turnyrą, kurį lordas Ventas suorganizavo Harenhole, prie Dievų Akies netikro rudens metais. Tai buvo didis įvykis. Be riterių dvikovų, dar buvo bendros kautynės, kuriose pagal seną paprotį kovėsi septyni riterių būriai, šaudymo iš lanko ir kirvių svaidymo varžybos, žirgų lenktynės, dainių varžytuvės, komediantų pasirodymas ir daug kitų linksmų pramogų. Lordas Ventas buvo ne tik dosnus, bet ir turtingas. Jis plačiai atvėrė savo kapšus ir tai sutraukė į turnyrą daugybę dalyvių. Į Harenholą atvyko net tavo karalius tėvas, nors daugybę metų nebuvo iškėlęs kojos iš Raudonosios pilies. Tame turnyre jojo garsiausi lordai bei stipriausi Septynių Karalysčių riteriai ir Drakono Uolos princas visus juos nugalėjo.

— Bet per tą turnyrą kaip meilės ir grožio karalienė buvo karūnuota Liana Stark! — sušuko Dani. — Ten buvo princesė Elija, jo žmona, bet mano brolis atidavė karūną Starkų merginai, o paskui pagrobė ją iš jos sužadėtinio. Kodėl jis šitaip padarė? Ar dornietė taip blogai su juo elgėsi?

— Ne man svarstyti, kas dėjosi tavo brolio širdyje, karaliene. Princesė Elija buvo gera ir maloni ledi, bet silpnos sveikatos.

Dani stipriau susisiautė į liūto kailį.

— Kartą Viseiris pasakė, kad tai dėl mano kaltės, nes gimiau per vėlai. — Ji prisiminė, jog susijaudinusi tai neigė ir net atšovė Viseiriui, kad dėl visko kaltas jis, kam negimė mergaite. Už tokį įžūlumą jis Daneiris žiauriai sumušė. — Jei būčiau gimusi kitu laiku, pareiškė jis, Reigaras būtų vedęs mane, o ne Eliją, ir viskas būtų susiklostę kitaip. Jei Reigaras būtų buvęs laimingas su žmona, jam nebūtų reikėję Starkų merginos.

— Gal ir taip, tavo malonybe. — Žilabarzdis valandėlę patylėjo. — Bet nesu tikras, ar Reigaras apskritai mokėjo būti laimingas.

— Pasiklausius tavęs atrodo, kad jis buvo labai niūrus, — paprieštaravo Daneiris.

— Ne, ne niūrus, bet… princas Reigaras buvo liūdnas ir jautėsi… — Senis vėl nutilo.

— Sakyk, — paragino ji. — Kaip jis jautėsi?

— Jautėsi… pasmerktas. Jis gimė sielvarte, mano karaliene, ir tas šešėlis persekiojo jį visą gyvenimą.

Viseiris apie Reigaro gimimą užsiminė tik kartą. Gal dėl to, kad ši istorija pernelyg jį liūdino.

— Jam nedavė ramybės Samerholo šešėlis, ar ne?

— Taip. Ir vis dėlto Samerholą princas labiausiai mėgo. Kartais jis ten nuvykdavo vienas, pasiėmęs tik arfą. Ten jo nelydėdavo net karaliaus sargybos riteriai. Jam patikdavo miegoti sugriuvusioje menėje, po atviru dangumi ir kiekvieną kartą jis grįždavo su nauja daina. Kai girdėdavai jį grojantį aukštąja arfa sidabrinėmis stygomis ir dainuojantį apie saulėlydį, ašaras ir karalių mirtį, jausdavai, kad dainuoja apie save ir apie tuos, kuriuos mylėjo.

— O kaipgi Grobikas? Ar ir jis traukdavo liūdnas dainas?

Arstanas nusijuokė.

— Robertas? Robertas mėgo dainas, kurios jį prajuokindavo ir buvo kuo nešvankesnės. Jis dainuodavo tik girtas, bet ir tada traukdavo tik „Statinaitę alaus“, „Penkiasdešimt keturias statines“ arba „Lokį ir gražiąją mergelę“. Robertas buvo labai…

Daneiris drakonai visi kaip vienas pakėlė galvas ir sušnypštė.

— Žirgai! — Spausdama prie krūtinės liūteną, Dani pašoko ant kojų. Lauke Stipruolis Belvasas kažką šaukė, paskui pasigirdo kiti balsai ir daugybės arklių kanopų bildesys. — Iri, nueik ir pažiūrėk, kas ten…

Palapinės atvartai prasiskleidė ir į vidų įžengė seras Džora Mormontas. Jis buvo apdulkėjęs, apsitaškęs krauju, bet šiaip per mūšį nenukentėjęs. Ištremtasis riteris priklaupė priešais Dani ir tarė:

— Tavo malonybe, parnešu tau pergalę. Audrašaukliai perėjo į mūsų pusę, vergai neišlaikė spaudimo, o Antrieji Sūnūs buvo per daug girti kautis, kaip ir sakei. Du šimtai vyrų žuvo, daugiausia junkajiečių. Jų vergai metė ietis ir pabėgo, o samdyti kalavijuočiai pasidavė. Turime kelis tūkstančius belaisvių.

— Kiek praradome saviškių?

— Tuziną. O gal ir mažiau.

Tik tada ji leido sau nusišypsoti.

— Stokis, mano gerasis narsusis loky. Ar Grazdanas paimtas į nelaisvę? O Titano Pavainikis?

— Grazdanas išvyko į Junkajaus miestą perduoti tavo iškeltų sąlygų. — Seras Džora atsistojo. — Meras paspruko supratęs, kad Audrašaukliai perėjo į tavo pusę. Pasiunčiau žmones jo gaudyti. Toli jis nenubėgo.

— Puiku, — tarė Daneiris. — Pasigailėkite visų, ir samdomų kalavijuočių, ir vergų, kurie prisieks man ištikimybę. Jei prie mūsų prisidės dauguma Antrųjų Sūnų, jų būrio neišardykite.

Kitą dieną jie nužygiavo likusias tris lygas iki Junkajaus. Miestas buvo pastatytas ne iš raudonų, o iš geltonų plytų, o šiaip atrodė visai kaip Astaporas: sienos trupėjo, dunksojo laiptuotos piramidės, o virš vartų puikavosi didžiulė harpija. Ant gynybinės sienos ir bokštuose knibždėte knibždėjo arbaletininkų ir stropuotojų. Seras Džora ir Pilkasis Kirminas išdėstė savo pajėgas, Iri ir Džiki pastatė palapinę ir Dani atsisėdo joje laukti.

Trečios dienos rytą miesto vartai plačiai atsivėrė ir pro juos ėmė eiti vergų vora. Sėdusi ant Sidabrės, Dani nujojo jų pasitikti. Žmonėms einant pro šalį mažoji Misandėja jiems pasakė, kad už laisvę jie turi dėkoti Daneiris Audros Dukrai, Nedegančiajai, Septynių Vesteroso Karalysčių karalienei ir Drakonų Motinai.

— Mhysa! — sušuko jai rudaodis vyras. Ant peties jis nešėsi mažą mergytę ir ji plonu balseliu pakartojo šį žodį: — Mhysa! Mhysa!

Dani atsisuko į Misandėją.

— Ką jie čia šaukia?

— Tai sena ir gryna giskariečių kalba. Šis žodis reiškia „motina“.

Dani tarsi akmuo nuo širdies nusirito. Aš niekada nepagimdysiu vaiko, prisiminė ji. Tada pakėlė virpančią ranką. Tikriausiai ir nusišypsojo. Turėjo nusišypsoti, nes vyras atsakė jai plačia šypsena ir šūktelėjo vėl, o jo šūksnį pasigavo kiti.

— Mhysa! — šaukė žmonės. — Mhysa! MHYSA!

Jie visi Daneiris šypsojosi, tiesė į ją rankas, klaupėsi prieš ją. Vieni ją vadino Maela, kiti šaukė: Aelalla! arba Quathei!, arba Tato!, bet, kad ir kokia kalba buvo tariamas tas žodis, jis reiškė tą patį. Motina. Jie mane vadina motina.

Tas skandavimas sustiprėjo, išplito, ritosi nelyginant banga. Žmonės šaukė taip garsiai, kad kumelė išsigando, sustojo kaip įbesta, papurtė galvą, sumosavo širma sidabrine uodega. Šauksmai skambėjo vis garsiau ir, rodės, sugriaus geltonas Junkajaus sienas. Kiekvieną akimirką pro vartus plūdo vis daugiau vergų ir dėjosi prie šaukiančiųjų. Dabar jie bėgo link jos, stumdėsi, klupčiojo, norėjo paliesti jos ranką, paglostyti kumelės karčius, pabučiuoti Daneiris pėdas. Jos vargšai kraujo raiteliai tokios minios negalėjo sulaikyti ir net Stipruolis Belvasas nerimaudamas ėmė niurnėti.

Seras Džora ragino ją joti, bet Dani prisiminė sapną, kuris ją aplankė Nemirtingųjų namuose.

— Jie manęs nenuskriaus, — tarė ji Mormontui. — Jie mano vaikai, Džora.

Daneiris nusijuokė, kulnais paragino kumelę ir nujojo pas juos, o varpeliai jos plaukuose dzingsėjo ir skelbė širdžiai mielą pergalę. Ji risnojo, paskui ėmė joti dar greičiau, galiausiai paleido kumelę šuoliais, o kasa plaikstėsi jai už nugaros. Išlaisvinti vergai traukėsi, duodami jai kelią.

— Motina! — šaukė jie šimtais, tūkstančiais, dešimtimis tūkstančių balsų. — Motina! — giedojo, Daneiris prajojant pirštais braukdami jai per kojas. — Motina, motina, motina!

Arija

Pamačiusi tolumoje dunksančios didelės, auksinių popiečio saulės spindulių nutviekstos kalvos kontūrus, Arija iš karto ją pažino. Jie grįžo prie Aukštosios Širdies.

Saulei leidžiantis jie užkopė į kalvos viršūnę ir įkūrė stovyklą ten, kur nieko bloga negalėjo nutikti. Su lordo Beriko ginklanešiu Nedu Arija apėjo ratu augusių burtmedžių kelmus ir, sustoję ant vieno iš jų, abu žiūrėjo, kaip vakaruose blėsta paskutiniai šviesos spinduliai. Nuo kalvos viršūnės ji matė, kad šiaurėje siaučia audra, bet Aukštoji Širdis buvo iškilusi virš lietaus debesų. Vis dėlto ir čia vėjas pūtė; jo gūsiai buvo tokie stiprūs, jog atrodė, tarsi kažkas stovėtų už nugaros ir tampytų už apsiausto skvernų. Tačiau kai Arija atsisuko, ten nieko nebuvo.

Dvasios, prisiminė ji. Aukštąją Širdį lanko vaiduokliai.

Kalvos viršūnėje jie uždegė didelį laužą ir Toras iš Myro, atsisėdęs priešais ir sukryžiavęs kojas, spoksojo į liepsnas taip, tarsi daugiau nieko pasaulyje nebūtų.

— Ką jis ten daro? — paklausė Arija Nedo.

— Kartais žiūrint į liepsnas jį aplanko regėjimas, — paaiškino ginklanešys. — Iš praeities. Iš ateities. Atsiskleidžia labai toli nuo čia vykstantys dalykai.

— Arija prisimerkusi įsistebeilijo į ugnį norėdama sužinoti, gal ir ji išvys tai, ką mato raudonasis žynys, bet jai tik ėmė ašaroti akys ir netrukus ji nusisuko. Gendris taip pat atidžiai stebėjo raudonąjį žynį.

— Tikrai gali ten įžvelgti ateitį? — staiga paklausė jis.

Toras atsidusęs nusisuko nuo laužo.

— Tik ne čia. Ne dabar. Bet, taip, būna dienų, kai Šviesos Valdovas siunčia man regėjimų.

Gendris vis dar abejojo.

— Mano šeimininkas sakydavo, kad esi girtuoklis ir sukčius, be to, visai prastas žynys.

— Negražiai pasakei, — nusijuokė Toras. — Teisingai, bet negražiai. Kas buvo tavo šeimininkas? Ar aš tave pažįstu, vaikine?

— Buvau mokinys meistro ginklininko Tobo Moto, dirbusio Plieno gatvėje. Pirkdavai iš jo kalavijus.

— Tikra tiesa. Jis lupo iš manęs dukart tiek, kiek jie buvo verti, o paskui dar bardavosi, kad juos uždegu. — Toras nusijuokė. — Tavo šeimininkas teisus. Nebuvau labai šventas žynys. Buvau jauniausias iš aštuonių vaikų, tad tėvas atidavė mane į Raudonąją šventyklą, tačiau pats šio gyvenimo kelio tikrai nebūčiau rinkęsis. Kalbėjau maldas ir užkeikimus, bet taip pat siaubdavau virtuvę, o kartais mano lovoje jie rasdavo merginų. Tikrų pasileidėlių, net nežinau, kaip jos ten įlįsdavo.

Ir vis dėlto žodžio kišenėje neieškojau. O žiūrėdamas į liepsnas kartais kai ką pamatydavau. Šiaip ar taip, per mane jiems buvo daugiau rūpesčių nei naudos, tad pagaliau išsiuntė mane į Karaliaus Uostą, kad skleisčiau Valdovo šviesą septynioms apkvaišusioms Vesteroso karalystėms. Karaliui Eiriui ugnis taip patiko, kad visi manė, jog atsivers į šį tikėjimą. Deja, jo ugnies burtininkai mokėjo geresnių triukų už mane.

Bet karalius Robertas mane mėgo. Kai per turnyrą pirmą kartą išjojau į bendras kautynes su liepsnojančiu kalaviju, Kevano Lanisterio žirgas atsistojo piestu ir išmetė jį iš balno, o jo malonybė vos nesprogo iš juoko. — Prisiminęs tai, raudonasis žynys šyptelėjo. — Ir vis dėlto su kalavijo ašmenimis taip elgtis negalima, dėl to tavo šeimininkas buvo teisus.

— Ugnis ryja. — Jiems už nugarų stovėjo lordas Berikas ir šiuos žodžius ištarė taip, kad Toras iš karto nutilo. — Ji ryja, ir, kai baigia, nieko nelieka. Nieko.

— Berikai. Mielas bičiuli. — Žynys palietė Žaibo lordui dilbį. — Ką tu kalbi?

— Nieko, ko nesu sakęs anksčiau. Šeši kartai, Torai? Šeši kartai per daug. — Staiga jis nusisuko.

Tą naktį vėjas kaukė nelyginant vilkas, o vakaruose stūgaudami jį mokė tikri vilkai. Nočas, Engvis ir Meritas iš Mėnulio miesto ėjo sargybą. Nedui, Gendriui ir daugumai kitų greitai užmigus, Arija pastebėjo už arklių šliaužiantį nedidelį blyškų šešėlį. Tai buvo moteris, bet ne aukštesnė kaip trijų pėdų, plonais žilais besiplaikstančiais plaukais, besiramsčiuojanti gumbuota lazda. Laužo šviesoje jos akys spindėjo raudonai kaip Jono vilko. Jis irgi buvo vaiduoklis. Arija prislinko arčiau ir atsiklaupusi ėmė žiūrėti.

Kai moteris nykštukė nekviesta prisėdo prie laužo, su lordu Beriku buvo Toras ir Lemas. Ji pašnairavo į juos nelyginant įkaitusios anglys žioruojančiomis akimis.

— Mane vėl savo apsilankymu pagerbė Žarija, Citrina ir jo šviesybė lordas Lavonas.

— Tai nelaimę pranašaujantis vardas. Prašiau, kad manęs taip nevadintum.

— Tikrai, prašei. Bet nuo tavęs sklindantis mirties kvapas dar toks šviežias, milorde… — Jos burnoje stirksojo vienas vienintelis dantis. — Duokite vyno arba eisiu sau. Mano kaulai seni. Kai pakyla vėjai, man maudžia sąnarius, o čia, aukštai, vėjai ūžauja nuolat.

— Duosiu sidabrinį elnią už tavo sapnus, miledi, — rimtai ir mandagiai tarė lordas Berikas. — Ir pridėsiu dar vieną, jei turėsi mums naujienų.

— Sidabrinio elnio negaliu nei suvalgyti, nei ant jo joti. Už sapnus noriu odmaišio vyno, o už naujienas — to mulkio geltonu apsiaustu bučinio. — Moterėlė sukikeno. — Taip, gilaus bučinio su įkištu liežuviu. Jau seniai seniai nesibučiavau. Jo burna bus citrinų skonio, o maniškė atsiduos kaulais. Aš per daug sena…

— Taigi, — nepatenkintas linktelėjo Lemas. — Per sena gerti vynui ir bučiuotis. Iš manęs gali sulaukti tik smūgio kalavijo geležtės plokštuma, sene.

— Man saujomis slenka plaukai ir jau tūkstantį metų niekas manęs nebučiavo. Sunku būti tokiai senai. Ką gi, tuomet pasiklausyčiau dainos. Už naujienas norėčiau Tomo Septynstygio dainos.

— Gerai, Tomas tau padainuos, — pažadėjo lordas Berikas. Ir pats padavė jai odmaišį vyno.

Nykštukė godžiai atsigėrė ir vyno čiurkšlė nutekėjo jai per smakrą. Nuleidusi odmaišį, raukšlėta atgalia ranka nusibraukė burną ir tarė:

— Rūgštus vynas už prastas naujienas — kas galėtų geriau derėti? Karalius mirė, ar tai jums pakankamai prasta žinia?

Arija pajuto gerklėje tuksint širdį.

— Po galais, kuris karalius, sene? — paklausė Lemas.

— Šlapiasis. Karalius krakenas, milordai. Sapnavau jį mirusį, jis mirė ir geležiniai moliuskai dabar kibo vieni kitiems į kiautus. Ak, dar mirė ir lordas Hosteris Tulis, bet tai jūs žinote, ar ne? Karalių menėje ožys sėdi vienas karščiuodamas, o jam ant galvos virsta didžiulis šuo. — Pakėlusi odmaišį ir jį spustelėjusi, senė vėl godžiai gurkštelėjo vyno.

Didžiulis šuo. Ar ji turi omenyje Skaliką? O gal jo brolį, Jojantį Kalną? Arija nebuvo tikra. Jie abu nešiojo tą patį ženklą — tris juodus skalikus geltoname fone. Pusė vyrų, kuriems ji meldė mirties, buvo sero Gregorio Kligeino žmonės: Poliveris, Dunsenas, Meilutis Rafas, Kutulis ir pats seras Gregoris. Gal lordas Berikas visus juos pakars?

— Sapnavau lietuje kaukiantį vilką, bet jo sielvarto niekas negirdėjo, — vėl prabilo senė. — Dar sapnavau tokį žvangesį, kad maniau, jog sprogs galva. Būgnų tratėjimą, ragų ir trimitų gaudesį, šauksmus, bet liūdniausias garsas buvo varpelių dzingsėjimas. Sapnavau puotoje dalyvaujančią mergelę su skaisčiai raudonomis gyvatėmis plaukuose, o nuo jų geluonies lašėjo nuodai. Vėliau dar kartą sapnavau tą mergelę, sniego pilyje žudančią laukinį milžiną. — Ji staiga pasuko galvą ir nusišypsojo tamsoje žvelgdama tiesiai į Ariją. — Nuo manęs nepasislėpsi, mergaite. Eikš arčiau.

Ariją nukrėtė šiurpas. Baimė kerta smarkiau už kalaviją, prisiminė ji. Atsistojusi ji atsargiai, ant pirštų galiukų, pasiruošusi bet kurią akimirką sprukti priėjo prie laužo.

Nykštukė atidžiai nužvelgė ją blausiu žvilgsniu.

— Matau tave, — sušnabždėjo, — matau tave, vilko vaike. Kruvinas vaike. Maniau, tai lordas trenkia mirtimi… — Arija sukūkčiojo, o jos mažas kūnelis ėmė virpėti. — Kokia tu žiauri, kad užlipai ant mano kalvos, kokia žiauri… Jau Samerhole skendau sielvarte, tad tavo sielvarto man nereikia. Lauk iš čia, juoda širdie! Lauk!

Senė kalbėjo taip baimingai, jog Arija žingtelėjo atatupsta ir pagalvojo, kad jai pasimaišė protas.

— Negąsdink vaiko, — sudraudė senę Toras. — Ji nėra bloga.

Lemas Geltonasis Apsiaustas pasičiupinėjo sulaužytą nosį.

— Po galais, nebūk toks tikras.

— Rytoj ji išvyks kartu su mumis, — patikino nykštukę lordas Berikas. — Grąžinsime ją į Riveraną motinai.

— Nieko nebus, — atšovė nykštukė. — Negrąžinsite. Dabar upėse karaliauja juoda žuvis. Jei norite rasti jos motiną, ieškokite Dvyniuose. Nes ten turi vykti vestuvės. — Ji vėl sukikeno. — Pažiūrėk į savo liepsnas, raudonas žyny, ir pamatysi. Tik ne dabar ir ne čia — čia neišvysi nieko. Ši vieta vis dar priklauso seniesiems dievams… jie tūno čia kaip ir aš, susitraukę ir silpni, bet nemirę. Be to, liepsnos jiems nepatinka. Nes ąžuolas prisimena gilę, gilė svajoja apie ąžuolą, o kelme gyvena jie abu. Ir visi prisimena Pirmuosius Žmones, atėjusius su ugnimi saujoje. — Keturiais dideliais gurkšniais ji baigė gerti vyną, švystelėjo odmaišį šalin ir nukreipė savo lazdos galą į lordą Beriką. — Dabar norėčiau gauti atlygį. Pasiklausysiu dainos, kurią man žadėjai.

Tad Lemas pažadino po kailiais miegojusį Tomą Septynstygį ir žiovaujantį atvedė prie laužo, nešiną medine arfa.

— Tą pačią dainą kaip anąkart? — paklausė dainius.

— O taip. Mano dainą apie Dženę. Argi yra dar ir kita?

Taigi jis uždainavo, o nykštukė užsimerkusi ėmė sūpuotis pirmyn atgal murmėdama žodžius ir ašarodama. Toras paėmė Ariją už rankos, stipriai suspaudė ir nuvedė šalin.

— Tegul ramiai klausosi dainos, — pasakė. — Tai visa, kas jai dar liko.

Nenorėjau padaryti jai nieko bloga, pagalvojo Arija.

— Ką ji turėjo omenyje minėdama Dvynius? Juk mano motina Riverane, tiesa?

— Buvo. — Raudonasis žynys pasikasė pasmakrę. — Ji kalbėjo apie vestuves. Pažiūrėsime. Kad ir kur būtų tavo motina, lordas Berikas ją ras.

Netrukus prakiuro dangus. Tvykstelėjo žaibas, per kalvas nusirito duslus dundesys ir ėmė pilti kaip iš kibiro. Nykštukė dingo taip staiga, kaip buvo atsiradusi, o bastūnai pasirinko šakų ir greitomis pasistatė šiokias tokias priedangas nuo lietaus.

Lijo visą naktį, o rytą Nedas, Lemas ir Malūnininkas Votas prabudo persišaldę. Votas išvėmė pusryčius, o jaunąjį Nedą pakaitomis tai pylė karštis, tai krėtė šaltis, jo oda buvo šalta ir drėgna. Nočas lordui Berikui pasakė, kad už pusdienio kelio raitomis į šiaurę esąs apleistas kaimas; girdi, ten jie rasiantys geresnę pastogę ir galėsią palaukti, kol bent jau apstos liję. Tad jie vėl sėdo į balnus ir paragino arklius leistis nuo didžiosios kalvos.

Lietus vis nesiliovė. Jie jojo miškais ir laukais, brido per patvinusius upokšnius, kurių pakilęs vanduo siekė arkliams papilves. Arija pasikėlė apsiausto gobtuvą ir susigūžė — permirkusi ir krečiama šalčio, bet tvirtai pasiryžusi nedrebėti. Netrukus Meritas ir Madžas ėmė kosėti kaip ir Votas, o vargšas Nedas sulig kiekviena mylia vis labiau kankinosi.

— Kai užsidedu šalmą, lietus barbena į plieną ir nuo to barbenimo man skauda galvą, — skundėsi jis. — Bet kai jį nusiimu, peršlapę plaukai limpa prie veido ir lenda į burną.

— Turi peilį, — paprotino jį Gendris. — Jei plaukai taip labai trukdo, nusiskusk galvą plikai.

Jis Nedo nemėgsta. Su Arija ginklanešys elgėsi maloniai; galbūt šiek tiek droviai, bet geraširdiškai. Ji visuomet girdėjo kalbant, kad dorniečiai — mažo ūgio ir tamsaus gymio, juodbruvi ir juodomis akimis, bet Nedo akys buvo didelės ir mėlynos, tokios tamsios, kad atrodė beveik violetinės. Jo plaukai buvo pilkšvai gelsvi, labiau pelenų, o ne medaus spalvos.

— Ar seniai esi lordo Beriko ginklanešys? — paklausė Arija, norėdama išblaškyti niūrias jo mintis.

— Jis priėmė mane tarnauti pažu, kai vedė mano tetą. — Nedas užsikosėjo. — Tada man buvo septyneri, o kai sulaukiau dešimties, pakėlė į ginklanešius. Vieną kartą lenktynėse laimėjau prizą.

— O aš taip ir neišmokau kautis ietimi, bet galėčiau įveikti tave dvikovoje kalavijais, — pasigyrė Arija. — Ar esi ką nors nužudęs?

Šis klausimas, rodos, jį pribloškė.

— Man dar tik dvylika…

O aš nužudžiau berniuką būdama aštuonerių, vos neleptelėjo Arija, bet paskui sumetė, kad to geriau nesakyti.

— Juk dalyvavai mūšiuose.

— Taip. — Iš to, kaip kalbėjo, neatrodė, kad Nedas labai tuo didžiuotųsi. — Buvau prie Mimų brastos. Kai lordas Berikas įkrito į upę, išvilkau jį ant kranto, kad nenuskęstų, ir stovėjau prie jo su kalaviju rankoje. Bet kovoti neteko. Jo krūtinėje stirksojo nulūžusi ietis, tad mūsų niekas nepuolė. Kai mūsų pajėgos persigrupavo, Žaliasis Gergenas padėjo užkelti jo šviesybę ant žirgo.

Arija prisiminė arklininką Karaliaus Uoste. Paskui dar buvo tas sargybinis, kuriam ji perrėžė gerklę Harenhole, ir sero Eimorio vyrai bokšte prie ežero. Ji nežinojo, ar skaičiuoti Vyzę ir Čizviką, taip pat tuos, kurie mirė užvalgę kiaunės sriubos… Ir staiga Arija labai nuliūdo.

— Mano tėvas irgi buvo vardu Nedas, — pasakė ji.

— Žinau. Mačiau jį karaliaus Rankos turnyre. Norėjau užlipti ir su juo šnektelėti, bet nesumojau, ką pasakyti. — Vilkėdamas šviesiai rausvą, visą permirkusį apsiaustą, Nedas sudrebėjo. — Ar ir tu buvai tame turnyre? Mačiau ten tavo seserį. Seras Loras Tairelis padovanojo jai rožę.

— Ji man sakė. — Visa tai, rodės, vyko taip seniai. — Jos draugė, Džeinė Pul, įsimylėjo lordą Beriką.

— Jis pasižadėjęs mano tetai. — Nedas, rodos, pasijuto nepatogiai. — Tačiau tai buvo prieš tai. Prieš tai, kai jis…

…mirė? — Kai Nedas nutilo nebaigęs sakinio ir įsiviešpatavo slogi tyla, pagalvojo ji. Žirgams traukiant kanopas iš purvo tižės buvo girdėti žlegsėjimas.

— Miledi… — pagaliau vėl prabilo Nedas. — Tu turi prasčioką brolį… Joną Snou…

— Jis dabar su Nakties sargybos broliais, prie Sienos. — Gal, užuot vykus į Riveraną, man reikėtų joti prie Sienos. Jonui nerūpėtų, ar ką nors nužudžiau ir ar stropiai šukavausi plaukus… — Jonas panašus į mane, nors jis ir pavainikis. Jis taršydavo man plaukus ir vadindavo mane „sesute“. — Arija labiausiai Jono ir pasiilgdavo. Vien ištarusi jo vardą ji nuliūdo. — Iš kur pažįsti Joną?

— Jis mano pieno brolis.

— Brolis? — Arija nieko nesuprato. — Bet juk tu kilęs iš Dorno. Kaip judu su Jonu galite būti vieno kraujo?

— Mudu — pieno broliai. Ne kraujo. Kai gimiau, mano ledi motina neturėjo pieno, tad mane žindyti teko Vylai.

Arija visai susipainiojo.

— Kas ta Vyla?

— Jono Snou motina. Ar jis tau nesakė? Ji tarnavo pas mus daugybę metų. Dar prieš man gimstant.

— Jonas savo motinos nepažinojo. Net jos vardo nežinojo. — Arija nepatikliai žvilgtelėjo į Nedą. — O tu ją pažįsti? Tikrai? — Gal jis iš manęs šaiposi? — Jei meluoji, išmalsiu tau snukį.

— Vyla buvo mano žindyvė, — ramiai pakartojo jis. — Prisiekiu savo giminės garbe.

— Tu priklausai kilmingai giminei? — Tai buvo kvailas klausimas; juk Nedas tarnavo ginklanešiu, tad, žinoma, buvo kilmingas. — Kas tu esi?

— Miledi… — Nedas, rodos, sumišo. — Aš — Edrikas Deinas… Žvaigždėkryčio lordas.

Jiems už nugarų nepatenkintas suniurnėjo Gendris.

— Lordai ir ledi, — neslėpdamas paniekos tarė jis.

Jodama pro obelį, Arija nuskynė sudžiūvusį laukinį obuolį, metė jį į Gendrį ir pataikė į jo kietą jaučio kaktą.

— Ai! — šūktelėjo jis. — Skauda. — Tada apsičiupinėjo kaktą virš antakio. — Argi ledi svaido į žmones laukinius obuolius?

— Tik į blogus, — staiga ėmusi atgailauti atsakė Arija. Tada vėl kreipėsi į Nedą: — Atsiprašau, nežinojau, kas esi. Milorde…

— Tai mano kaltė, miledi. — Jis buvo labai mandagus.

Jonas turi motiną. Jos vardas — Vyla. Arija pasistengė gerai tą vardą įsiminti, kad galėtų pasakyti Jonui, kai jį pamatys. Paskui susimąstė, ar jis tebevadins ją „sesute“? Aš jau ne tokia maža. Jis turėtų vadinti mane kaip nors kitaip. Galbūt grįžusi į Riveraną ji turėtų parašyti Jonui laišką ir papasakoti, ką sakė Nedas Deinas.

— Buvo ir Arturas Deinas, — prisiminė ji. — Vyras, kurį jie vadino Ryto Kalaviju.

— Mano tėvas buvo vyresnysis sero Arturo brolis. Ledi Ašara buvo mano teta. Bet aš jos nepažinojau. Dar prieš man gimstant ji, užlipusi į Pilkąjį Akmens Kardą, nušoko į jūrą.

— Kodėl ji taip padarė? — suglumusi paklausė Arija.

Nedas vėl pasijuto nepatogiai. Galbūt baiminosi, kad Arija ko nors nesviestų ir į jį.

— Ar tavo lordas tėvas niekada apie ją neužsimindavo? — išsisuko nuo atsakymo jis. — Apie ledi Ašarą Dein iš Žvaigždėkryčio?

— Ne. Ar jis ją pažinojo?

— Dar prieš Robertui tampant karaliumi. Netikro rudens metais su tavo tėvu ir jo broliais ledi Ašara susipažino Harenhole.

— Šit kaip… — Arija nežinojo, ką daugiau pasakyti. — Bet kodėl ji šoko į jūrą?

— Dėl nelaimingos meilės.

Sansa būtų atsidususi ir dėl tikros meilės nubraukusi ašarą, o Arijai tik dingtelėjo, jog tai kvaila. Tačiau pasakyti to Nedui negalėjo, juk, šiaip ar taip, jiedu šnekėjo apie jo tetą.

— Kas nors ją įskaudino?

Jis dvejojo.

— Tikriausiai man nederėtų…

Pasakyk!

Nedas sumišęs į ją žvilgtelėjo.

— Mano teta Elyrija sako, kad Harenhole ledi Ašara ir tavo tėvas vienas kitą įsimylėjo…

— Netiesa. Jis mylėjo mano ledi motiną.

— Neabejoju, kad mylėjo, miledi, bet…

— Ji buvo vienintelė, kurią jis mylėjo.

— Vadinasi, tą pavainikį jis rado kopūstų lysvėje, — įsiterpė paskui juodu jojęs Gendris.

Arija pasigailėjo, kad neturi dar vieno laukinio obuolio sviesti jam į veidą.

— Mano tėvas buvo garbingas, — įniršusi pareiškė ji. — Be to, su tavimi niekas dabar nesikalba. Kodėl negrįžti į Akmeninę Septą ir neskambini varpais su ta kvaila mergše?

Gendris apsimetė šių žodžių neišgirdęs.

— Tavo tėvas bent jau augino savo pavainikį, ne taip, kaip maniškis. Aš net nežinau savo tėvo vardo. Galiu lažintis, kad jis — koks nors susmirdęs girtuoklis, kaip ir kiti, kuriuos motina iš aludės tempdavosi namo. Kaskart, supykusi ant manęs, ji sakydavo: „Jei čia būtų tavo tėvas, prikultų tave iki kraujo.“ Tai viskas, ką apie jį žinau. — Gendris nusispjovė. — Na, jei dabar jis čia būtų, gal aš jį primuščiau. Bet jis, kaip suprantu, miręs, tavo tėvas irgi miręs, tad koks skirtumas, kas su kuo gulėjo?

Bet Arijai nebuvo tas pats, nors ir nebūtų galėjusi paaiškinti kodėl. Nedas mėgino atsiprašyti už tai, kad ją nuliūdino, tačiau ji nieko nenorėjo girdėti. Tik bakstelėjusi kulnais paragino arklį ir paliko abu vaikinus. Engvis Šaulys jojo už kelių jardų priekyje. Pasivijusi jį, Arija paklausė:

— Juk dorniečiai meluoja, ar ne?

— Taip, jie garsėja kaip melagiai. — Lankininkas plačiai nusišypsojo. — Žinoma, tą patį jie sako apie mus, bastūnus, tad spręsk pati. O kas atsitiko? Nedas geras vaikinas…

— Jis — paikšis ir melagis.

Arija išsuko iš keliuko, peršoko papuvusį medžio kamieną ir, taškydama vandenį, perbrido upokšnį, nekreipdama dėmesio į jai už nugaros sklindančius bastūnų šauksmus. Jie tik nori prigrūsti man į ausis dar daugiau melo. Ji pagalvojo, ar nevertėtų pamėginti dabar nuo jų pabėgti, bet jų buvo per daug ir jie visi gerai pažinojo apylinkes. Kokia nauda iš bėgimo, jei tave vėl sučiumpa?

Galų gale ją pasivijo Harvinas.

— Kur trauki, miledi? Neturėtum sprukti. Šiuose miškuose yra ir vilkų, ir dar didesnių pavojų.

— Aš nieko nebijau, — atsakė ji. — Tas vaikinas, vardu Nedas, sakė…

— Taip, jis man viską papasakojo. Ledi Ašara Dein. Tai labai sena istorija. Kartą, būdamas ne vyresnis nei tu dabar, girdėjau ją pasakojant Vinterfele. — Jis tvirtai sučiupo jos arklį už apynasrio ir jį apsuko. — Abejoju, ar tame pasakojime yra tiesos. Bet net jei yra, kas iš to? Kai Nedas sutiko tą dornietę ledi, jo brolis Brandonas tebebuvo gyvas ir susižadėjęs su ledi Ketlina, tad tavo tėvo garbė nė kiek nesuteršta. Niekas taip neužkaitina kraujo, kaip riterių turnyras, tad galbūt naktį kokioje nors palapinėje buvo šnipštelėti keli žodžiai, kas dabar gali žinoti? Gal buvo keli žodžiai, gal bučiniai, gal ir kas nors daugiau, kas čia tokio? Atėjo pavasaris, bent jau jiems taip atrodė, ir nė vienas iš jų nebuvo įsipareigojęs.

— Bet ji nusižudė, — suglumusi tarė Arija. — Nedas sako, kad ji nuo bokšto nušoko į jūrą.

— Taip ir buvo, — pripažino Harvinas, vesdamas jos arklį atgal, — bet galiu lažintis, kad ji taip pasielgė iš sielvarto. Ji neteko brolio, Ryto Kalavijo. — Jis papurtė galvą. — Nesiknaisiok po praeitį, miledi. Jie visi mirę. Nesiknaisiok… Ir prašau, kai atkeliausime į Riveraną, nieko nesakyk savo motinai.

Kaip Nočas ir žadėjo, netrukus bastūnai pasiekė kaimą. Jie prisiglaudė iš pilkų akmenų sumūrytose arklidėse. Joms buvo likę tik pusė stogo, tačiau vis tiek puse stogo daugiau nei ant visų kitų kaimo pastatų. Tai ne kaimas, tai tik juodi akmenys ir seni kaulai.

— Ar čia gyvenusius žmones išžudė Lanisteriai? — paklausė Arija, padėjusi Engviui šluostyti arklius.

— Ne. — Jis mostelėjo. — Žiūrėk, kokie apsamanoję akmenys. Jau seniai niekas jų nejudino. O ten per sieną peraugęs medis, matai? Šis kaimas sudegintas labai seniai.

— O kas tai padarė? — susidomėjo Gendris.

— Hosteris Tulis. — Nočas buvo liesas, pakumpęs, žilas vyras, gimęs šiose apylinkėse. — Šis kaimas priklausė lordui Gudbrukui. Kai Riveranas pasiskelbė palaikysiąs Robertą, Gudbrukas liko ištikimas karaliui, tad lordas Tulis užpuolė jį su ugnimi ir kalaviju. Po mūšio prie Trišakio Gudbruko sūnus susitaikė su Robertu ir lordu Hosteriu, bet mirusiems tai nieko nepadėjo.

Įsiviešpatavo tyla. Pašnairavęs į Ariją, Gendris nusisuko šepečiu valyti žirgo. Lauke vis lijo.

— Sakyčiau, mums ne pro šalį būtų laužas, — pareiškė Toras. — Naktis tamsi ir kupina siaubų. Be to, ir šlapia, ar ne? Pernelyg šlapia.

Laimingasis Džekas, atsinešęs iš malkinės, prikapojo sausų malkų, o Nočas ir Meritas parinko šiaudų prakurams. Ugnį įžiebė Toras, o Lemas savo dideliu geltonu apsiaustu vėdavo ją tol, kol liepsnos ėmė ūžti ir plaikstytis. Netrukus arklidėse pasidarė net per karšta. Toras sėdėjo priešais laužą sukryžiavęs kojas, žvilgsniu ryte rydamas liepsnas, kaip jau buvo daręs Aukštosios Širdies viršūnėje. Arija atidžiai jį stebėjo, vieną kartą žynio lūpos krustelėjo ir jai pasirodė, kad išgirdo jį murmant: „Riveranas.“ Lemas kosčiodamas žingsniavo pirmyn atgal, paskui jį šliaužiojo ilgas šešėlis, o Tomas Septynstygis nusiavė batus ir pasitrynė pėdas.

— Turėčiau būti visai kvailas, jei grįžčiau į Riveraną, — pasiskundė dainius. — Tuliai niekada nepradžiugino senojo Tomo. Lisa pasiuntė mane aukštuoju keliu į šiaurę ir ten Mėnulio kalnų vyrai atėmė iš manęs auksą, arklį ir net visus drabužius. Slėnyje kai kurie riteriai ir dabar pasakoja, kaip atėjau prie Kruvinųjų vartų visiškai nuogas, tik arfa prisidengęs gėdą. Jie privertė mane padainuoti „Nuogą vaikiną“ ir „Karalių, netekusį drąsos“, ir tik tada atidarė vartus. Vienintelė paguoda buvo tai, kad trys jų mirė iš juoko. Nuo to laiko nebuvau Lizde ir nedainuosiu „Karaliaus, netekusio drąsos“ net už visą Kasterlių Uolos auksą…

— Lanisteriai, — tarė Toras. — Akinanti raudona ir aukso spalva.

Jis atsistojo ir nuėjo pas lordą Beriką. Lemas ir Tomas negaišdami prisidėjo prie jų. Arija negirdėjo, apie ką jie kalbėjosi, bet dainius vis žvilgčiojo į ją, o Lemas kartą taip supyko, kad kumščiu trenkė į sieną. Ir tada lordas Berikas pamojo jai prieiti. Arija to labai nenorėjo, bet Harvinas priglaudė delną jai prie užpakalio ir stumtelėjo. Žengusi du žingsnius ji, apimta baimės, stabtelėjo.

— Milorde…

Arija laukė, ką pasakys lordas Berikas.

— Pasakyk jai, — liepė Žaibo lordas Torui.

Raudonasis žynys priėjo prie jos ir pritūpė.

— Miledi, — tarė jis, — Valdovas leido man pažvelgti į Riveraną. Atrodė lyg sala ugnies jūroje. Šokančios liepsnos buvo panašios į liūtus ilgais tamsiai raudonais nagais. Ir kaip ūžė! Jūra Lanisterių, miledi. Riveranas netrukus bus užpultas.

Arija pasijuto taip, lyg kas būtų smogęs jai į pilvą. Ne!

— Mieloji, — pridūrė Toras, — liepsnos nemeluoja. Kadangi esu aklas kvailys, kartais neteisingai jas suprantu. Bet, manau, tik ne šį kartą. Netrukus Lanisteriai apsiaus Riveraną.

— Robas juos sumuš. — Arija nuvėrė juos užsispyrimo kupinu žvilgsniu. — Sumuš, kaip jau anksčiau yra sumušęs.

— Tavo brolio ten gali nebūti, — pasakė Toras, — motinos irgi. Nemačiau jų liepsnose. Tos vestuvės, apie kurias kalbėjo senė, vestuvės Dvyniuose… ji savaip viską sužino. Kai miega, burtmedžiai daug ką pakužda jai į ausį. Jei senė sako, kad tavo motina iškeliavo į Dvynius…

Arija atsisuko į Tomą ir Lemą.

— Jei nebūtumėte manęs sučiupę, jau būčiau ten. Jau būčiau namie.

Lordas Berikas į jos pykčio protrūkį nekreipė dėmesio.

— Miledi, — vangiai, bet mandagiai tarė jis, — ar pamačiusi pažintum savo senelio brolį? Serą Brindeną Tulį, vadinamą Juodąja Žuvimi? Ar jis tave irgi pažintų?

Arija liūdnai papurtė galvą. Ji buvo girdėjusi motiną kalbant apie serą Brindeną Juodąją Žuvį, bet net jei ir matė jį, turbūt dar buvo per maža, kad prisimintų.

— Maža vilties, kad Juodoji Žuvis paklos apvalią sumą už mergaitę, kurios nepažįsta, — įsiterpė Tomas. — Tuliai — nemaloni ir įtari giminė. Juodoji Žuvis pamanys, kad norime parduoti netikrą prekę.

— Įtikinsime jį, — nenusileido Lemas Geltonasis Apsiaustas. — Ji įtikins. Arba Harvinas. Riveranas arčiausiai nuo čia. Siūlau nugabenti ją ten, pasiimti auksą ir išmesti tą mergiotę iš galvos.

— O jei pilyje mus sučiups liūtai? — paprieštaravo Tomas. — Labiausiai jiems patiktų pakabinti jo šviesybę lordą narve, Kasterlių Uolos viršūnėje.

— Neketinu būti sučiuptas, — pasakė lordas Berikas. Paskutinis žodis liko nepasakytas ir tarsi pakibo ore. Gyvas. Visi jį išgirdo, net Arija, nors lordas jo neištarė. — Ir vis dėlto neturėtume aklai ten lįsti. Noriu žinoti, kur yra kariuomenės — ir vilkų, ir liūtų. Kai ką žinos Šarna, o lordo Venso meisteris galės pasakyti daugiau. Netoliese yra Akornholas. Ledi Smolvud laikinai mus priglaus, o tada išsiųsime žvalgus, kad sužinotų…

Jo žodžiai užgulė ausis nelyginant būgnų tratėjimas, ir staiga Arija pajuto negalinti to ištverti. Ji norėjo į Riveraną, ne į Akornholą; norėjo pas motiną ir brolį Robą, o ne pas ledi Smolvud ar kažkokį niekada nematytą dėdę. Apsisukusi ji puolė prie durų, o kai Harvinas pamėgino ją sugriebti, ji išsisuko iš jo gniaužtų mitriai kaip gyvatė.

Lauke tebelijo, vakaruose, tolumoje, tvykstelėjo žaibas. Arija bėgo kiek įkabindama. Nežinojo, kur lekia, tik troško būti viena, kuo toliau nuo visų balsų, nuo tuščių žodžių ir netesėtų pažadų. Aš tik norėjau grįžti į Riveraną. Ji pati buvo kalta, kad sprukdama iš Harenholo pasiėmė Gendrį ir Pyragėlį. Vienai jai būtų buvę geriau. Jei būtų buvusi viena, bastūnai tikrai nebūtų jos sugavę ir dabar ji jau leistų laiką su Robu ir motina. Jie niekada nebuvo mano gauja. Jei būtų buvę, nebūtų manęs palikę. Arija perbrido purvino vandens klaną. Kažkas, tikriausiai Harvinas, šaukė ją vardu, bet tą šauksmą užgožė kalvomis nusiritęs griaustinis ir po akimirkos sušvitęs žaibas. Žaibo lordas, supykusi pagalvojo ji. Gal jis ir nemiršta, užtat meluoja.

Kažkur jai iš kairės sužvingo arklys. Arija nespėjo nueiti daugiau kaip penkiasdešimt jardų nuo arklidžių, o jau buvo permirkusi iki siūlo galo. Ji nėrė už vieno iš apgriuvusių trobelių kampo tikėdamasi, kad apsamanojusios sienos apsaugos ją nuo lietaus, ir staiga tiesiog atsitrenkė į vieną iš sargybinių. Šarvine pirštine apmauta ranka šis stipriai suspaudė jai riešą.

— Skauda, — mėgindama išsivaduoti pasakė ji. — Paleisk, aš ir taip norėjau grįžti, aš…

— Grįžti? — Sandoro Kligeino juokas gergždė kaip per akmenį traukiama geležis. — Tu negrįši, vilkų mergaite. Dabar esi mano.

Jis viena ranka pakėlė ją nuo žemės ir besispardančią nutempė prie laukiančio arklio. Abu juos pliekė šaltas lietus, nuplovęs ir Arijos riksmus. Ji prisiminė tik Kligeino jai užduotą klausimą: „Ar žinai, ką šunys daro vilkams?“

Džeimis

Nors karščiavimas atkakliai laikėsi, bigė gijo gerai ir Kiburnas sakė, kad rankai pavojus negresia. Džeimis nekantravo išvykti, norėjo kuo greičiau pamiršti ir Harenholą, ir Kruvinuosius Juokdarius, ir Brienę iš Tarto. Raudonojoje pilyje jo laukė tikra moteris.

— Siunčiu ir Kiburną, kad rūpintųsi tavimi pakeliui į Karaliaus Uostą, — tą rytą, kai jie išjojo, pasakė Ruzas Boltonas. — Jis puoselėja tuščią viltį, kad tavo tėvas iš dėkingumo privers Citadelę grąžinti jam grandinę.

— Visi mes turime tuščių vilčių. Jei jis ataugins man ranką, tėvas pasirūpins, kad jis taptų didžiuoju meisteriu.

Džeimio palydai vadovavo Voltonas Geležinė Koja — stačiokiškas, šiurkštus ir žiaurus vyras, širdyje tikras kareivis. Su tokiais vyrais Džeimis tarnavo visą gyvenimą. Tokie vyrai kaip Voltonas žudydavo savo lordų įsakyti, po mūšio, kai užkaisdavo kraujas, prievartaudavo, plėšdavo, kai tik pasitaikydavo proga, bet kai karas baigdavosi, grįždavo namo, iškeisdavo savo ietis į kauptukus, vesdavo savo kaimynų dukteris ir prasigyvendavo būrį krykštaujančių vaikų. Tokie vyrai paklusdavo nieko neklausinėdami, bet iš prigimties jie nebūdavo pikti ir žiaurūs kaip Smarkieji Vyrukai.

Abu būriai paliko Harenholą labai panašų rytą: dangus buvo šaltas, pilkas ir žadėjo lietų. Seras Einis Frėjus iškeliavo prieš tris dienas ir traukė į šiaurės rytus, link Karališkojo kelio. Boltonas ketino sekti jam iš paskos.

— Trišakis ištvinęs, — pasakė jis Džeimiui. — Sunku bus persikelti net per Rubinų brastą. Perduosi nuoširdžiausius mano linkėjimus savo tėvui?

— Jei tu perduosi manuosius Robui Starkui.

— Būtinai.

Keli Smarkieji Vyrukai susibūrė kieme jų išlydėti. Džeimis ristele prie jų prijojo.

— Zolai. Koks tu malonus, kad atėjai su manimi atsisveikinti. Pigai, Timeonai… Pasiilgsite manęs? Nepapasakosi man paskutinio juokelio, Šegveli? Kad linksmiau būtų keliauti. Rordžai, atėjai išbučiuoti manęs atsisveikinimui?

— Dink iš čia, luošy, — atšovė Rordžas.

— Jei taip prašai… Bet gali būti ramus, aš grįšiu. Lanisteriai skolingi nelieka.

Džeimis apsuko žirgą ir vėl prisidėjo prie Voltono Geležinės Kojos ir dviejų šimtinių jo karių.

Lordas Boltonas nekreipė dėmesio į trūkstamą ranką ir pasirūpino, kad Džeimis būtų apsitaisęs kaip riteris, tačiau vyrui be dešinės plaštakos toks kario apdaras atrodė tarsi pasityčiojimas. Džeimis jojo prie diržo pasikabinęs kalaviją ir durklą, prie balno — skydą ir šalmą, o po tamsiai rudu apsiaustu vilkėjo šarvinius marškinius. Tačiau jis nebuvo toks kvailas, kad ant savo drabužių ar šarvų rodytų Lanisterių liūtą arba vilktųsi paprastus baltus drabužius, nors kaip prisiekęs karaliaus sargybos brolis tokią teisę turėjo. Ginklinėje jis rado seną, apdaužytą ir suskilinėjusį skydą apsilaupiusiais dažais, ant kurio vis dėlto dar buvo matyti Lotsonų giminės ženklas — didžiulis juodas šikšnosparnis sidabro ir aukso spalvos fone. Prieš Ventus Harenholas priklausė Lotsonams, — kadaise galingai giminei, bet paskutiniai jų palikuonys išmirė prieš kelis šimtmečius, tad niekas ir neprieštaravo, kad Džeimis pasiimtų jų ginklus ir šarvus. Jis turėjo būti niekieno pusbrolis, niekieno priešas, niekam neprisiekęs kalavijas… trumpai tariant, visiškas niekas.

Jie išjojo pro mažesniuosius, rytinius Harenholo vartus ir su Ruzu Boltonu bei jo kariuomene atsisveikino tik sukorę šešias mylias, kai atėjo laikas sukti į pietus ir joti palei ežerą besidriekiančiu keliu. Voltonas norėjo kuo ilgiau vengti Karališkojo kelio ir mieliau rinkosi ūkininkų keliukus ir miško trakus Dievų Akies apylinkėse.

— Karališkuoju keliu galėtume joti sparčiau. — Džeimis nekantravo kuo greičiau grįžti pas Sersėją. Jei būrys būtų pasiskubinęs, gal jis būtų net spėjęs į Džofrio vestuvių pokylį.

— Nenoriu nemalonumų, — tarė Geležinė Koja. — Dievai žino, su kuo galime susidurti Karališkajame kelyje.

— Su niekuo, ko tau reikėtų bijoti, ar ne? Turi du šimtus vyrų.

— Turiu. Bet kiti gali turėti daugiau. Milordas įsakė grąžinti tave sveiką ir gyvą tavo lordui tėvui. Tai ir ketinu padaryti.

Šiuo keliu aš jau jojau, prisiminė Džeimis jiems įveikus kelias mylias ir traukiant pro apleistą malūną ant ežero kranto. Ten, kur kadaise jam droviai šypsojosi malūnininko duktė, dabar žėlė piktžolės, o malūnininkas šūktelėjo:

— Į turnyrą reikia joti priešinga kryptimi, sere.

Lyg nežinočiau…

Iš Džeimio įšventinimo ceremonijos karalius Eiris padarė didžiulį įvykį. Priesaikos žodžius jis ištarė priešais karaliaus palapinę, klūpodamas ant žalios žolės, vilkėdamas baltus šarvus, žiūrint pusei karalystės. Kai seras Džeroldas Haitaueris padėjo jam atsistoti ir apsiautė pečius baltu apsiaustu, kilo tokia džiaugsmingų šūksnių banga, kad Džeimis ir dabar ją prisiminė, nors jau praėjo daug metų. Bet dar tą patį vakarą Eirio nuotaika subjuro ir jis pareiškė, girdi, čia, Harenhole, septynių karaliaus sargybos brolių jam nereikia. Džeimiui buvo įsakyta grįžti į Karaliaus Uostą saugoti karalienės ir ten likusio mažojo princo Viseirio. Net kai Baltasis Bulius pasisiūlė šią pareigą atlikti pats, kad Džeimis galėtų dalyvauti lordo Vento riterių turnyre, Eiris nesutiko.

„Čia jis šlovės nepelnys, — pareiškė karalius. — Dabar jis mano, ne Taivino. Tarnaus ten, kur man atrodys reikalinga. Aš karalius. Aš valdau, ir jis man paklus.“

Tada Džeimis viską suprato. Baltą apsiaustą jis apsivilko ne dėl savo gebėjimo valdyti kalaviją ir ietį, ne dėl savo narsos, kurią parodė kaudamasis su Karaliaus miško brolija. Eiris pasirinko jį norėdamas supykdyti jo tėvą, atimti iš lordo Taivino įpėdinį.

Net dabar, praėjus tiek metų, ši mintis nebuvo maloni. Ir tą dieną, kai jis, apsisiautęs naują baltą apsiaustą, jojo saugoti tuščios pilies, jam buvo sunku su tuo apsiprasti. Jei būtų galėjęs, būtų tą pačią akimirką nusiplėšęs apsiaustą ir numetęs, bet buvo jau per vėlu. Pusės karalystės žmonių akivaizdoje jis ištarė priesaikos žodžius, o karaliaus sargyboje buvo tarnaujama visą gyvenimą.

Prie jo prijojo Kiburnas.

— Ar rankos neskauda?

— Ne, tik skaudu, kad jos neturiu.

Sunkiausia būdavo rytais. Džeimis sapnuodavo, kad yra sveikas, ir kiekvieną dieną auštant gulėdavo dar mieguistas ir jausdavo, kaip judina pirštus. Tai buvo tik blogas sapnas, šnipšteldavo gilioji jo asmenybės dalis, net dabar atsisakanti patikėti tuo, kas nutiko, tik blogas sapnas. Bet paskui jis atsimerkdavo.

— Kaip suprantu, šiąnakt sulaukei viešnios, — tarė Kiburnas. — Tikiuosi, su ja pasilinksminai.

Džeimis šaltai dėbtelėjo į meisterį.

— Mergina taip ir nepasakė, kas ją atsiuntė.

Meisteris kukliai šyptelėjo.

— Tu jau beveik nekarščiuoji, tad pamaniau, kad bus ne pro šalį truputį pasimankštinti. Pija gana patyrusi, ar tau taip neatrodo? Ir tokia… geisminga.

Tikrai, tokia ji ir buvo. Mergina taip mitriai įsmuko pro palapinės atvartus ir išsirengė, kad Džeimiui pasirodė, jog vis dar sapnuoja.

Jis susijaudino tik tuomet, kai ji palindo po jo antklodėmis ir uždėjo sveikąją jo ranką sau ant krūties. Ji tokia graži ir meilutė…

— Kai atvykai į lordo Vento riterių turnyrą ir karalius apvilko tau baltą apsiaustą, buvau dar mergaičiukė, — prisipažino ji. — Baltais drabužiais atrodei toks gražus ir visi kalbėjo, koks tu narsus riteris. Kartais, būdama su kokiu nors vyru, užsimerkiu ir įsivaizduoju, kad ant manęs guli tu su savo glotnia oda ir aukso spalvos garbanomis. Bet, tiesą sakant, niekada nemaniau, kad kada nors su tavimi mylėsiuos.

Po tokių žodžių nebuvo lengva ją išsiųsti, bet Džeimis vis tiek tai padarė. Jau turiu moterį, tarė jis sau.

— Ar kiekvienam, kuriam dedi dėles, atsiunti ir merginų? — paklausė jis Kiburno.

— Dažniausiai lordas Vargas siunčia jas pas mane. Jis nori, kad jas patikrinčiau prieš… Ne, pakaks pasakyti, jog kartą jis neapgalvotai pasimylėjo ir daugiau to daryti nenori. Bet nebijok, Pija gana sveika. Kaip ir tavo mergelė iš Tarto.

Džeimis griežtai į jį žvilgtelėjo.

— Brienė?

— Taip. Tikrai stipri mergina. Ir dar nekalta. Bent jau vakar vakare tokia buvo, — šyptelėjo Kiburnas.

— Jis atsiuntė ją tau patikrinti?

— Žinoma. Jis… kaip čia pasakius… labai išrankus.

— Ar tai kaip nors susiję su išpirka? — pasiteiravo Džeimis. — Ar jos tėvas reikalauja įrodymo, kad ji tebėra nekalta?

— Tai tu nieko negirdėjai? — Kiburnas gūžtelėjo. — Sulaukėme lordo Selvino varno. Atsako į mano paleistąjį. Vakarė Žvaigždė siūlo tris šimtus drakonų už tai, kad saugiai grąžintume jam dukterį. Sakiau lordui Vargui, kad safyrų Tarte nėra, bet jis apie tai nė girdėti nenorėjo. Jis įsitikinęs, kad Vakarė Žvaigždė ketina jį apmulkinti.

— Trys šimtai drakonų — sąžininga suma riteriui išpirkti. Ožys turėtų paimti tai, kas jam siūloma.

— Tas ožys — Harenholo lordas, o Harenholo lordas derėtis nelinkęs.

Šios naujienos Džeimį suerzino, nors jis raminosi, jog to ir reikėjo tikėtis. Melas laikinai tave apsaugojo, moterie. Gali būti man dėkinga ir už tai.

— Jei jos mergystės plėvė tokia pat tvirta kaip visas kūnas, mėgindamas ją pradurti ožys nusilauš kotą, — pašaipiai pasakė Džeimis.

Jis sumetė, kad kelis išprievartavimus Brienė nesunkiai ištvers, bet jei ims per stipriai priešintis, Vargas Houtas gali nukapoti jai plaštakas ir pėdas. Net jei taip ir nutiktų, kodėl turiu dėl to sukti galvą? Jei nebūtų kvailai užsispyrusi ir leidusi man pasiimti pusbrolio kalaviją, tebeturėčiau ranką. Pirmu kirčiu jis pats vos nenukirto jai kojos, bet po to sulaukė iš jos atkaklesnio puolimo, nei tikėjosi. Gali būti, kad Houtas nežino, kokia ji nežmoniškai stipri. Geriau tegul būna atsargus, nes Brienė nusuks jam tą liesą sprandą ir tai nebus labai gražu.

Kiburno draugija ėmė Džeimį varginti. Jis nurisnojo į kolonos priekį. Priešakyje, aplenkęs Geležinę Koją, jojo neaukštas apvalainas šiaurietis, vardu Neidžas, iškėlęs taikos vėliavą visų vaivorykštės spalvų juostomis, su septyniomis plazdančiomis uodegėlėmis ir septynkampe žvaigžde ant koto smaigalio.

— Ar jums, šiauriečiams, nevertėtų turėti kitokią taikos vėliavą? — paklausė jis Voltono. — Ką jums reiškia Septynetas?

— Pietiečių dievus, — atsakė vyras, — bet, kad sveiką ir gyvą parvestume tave tėvui, mums reikia taikos su pietiečiais.

Tėvui… — Džeimis ėmė svarstyti, ar lordas Taivinas gavo ožio reikalavimą mokėti išpirką ir apipuvusią jo plaštaką. Ko vertas riteris be rankos, kuria laikomas kalavijas? Pusės Kasterlių Uolos aukso? Trijų šimtų drakonų? O gal nieko? Jo tėvas niekada nebuvo pernelyg jautrus ir nesileido veikiamas jausmų. Kartą Taivino Lanisterio tėvas, lordas Titas, įmetė į kalėjimo požemį neklusnų vėliavininką, lordą Tarbeką. Piktoji ledi Tarbek atsakė jam į nelaisvę paimdama tris Lanisterius, įskaitant jaunąjį Stafordą, kurio sesuo buvo susižadėjusi su pusbroliu Taivinu. „Grąžink mano lordą ir meilę, o jei ne, šie trys atsakys už visas skriaudas, kurias jam padarysi“, — parašė ji ir išsiuntė laišką į Kasterlių Uolą. Jaunasis Taivinas pasiūlė tėvui su šia sąlyga sutikti ir grąžinti žmonai lordą Tarbeką, padalytą į tris gabalus. Tačiau lordas Titas buvo švelnesnės prigimties liūtas, tad ledi Tarbek savo užsispyrėliui lordui iškovojo dar kelerius gyvenimo metus, o Stafordas vedė, susilaukė vaikų ir gyveno, o paskui žuvo prie Okskroso. Bet lordas Taivinas liko gyvas, amžinas kaip Kasterlių Uola. O dabar turi sūnų luošį ir sūnų neūžaugą, milorde. Tau nepatiks…

Jų kelias ėjo pro sudegusį kaimą. Po padegimo, matyt, buvo praėję maždaug metai. Lūšnelės dunksojo pajuodusios ir be stogų, bet aplinkiniuose laukuose žolė siekė juosmenį. Geležinė Koja įsakė sustoti ir pagirdyti arklius. Šią vietą irgi pažįstu, dingtelėjo prie šulinio laukiančiam Džeimiui. Ten, kur dabar mėtėsi keli pamatų akmenys ir stirksojo kaminas, anksčiau buvo nedidelė užeiga ir jis buvo ten užsukęs išlenkti kaušo alaus. Juodaakė tarnaitė atnešė jam sūrio ir obuolių, bet atlygio šeimininkas neėmė. „Man garbė po savo stogu priimti karaliaus sargybos riterį, sere, — pasakė jis. — Šią istoriją galėsiu papasakoti savo vaikaičiams.“ Džeimis pažvelgė į aukščiau žolių iškilusį kaminą ir paklausė savęs, ar smuklininkas apskritai tų vaikaičių sulaukė. Ar jis jiems papasakojo, kad kadaise Karalžudys gėrė jo alų ir valgė sūrį bei obuolius, ar vis dėlto gėdijosi prisipažinti, kad vaišino tokį kaip aš? To jis, žinoma, jau negalės sužinoti; tas, kas sudegino užeigą, greičiausiai nužudė ir vaikaičius.

Jis pajuto sulenkęs nesamus pirštus. Kai Geležinė Koja pasiūlė, kad galbūt reikėtų susikurti laužą ir išsivirti valgio, Džeimis papurtė galvą.

— Man ši vieta nepatinka. Jokime toliau.

Pavakare jie nutolo nuo ežero ir pasuko provėžų išmaltu keliu per ąžuolų ir guobų mišką. Kai Geležinė Koja sustojo ir nutarė įkurti stovyklą, Džeimiui jau maudė bigę. Laimė, Kiburnas pasiėmė odmaišį migdančio vyno. Kol Voltonas statė sargybą, Džeimis išsitiesė prie laužo ir atrėmė į kelmą susuktą lokio kailį, atstojusį jam pagalvę. Brienė būtų liepusi jam prieš užmiegant pavalgyti, kad išsaugotų jėgas, bet Džeimis buvo labiau pavargęs nei alkanas. Jis užsimerkė vildamasis susapnuoti Sersėją. Kūną kamuojant karščiavimui sapnai būdavo tokie tikroviški…

Jis stovėjo vienas ir nuogas, apsuptas priešų, o akmeninės sienos iš visų pusių slinko prie jo. Uola, suprato jis. Virš galvos jautė milžinišką svorį. Buvo grįžęs namo. Grįžęs namo ir sveikas.

Pakėlęs dešinę ranką sugniaužė pirštus, kad pajustų juose jėgą. Jausmas buvo toks geras, kad prilygo seksui. Toks geras, lyg būtų švytravęs kalaviju. Keturi tiesūs pirštai ir nykštys. Jis sapnavo, kad buvo sužalotas, bet… tik sapnavo. Iš palengvėjimo net galva ėmė suktis. Mano ranka, mano dešinė ranka. Sveiko jo niekas negalėjo nuskriausti.

Aplink jį stovėjo per dešimt aukštų tamsių siluetų, vilkinčių plačius apsiaustus su gobtuvais, slepiančiais jų veidus. Jie laikė ietis.

— Kas jūs? — paklausė Džeimis. — Ką veikiate Kasterlių Uoloje?

Jie nieko neatsakė, tik ėmė baksnoti iečių smaigaliais. Džeimiui neliko nieko kita, tik leistis. Jis žingsniavo vingiuotu taku žemyn, siaurais laiptais, iškaltais lauko akmenyse, vis žemiau ir žemiau. Turiu lipti į viršų, tarė jis sau. Į viršų, ne žemyn. Kodėl leidžiuosi? Po žeme jo laukė pražūtis, jis buvo tuo tikras, kaip būna tikras tas, kuris sapnuoja; ten tykojo kažkas tamsaus ir siaubingo, kažkas, kas jo geidė. Džeimis pamėgino stabtelėti, bet ietimis buvo paragintas eiti toliau. Jei tik turėčiau savo kalaviją, niekas negalėtų manęs nuskriausti.

Aidžioje tamsoje laiptai staiga baigėsi. Džeimis pajuto, kad prieš jį — didžiulė erdvė. Priėjęs prarajos kraštą, jis staiga sustojo. Ieties galas bakstelėjo jam į strėnas ir nustūmė į bedugnę. Jis riktelėjo, bet krito neilgai. Remdamasis rankomis ir keliais parpuolė ant minkšto smėlio ir į seklų vandenį. Giliai po Kasterlių Uola buvo vandens apsemtų urvų, bet šis Džeimiui pasirodė kažkoks keistas.

— Kokia čia vieta?

— Tavo vieta, — pasigirdo balsas ir staiga nuaidėjo šimtu balsų, tūkstančiu balsų, visų kada nors gyvenusių Lanisterių, pradedant Lanu Išmintinguoju, balsais. Bet visų garsiausiai nuskambėjo jo tėvo balsas, o šalia lordo Taivino stovėjo jo sesuo, išblyškusi ir graži, laikydama rankoje liepsnojantį deglą. Čia buvo ir Džofris, jųdviejų pradėtas sūnus, o jiems už nugarų — dar gera dešimtis tamsių pavidalų aukso spalvos plaukais.

— Sese, kodėl tėvas mus čia atvedė?

— Mus? Čia tavo vieta, broli. Tavo tamsa. — Deglas urve buvo vienintelis šviesos šaltinis. Deglas buvo vienintelis šviesos šaltinis visame pasaulyje. Ji pasisuko eiti.

— Pasilik su manimi, — ėmė maldauti jis. — Nepalik manęs čia vieno. — Bet jie vis tiek rengėsi išeiti. — Nepalikite manęs vieno tamsoje! — Šiame urve gyveno kažkoks siaubūnas. — Bent jau kalaviją duokite.

— Daviau tau kalaviją, — atsakė lordas Taivinas.

Ginklas gulėjo jam po kojomis. Džeimis pagraibė įkišęs rankas į vandenį ir suėmė rankeną. Kol turiu kalaviją, niekas manęs nenuskriaus. Kai jis pakėlė ginklą, geležtės smaigalys užsidegė menka blankia liepsnele, ši palengva slinko ašmenimis ir sustojo per delną nuo rankenos. Liepsna perėmė plieno spalvą, tad atrodė sidabriškai melsva, ir tamsa ėmė trauktis. Susigūžęs, įtempęs ausis, Džeimis ėmė suktis ratu pasiruošęs atremti bet kokį iš tamsos išnirusį priešą. Jam į batus pribėgo vandens, jis sėmė kulkšnis ir buvo nemaloniai šaltas. Saugokis vandens, tarė jis sau, ten, pasislėpusios gelmėse, gali gyventi piktos būtybės…

Jam už nugaros kažkas garsiai pliaukštelėjo. Džeimis atsisuko… bet blausioje šviesoje pamatė tik Brienę iš Tarto sunkiomis grandinėmis sukaustytomis rankomis.

— Prisiekiau, kad tave saugosiu, — užsispyrusi pasakė moteris. — Šventai prisiekiau. — Nuoga ji pakėlė rankas ir ištiesė jas į Džeimį. — Sere. Prašyčiau… Būk toks geras…

Plieno grandinės persiskyrė nelyginant šilkas.

— Kalaviją… — paprašė Brienė ir staiga viskas atsirado: makštys, diržas ir visa kita. Ji prisijuosė diržą ant savo storo juosmens. Šviesa buvo pernelyg blausi ir Džeimis negalėjo gerai jos įžiūrėti, bet juodu stovėjo vos per kelias pėdas vienas nuo kito. Tokioje šviesoje ji galėtų atrodyti kaip tikra gražuolė, pamanė jis. Tokioje šviesoje ją beveik galėtum palaikyti riteriu. Brienės kalavijas taip pat užsiliepsnojo ir degė sidabriškai melsva liepsna. Tamsa dar labiau pasitraukė.

— Ugnis degs tol, kol būsite gyvi, — išgirdo Džeimis Sersėjos balsą. — Kai ji užges, mirsite ir jūs.

— Sese! — riktelėjo jis. — Pasilik su manimi! Pasilik!

Atsakymo nesulaukė, tik išgirdo tolstančius žingsnius.

Brienė mosavo kalaviju nenuleisdama akių nuo šokčiojančių ir mirgančių liepsnų. Jai po kojomis, ant juodo seklaus vandens paviršiaus buvo matyti degančių ašmenų atspindys. Moteris buvo tokia pat aukšta ir stipri, kokią Džeimis ją prisiminė, tik dabar jos kūno linijos jam atrodė moteriškesnės.

— Ar jie čia laiko lokį? — Brienė slinko lėtai ir atsargiai, suspaudusi kalaviją; žengdavo žingsnį, sustodavo ir įsiklausydavo. Nuo kiekvieno žingsnio pasigirsdavo vandens tekštelėjimas. — O gal urvinį liūtą? Arba didvilkių? Kokį nors lokį? Pasakyk, Džeimi. Kas čia gyvena? Kas gyvena tamsoje?

— Pražūtis. — Ne lokys, visiškai tikras pagalvojo jis, ir ne liūtas. — Tik pražūtis.

Šaltoje sidabriškai melsvoje kalavijų šviesoje stuomeninga moteris atrodė išblyškusi ir ryžtingai nusiteikusi.

— Man čia nepatinka.

— Ir man čia nelabai jauku. — Kalavijų geležtės atrodė tarsi šviesos salelė, bet aplink ją plytėjo neaprėpiama tamsos jūra. — Sušlapau kojas.

— Galime grįžti tuo pačiu keliu, kuriuo jie mus čia atvedė. Jei užliptum man ant pečių, be vargo pasiektum tunelio galą.

Tada nusekčiau paskui Sersėją. Vien pagalvojęs apie tai pajuto, kad jam pampsta kotas, ir nusisuko, kad Brienė nepamatytų.

— Girdi? — Ji uždėjo ranką jam ant peties ir taip netikėtai paliestas Džeimis suvirpėjo. Ji šilta. — Kažkas ateina. — Brienė pakėlė kalaviją ir nukreipė jo smaigalį į kairę. — Ten.

Džeimis įsistebeilijo į prieblandą ir pagaliau išvydo. Tamsoje kažkas šmėžavo, tik jis negalėjo aiškiai matyti, kas…

— Vyras, raitas ant arklio. Ne, du. Du raiteliai, vienas šalia kito.

— Čia, po Uola? — Tai buvo visiškas absurdas. Ir vis dėlto jie čia jojo: du vyrai ant blyškių žirgų, ir vieni, ir kiti šarvuoti. Ristūnai žingine išniro iš tamsos. Jie nekelia nė menkiausio triukšmo, dingtelėjo Džeimiui. Netaško vandens, nedzingsi šarvai, nebilda kanopos. Jis prisiminė Edardą Starką, apgaubtą tylos, jojantį išilgai Eirio sosto menės. Kalbėjo tik jo akys — lordo akys, šaltos, pilkos ir smerkiančios.

— Čia tu, Starkai?! — šūktelėjo Džeimis. — Ateik. Nebijojau tavęs gyvo, nebijau ir mirusio.

Brienė palietė jam ranką.

— Jų čia yra daugiau.

Tada ir Džeimis juos pamatė. Jam rodės, kad jie užsidėję sniego šarvus, ir nuo jų pečių sūkuriuodamos kyla ūko draiskanos. Jų šalmų antveidžiai buvo nuleisti, bet Džeimiui Lanisteriui nereikėjo matyti jų veidų, kad juos pažintų.

Penki buvo jo broliai. Osvelis Ventas ir Jonas Daris. Levainas Martelis, Dorno princas. Baltasis Bulius, Džeroldas Haitaueris. Seras Arturas Deinas, Ryto Kalavijas. O paskui juos, karūnuotas rūko ir sielvarto, ilgais besiplaikstančiais plaukais, jojo Reigaras Targarienas, Drakono Uolos princas, teisėtas Geležinio sosto įpėdinis.

— Jūs manęs neišgąsdinote, — garsiai ištarė Džeimis sukdamasis, mat raitelių būrys persiskyrė ir apsupo jį iš abiejų pusių. Jis neišmanė, į kurią pusę gręžtis. — Sudorosiu jus po vieną arba visus kartu. Tik kas kausis su moterimi? Jei paliksite ją be priešininko, ji baisiai supyks.

— Prisiekiau jį saugoti, — tarė Brienė Reigaro šešėliui. — Šventai prisiekiau.

— Mes čia visi prisiekę, — labai liūdnai pasakė seras Arturas Deinas.

Šešėliai nulipo nuo savo arklių šmėklų. Tada, nesukeldami nė menkiausio garso, išsitraukė ilguosius kalavijus.

— Jis norėjo sudeginti miestą, — mėgino teisintis Džeimis. — Palikti Robertui vien pelenus.

— Jis buvo tavo karalius, — priminė Daris.

— Buvai prisiekęs jį saugoti, — pridūrė Ventas.

— Ir vaikus, — įsiterpė princas Levainas.

Princas Reigaras degė tai balta, tai raudona, tai tamsia liepsna.

— Tavo rankose palikau savo žmoną ir vaikus.

— Niekada nepagalvojau, kad karalius galėtų juos nuskriausti. — Dabar Džeimio kalavijas degė jau ne taip ryškiai. — Buvau su karaliumi…

— Žudei karalių, — pataisė jį seras Arturas.

— Rėžei jam gerklę, — tarė princas Levainas.

— Karaliui, dėl kurio prisiekei paaukoti gyvybę, — prabilo Baltasis Bulius.

Kalavijo ašmenis apėmusios liepsnos visai priblėso, ir Džeimis prisiminė Sersėjos žodžius. Ne. Apimtas siaubo, jis pakėlė ranką ir delnu palietė sau kaklą. Paskui jo kalavijas užgeso, liepsnojo tik Brienės, ir šmėklos ėmė slinkti artyn.

— Ne, — ištarė jis, — ne, ne, ne. Neee!

Besidaužančia širdimi jis pakirdo iš miego ir susivokė gulįs giraitėje, po žvaigždėtu dangumi. Burnoje jautė kartumą, drebėjo išpiltas šalto prakaito, ir šalo, ir kaito. Žvilgtelėjęs žemyn, į savo dešinę ranką, pamatė, kad riešas baigiasi ant bigės kruopščiai apvyniotomis odos ir drobės skiautėmis. Ir staiga pajuto akyse tvenkiantis ašaras. Jaučiau ją, jaučiau jėgą pirštuose ir šiurkščią kalavijo rankenos odą. Mano ranka…

— Milorde… — prie jo priklaupė Kiburnas ir prikišo raukšlėtą, tėviško rūpesčio persmelktą veidą. — Kas atsitiko? Išgirdau tave šaukiant.

Šalia jųdviejų, ištiesinęs pečius ir rūstus, stovėjo Voltonas Geležinė Koja.

— Kas nutiko? Kodėl šaukei?

— Sapnas… Tai buvo tik sapnas. — Vis dar negalėdamas susivokti, Džeimis apsižvalgė po stovyklą. — Buvau tamsoje, bet mano ranka buvo sveika.

Jis pažvelgė į bigę ir jam vėl pasidarė bloga. Po Uola tokio urvo nėra, pagalvojo. Jo skrandis buvo tuščias, jį degino rūgštys, o galva, padėta ant lokio kailio, atremto į kelmą, tvinkčiojo iš skausmo.

Kiburnas priglaudė delną jam prie kaktos.

— Vis dar truputį karščiuoji.

— Dėl karščiavimo ir sapnavau. — Jis ištiesė sveikąją ranką. — Padėk man.

Geležinė Koja suspaudė jo kairę plaštaką ir padėjo atsistoti.

— Dar taurę migdančio vyno? — pasiūlė Kiburnas.

— Ne. Šią naktį jau gana prisapnavau.

Džeimis pasvarstė, ar jau greitai švis. Nežinia kodėl, bet jis žinojo, kad, jei užmerks akis, vėl atsidurs toje tamsioje ir drėgnoje vietoje.

— Tada gal aguonpienio? Ir ko nors, mažinančio karščiavimą? Tu vis dar silpnas, milorde. Turi miegoti. Ilsėtis.

Tikrai neketinu nei miegoti, nei ilsėtis. Blausi mėnesiena apšvietė kelmą, ant kurio Džeimis buvo padėjęs galvą. Šis buvo taip storai apžėlęs samanomis, kad anksčiau jis neatkreipė dėmesio, bet dabar pamatė, kad medis yra baltas. Ir prisiminė Vinterfelą ir Nedo Starko širdmedį. Ten buvo ne jis, tarė sau. Tikrai ne jis. Bet kelmas buvo negyvas kaip Starkas ir visi kiti: princas Reigaras, seras Arturas ir vaikai. Ir Eiris. Eiris tikrai buvo miręs.

— Ar tiki šmėklomis, meisteri? — paklausė jis Kiburno.

Meisterio veide šmėstelėjo keista išraiška.

— Kartą Citadelėje įėjęs į tuščią kambarį pamačiau tuščią krėslą. Tačiau žinojau, kad jame vos prieš akimirką sėdėjo moteris. Ten, kur ji sėdėjo, pagalvė buvo įduobta, audeklas tebebuvo šiltas, o ore tvyrojo jos aromatas. Jei išeidami iš kambario paliekame jame savo aromatą, mums mirus pasaulyje tikriausiai lieka bent dalelė mūsų sielos, ar ne? — Kiburnas skėstelėjo rankomis. — Bet vyresniesiems meisteriams mano samprotavimai nepatiko. Tiesa, Marvinas man pritarė, bet tik jis vienas.

Džeimis pirštais persibraukė plaukus.

— Voltonai, — įsakmiai pasakė jis, — balnok žirgus. Noriu grįžti.

— Grįžti?! — Geležinė Koja įtariai jį nužvelgė.

Jis mano, kad išprotėjau. Galbūt taip ir yra.

— Kai ką pamiršau Harenhole.

— Dabar ten šeimininkauja Vargas Houtas. Jis ir jo Kruvinieji Juokdariai.

— Turi du kartus daugiau žmonių už jį.

— Jei nepristatysiu tavęs tavo tėvui, kaip įsakyta, lordas Boltonas man gyvam kailį nudirs. Josime į Karaliaus Uostą.

Kadaise Džeimis būtų privertęs jį apsigalvoti šypsena ir grasinimais, bet vienarankis luošys niekam nekėlė baimės. Džeimis ėmė svarstyti, ką darytų jo brolis. Tirionas ką nors sugalvotų.

— Lanisteriai meluoja, Geležine Koja. Argi lordas Boltonas tau nesakė?

Karys įtariai susiraukė.

— Na ir kas, kad sakė?

— Jei negrąžinsi manęs į Harenholą, dainelė, kurią sudainuosiu savo tėvui, gali nebūti tokia, kokios pageidavo Dredforto lordas. Galėčiau net pasakyti, kad nukirsti ranką liepė Boltonas, o Voltonas Geležinė Koja užsimojo kalaviju.

Voltonas įsistebeilijo į Džeimį.

— Tai netiesa.

— Ne, bet spėk, kuo mano tėvas patikės? — Džeimis prisivertė nusišypsoti: taip jis šypsodavosi, kai niekas pasaulyje negalėjo jo įbauginti. — Viskas būtų daug paprasčiau, jei tiesiog grįžtume. Netrukus vėl patrauktume savo keliu, o Karaliaus Uoste sudainuočiau tokią mielą dainelę, kad savo ausimis nepatikėtum. Kaip padėką gautum merginą ir didelį kapšą aukso.

— Aukso? — Voltonui šis pažadas patiko. — Kiek?

Perkalbėjau jį.

— O kiek norėtum?

Ir saulei tekant jie jau buvo pusiaukelėje į Harenholą. Džeimis jojo gerokai greičiau nei vakar, tad Geležinė Koja ir šiauriečiai gavo prisitaikyti prie jo tempo. Ir vis tiek, kol jie pasiekė pilį prie ežero, atėjo vidurdienis. Po tamsėjančiu ir lietumi prapliupti grasinančiu dangumi grėsmingai dunksojo aukštos sienos ir penki didžiuliai bokštai. Čia viskas atrodo kaip išmirę. Ant sienų nieko nėra, vartai uždaryti, grotos nuleistos. Bet aukštai, virš barbakano, subliūškusi kabojo vieniša vėliava. Juodasis Kohoro ožys, sumetė Džeimis. Prisidėjęs delnus abipus burnos, jis sušuko:

— Ei, jūs! Atidarykite vartus arba juos išlaušiu!

Tik prie Džeimio prisidėjus Kiburnui ir Geležinei Kojai, pagaliau virš dantytos tvirtovės sienos kyštelėjo galva. Vyras išpūtęs akis paspoksojo į juos ir dingo. Po kelių minučių jie išgirdo keliamas vartų grotas. Vartai plačiai atsivėrė ir Džeimis Lanisteris, paraginęs savo žirgą, įjojo, atsainiai ir tik akimirką užmetęs akį į žudymo angas sienose. Jis nerimavo, kad ožys galbūt jų neįsileis, bet atrodė, jog Smarkieji Vyrukai vis dar laiko juos sąjungininkais. Kvailiai.

Išorinis pilies kiemas buvo tuščias; tik ilgose, skalūnų lakštais dengtose arklidėse buvo matyti šiokia tokia gyvybė, bet kol kas arkliai Džeimį domino mažiausiai. Jis sustabdė žirgą ir apsižvalgė. Kažkur iš už Vaiduoklių bokšto išgirdo sklindant garsus, tarsi keliomis kalbomis būtų šūkavę vyrai. Jam iš abiejų pusių jojo Kiburnas ir Geležinė Koja.

— Pasiimk, ką pamiršai, ir vėl josime, — tarė Voltonas. — Nenoriu bėdų su Kojakirčiais.

— Liepk savo vyrams laikyti uždėjus rankas ant kalavijų rankenų ir Kojakirčiai nenorės bėdų su tavimi. Jūsų du kartus daugiau, ar pamiršai?

Staiga Džeimio ausis pasiekė tolimas, bet baisus riaumojimas, ir jis apsisuko. Riaumojimas aidu atsimušė nuo pilies sienų ir tarsi jūros banga nuošė juokas. Džeimis akimirksniu suvokė, kas vyksta. Ar tik nebūsime pavėlavę? Pajutęs burnoje šleikštulį, jis pentinais paragino žirgą ir, įveikęs išorinį kiemą, prajojęs pro akmeninį arkos pavidalo tiltą ir aplenkęs Raudų bokštą, nušuoliavo per Apsilydžiusių Akmenų kiemą.

Jie buvo įmetę ją į duobę su lokiu.

Karalius Harenas Juodasis norėjo, kad net kovos su lokiais būtų prabangios ir didžiai stilingos. Duobė buvo dešimties jardų skersmens ir penkių jardų gylio, sienos išmūrytos akmenimis, dugnas užpiltas smėliu, o aplink ją ėjo šešios eilės marmurinių suolų. Nerangiai lipdamas nuo žirgo Džeimis atkreipė dėmesį, kad Smarkieji Vyrukai buvo užėmę vos ketvirtą dalį visų vietų. Samdiniai buvo taip susidomėję reginiu apačioje, kad tik tie, kurie sėdėjo priešais, pastebėjo juos atjojus.

Brienė vilkėjo tą pačią jai netinkančią suknią kaip ir per vakarienę su Ruzu Boltonu. Ji neturėjo nei skydo, nei antkrūtinio, nei šarvinių marškinių, nei kietintos odos apsaugos, — tik rožinį atlasą ir Myro nėrinius. Galbūt ožiui atrodė, kad apsirengusi moteriškais drabužiais ji atrodys juokingiau. Pusė jos suknios jau karojo sudraskyta į skutus, o kaire ranka, ten, kur grybštelėjo lokys, sruvo kraujas.

Bent jau kalaviją jai davė. Moteris laikė jį viena ranka ir traukėsi į šoną mėgindama padidinti atstumą tarp savęs ir lokio. Negerai, duobė per maža. Jai reikėjo narsiai pulti ir greitai dvikovą baigti. Geras plienas galėjo įveikti bet kokį lokį. Bet pulti moteris, rodos, nedrįso. Juokdariai negailėjo jai įžeidimų ir nešvankių patarimų.

— Tai ne tavo reikalas, — įspėjo Džeimį Geležinė Koja. — Lordas Boltonas sakė, kad moteris priklauso jiems ir kad jie gali daryti su ja, ką nori.

— Jos vardas Brienė. — Braudamasis pro gerą dešimtį nustebusių samdomų kalavijuočių, Džeimis ėmė leistis pakopomis. Vargas Houtas buvo įsitaisęs lordui skirtoje ložėje, ant žemutinės pakopos.

— Lorde Vargai! — šūktelėjo Džeimis perrėkdamas kitus.

Kohorietis vos neužspringo vynu.

— Karalžudy?!

Kairė jo veido pusė buvo negrabiai apvyniota, o prie ausies lininis tvarstis persisunkęs krauju.

— Ištrauk ją iš ten.

— Nešikišk, Karalžudy, nebent užšimanei dar vienoš bigėš. — Laikydamas taurę, jis mostelėjo. — Ji iškando man gabalėlį aušieš. Nieko štebėtino, kad još tėvaš nenori mokėti išpirkoš už tokią pabaišą.

Riaumojimas vėl privertė Džeimį atsisukti į duobę. Lokys buvo aštuonių pėdų ūgio. Kailiu apsivilkęs Gregoris Kligeinas, dingtelėjo Džeimiui, nors tikriausiai už jį gudresnis. Tačiau žvėris bent jau neturėjo to baisaus didžiojo Kalno kalavijo ir negalėjo taip toli pasiekti.

Riaumodamas iš įsiūčio, lokys plačiai išsižiojo parodydamas pilnus nasrus stambių gelzganų dantų, paskui atsistojo ant keturių ir patraukė tiesiai prie Brienės. Dabar gera proga, pagalvojo Džeimis. Kirsk! Dabar!

Bet, užuot taip ir padariusi, ji tik lengvai bakstelėjo smaigaliu. Lokys pasitraukė ir vėl riaumodamas ėmė artintis. Brienė žingtelėjo į kairę ir bakstelėjo lokiui į snukį. Šį kartą pabaisa letena nustūmė kalaviją šalin.

Jis atsargus, sumetė Džeimis. Jau yra kovęsis ir su kitais žmonėmis. Žino, kad kalavijai ir ietys gali jį sužeisti. Bet šitaip ginantis žvėris vis tiek netrukus prie jos prisikas.

— Nudėk jį! — suriko Džeimis, bet jo balsą nustelbė kitų vyrų šūksniai.

Net jei Brienė jį išgirdo, neišsidavė. Ji žingsniavo po duobę atsisukusi nugara į sieną. Per arti. Jei lokys prirems ją prie sienos…

Lokys nerangiai pasisuko — per toli ir per greitai. Mitriai kaip katė Brienė pakeitė judėjimo kryptį. Taip, tokią šią moterį prisimenu. Ji liuoktelėjo ir kirto žvėriui per strėnas. Riaumodamas lokys vėl atsistojo. Brienė ėmė trauktis. Kur kraujas? Ir staiga jis suprato. Džeimis atsisuko į Vargą Houtą.

— Davei jai turnyrinį kalaviją.

Ožys subliuvo iš juoko ir aptaškė jį vynu bei seilėmis.

— Žinoma.

— Aš sumokėsiu tą prakeiktą išpirką. Auksu, safyrais — kuo nori. Ištrauk ją iš ten.

— Nori jos? Eik ir pasiimk.

Džeimis taip ir padarė.

Sveikąja ranka pasirėmęs į marmurinę atbrailą, jis persivertė kūlio ir atsidūrė ant smėlio. Išgirdęs dunkstelėjimą lokys atsisuko uosdamas orą ir nenuleisdamas akių nuo naujo įsibrovėlio. Šiaip taip Džeimis atsikėlė ir priklaupė ant vieno kelio. Po septyniais pragarais, ką aš čia veikiu? Jis pasėmė saują smėlio.

— Karalžudy! — išgirdo šūktelint nustebusią Brienę.

— Aš — Džeimis. — Jis švystelėjo lokiui į akis smėlio ir atsitiesė. Lokys kaptelėjo dantimis orą ir įsiutęs vėl suriaumojo.

— Ką čia veiki?

— Kai ką labai kvailo. Laikykis man už nugaros. — Jis judėjo ratu įsiterpęs tarp Brienės ir lokio.

— Tai tu laikykis man už nugaros. Aš turiu kalaviją.

— Kalaviją be smaigalio ir be ašmenų. Laikykis man už nugaros! — Ant žemės jis pamatė kažkokį smėliu pusiau užžertą daiktą ir sveikąja ranka jį pakėlė. Pasirodė, jog tai — žmogaus žandikaulis su dar tebesilaikančiais žalzganais mėsų likučiais, aplipęs musių lervomis. Nuostabu, pagalvojo Džeimis svarstydamas, kieno žandikaulį laiko rankoje. Lokys artinosi, tad Džeimis užsimojo ir sviedė kaulą su visais mėsgaliais ir musių lervomis žvėriui į snukį. Bet nepataikė per gerą jardą ir žandikaulis pralėkė pro šalį. Už visus gerus jos darbus turėčiau leisti, kad man nukirstų ir kairę plaštaką.

Brienė pamėgino greitai pabėgti, bet jis pakišo koją ir ją parvertė. Ji žnektelėjo į smėlį stipriai spausdama niekam tikusį kalaviją. Džeimis ją apžergė, o lokys tuo metu puolė.

Staiga pasigirdo duslus šmaukštelėjimas ir po kaire žvėries akimi išlindo plunksna papuoštos strėlės kotas. Iš pražiotų jo nasrų tekėjo kraujas ir seilės, o dar viena strėlė pataikė jam į koją. Lokys suriaumojo ir atsistojo ant užpakalinių kojų. Vėl pamatęs Džeimį ir Brienę, ėmė drimblinti prie jų. Iššovė dar keli arbaletai, strėlėmis suvarpydami žvėries kailį ir kūną. Iš tokio nedidelio atstumo šauliai tiesiog negalėjo nepataikyti. Strėlės kirto nelyginant vėzdai, bet lokys žengė dar vieną žingsnį. Vargšas kvailas, bet narsus pabaisa. Kai žvėris pasviro į jį, Džeimis puolė į šalį rėkdamas, koja žerdamas smėlį. Lokys nusisuko ketindamas persekioti savo kankintoją ir gavo dar dvi strėles į nugarą. Tada paskutinį kartą dusliai suriaumojo, atsitūpė, parkrito ant krauju aplaistyto smėlio ir nugaišo.

Sunkiai ir nelygiai alsuodama, Brienė atsiklaupė spausdama rankose kalaviją. Geležinės Kojos šauliai užtaisinėjo ir pildė strėlėmis savo arbaletus, o Kruvinieji Juokdariai keikėsi ir jiems grasino. Džeimis matė, kad Rordžas ir Tripirštis traukia kalavijus, o Zolas vynioja bizūną.

— Nužudėte mano lokį! — subliuvo Vargas Houtas.

— Jei kelsi man nemalonumų, nužudysiu ir tave, — atšovė Geležinė Koja. — Moterį pasiimsime.

— Jos vardas Brienė, — priminė Džeimis. — Brienė, Tarto mergelė. Tikiuosi, tebesi mergelė?

Platus ir negražus jos veidas nuraudo.

— Taip.

— Ak, kaip gerai, — tarė Džeimis. — Mat aš gelbėju tik nekaltas mergeles. — O tada kreipėsi į Houtą: — Gausi savo išpirką. Už mus abu. Lanisteriai skolingi nelieka. O dabar atnešk virvių ir ištrauk mus iš čia.

— Pasvajok, — dusliai suniurnėjo Rordžas. — Nudėk juos, Houtai. Arba labai pasigailėsi!

Kohorietis dvejojo. Pusė jo vyrų buvo girti, o šiauriečiai blaivūs kaip ryto rasa, be to, jų buvo du kartus daugiau. Kai kurie šauliai jau vėl spėjo užsitaisyti arbaletus.

— Ištraukite juoš, — liepė Houtas ir Džeimiui pridūrė: — Nušprendžiau būti atlaiduš. Perduok tai šavo lordui tėvui.

— Būtinai, milorde.

Nors tau vis tiek tai į sveikatą neišeis.

Voltonas tramdė pyktį, kol jie nujojo pusę lygos nuo Harenholo ir šaulių strėlės nuo apsauginių pilies sienų nebegalėjo jų pasiekti.

— Gal išprotėjai, Karalžudy?! Užsimanei numirti? Dar jokiam vyrui plikomis rankomis nepavyko įveikti lokio!

— Viena plika ranka ir viena plika bige, — pataisė jį Džeimis. — Bet tikėjausi, kad žvėrį patiesi anksčiau, nei jis prisikas prie manęs. Kitaip lordas Boltonas būtų nulupęs tau kailį kaip apelsino žievę, ar ne?

Geležinė Koja atvirai jį iškeikė, išvadino kvailu Lanisteriu, pentinais paragino savo žirgą ir nušuoliavo į kolonos priekį.

— Sere Džeimi… — Net vilkėdama purviną rožinę atlasinę suknią su suplėšytais nėriniais Brienė atrodė panašesnė į suaugusį vyrą, o ne į moterį. — Aš tau dėkinga, bet… jau buvai toli nujojęs. Kodėl grįžai?

Džeimiui dingtelėjo gera dešimtis šmaikščių, vienas už kitą žiauresnių atsakymų, bet jis tik gūžtelėjo.

— Sapnavau tave, — paaiškino.

Ketlina

Robas tris kartus atsisveikino su savo jaunąja karaliene. Pirmą kartą — dievų giraitėje, prie širdmedžio, dievų ir žmonių akivaizdoje. Antrą kartą — po nuleidžiamomis tvirtovės vartų grotomis, pro kurias Džeinė jį išleido ilgai palaikiusi glėbyje ir pabučiavusi. Ir trečią — už valandos kelio, anapus Akmenvarčio, kai ji pasivijo jaunąjį karalių raita ant apsiputojusio žirgo maldauti, kad paimtų ją drauge.

Ketlina matė, kad Robą toks žmonos žingsnis sujaudino, bet ir privertė susigėsti. Diena buvo apniukusi ir drėgna, ėmė kristi dulksna ir ko jau ko, o nutraukti žygio, stovėti lyjant lietui ir guosti jauną apsiašarojusią žmoną matant pusei savo kariuomenės Robas tikrai nenorėjo. Jis su Džeine kalba švelniai, pagalvojo į juodu žiūrėdama Ketlina, bet giliai širdyje pyksta.

Kol karalius su karaliene šnekėjosi, Pilkasis Vėjas visą laiką šmirinėjo netoliese, sustodavo tik nusipurtyti nuo kailio drėgmės ir iššiepęs dantis urgztelėti ant lietaus. Kai pagaliau Robas paskutinį kartą Džeinę pabučiavo, paskyrė per dešimtį vyrų parlydėti jos atgal į Riveraną ir vėl sėdo ant žirgo, didvilkis šovė į priekį tarytum iš didžiojo lanko paleista strėlė.

— Kaip matau, karalienės Džeinės širdyje tikrai yra vietos meilei, — tarė Ketlinai Lotaras Frėjus Šlubasis. — Ne taip, kaip mano seserų. Spėju, kad dabar Roslina šokio žingsniu straksi po Dvynius dainuodama: „Ledi Tuli, ledi Tuli, ledi Roslina Tuli.“ O rytoj ji stovės pakėlusi prie skruostų raudonos ir mėlynos — Riverano spalvų — medžiagos atraižas mėgindama įsivaizduoti, kaip atrodys vilkėdama nuotakos apsiaustą. — Jis pasisuko balne ir nusišypsojo Edmurui. — Bet tu keistai tylus, lorde Tuli. Įdomu, kaip tu jautiesi?

— Panašiai kaip prie Akmenų Malūno prieš sugaudžiant karo ragams, — lyg ir juokais atsakė Edmuras.

Lotaras geraširdiškai nusijuokė.

— Melskimės, kad tavo santuoka baigtųsi taip pat laimingai, milorde.

Ir tegul dievai mus saugo, jei taip nebus. Ketlina kulnais paragino žirgą ir nušuoliavo, palikusi Lotarą Šlubąjį ir savo brolį vienus.

Tai ji užsispyrė, kad Džeinė liktų Riverane, nors Robas mieliau būtų leidęs žmonai keliauti kartu. Tai, kad karalienė neatvyko, lordas Valderis galėjo suprasti kaip dar vieną paniekos jam ženklą, bet jos pasirodymas Dvyniuose taip pat galėjo atrodyti tarsi įžeidimas, tarsi seniui ant žaizdos barstoma druska. „Lordo Frėjaus liežuvis aštrus, o atmintis ilga, — įspėjo ji sūnų. — Neabejoju, kad tu pakankamai stiprus ir dėl jo ištikimybės iškęsi senio priekaištus, bet esi pernelyg atsigimęs į tėvą, kad sėdėtum rankas sudėjęs, kai jis įžūliai įžeidinės Džeinę.“

Robas negalėjo užginčyti, kad motinos žodžiuose yra tiesos. Ir vis tiek jis ant manęs pyksta, nerimaudama pagalvojo Ketlina. Robas jau dabar ilgisi Džeinės ir giliai širdyje kaltina mane už tai, kad jos šalia nėra, nors ir supranta, kad mano patarimas buvo geras.

Iš šešių Vesterlingų, kartu su jos sūnumi atvykusių iš Stačiosios Uolos, pasiliko tik vienas — seras Reinaldas, Džeinės brolis ir karaliaus vėliavininkas. Džeinės dėdę, lordą Rolfą Spaiserį, Robas išsiuntė pristatyti Martino Lanisterio į Auksinį Dantį tą pačią dieną, kai tik sulaukė lordo Taivino patvirtinimo, jog sutinka pasikeisti belaisviais. Tai buvo gudrus žingsnis. Ketlinos sūnui daugiau nereikėjo baimintis dėl Martino saugumo, Galbartui Gloveriui palengvėjo išgirdus, kad jo brolis Robetas Prieblandos Slėnyje buvo įsodintas į laivą, seras Rolfas gavo svarbią ir garbingą užduotį, o… Pilkasis Vėjas vėl grįžo karaliui prie kojų. Būtent ten, kur jo vieta.

Ledi Vesterling su vaikais liko Riverane. Su Džeine, jos mažąja sesute Eleina ir jaunuoju Rolamu, Robo ginklanešiu, kuris atrodė labai nepatenkintas, kad jam nebuvo leista vykti kartu. Tačiau tai taip pat buvo išmintingas sprendimas. Anksčiau Robo ginklanešiu tarnavo Oliveris Frėjus ir jis, žinoma, turėjo dalyvauti sesers vestuvėse; pirštu prikišamai rodyti, kas užėmė jo pareigas, būtų buvę ir neprotinga, ir negražu. O dėl sero Reinaldo… jis buvo jaunas linksmas riteris, prisiekęs, kad joks Valderio Frėjaus įžeidimas jo neišprovokuos. Ir melskimės, kad mums tektų kęsti tik įžeidinėjimus.

Tačiau Ketlina dėl to ne juokais baiminosi. Po mūšio prie Trišakio jos lordas tėvas niekada nepasitikėjo Valderiu Frėjumi, o ji niekada to nepamiršo. Karalienei Džeinei saugiausia bus už aukštų ir tvirtų Riverano pilies sienų, saugomai Juodosios Žuvies. Robas net suteikė jam naują titulą: Pietinės Markos sergėtojas. Jei apskritai kas nors galėjo išlaikyti savo rankose Trišakį, tai, be jokios abejonės, seras Brindenas.

Ir vis dėlto Ketlina ilgėjosi stambių savo dėdės veido bruožų, o Robui trūko jo patarimų. Seras Brindenas prisidėjo prie kiekvienos jos sūnaus pasiektos pergalės. Dabar jį pakeitė Galbartas Gloveris, perėmęs vadovavimą žvalgams ir raitininkams; jis buvo geras vyras, rimtas ir ištikimas, bet talentu Juodajai Žuviai neprilygo. Už Gloverio žvalgų būrio traukianti Robo žygio kolona tęsėsi kelias mylias. Avangardui vadovavo Didysis Džonas. Ketlina jojo pagrindinėje kolonoje, apsupta sunkiai plumpinančių karo žirgų ir ant jų sėdinčių plienu apsitaisiusių vyrų. Paskui juos traukė krovinių vilkstinė — vežimai, prikrauti maisto, pašaro, stovyklos reikmenų, vestuvinių dovanų ir sužeistųjų, kurie patys eiti negalėjo; ją prižiūrėjo budrusis seras Vendelis Manderlis ir jo Baltojo Uosto riteriai. Dar toliau buvo varomos avių, ožkų ir liesų galvijų bandos, o paskutiniai pėsti, skaudamomis kojomis ėjo paskui stovyklą sekantys žmonės. Robino Flinto ir jo tėvo vadovaujamas ariergardas jojo atsilikęs ir nuo jų. Jiems už nugarų per kelis šimtus lygų nebuvo jokių priešų, bet Robas nenorėjo rizikuoti.

Jų buvo pusketvirto tūkstančio — pusketvirto tūkstančio vyrų, pajutusių kraujo skonį Kuždesių miške, krauju sutepusių savo kalavijus Stovyklų mūšyje, taip pat mūšiuose prie Okskroso, Ašmarko, Stačiosios Uolos ir kitur aukso turtinguose, kalvotuose Lanisteriams priklausančiuose vakaruose. Išskyrus kuklią jos brolio Edmuro draugų palydą, Trišakio lordai liko namuose ginti upių kraštų, kol karalius susigrąžins šiaurę. Edmuro laukė nuotaka, Robo — dar vienas mūšis… o manęs — du žuvę sūnūs, tuščia lova ir vaiduoklių pilna pilis. Tai nebuvo džiugi perspektyva. Briene, kur tu? Parvesk man mergaites, Briene. Saugiai jas parvesk.

Jiems iškeliaujant purškusi dulksna apie vidurdienį perėjo į nesmarkų, bet įkyrų lietų ir dar gana ilgai nesiliovė sutemus. Kitą dieną šiauriečiai apskritai neišvydo saulės, jojo po švininiu dangumi pasikėlę gobtuvus, saugodami akis nuo lietaus. Lijo smarkiai, keliai virto purvynėmis, laukai — liūnais, upės patvino, o vėjas plėšė nuo medžių lapus. Nuolat barbenant lietaus lašams, tuščios kalbos tik sunkino kelionę, tad vyrai praverdavo burnas tik tada, kai turėjo pasakyti ką nors svarbaus, ir retai pratardavo žodį.

— Mes stipresnės, nei atrodome, miledi, — jiems jojant tarė ledi Megė Mormont.

Ketlinai patiko ledi Megės ir vyriausios jos dukters Deisės draugija; ji netruko įsitikinti, kad dėl to, kas atsitiko su Džeimiu Lanisteriu, jos supratingesnės nei dauguma kitų. Duktė buvo aukšta ir liesa, motina — žema ir drūta, bet abi vilkėjo odinius drabužius ir šarvinius marškinius, o ant jų skydų ir apsiaustų buvo pavaizduotas juodas lokys. Ketlinos nuomone, moteriai tai buvo keisti drabužiai, tačiau Deisei ir ledi Megei jais vilkėti, rodos, buvo dar patogiau nei merginai iš Tarto.

— Kiekviename mūšyje koviausi petys į petį su Jaunuoju Vilku, — linksmai pasakė Deisė Mormont. — Ir nė vieno iš jų jis nepralaimėjo.

Ne, bet prarado visa kita, pagalvojo Ketlina, tik šito nederėjo sakyti garsiai. Drąsos šiauriečiams netrūko, tačiau jie buvo toli nuo namų ir, išskyrus tikėjimą jaunuoju karaliumi, beveik neturėjo paramos. Tą tikėjimą reikėjo ginti visomis įmanomomis priemonėmis. Turiu būti stipresnė, tarė ji sau. Turiu būti stipresnė. Dėl Robo. Jei pasiduosiu nevilčiai, sielvartas mane pražudys. Viskas priklausys nuo šios santuokos. Jei Edmuras ir Roslina kartu bus laimingi, jei senasis lordas Frėjus bus numaldytas, o jo galybė susaistyta santuokos saitais su Robo galiomis… Net ir tada, ko galime tikėtis, iš vienos pusės puolami Lanisterių, iš kitos — Greidžojų? Tai buvo klausimas, kurio Ketlina nedrįso gvildenti, nors Robas tik apie tai ir mąstė. Ji matė, kaip kaskart įkūrus stovyklą sūnus nagrinėja žemėlapius ir mėgina sugalvoti planą, kuris padėtų susigrąžinti šiaurę.

Jos brolis Edmuras turėjo kitų rūpesčių.

— Juk negali būti, kad visos lordo Valderio dukterys panašios į jį, — svarstė jis su Ketlina ir draugais sėdėdamas aukštoje, dryžuotoje palapinėje.

— Kai buvo tiek skirtingų motinų, jų gal yra ir gražių, — tarė Markas Paiperis, — tik kodėl tas senas krienas turėtų atiduoti tau į žmonas gražią?

— Tikrai, tam nėra jokios priežasties, — nusivylęs sumurmėjo Edmuras.

Tokių kalbų Ketlina negalėjo tverti.

— Sersėja Lanister graži, — griežtai pasakė ji. — Tau būtų išmintingiau melstis, kad Roslina būtų stipri ir sveika, turėtų galvą ant pečių ir ištikimą širdį. — Taip tarusi, ji paliko vyrus.

Edmurui sesers žodžiai nepatiko. Kitą dieną žygiuojant jis apskritai jos vengė ir ieškojo Marko Paiperio, Laimondo Gudbruko, Patriko Molisterio bei jaunojo Venso draugijos. Tie vyrai jam nepriekaištauja, nebent juokais, pagalvojo Ketlina, kai po pietų jie jojo šalia jos netardami nė žodžio. Visada buvau Edmurui per griežta, o dabar dėl sielvarto kiekvienas mano žodis atrodo dar griežtesnis. Ji gailėjosi, kad priekaištavo broliui. Pakako ir nesibaigiančio lietaus, jai nereikėjo nieko sakyti. Be to… ar tikrai buvo taip baisu norėti gražios žmonos? Ketlina prisiminė savo vaikišką nusivylimą, kai pirmą kartą pamatė Edardą Starką. Ji įsivaizdavo Edardą panašų į jo brolį Brandoną, tik jaunesnį, bet labai klydo. Nedas buvo žemesnio ūgio, blankesnių veido bruožų ir toks niūrus… Šnekėjo jis mandagiai, bet tuose žodžiuose jautei santūrumą, visai nebūdingą Brandonui, kurio linksmumas būdavo toks pat nežabotas kaip ir įtūžis. Net kai Nedas atėmė jai nekaltybę, jųdviejų meilės naktys veikiau buvo paženklintos pareigos, o ne aistros. Tačiau tą naktį mudu pradėjome Robą; kartu pradėjome karalių. O po karo Vinterfele, kai po maskuojama rimta veido išraiška atradau gerą ir švelnią Nedo širdį, gavau tiek meilės, kad jos būtų pakakę kiekvienai moteriai. Ir Edmuras turi teisę atrasti meilę su savąja Roslina.

Dievai taip lėmė, kad jų kelias vedė per Kuždesių mišką, kuriame Robas pasiekė savo pirmą reikšmingą pergalę. Jie traukė palei vingiuojantį upokšnį, keliavo siauru ir ilgu slėniu, kuriuo tą lemtingą naktį ėjo Džeimio Lanisterio vyrai. Tuomet buvo šilčiau, prisiminė Ketlina, medžiai tebebuvo žali, o upokšnis nebuvo išsiliejęs iš krantų. Dabar upokšnio tėkmę stabdė nukritę lapai, permirkę jų tumulai kūpsojo užkliuvę už akmenų ir šaknų, o medžiai, kadaise buvę žali ir slėpę Robo kariuomenę, dabar pasipuošė aukso spalva su rudomis ir rausvomis dėmėmis, primenančiomis rūdis ir sudžiūvusį kraują. Žaliavo tik eglės ir išlakios pušys, viršūnėmis tarsi ilgomis tamsiomis ietimis durstančios debesų pilvus.

Nuo to laiko mirė ne tik medžiai, dingtelėjo Ketlinai. Tą naktį, kai vyko mūšis Kuždesių miške, Nedas kalėjo vienutėje po Aukštąja Eigono kalva ir dar buvo gyvas, o Branas ir Rikonas buvo saugūs Vinterfele. O Teonas Greidžojus kovėsi Robo pusėje ir gyrėsi, kad vos nesukryžiavo kalavijų su pačiu Karalžudžiu. Gaila, kad nesukryžiavo. Jei vietoj lordo Karstarko sūnų būtų žuvęs Teonas, kiek daug blogio jie būtų galėję išvengti…

Jiems traukiant per vykusios kovos lauką, Ketlinai nepraslydo pro akis buvusių žudynių ženklai: apvirtęs ir prilytas šalmas, sulaužyta ietis, žirgo griaučiai. Virš kai kurių čia kritusių vyrų iš akmenų buvo sukrauti antkapiai, bet palaikai vis tiek tapo maitėdų grobiu. Vienoje akmenų krūsnyje ji pamatė ryškios spalvos audinio skiautę ir blizgančio metalo skeveldrų. O sykį išvydo į ją spoksantį veidą, po pūvančiomis ir tirpstančiomis mėsomis jau ryškėjo kaukolės kontūrai.

Ji ėmė svarstyti, kur atgulė Nedas. Tyliosios seserys, lydimos Halio Moleno ir negausios garbės sargybos, išgabeno jo kaulus į šiaurę. Ar Nedo palaikai pasiekė Vinterfelą, ar buvo palaidoti tamsiose kriptose pilies požemiuose, šalia brolio Brandono? O gal Haliui ir seserims Keilino Griovos durys užsitrenkė prieš pat nosį?

Per slėnį, per pačią Kuždesių miško širdį, jojo trys su puse tūkstančio raitelių, bet Ketlina Stark neprisiminė, kada paskutinį kartą jautėsi tokia vieniša. Sulig kiekviena sukarta lyga ji vis labiau tolo nuo Riverano ir netrukus susigriebė būgštaujanti, ar dar kada nors pamatys tą pilį. O gal amžinai ją prarado, kaip ir daugybę kitų dalykų bei žmonių?

Po penkių dienų pas juos grįžo žvalgai ir pranešė, kad pakilęs vanduo nunešė medinį tiltą prie Mugės kaimo. Galbartas Gloveris ir du drąsiausi jo vyrai pamėgino su žirgais perplaukti per šėlstančią Mėlynąją Šaką ties Ramsfordu. Du žirgus pagavo upės srovė ir paskandino, be to, prigėrė ir vienas iš raitelių; Gloveris šiaip taip įsikibo akmens ir jam pavyko išsilaikyti, kol buvo ištrauktas ant kranto.

— Upė nebuvo taip ištvinus nuo pat pavasario, — tarė Edmuras. — Jei ir toliau taip lis, vanduo dar labiau pakils.

— Truputį aukščiau, prie Senųjų Akmenų, taip pat yra tiltas, — prisiminė Ketlina, anksčiau dažnai keliaudavusi po šiuos kraštus su tėvu. — Jis senesnis ir mažesnis, bet jei tebestovi…

— To tilto nėra, miledi, — pasakė Galbartas Gloveris. — Jį srovė nuplovė anksčiau nei šį, prie Mugės kaimo.

Robas pažvelgė į Ketliną.

— Gal yra dar koks nors tiltas?

— Ne. O per brastas irgi nebus įmanoma persikelti. — Ji mėgino ką nors prisiminti. — Jei negalime persikelti per Mėlynąją Šaką, teks ją aplenkti per Septynis Šaltinius ir Raganos Klampynę.

— Ten liūnai ir prasti keliai arba jų apskritai nėra, — įspėjo Edmuras. — Į priekį stumsimės lėtai, bet į Dvynius, manau, vis tiek nukeliausime.

— Neabejoju, kad lordas Valderis palauks, — tarė Robas. — Lotaras iš Riverano išsiuntė pas jį paukštį, tad jis žino, kad atvykstame.

— Taip, bet tas žmogus iš prigimties įžeidus ir įtarus, — įsiterpė Ketlina. — Šį vėlavimą jis gali palaikyti sąmoningu įžeidimu.

— Tiek to, maldausiu jo atleidimo už tai, kad pasivėlavome. Būsiu atgailaujantis karalius, atsiprašinėsiu su kas antru atodūsiu. — Robas nusiviepė. — Tikiuosi, kad Boltonas spėjo persikelti per Trišakį dar prieš prasidedant lietums. Karališkasis kelias veda tiesiai į šiaurę, jam nebus sunku keliauti. Net pėsčias Dvynius jis turėtų pasiekti anksčiau už mus.

— O kai sujungsi jo kariuomenę su savąja ir atšoksi mano brolio vestuves, kas tada? — pasiteiravo jo Ketlina.

— Trauksime į šiaurę. — Robas pakasė Pilkajam Vėjui paausius.

— Slaptu klojiniu? Į Keilino Griovą?

Karalius paslaptingai šyptelėjo motinai.

— Yra ir toks kelias, — tarė Robas, ir ji suprato, kad daugiau sūnus nieko nepaaiškins.

Išmintingas karalius daug ką laiko paslaptyje, priminė sau Ketlina.

Dar po aštuonių dienų žygio, nuolat merkiami lietaus, jie pasiekė Senuosius Akmenis ir įkūrė stovyklą ant kalvos, nuo kurios atsivėrė vaizdas į Mėlynąją Šaką, senųjų upių karalių tvirtovės griuvėsiuose. Iš žolėmis apaugusių pamatų galėjai spręsti, kur kadaise buvo sienos ir bokštai, bet gyventojai seniai buvo išsitampę akmenis ir iš jų pasistatę daržines, septas ir apsaugos bokštus. Ir vis dėlto kadaise čia buvusios pilies kiemo viduryje vis dar dunksojo didžiulis, iškaltas, akmeninis kapas, apsuptas uosių guoto ir apaugęs juosmenį siekiančia žole.

Viršutinė kapo plokštė buvo žmogaus, kurio kaulai po ja ilsėjosi, formos, bet lietus ir vėjas savo darbą padarė. Jie matė, kad karalius buvo barzdotas, bet šiaip jo veidas atrodė glotnus ir be ryškesnių bruožų, su vos įžiūrima burna, nosimi, akimis ir ant galvos uždėta karūna. Jis gulėjo sudėjęs rankas ant akmeninio karo kirvio koto, padėto jam ant krūtinės. Kadaise karo kirvyje buvo iškaltos runos, atskleidžiančios karaliaus vardą ir pasakojančios jo gyvenimo istoriją, bet rašmenys per šimtmečius išdilo. Ir pati akmens plokštė buvo pertrūkusi, jos kraštai trupėjo, šen bei ten akmuo išbluko, apaugo kerpėmis, karaliaus kojas apraizgė erškėtrožės ir jų ūgliai beveik siekė jam krūtinę.

Čia Ketlina ir rado Robą, — paniurusį, stovintį tirštėjančiose sutemose, — o šalia jo buvo tik Pilkasis Vėjas.

— Ar ši pilis turi pavadinimą? — kai Ketlina priėjo, tyliai paklausė jis.

— Kai buvau maža, žmonės šią vietą vadino Senaisiais Akmenimis, bet kai ši pilis dar buvo karalių rezidencija, žinoma, turėjo kitą pavadinimą.

Kartą ji buvo čia apsistojusi su tėvu, kai jiedu keliavo į Sigardą. Tada kartu jojo ir Petiras…

— Yra tokia daina, — prisiminė Robas. — „Dženė iš Senųjų Akmenų su gėlėmis plaukuose“.

— Galų gale visada lieka tik dainos apie mus. Jei pasiseka. — Tą dieną ji apsimetė esanti Dženė ir net įsipynė į plaukus gėlių žiedų. O Petiras apsimetė esąs jos Drakono Skrydžio princas. Tuomet Ketlinai negalėjo būti daugiau nei dvylika metų, o Petiras buvo dar tik berniukas.

Robas atidžiai apžiūrėjo kapo plokštę.

— Kas čia palaidotas?

— Čia ilsisi Tristiferas, Ketvirtasis šiuo vardu, upių ir kalvų karalius. — Kartą Ketlinos tėvas papasakojo jai šio karaliaus istoriją. — Jis valdė žemes nuo Trišakio iki Sąsmaukos keliais tūkstančiais metų anksčiau, nei Dženė ir jos princas, tais laikais, kai Pirmųjų Žmonių karalystės, puolamos andalų, viena po kitos žlugo. Žmonės vadino jį Teisingumo Kūju. Jis kovėsi šimte mūšių ir devynias dešimtis ir devynis laimėjo, bent jau taip dainuoja dainiai, ir kai pastatė šią pilį, ji buvo pati stipriausia visame Vesterose. — Ketlina uždėjo ranką sūnui ant peties. — Jis žuvo šimtajame mūšyje, kai jį puolė septyni susivieniję andalų karaliai. Tristiferas Penktasis jam neprilygo, tad netrukus karalystė žlugo, pilis sugriuvo, o jų giminė išnyko. Kartu su Tristiferu Penktuoju baigėsi Mudų giminė, valdžiusi upių kraštus tūkstantį metų, prieš ateinant andalams.

— Karaliaus įpėdinis jį nuvylė. — Robas delnu perbraukė šiurkštų, vėjų nugairintą akmenį. — Tikiuosi, kad palikau Džeinę su kūdikiu… Gana dažnai mėginome pradėti gyvybę, bet nesu tikras, ar…

— Ne visada iš pirmo karto pavyksta. — Nors tave pradėjome iš pirmo. — Kartais ir šimto kartų negana. Tu dar labai jaunas.

— Jaunas, bet jau karalius, — atsakė Robas. — O karaliui reikia turėti įpėdinį. Jei kitame mūšyje žūčiau, karalystė neturi pražūti kartu su manimi. Pagal įstatymą sostą turėtų paveldėti Sansa, tad Vinterfelas ir šiaurė atitektų jai. — Jis kietai sučiaupė lūpas. — Jai ir jos lordui vyrui. Tirionui Lanisteriui. Negaliu to leisti. Ir neleisiu. Kipšui šiaurė niekada neatiteks.

— Ne, — pritarė Ketlina. — Turi paskelbti kitą įpėdinį, bent jau kol Džeinė pagimdys tau sūnų. — Ji susimąstė. — Tavo senelis iš tėvo pusės neturėjo nei brolių, nei seserų, bet jo tėvas turėjo seserį, kuri ištekėjo už jaunesniojo lordo Raimaro Roiso, priklausiusio jaunesniajai giminės atšakai, sūnaus. Jie susilaukė trijų dukterų, kurios paskui visos ištekėjo už neįtakingų Slėnio lordų. Viena už Veinvudo, kita už Korbrėjaus. O jauniausia… lyg ir už Templtono, bet nesu tikra.

— Mama… — griežtai nutraukė jos samprotavimus Robas. — Kai ką pamiršai. Mano tėvas turėjo keturis sūnus.

Ji nepamiršo; tik nenorėjo to pripažinti, tačiau tiesa vis tiek išlindo ir badė akis.

— Snou ne Starkas.

— Jonas tikresnis Starkas už kažkokius antraeilius Slėnio lordus, niekada nemačiusius Vinterfelo.

— Jonas — Nakties sargybos brolis, prisiekęs nevesti ir neturėti žemių. Juodus apsiaustus broliai apsivelka visam gyvenimui.

— Kaip ir karaliaus sargybos riteriai. Tačiau tai nesutrukdė Lanisteriams nuvilkti baltus apsiaustus serui Baristanui Selmiui ir serui Borosui Blauntui, kai tų vyrų paslaugų jiems daugiau nereikėjo. Jei vietoj Jono nusiųsiu prie Sienos šimtą vyrų, manau, vadai ras būdą, kaip atleisti jį nuo duotos priesaikos.

Jis tvirtai apsisprendęs. Ketlina žinojo, koks užsispyręs gali būti jos sūnus.

— Pavainikis negali paveldėti sosto.

— Nebent karaliaus įsakymu pripažįstamas teisėtu sūnumi, — atšovė Robas. — Tokių karaliaus įsakymu pripažintų teisėtais sūnumis yra daugiau nei nuo priesaikos atleistų prisiekusių brolių.

— Tikrai yra, — susiraukusi tarė Ketlina. — Taip, Eigonas Ketvirtasis mirties patale visus savo pavainikius pripažino teisėtais sūnumis. Bet kiek tai sukėlė sielvarto, kančių, karų, kiek dėl to buvo žudynių? Žinau, kad pasitiki Jonu. Bet ar gali pasitikėti jo sūnumis? Arba jo vaikaičiais? Į sostą pretendavę Blekfairai nedavė ramybės penkioms Targarienų kartoms, kol pagaliau Baristanas Narsusis ant Brastos Akmenų išskerdė juos visus iki vieno. Jei paskelbsi Joną teisėtu paveldėtoju, paskui į pavainikį jau neatversi. Jei jis ves ir susilauks palikuonių, sūnūs, kuriuos tu galbūt sugyvensi su Džeine, niekada nesijaus saugūs.

— Jonas niekada nenuskriaustų mano sūnaus.

— Ir Teonas Greidžojus, rodos, negalėjo nuskriausti Brano ir Rikono…

Pilkasis Vėjas užšoko ant karaliaus Tristifero kapo plokštės ir iššiepė dantis. Robo veidas liko rūstus.

— Tai, ką pasakei, ir žiauru, ir neteisinga. Jonas — ne Teonas.

— Tu taip sakai. O ar pagalvojai apie savo seseris? O kaip jų teisės? Sutinku, kad šiaurė neturi atitekti Kipšui, bet… dar yra Arija. Pagal įstatymą, ji antra eilėje po Sansos… Ji tavo sesuo ir kilminga…

— …ji mirusi. Nuo to laiko, kai jie nukirto tėvui galvą, apie Ariją niekas nieko negirdėjo ir niekas jos nematė. Kodėl sau meluoji? Arija žuvusi, kaip ir Branas su Rikonu, be to, Sansą jie irgi nužudys, kai tik ji pagimdys neūžaugai vaiką. Jonas — vienintelis man likęs brolis. Jei mirčiau neturėdamas vaikų, noriu, kad jis taptų šiaurės karaliumi. Tikėjausi, kad mano pasirinkimui pritarsi.

— Negaliu, — pasakė Ketlina. — Dėl viso kito pritariu tau, Robai. Dėl visko. Bet šiai… beprotybei nepritarsiu. To neprašyk.

— Man nieko nereikia prašyti. Esu karalius.

Robas apsisuko ir nuėjo, o Pilkasis Vėjas nušoko nuo kapo plokštės ir nuliuoksėjo paskui jį.

Ką aš padariau? — apimta nevilties paklausė savęs Ketlina, viena likusi stovėti prie Tristifero kapo. Pirma užrūstinau Edmurą, dabar Robą, bet nepadariau nieko bloga, tik pasakiau tiesą. Ar vyrai tokie silpni, kad nepakenčia tiesos? Gal Ketlina būtų ir apsiverkusi, jei dangus nebūtų to padaręs už ją. Tad jai nieko kito neliko, tik grįžti į savo palapinę ir sėdėti ten apgaubtai tylos.

Kelias dienas Robo buvo pilna visur; jis jojo kolonos priekyje su Didžiuoju Džonu; traukė į žvalgybą su Pilkuoju Vėju; skubėjo atgal į ariergardą pas Robiną Flintą. Vyrai didžiuodamiesi šnekėjo, kad Jaunasis Vilkas auštant atsikelia pirmas, o miegoti eina paskutinis, bet Ketlina nerimavo, jog sūnus apskritai nesudeda bluosto. Jis darosi toks liesas ir išalkęs kaip ir jo didvilkis.

— Miledi, — vieną rytą jiems jojant per nesiliaujantį lietų kreipėsi į ją Megė Mormont, — tu tokia paniurusi. Ar kas nors negerai?

Mano lordas vyras žuvęs, mano tėvas irgi. Du mano sūnūs nužudyti, mano duktė prievarta ištekinta už klastingo neūžaugos, kad gimdytų jam paliegusius vaikus, kita mano duktė dingusi be žinios ir tikriausiai žuvusi, o paskutinis sūnus ir brolis ant manęs pyksta. Kas dar galėtų būti negerai? Tačiau šiuose žodžiuose tiesos buvo gerokai daugiau, nei ledi Megė būtų norėjusi išgirsti.

— Dėl visko kaltas prakeiktas lietus, — užuot atvėrusi širdį, atsakė ji. — Mes daug iškentėjome, o laukia dar daugiau sielvarto ir pavojų. Turime drąsiai juos pasitikti pūsdami ragus ir išdidžiai plevėsuojant mūsų vėliavoms. Bet lietus mus gniuždo. Vėliavos kybo nusvirusios ir permirkusios, vyrai pasikėlę gobtuvus slepiasi po apsiaustais ir vieni su kitais beveik nesišneka. Tas prakeiktas lietus šalčiu stingdo širdis, kai mums taip reikia, kad jos liepsnotų.

Deisė Mormont pakėlė akis į dangų.

— Geriau tegul ant manęs krenta lietaus lašai nei strėlės.

Ketlina nenoromis šyptelėjo.

— Ko gero, esi narsesnė už mane. Ar visos Meškų salos moterys tokios drąsios karės?

— Taip, visos lokės tokios, — linktelėjo ledi Megė. — Turime tokios būti. Senų senovėje geležiniai atplaukdavo karo ilglaiviais mūsų plėšti arba nuo Įšalusio kranto atklysdavo tyržmogiai. Mūsų vyrai dažniausiai būdavo išplaukę žvejoti. Žmonos, kurias jie palikdavo vienas, privalėjo gintis ir ginti vaikus, kitaip visas jas būtų pagrobę.

— Ant mūsų vartų, — pridūrė Deisė, — išraižyta moteris lokio kailiu, vienoje rankoje laikanti krūtį žindantį kūdikį, o kitoje — karo kirvį. Ji neatrodo kaip tikra ledi, bet man ji patinka.

— Kartą mano sūnėnas Džora parsivedė į salą tikrą ledi, — pasakė ledi Megė. — Jis laimėjo ją riterių turnyre. To raižinio ji negalėjo pakęsti.

— Taip, ir to raižinio, ir viso kito, — pritarė motinai Deisė. — Tos Linesės plaukai buvo kaip aukso gijos. Veido oda — blyški, kaip iš pieno plaukusi. Bet gležnos jos rankos netiko karo kirviui laikyti.

— O krūtys žindyti, — tiesiai pasakė jos motina.

Ketlina suprato, apie ką jos kalba; seras Mormontas su antrąja žmona dalyvaudavo puotose Vinterfele, o kartą jie viešėjo net dvi savaites. Ji prisiminė, kokia ledi Linesė buvo jauna, kokia graži ir kokia nelaiminga. Vieną vakarą, išgėrusi kelias taures vyno, ji Ketlinai prisipažino, kad šiaurėje Haitauer iš Senmiesčio ne vieta.

„Kadaise ir Tuli iš Riverano taip jautėsi, — švelniai, mėgindama ją paguosti paaiškino Ketlina, — bet ilgainiui įsitikino, kad ir čia yra dalykų, kuriuos ji gali pamėgti.“

Dabar jau viskas prarasta, prisiminė ji, nebėra nei Vinterfelo, nei Nedo, nei Brano, nei Rikono, nei Sansos, nei Arijos. Liko tik Robas. Gal ji tikrai buvo labiau panaši į Linesę Haitauer, o ne į Starkus? — Jei būčiau mokėjusi valdyti kirvį, gal būčiau galėjusi geriau juos apginti?

Slinko dienos, o lietus vis nesiliovė. Jie jojo link Mėlynosios Šakos aukštupio, pro Septynis Šaltinius, ties kuriais upė skilo į daugybę išsiraizgiusių upokšnių ir šaltinių, paskui per Raganos Klampynę, kurioje žiojintys žalsvi akivarai tykojo praryti apsižioplinusius, o minkšta žemė traukė arklių kanopas kaip alkanas kūdikis traukia motinos krūtį. Jie stūmėsi į priekį labai lėtai. Kone pusė vežimų įklimpo į dumblą ir juos teko palikti, o juose gabentus krovinius perkelti ant mulų ir nešulinių arklių.

Lordas Džeisonas Molisteris pasivijo juos įveikusius pusę Raganos Klampynės pelkių. Kai jis su savo kolona prijojo, dar valandą būtų buvę galima keliauti, nes saulė nebuvo nusileidusi, bet Robas iš karto liepė stoti ir seras Reinaldas Vesterlingas atjojo palydėti Ketlinos į karaliaus palapinę. Ji rado sūnų sėdintį prie žarijų gorės, pasidėjusį ant kelių žemėlapį. Jam prie kojų miegojo Pilkasis Vėjas. Su juo buvo Didysis Džonas, Galbartas Gloveris, Megė Mormont, Edmuras ir Ketlinai nepažįstamas vyras, — kresnas, praplikęs, nemaloniai žvelgiantis truputį iš padilbų. Jis tikrai ne iš kilmingųjų, vos pamačiusi nepažįstamąjį sumetė ji. Ir net ne karys.

Džeisonas Molisteris atsistojo ir užleido Ketlinai vietą atsisėsti. Jo plaukai buvo rudi, bet jau gerokai pražilę, tačiau Sigardo lordas tebebuvo gražus vyras; aukštas ir liesas, išraiškingų veido bruožų, švariai nusiskutęs, iškiliais skruostikauliais ir skvarbiomis melsvai žalsvomis akimis.

— Ledi Stark, visada malonu tave matyti. Tikiuosi, atnešiau gerų naujienų.

— Mums jų verkiant reikia, milorde. — Ketlina atsisėdo klausydamasi į ištemptą virš galvos palapinės drobę garsiai barbenančio lietaus.

Robas palaukė, kol seras Reinaldas užleis palapinės atvartą.

— Dievai išklausė mūsų maldų, milordai ir miledi. Lordas Džeisonas atvedė mums „Myrahamos“, prekybinio laivo iš Senmiesčio, kapitoną. Kapitone, pasakyk jiems tai, ką pasakojai man.

— Klausau, tavo malonybe. — Jis nervingai apsilaižė putlias lūpas. — Paskutinis uostas, į kurį užsukau prieš Sigardą, buvo Lordportas Paike. Ten mane sučiupo geležiniai ir išlaikė pusę metų, prisiekiu. Taip įsakė karalius Beilonas. Tik jis… Na, trumpai tariant, jis mirė.

— Beilonas Greidžojus? — spurdančia širdimi paklausė Ketlina. — Sakai, Beilonas Greidžojus mirė?

Nudriskęs ir suvargęs kapitonas linktelėjo.

— Juk žinote, kad Paikas pastatytas kyšulyje, o dalis jo — ant akmenų ir salų, atskirtų nuo kranto ir tarpusavyje sujungtų tiltais, ar ne? Taigi Lordporte girdėjau šnekant, kad kartą lijo ir žaibavo, iš vakarų pūtė stiprus vėjas, senasis karalius Beilonas ėjo vienu iš tiltų, tą tiltą pasiglemžė viesulas ir sudaužė į gabalus. Karaliaus kūną bangos išmetė į krantą po dviejų dienų, visą sumaitotą ir išpampusį. Dar girdėjau, kad krabai buvo suėdę jo akis.

Didysis Džonas nusijuokė.

— Manau, tai turėjo būti karališki krabai, jei jau gardžiavosi tokiais karališkais drebučiais, ar ne?

Kapitonas energingai linktelėjo.

— Taip, bet tai dar toli gražu ne viskas, ne! — Jis palinko į priekį. — Grįžo brolis.

— Viktarionas? — nustebęs paklausė Galbartas Gloveris.

— Euronas. Jis pravardžiuojamas Varnakiu ir niekur niekada nebuvo nuožmesnio už jį pirato. Kelerius metus jis buvo kažkur dingęs, bet vos tik lordas Beilonas žuvo, kaipmat prisistatė: įplaukė į Lordportą su savo „Tyla“. Su juodomis burėmis, raudonu korpusu ir nebylių įgula. Girdėjau, kad buvo nuplaukęs į Ašajų ir grįžo. Kad ir kur Euronas buvo, dabar jis namie. Jis nužingsniavo tiesiai į Paiką ir padėjo užpakalį ant Jūros Uolos krėslo, o kai lordas Botlis paprieštaravo, prigirdė jį jūros vandens statinėje. Tada grįžau į „Myrahamą“ ir pakėliau inkarą tikėdamasis, kad pasinaudojus kilusiu sąmyšiu man pavyks išplaukti. Pavyko, ir štai esu čia.

— Kapitone, — kai jis baigė kalbėti, tarė Robas, — dėkoju tau ir be atlygio neliksi. Kai aptarsime reikalus, lordas Džeisonas palydės tave į laivą. Prašyčiau palaukti lauke.

— Gerai, tavo malonybe. Taip ir padarysiu.

Vos tik jis išėjo iš karaliaus palapinės, Didysis Džonas ėmė juoktis, bet Robas žvilgsniu užčiaupė jam burną.

— Jei bent pusė to, ką Teonas apie jį pasakojo, yra tiesa, Euronas Greidžojus negali būti karaliumi. Sostas teisėtai priklauso Teonui, nebent jis būtų negyvas, bet Viktarionas vadovauja geležinių laivynui. Netikiu, kad jis liks Keilino Griovoje, kai Euronas Varnakis laiko užėmęs Jūros Uolos krėslą. Jis turi grįžti.

— Dar yra ir duktė, — priminė jam Galbartas Gloveris. — Ta, kuri valdo Gūdmiškį. Ir Robeto žmona su vaiku.

— Jei ji liks Gūdmiškyje, tik Gūdmiškis jai ir atiteks, — pasakė Robas. — Tai, kas tinka jos broliams, juo labiau tinka ir jai. Jai teks plaukti namo, išstumti Euroną ir patenkinti savo pretenzijas į sostą. — Ketlinos sūnus atsisuko į lordą Džeisoną Molisterį. — Sigarde turi flotilę, ar ne?

— Kokią flotilę, tavo malonybe? Kelis ilglaivius ir dvi karo galeras. Turėdamas tiek laivų, galiu apginti savo krantus nuo plėšikų, bet jokiu būdu negaliu stoti į mūšį su geležinių laivynu.

— Aš to ir neprašau. Manau, kad geležiniai kels bures ir plauks į Paiką. Teonas man atskleidė, kaip mąsto jų žmonės. Kiekvienas kapitonas ant savo denio yra karalius. Jie visi norės turėti balsą perimant valdžią. Milorde, man reikia dviejų tavo ilglaivių apiplaukti Erelių kyšuliui ir per Sąsmauką nusigauti iki Pilkųjų Vandenų sargybos.

Lordas Džeisonas dvejojo.

— Šlapmiškį drėkina per dešimt upių, visos jos seklios, dumbluotos ir žemėlapiuose nepažymėtos. Aš jų net upėmis nevadinčiau. Jų vagos nuolat užnešamos ir keičiasi. Ten pilna smėlio seklumų, nuvirtusių medžių ir pūvančios medienos sąnašų. O Pilkųjų Vandenų sargyba juda. Kaip mano laivai ją ras?

— Plaukite upe aukštyn iškėlę mano vėliavą. Saliečiai patys jus ras. Noriu dviejų laivų, kad turėčiau dvigubą galimybę perduoti žinią Houlandui Ridui. Viename laive tegul plaukia ledi Megė, kitame — Galbartas. — Robas atsisuko į tuos, kurių vardus ką tik ištarė. — Gabensite laiškus šiaurėje likusiems mano lordams, bet juose surašyti įsakymai bus netikri, jei kartais jums nepasisektų ir būtumėte priešų sučiupti. Jei taip nutiktų, turite jiems pasakyti, kad plaukėte iš šiaurės į pietus. Į Meškų salą arba Akmenuotąjį krantą. — Robas pirštu pabaksnojo žemėlapį. — Svarbiausia yra Keilino Griova. Lordas Beilonas tai žinojo, štai kodėl nusiuntė ten savo brolį Viktarioną su Greidžojų kariuomenės branduoliu.

— Kad ir kokie kivirčai įsipliekstų dėl sosto, geležiniai ne tokie kvailiai, kad paliktų be apsaugos Keilino Griovą, — tarė ledi Megė.

— Aišku, kad ne, — sutiko Robas. — Spėju, kad Viktarionas ten paliks geriausius savo įgulos vyrus. Bet su tais, kuriuos pasiims, mums kautis jau nereikės. O jis tikrai pasiims daugumą savo vadų, dėl to galite neabejoti. Ir pačių geriausių. Jei Viktarionas tikisi užimti Jūros Uolos krėslą, jam reikės tų vyrų, kad jį užtartų.

— Pulti prisiartinęs slaptu klojiniu negalėsi, tavo malonybe, — tarė Galbartas Gloveris. — Takas per siauras. Nebus kaip išskleisti kariuomenės gretų. Griovos dar niekas nėra paėmęs.

— Iš pietų, — pataisė jį Robas. — Bet jei vienu metu pultume iš šiaurės ir vakarų ir smogtume iš užnugario geležiniams, besiginantiems nuo, jų supratimu, slaptu klojiniu atėjusių pagrindinių mūsų pajėgų, tai galime sulaukti sėkmės. Kai sujungsiu savo kariuomenę su lordo Boltono ir Frėjaus pajėgomis, turėsiu dvylika tūkstančių vyrų. Ketinu paskirstyti juos po tris mūšio vietas, o slaptu klojiniu traukti pusdieniu pavėlavęs. Jei į pietus nuo Sąsmaukos Greidžojai turi žvalgų, jie matys, kad visa mano kariuomenė stačia galva puola prie Keilino Griovos.

Ruzas Boltonas vadovaus ariergardui, o aš — centrui. Didysis Džonai, tau teks joti avangarde ir vesti kariuomenę į Keilino Griovą. Tavo puolimas turi būti toks nuožmus, kad geležiniai neturėtų laiko svarstyti, ar kas nors nesėlina prie jų iš šiaurės.

Didysis Džonas nusijuokė.

— Tavo sėlintojai geriau tegul pasiskubina, nes mano vyrai apspis sienas ir užims Griovą jums dar nespėjus pasirodyti. Jei pasivėluosite, gausite Keilino Griovą nuo manęs dovanų.

— Tą dovaną mielai priimčiau, — tarė Robas.

Edmuras stovėjo susiraukęs.

— Žadi pulti geležinius iš užnugario, valdove, bet kaip tu juos apeisi iš šiaurės?

— Yra per Sąsmauką vedančių kelių, nepažymėtų žemėlapiuose, dėde. Kelių, kuriuos žino tik saliečiai, — siaurų takų per pelkes ir vandens keliukų per nendrynus, kuriais gali plaukti tik valtys. — Robas vėl kreipėsi į savo du žinias nešiančius pasiuntinius: — Pasakykite Houlandui Ridui, kad, man pradėjus eiti slaptu klojiniu, po poros dienų atsiųstų pas mane vedlius. Į centrinę kariuomenės dalį, ten, kur plevėsuos mano vėliava. Iš Dvynių pajudės trys kariuomenės, bet Keilino Griovą pasieks tik dvi. Maniškės pajėgos Sąsmaukoje tarsi išgaruos ir vėl pasirodys tik Feveryje. Jei po dėdės vestuvių sparčiai žygiuosime į priekį, metams baigiantis būsime užėmę numatytas pozicijas. Pirmą naujo šimtmečio dieną, kai nuo išvakarėse išmaukto midaus geležinių galvose trankysis pagirių kūjai, pulsime Griovą iš trijų pusių.

— Man šis planas patinka, — pasakė Didysis Džonas. — Labai patinka.

Galbartas Gloveris pirštais pasitrynė smakrą.

— Bet yra ir rizikos. Jei saliečiai tave nuvils…

— Tada mūsų padėtis vis tiek nebus prastesnė nei anksčiau. Bet jie manęs nenuvils. Mano tėvas žinojo, ko vertas Houlandas Ridas. — Robas suvyniojo žemėlapį ir tik tada pakėlė akis į Ketliną. — Ką pasakysi, motin?

Ji įsitempė.

— Ar numatei, kad prie tavo sumanymo kaip nors galėčiau prisidėti ir aš?

— Tavo užduotis — likti saugiai. Mūsų žygis per Sąsmauką bus pavojingas ir šiaurėje mūsų laukia vien kovos. Bet lordas Molisteris buvo toks malonus ir pasiūlė, kol karas baigsis, saugiai priglausti tave Sigarde. Žinau, kad ten tau bus patogu.

Ar tai — bausmė man už tai, kad nesutikau su juo dėl Jono Snou? O gal už tai, kad esu moteris, negana to — motina? Tik po kelių akimirkų Ketlina susigriebė, kad visi į ją žiūri. Ir suprato, kad jie visi žinojo. Ketlinai nederėjo tuo stebėtis. Paleidusi Karalžudį savo bičiulių rato ji nepraplėtė ir ne kartą girdėjo Didįjį Džoną sakant, kad moterims mūšio lauke ne vieta.

Jos veide, matyt, plykstelėjo pyktis, nes, jai dar nespėjus praverti burnos, prabilo Galbartas Gloveris.

— Miledi, jo malonybė elgiasi išmintingai. Bus geriau, jei su mumis nevyksi.

— Sigardui bus didelė garbė sulaukti tokios viešnios, ledi Ketlina, — patikino lordas Džeisonas Molisteris.

— Tu mane įkalinsi, — pasakė ji.

— Būsi garbės viešnia, — primygtinai pakartojo lordas Džeisonas.

Ketlina atsisuko į sūnų.

— Nenoriu įžeisti lordo Džeisono, — santūriai tarė ji, bet jei negaliu vykti kartu su tavimi, mieliau grįžčiau į Riveraną.

— Riverane palikau savo žmoną. Noriu, kad mano motina būtų kur nors kitur. Jei visas brangenybes laikai viename kapše, tik palengvini darbą tiems, kurie jų gviešiasi. Po vestuvių turi vykti į Sigardą, tai mano karališkas įsakymas. — Robas atsistojo ir jos likimas akimirksniu buvo nulemtas. Jis paėmęs pakėlė pergamento lapą. — Dar vienas reikalas. Tikėkimės, kad lordas Beilonas žūdamas paliko savo karalystėje tikrą sumaištį. Nenoriu sekti jo pėdomis. Tačiau kol kas sūnaus neturiu, mano broliai, Branas ir Rikonas, mirę, o sesuo ištekinta už Lanisterio. Ilgai ir įtemptai mąsčiau, kas galėtų tapti mano įpėdiniu. Tad dabar įsakau jums, ištikimieji mano lordai, savo antspaudais patvirtinti šį dokumentą ir paliudyti mano valią.

Tikras karalius… — nugalėta pagalvojo Ketlina. Jai beliko tikėtis, kad klasta, kuria pasinaudojęs jis ketino užimti Keilino Griovą, pavyks, kaip ir ta, kuri ką tik padėjo sūnui palaužti jos valią.

Semvelis

Baltojo Medžio kaimas, tarė sau Semas. Prašau, tegul tai būna Baltojo Medžio kaimas. Baltojo Medžio kaimą jis prisiminė. Baltojo Medžio kaimas buvo pažymėtas jo pieštuose žemėlapiuose ir įsikūręs pakeliui į šiaurę. Jei šis kaimas buvo Baltojo Medžio kaimas, tuomet jis žinojo, kur jie atsidūrė. Prašau, tai turi būti tas kaimas… Semas to taip troško, kad trumpam pamiršo net savo kojas, skaudančias blauzdas bei strėnas ir sustingusius nuo šalčio pirštus, kurių beveik nejautė. Jis, galima sakyti, pamiršo net lordą Mormontą ir Krasterį, numirėlius ir Kitus. Baltojo Medžio kaimas, be žodžių meldėsi jis visiems dievams, kurie tik galėjo jį girdėti.

Tačiau visi tyržmogių kaimai atrodė gana vienodai. Šio viduryje augo didžiulis burtmedis, bet… baltas medis nebūtinai buvo Baltasis Medis. Ar tik Baltojo Medžio kaime augantis burtmedis nebuvo didesnis už šį? O gal jis tik neteisingai prisiminė? Veidas, išrėžtas baltame kaip kaulas kamiene, buvo pailgas ir liūdnas; iš akių tekėjo raudonos išdžiūvusių syvų ašaros. Ar taip atrodė veidas, kurį matėme traukdami į šiaurę? Semas neprisiminė.

Aplink medį dunksojo kelios mažos lūšnelės velėnos stogais, iš rąstų pastatyta ir apsamanojusi ilgoji menė, čia buvo šulinys iš akmenų sumūrytu rentiniu, avių žardis, tik… niekur nebuvo matyti nei avių, nei žmonių. Tyržmogiai, pasiėmę visą savo mantą, išskyrus lūšnas, iškeliavo ketindami Speigilčiuose prisidėti prie Menso Plėšiko. Semas tuo džiaugėsi. Artinosi naktis ir būtų buvę gera bent kartą pernakvoti po stogu. Jis jautėsi toks pavargęs. Rodės, nesustodamas eina pusę gyvenimo. Jo batai bežingsniuojant suplyšo, pūslės ant padų pratrūko ir netrukus virto nuospaudomis, bet po tomis nuospaudomis jis prisitrynė naujų pūslių, o jo kojų pirštus negailestingai gnaibė šaltis.

Bet Semas suprato: arba eis, arba mirs. Po gimdymo Džilė tebebuvo silpna, be to, ji nešė kūdikį; jai arklio reikėjo labiau nei jam. Antrasis arklys nugaišo praėjus trims dienoms, kai jie paliko Krasterio pilį. Tik per stebuklą vargšė išbadėjusi kumelė taip ilgai ištempė. Ją tikriausiai pribaigė Semo kūno svoris. Jiedu galėjo pamėginti joti drauge ant vieno arklio, bet jis baiminosi, kad ir šis gyvulys neišlaikys ir kris. Bus geriau, jei eisiu pėsčias.

Palikęs Džilę ilgojoje menėje kurti ugnies, Semas nuėjo pasižvalgyti po lūšnas. Ji geriau mokėjo įkurti laužą; jam vis nesisekdavo uždegti prakurų, o kai kartą pamėgino titnagu ir plienu įskelti kibirkštį, netyčia įsipjovė peiliu. Gilią jo žaizdą Džilė sutvarstė, bet ranka buvo sugrubusi ir skaudama, dar nerangesnė nei anksčiau. Jis suprato, kad reikia nuplauti žaizdą ir pakeisti tvarstį, bet bijojo į ją pažvelgti. Be to, buvo taip šalta, kad Semas nenorėjo nusimauti pirštinių.

Jis ir pats nežinojo, ką tikėjosi rasti apleistose lūšnelėse. Galbūt tyržmogiai paliko nors kiek maisto? Reikėjo patikrinti. Kai jie keliavo į šiaurę, Jonas Baltojo Medžio kaime apieškojo lūšnas. Vienoje iš trobelių, tamsiame kampe Semas išgirdo bruzdant žiurkes, bet šiaip lūšnelėse nebuvo likę nieko, tik seni šiaudai, seni kvapai ir krūvelės pelenų po skylėmis dūmams išeiti.

Jis grįžo prie burtmedžio ir valandėlę atidžiai žiūrėjo į jo veidą. Tai ne tas veidas, kurį mačiau, pripažino sau Semas. Ir medis perpus mažesnis už tą, kuris auga Baltojo Medžio kaime. Raudonos akys verkė krauju, — šito jis taip pat neprisiminė anksčiau matęs. Semas nerangiai atsiklaupė.

— Senieji dievai, išklausykite mano maldos. Septynetas buvo mano tėvo dievai, bet ištariau jums priesaiką stodamas į Nakties sargybą. Dabar padėkite mums. Baiminuosi, kad pasiklydome. Be to, esame alkani ir mums šalta. Jau nežinau, kokiais dievais tikiu, bet… prašau, jei jūs čia, padėkite mums. Džilė turi mažą sūnelį. — Daugiau jis nesugalvojo, ką sakyti. Sutemos tirštėjo, burtmedžio lapai švelniai ošė mosuodami nelyginant daugybė raudonų kaip kraujas rankų. Semas negalėjo pasakyti, ar Jono dievai jį išgirdo.

Kai grįžo į ilgąją menę, Džilė jau buvo užkūrusi laužą. Sėdėjo prie jo prasiskleidusi kailius ir žindė kūdikį. Jis toks pat alkanas kaip ir mes, dingtelėjo Semui. Senos moterys iš Krasterio pilies slapta įdavė jiems maisto, bet dabar jau beveik viskas buvo suvalgyta. Net Rago Kalvoje, kur paukščių ir žvėrių netrūko, net padedamas skalikų ir varovų, Semas buvo beviltiškas medžiotojas; o čia, neaprėpiamuose tuščiuose miškuose beveik nebuvo jokios vilties, kad jis ką nors sumedžios. Jo pastangos ežeruose ir pusiau užšalusiuose upokšniuose sugauti žuvies taip pat nieko nedavė.

— Ar dar ilgai, Semai? — paklausė Džilė. — Ar dar toli?

— Neilgai. Ir jau ne taip toli, palyginti su keliu, kurį nuėjome. — Semas nusiėmė kelionmaišį, nerangiai atsisėdo ant grindų ir pamėgino sukryžiuoti kojas. Nuo vaikščiojimo nugarą jam skaudėjo taip, kad labai būtų norėjęs atsiremti į vieną iš tašytų, medinių, stogą laikančių stulpų, bet ugnis degė menės viduryje, po skyle dūmams išeiti, o šilumos jis troško labiau nei patogumo. — Po kelių dienų mūsų kelionė turėtų baigtis.

Semas turėjo savo žemėlapius, bet jei šis kaimas nėra Baltojo Medžio kaimas, iš tų žemėlapių maža naudos. Norėdami aplenkti ežerą, mes nuklydome per toli į rytus, baiminosi jis, o galbūt, kai mėginau mėtyti pėdas, per daug į vakarus. Ilgainiui jis ėmė nekęsti ežerų ir upių. Ten niekada nerasdavai nei kelto, nei tilto, tad ežerus tekdavo tiesiog apeiti, o upėse ieškoti brastų. Lengviau buvo traukti žvėrių pramintu taku, o ne brautis per krūmynus, lengviau buvo aplenkti kalvą, nei į ją įkopti. Jei su mumis būtų Banenas arba Daivenas, jau būtume Juodojoje pilyje ir bendrojoje menėje šildytumės kojas. Tačiau Banenas buvo miręs, o Daivenas išėjo su Grenu, Paniurėliu Edu ir kitais.

Siena yra trijų šimtų mylių ilgio ir septynių šimtų pėdų aukščio, priminė sau jis. Jei trauks į pietus, anksčiau ar vėliau jie turi ją rasti. O Semas buvo tikras, kad jie keliauja į pietus. Dieną jis susiorientuodavo pagal saulės padėtį danguje, o giedromis naktimis jie galėjo eiti nepamesdami iš akių Ledinio Drakono uodegos, nors, kai krito antras arklys, naktimis jie beveik nekeliaudavo. Net per pilnatį po medžiais būdavo per tamsu, ir Semas arba paskutinė jiems likusi kumelė galėjo nusilaužti koją. Jau turėtume būti gerokai pasistūmėję į pietus, tikrai turėtume.

Bet Semas nebuvo tikras, ar toli jie bus nuklydę į rytus arba į vakarus. Taip, jie pasieks Sieną… rytoj arba po dviejų savaičių, ilgiau eiti tikrai nereikės, tikrai nereikės, tik… kurioje vietoje? Jiems reikėjo rasti Juodosios pilies vartus; tai buvo vienintelis įėjimas į Sieną per šimtus lygų.

— Ar Siena tokia didelė, kaip pasakodavo Krasteris? — paklausė Džilė.

— Dar didesnė. — Semas stengėsi kalbėti linksmai. — Tokia aukšta, kad negali matyti už jos dunksančių pilių. Bet tos pilys ten stovi, pamatysi. Siena visa iš ledo, bet pilys pastatytos iš akmens ir medžio. Jų bokštai aukšti, požemiai gilūs, be to, yra didžiulė ilgoji menė, kurios židinyje dieną ir naktį dega ugnis. Ten taip karšta, Džile, kad sunkiai patikėtum.

— Ar galėsiu pastovėti prie tos ugnies? Su savo kūdikiu? Neilgai, tik kol sušilsime ir geriau pasijusime.

— Galėsi stovėti prie židinio, kiek tik širdis geidžia. Taip pat gausi pavalgyti ir atsigerti. Gausi prieskoniais pagardinto vyno, dubenį troškintos elnienos su svogūnais ir ką tik iš krosnies ištrauktos, Hobo keptos duonos — tokios karštos, kad nudegsi pirštus. — Semas nusitraukė pirštinę ir, prikišęs prie ugnies, pamiklino pirštus, bet iš karto pasigailėjo. Jie buvo nutirpę nuo šalčio, o vėl juos pajutęs, Semas vos nesuriko iš baisaus skausmo. — Kartais kuris nors iš brolių padainuoja, — pasakė jis, stengdamasis negalvoti apie skausmą. — Geriausiai dainuodavo Dareonas, tik jie išsiuntė jį į Rytų sargybą. Bet liko Halderis ir Rupūžius. Tikrasis jo vardas Toderis, bet atrodo kaip rupūžė, todėl jį taip praminėme. Jam patinka dainuoti, bet jo balsas siaubingas.

— O tu dainuoji? — Džilė pasitaisė kailius ir nuo vienos krūties perkėlė kūdikį prie kitos.

Semas nuraudo.

— Aš… Kelias dainas moku. Kai buvau mažas, labai mėgau dainuoti. Ir šokdavau, bet mano lordas tėvas nenorėjo, kad tai daryčiau. Sakydavo, kad jei noriu pasirodyti, turiu eiti į kiemą su kalaviju rankoje.

— Gal galėtum padainuoti kokią nors pietiečių dainą? Mažyliui.

— Jei taip nori… — Semas pagalvojo. — Šią dainą, kai buvome maži ir būdavo laikas eiti miegoti, mums su seseria dainuodavo septonas. Ji vadinasi „Septyneto daina“.

Semas krenkštelėjo ir uždainavo.

O Tėvo veidas griežtas ir rūstus,

Jis skiria blogus darbus ir gerus,

Gyvenimus jis duoda ilgus ir trumpus,

Mažus vaikus jis myli.

Mums Motina gyvybę duoda,

Ir saugoja kiekvieną žmoną,

Ir meiliai šypsosi, kad būt visur taika,

Mažus vaikus ji myli.

Karžygys su priešais kaunas,

Ir gina mus, senus ir jaunus,

Lanku, skydu, kalaviju.

Mažus vaikus jis gina.

Senolė — išminties šaltinis,

Ji mato, kaip likimo taką minam,

Pakėlus lempą ji auksinę,

Vaikams parodo kelią.

O Kalvis dirba dieną ir nakčia,

Kad viskas būt gerai mums čia.

Jis kūju, plūgu ir liepsna

Mažiems vaikams tarnauja.

Mergelė šoka danguje,

Gyvena meilės kančioje,

Ji šypteli, ir paukščiai skrenda,

Sapnus mažyliams neša.

Septynetas, sukūręs mus,

Jie girdi mūs visus šauksmus,

Tad užsimerk ir būk ramus,

Jie mato jus, mažylius.

Tad užsimerk ir būk ramus,

Jie mato jus, mažylius.

Semas prisiminė, kad šią dainą dainavo su motina, kai jiedu migdė Dikoną. Tėvas išgirdo juos dainuojant ir supykęs įsiveržė į miegamąjį.

— Kad daugiau to negirdėčiau, — šiurkščiai įspėjo žmoną lordas Rendilas. — Tomis švelniomis septono dainomis vieną berniuką jau sugadinai, nori sugadinti ir jaunylį? — Tada jis pažvelgė į Semą ir pridūrė: — Jei būtinai turi dainuoti, eik ir dainuok seserims. Nenoriu, kad artintumeis prie mano sūnaus.

Džilės kūdikis užmigo. Jis buvo toks mažutis ir toks tylus, kad Semas dėl mažylio nerimavo. Jis nė vardo neturėjo. Semas užsiminė apie tai Džilei, bet ji paaiškino, girdi, blogas ženklas duoti vaikui vardą anksčiau, nei jam sukaks dveji metai. Mat tiek daug kūdikių mirdavo…

Ji vėl paslėpė krūtį po kailiais.

— Graži buvo daina, Semai. Tu gerai dainuoji.

— Išgirstum tu Dareoną. Jo balsas saldus kaip midus.

— Tą dieną, kai tapau Krasterio žmona, mes gėrėme saldžiausią midų. Tada buvo vasara, ne taip šalta, kaip dabar. — Džilė sumišusi pažvelgė į jį. — Kodėl dainavai tik apie šešis dievus? Krasteris visada sakydavo, kad jūs, pietiečiai, turite septynis.

— Septynis, — linktelėjo Semas, — bet apie Pašalietį niekas nedainuoja. — Pašaliečio veidas buvo mirties veidas. Vien prabilęs apie jį Semas pasijuto nejaukiai. — Mums reikėtų ką nors suvalgyti. Nors po kąsnelį.

Jau nieko nebuvo likę, tik juodos ir kietos kaip medis dešros. Semas atpjovė abiem po plonytį griežinėlį. Padaryti tai buvo taip sunku, kad jam net riešą įskaudo, bet jis buvo alkanas, tad darbavosi iki galo. Jei tuos griežinėlius ilgai kramtydavai, jie suminkštėdavo ir buvo gana skanūs. Krasterio žmonos buvo pagardinusios dešrą česnakais.

Kai jiedu pavalgė, Semas atsiprašė Džilės ir išėjo nusišlapinti ir pasirūpinti kumele. Pūtė žvarbus šiaurės vėjas ir eidamas jis girdėjo šnarant medžių lapus. Jam teko pralaužti ploną upokšnį kaustančio ledo plutą, kad kumelė galėtų atsigerti. Geriau įvesiu ją į vidų. Nubudęs kitą rytą jis nenorėjo pamatyti, kad jų kumelė per naktį mirtinai sušalo. Net jei taip atsitiktų, Džilė eitų pėsčia. Mergina buvo labai narsi, ne tokia kaip jis. Semas neišmanė, ką reikės su ja daryti, kai jiedu grįš į Juodąją pilį. Ji vis kartojo, kad, jei Semas norėtų, ji galėtų būti jo žmona, tačiau juodieji broliai žmonų neturėjo. Be to, jis buvo Tarlis iš Rago Kalvos ir negalėjo vesti tyržmogės. Teks ką nors sugalvoti. Kad tik apskritai gyvi pasiektume Sieną, daugiau niekas nesvarbu, visai nesvarbu.

Atvesti kumelę prie ilgosios menės nebuvo sunku, sunkiau sekėsi įtempti ją pro duris, bet Semas pasistengė. Kol jis įvedė gyvulį į vidų, Džilė jau snūduriavo. Jis pririšo kumelę kampe, įmetė į ugnį malkų, nusivilko sunkų apsiaustą ir įsirangė po kailiais šalia tyržmogės. Jo apsiausto pakako apsikloti visiems trims ir sulaikyti kūnų skleidžiamai šilumai.

Nuo Džilės trenkė pienu, česnakais ir senais, priplėkusiais kailiais, bet prie tų kvapų Semas jau buvo pripratęs. Semo galva, tie kvapai nebuvo blogi. Jam patiko miegoti šalia Džilės. Tuomet jis prisimindavo senus laikus, kai Rago Kalvoje gulėdavo vienoje didžiulėje lovoje kartu su seserimis. Tai baigėsi lordui Rendilui nusprendus, kad nuo tokio gulinėjimo jis darosi ištižęs kaip mergaitė. Bet miegodamas vienas šaltame savo kambarėlyje netapau nei tvirtesnis, nei drąsesnis. Semas klausė savęs, ką jį matydamas dabar pasakytų tėvas. Nužudžiau Kitą, milorde, Semas įsivaizdavo save sakantį, nudūriau jį obsidiano durklu, ir dabar mano prisiekę broliai vadina mane Semu Žudiku. Bet net svajonėse lordas Rendilas tik nepatikliai dėbtelėjo į sūnų.

Tą naktį jis sapnavo keistus sapnus. Semas grįžo į Rago Kalvą, į pilį, bet tėvo joje nebuvo. Dabar pilis priklausė Semui. Su juo buvo Jonas Snou. Ir lordas Mormontas, Senasis Lokys, ir Grenas, ir Paniurėlis Edas, ir Pipas, ir Rupūžius, ir visi kiti sargybos broliai, bet jie buvo apsirengę ne juodai, o spalvingais drabužiais. Semas sėdėjo prie stalo ant pakylos ir visus juos vaišino, storai pjaustydamas kepsnį didžiuoju tėvo kalaviju, vadinamu Širdžių Pražūtim. Svečiai dar valgė saldžius pyragėlius ir gėrė medumi paskanintą vyną, dainavo ir šoko ir visiems buvo šilta. Puotai pasibaigus jis nuėjo miegoti, tik ne į lordo miegamąjį, kur paprastai nakvodavo jo motina su tėvu, o į kambarį, kuriame kadaise miegodavo drauge su seserimis. Bet šį kartą didžiulėje minkštoje lovoje jo laukė ne seserys, o Džilė, ant nuogo kūno užsimetusi kailį, ir jai iš krūtų varvėjo pienas.

Staiga, sušalęs ir išsigandęs, jis pakirdo iš miego.

Laužas geso, žioravo tik raudonos žarijos. Oras, rodės, sukaustytas speigo — taip buvo šalta. Kampe kumelė žvengė ir užpakalinėmis kanopomis spardė sienos rąstus. Džilė sėdėjo prie laužo spausdama glėbyje kūdikį. Semas apsimiegojęs atsisėdo, o iš pražiotos jo burnos virto garas. Ilgąją menę gaubė tamsa ir šešėliai, buvo tamsu, nors į akį durk. Jam pašiurpo ant rankų gyvaplaukiai.

Nieko, nieko, tarė sau Semas. Sušalau, ir tiek.

Tada prie durų sujudėjo vienas iš šešėlių. Didelis šešėlis.

Aš dar sapnuoju, ėmė melstis Semas. Ak, dievai, padarykite taip, kad dar miegočiau, tegul tai būna košmaras. Jis negyvas, negyvas, mačiau jį mirštantį.

— Jis atėjo kūdikio, — sukūkčiojo Džilė. — Jis mažylį užuodžia. Ką tik gimęs kūdikis dvokia gyvybe. Jis atėjo gyvybės.

Didžiulis tamsus siluetas pasilenkęs įžengė pro duris, įėjo į menę ir ėmė kėblinti prie jų. Blausioje gęstančio laužo šviesoje šešėlis virto Mažuoju Polu.

— Eik sau, — dusliai tarstelėjo Semas. — Mums tavęs čia nereikia.

Polo rankos buvo apanglėjusios, veidas baltas kaip pienas, o akys spindėjo ryškiai mėlynai. Jo barzdą balino šerkšnas, o ant vieno peties tupėjo varnas, lesdamas jam skruostą, rydamas negyvas, balsvas mėsas. Semui neišlaikė pūslė ir jis pajuto kojomis tekančią šilumą.

— Džile, nuramink kumelę ir išvesk ją laukan. Greičiau.

— Tu… — sutrikusi tarstelėjo ji.

— Turiu durklą. Drakonų stiklo durklą. — Stodamasis jis pagrabinėjo ir surado ginklą. Pirmąjį durklą jis atidavė Grenui, bet, laimė, prieš sprukdamas iš Krasterio pilies, nepamiršo pasičiupti lordo Mormonto durklo. Dabar Semas laikė tvirtai suspaudęs jo kotą, traukdamasis nuo ugnies, nuo Džilės ir nuo kūdikio. — Polai.. — Semas norėjo kalbėti drąsiai, bet iš tiesų tik gailiai cyptelėjo. — Mažasis Polai. Ar pažįsti mane? Aš Semas, storulis Semas, Semas Bailys, tu miške mane išgelbėjai. Kai daugiau negalėjau žengti nė žingsnio, nešei mane. Niekas kitas nebūtų galėjęs to padaryti, o tu nešei. — Laikydamas rankoje durklą ir šniurkščiodamas, Semas traukėsi. Aš toks bailys. — Neskriausk mūsų, Polai. Prašau. Kodėl turėtum mus skriausti?

Džilė atatupsta ėmė slinktis kietomis purvinomis grindimis. Numirėlis pasuko galvą ir pažvelgė į ją, bet Semas sušuko: „NE!“ — ir jis vėl atsigręžė. Ant peties tupintis varnas iš jo blyškaus, pralesto skruosto atsikneibė dar gabalėlį mėsos. Durklą Semas laikė priešais save ir giliai alsavo, o jo plaučiai kilnojosi kaip kalvio dumplės. Džilė nusigavo į kitą ilgosios menės galą, prie kumelės. Dievai, įkvėpkite man drąsos, meldėsi Semas. Bent kartą įkvėpkite man truputėlį drąsos. Bent tiek, kad ji spėtų pabėgti.

Mažasis Polas žingtelėjo prie Semo. O Semas traukėsi tol, kol nugara atsirėmė į neobliuotų rąstų sieną. Jis abiem rankomis laikė durklą, kad šis nevirpėtų. Numirėlis drakonų stiklo, rodos, nebijojo. Galbūt nežinojo, kas tai yra. Jis ėjo lėtai, bet Mažasis Polas ir gyvas būdamas vaikščiojo negreitai. Semui už nugaros Džilė kažką murmėjo ramindama kumelę ir mėgindama vesti ją prie durų. Bet gyvulys, matyt, užuodė keistą ir šaltą numirėlio dvelksmą. Staiga ji ėmė spyriotis ir atsistojo piestu, priekinėmis kanopomis kapodama šalčio sustingdytą orą. Išgirdęs triukšmą, Polas nusisuko ir, rodės, į Semą daugiau nebekreipė dėmesio.

Daugiau nebuvo laiko nei galvoti, nei melstis, nei bijoti. Semvelis Tarlis puolė į priekį ir durklu smogė Mažajam Polui į nugarą. Pasisukęs šonu, numirėlis nepastebėjo jo artinantis. Varnas sukrankė ir pakilo į orą.

— Tu miręs! — durdamas riktelėjo Semas. — Tu miręs, miręs!

Jis badė ir rėkė, badė ir rėkė raižydamas sunkiame juodame Polo apsiauste dideles skyles. Į visas puses žiro drakonų stiklo duženos, mat durklo geležtė trupėjo atsitrenkusi į po vilna buvusius geležinius šarvus.

Semas sudejavo ir tamsos gaubiamame ore jam iš burnos išvirto baltas garas. Jis numetė niekam nereikalingą durklo kotą ir paskubomis pasitraukė atatupstas, o Mažasis Polas atsisuko į jį. Semui dar nespėjus išsitraukti kito savo durklo, plieninio, kurį turėjo kiekvienas brolis, juodos numirėlio rankos suspaudė jam pagurklį. Polo pirštai buvo tokie šalti, kad, rodės, degino. Jie prasmego minkštose kaklo klostėse ir sugniaužė gerklę. Bėk, Džile, bėk! — norėjo sušukti Semas, bet pravėręs burną negalėjo ištarti nė žodžio, tik gargtelėjo.

Nerangūs jo pirštai pagaliau užčiuopė durklą, bet, kai mėgino suvaryti jo geležtę numirėliui į pilvą, jos galas nuslydo geležiniais šarvų žiedais, durklas išsprūdo Semui iš rankos ir sukdamasis nukrito ant grindų. Mažojo Polo pirštai spaudė vis stipriau ir nenumaldomai, o paskui ėmė suktis į šoną. Jis ketina nurauti man galvą, apimtas nevilties pagalvojo Semas. Jo gerklė buvo tarsi užšalusi, o plaučiai degė. Jis trankė ir stūmė numirėlio riešus, bet nieko nepešė. Spyrė Polui į tarpkojį, bet veltui. Pasaulis susitraukė ir virto dviem mėlynomis žvaigždėmis, skausmas buvo gniuždantis, o šaltis toks baisus, kad sustingdė jam iš akių ištryškusias ašaras. Semas beviltiškai muistėsi ir trūkčiojo, o tada… puolė į priekį.

Mažasis Polas buvo augalotas ir galingas, bet Semas viršijo jį svoriu, be to, numirėliai buvo nevikrūs, — tuo jis įsitikino Kumštyje. Staigus judesys privertė Polą žingtelėti atatupstą, o tada ir gyvasis, ir numirėlis kartu plojosi ant grindų. Nuo smūgio Polas paleido Semui gerklę ir, kol šalti ir juodi pirštai vėl ją sugniaužė, šis spėjo paskubomis įkvėpti. Burnoje pajuto kraujo skonį. Semas pasuko galvą dairydamasis savo durklo ir jo žvilgsnį patraukė blausiai žioruojantis laužas. Ugnis! Iš jos buvo likę tik žarijos ir pelenai, ir vis dėlto… Jis negalėjo nei galvoti, nei kvėpuoti… Semas ėmė slinktis į šalį, traukdamas paskui save Polą… Jis mostagavo rankomis, pirštais čiuopė viską aplink, graibė, žarstė pelenus, kol pagaliau aptiko kažką karštą… apanglėjusį nuodėgulį — iš paviršiaus juodą, bet viduje dar žioruojantį gelsvai raudona šviesa… Semas jį suspaudė ir sugrūdo Polui į burną, bruko iš visų jėgų, net pajuto, kaip sutarškėjo numirėlio dantys.

Bet net ir tada numirėlis gerklės nepaleido. Prieš mirdamas Semas pagalvojo apie motiną, kuri jį mylėjo, ir tėvą, kurį jis apvylė. Kai jis pamatė pro išlūžusių Polo dantų tarpus vingiuojant dūmus, ilgoji menė sukosi ratu. Tada numirėlio veidą apgaubė liepsnos ir rankos gerklę paleido.

Sunkiai alsuodamas, Semas šiaip taip nusirito šalin. Numirėlis degė, šerkšnas nuo jo barzdos tirpo ir lašėjo, o smakras po šeriais anglėjo. Semas išgirdo klyktelint varną, bet Polas neišleido nė garso. Kai išsižiojo, pliūptelėjo liepsnos. O jo akys… Dingo, mėlynas jų švytėjimas dingo.

Semas nuropojo prie durų. Oras buvo toks šaltas, kad jį įkvepiant skaudėjo plaučius, bet… skaudėjo maloniai. Jis išvirto iš ilgosios menės.

— Džile! — pašaukė. — Džile, aš jį nužudžiau. Džile…

Ji stovėjo nugara atsirėmusi į burtmedį, laikydama glėbyje berniuką. Ją buvo apsupę numirėliai. Jų čia buvo kelios dešimtys, o gal ir dar daugiau… Vieni kadaise buvo tyržmogiai ir tebedėvėjo odas ir kailius, bet dauguma buvo… jo broliai. Semas čia matė Larką Seserinį, Švelniapėdį ir Railį. Četui ant kaklo pūpsantis riebalinis navikas buvo juodas, o jo šunvotės apledėjusios. O vienas atrodė kaip Heikas, nors tikrai negalėjai žinoti, nes jam trūko pusės galvos. Jie į gabalus suplėšė vargšę kumelę ir krauju pasruvusiomis rankomis tampė jos vidurius. Iš gyvulio pilvo kilo balsvas garas.

Semas suinkštė.

— Tai neteisinga…

Neteisinga. Jam ant peties nutūpė varnas. Neteisinga, baisu, neteisinga. Paukštis suplasnojo sparnais ir suriko kartu su Džile. Numirėliai jau buvo ją užspeitę. Semas girdėjo, kaip šnara tamsiai raudoni burtmedžio lapai, kaip jie šnabždasi jam nesuprantama kalba. Net žvaigždžių šviesa, rodos, ėmė virpčioti, o medžiai aplink juos dejuoti ir girgždėti. Semas Tarlis išbalo kaip drobė ir išsprogino akis. Krankliai! Jie tupėjo burtmedyje — šimtai, tūkstančiai kranklių, nutūpusių baltas kaip kaulai šakas, spoksančių iš lapų tankmės. Kai jie krankdavo, Semas matė pražiotus jų snapus ir išskėstus juodus sparnus. Įpykę, krankdami ir plasnodami, jie tarsi debesis leidosi ant numirėlių ir juos puolė. Paukščiai sūkuriu sukosi aplink Četo veidą ir kapojo jo mėlynas akis, jie aplipo Seserinį nelyginant musės, plėšė mėsos gabalus iš prakirstos Heiko galvos. Kranklių buvo tiek daug, kad pakėlęs galvą į dangų Semas nematė mėnulio.

Eikite, paragino ant peties tupintis paukštis. Eikite, eikite, eikite.

Semas pasileido tekinas pūtuodamas, iš burnos virstant garo tumulams. Aplink jį numirėliai mosavo rankomis gindamiesi nuo juodų juos puolančių sparnų ir aštrių snapų, grimzdami į baugią tylą, netrikdomą nė menkiausio niurnėjimo ar šūktelėjimo. Bet į Semą krankliai nekreipė dėmesio. Jis paėmė Džilę už rankos ir patraukė ją nuo burtmedžio.

— Turime bėgti.

— Tik… kur? — su kūdikiu glėbyje Džilė nuskubėjo paskui jį. — Jie papjovė mūsų kumelę, kaip mes be jos…

— Broli! — nakties tamsą perskrodė šūksnis, garsesnis už tūkstančio paukščių krankimą. Po medžiais ant briedžio sėdėjo vyras, nuo galvos iki kojų apsimuturiavęs juodais ir pilkais drabužiais su margais lopais. — Čionai! — riktelėjo raitelis. Jo veidą slėpė pakeltas gobtuvas.

Jis vilki juodus drabužius. Semas paragino Džilę bėgti pas jį. Briedis buvo didžiulis, tikras milžinas, per gogą dešimties pėdų aukštumo, beveik tokio pat platumo ragais. Žvėris atsiklaupė leisdamas jiedviem užlipti ant nugaros.

— Na štai, — tarė raitelis, ištiesęs pirštine apmautą ranką ir padėdamas Džilei užsiropšti ir atsisėsti jam už nugaros.

Tada atėjo Semo eilė.

— Dėkoju, — pūtuodamas tarė jis. Ir tik suspaudęs ištiestą ranką suprato, kad raitelis pirštinės nemūvėjo. Jo plaštaka buvo juoda ir šalta, o pirštai — kieti kaip akmuo.

Arija

Kai jie užjojo į kalvos viršūnę ir pamatė upę, Sandoras Kligeinas šiurkščiai sustabdė žirgą ir nusikeikė.

Dangus buvo tamsus ir apsiniaukęs, be to, pylė lietus, lašais tarsi dešimčia tūkstančių kalavijų kapodamas žalsvai rudą upės srovę. Ji tikrai ne mažiau kaip mylios pločio, dingtelėjo Arijai. Iš šniokščiančio vandens kyšojo pusšimčio medžių viršūnės, jie tarsi skęstantys žmonės šakomis mėgino įsikibti dangaus. Prie kranto buvo priplakta stora paklotė permirkusių lapų, o toliau upės vagoje Arijai prieš akis šmėstelėjo kažkas blyškus ir išpampęs — stipri srovė nešė nuskendusį elnią, o gal kritusį arklį. Ausis pagavo ir žemą, sunkiai girdimą dundesį, primenantį garsą, kurį prieš imdamas urgzti išleidžia šuo.

Sėdėdama balne Arija pasimuistė ir jai į nugarą įsirėžė Skaliko šarvų geležis. Kligeinas laikė ją apglėbęs; ant kairės, nudegusios rankos apsaugai jis buvo užsidėjęs plieninį vambrasą, bet anksčiau Arija matė jį keičiant tvarsčius, matė, kad ant tos rankos nėra odos ir žaizda šlapiuoja. Tačiau, jei nudegimai ir kėlė jam skausmą, Sandoras Kligeinas to neparodė.

— Ar čia Juodieji Vandenys?

Jie jojo taip ilgai per tamsą ir lietų, pro gūdžius miškus ir bevardžius kaimus, jog Arija visiškai nebesuvokė, kur jie atsidūrė.

— Tai upė, per kurią turime persikelti, daugiau tau nieko nereikia žinoti. — Kartais Kligeinas atsakydavo į Arijos klausimus, bet buvo ją įspėjęs, kad nemėgintų užmegzti pokalbio. Pirmą dieną jis pažėrė mergaitei daugybę įspėjimų. — Jei dar kartą man trenksi, surišiu rankas už nugaros, — pagrasino jis. — Dar kartą mėginsi bėgti, supančiosiu kojas. Dar kartą spygtelėsi, imsi rėkti arba man įkąsi, užkimšiu burną. Galime joti dviese arba galiu permesti tave skersai arklio nugaros surištą kaip skerdžiamą paršą. Rinkis.

Arija nusprendė joti, bet, kai jiedu pirmą kartą įsikūrė stovyklą, ji palaukė, kol, jos supratimu, Kligeinas užmigo, ir susirado didelį rantytą akmenį, kuriuo ketino suknežinti bjauriam savo pagrobėjui galvą. Tyli kaip šešėlis, tarė ji sau slinkdama prie jo, bet artintis reikėjo dar tyliau. Skalikas vis dėlto nemiegojo. O gal prabudo. Šiaip ar taip, jis atsimerkė, nusiviepė ir atėmė iš jos akmenį kaip iš mažo vaiko. Arija jam įspyrė, bet daugiau nieko negalėjo padaryti.

— Šį kartą atleisiu, — nusviedęs akmenį į krūmus pasakė jis Arijai. — Bet jei būsi tokia kvaila ir mėginsi dar kartą, tikrai skaudžiai nubausiu.

— Kodėl tiesiog nenužudai manęs kaip Mikos?! — riktelėjo Arija. Ji vis dar buvo nusiteikusi priešintis, labiau įpykusi nei išsigandusi.

Jis atsakė sučiupęs ją už tunikos priekio ir prisitraukęs arčiau, vos per colį nuo savo nudeginto veido.

— Jei dar kartą ištarsi tą vardą, taip primušiu, kad gailėsies, jog tavęs nenužudžiau.

Po to kiekvieną naktį, prieš eidamas miegoti, jis susukdavo Ariją į žirgo gūnią, o viršuje ir apačioje surišdavo virvėmis, tad ji būdavo suvystyta kaip kūdikis.

Tai turėtų būti Juodieji Vandenys, nusprendė Arija žiūrėdama, kaip lietaus lašai šiaušia vandens paviršių. Skalikas buvo Džofrio šuo; jis vilko ją į Raudonąją pilį ir ketino atiduoti Džofriui bei karalienei. Ji norėjo, kad pro debesis išlįstų saulė, — tada būtų galėjusi pasakyti, į kurią pusę jie keliauja. Kuo ilgiau Arija tyrinėjo ant medžių kamienų želiančias samanas, tuo labiau sutrikusi jautėsi. Prie Karaliaus Uosto Juodieji Vandenys nebuvo tokie platūs, bet tuomet dar nebuvo prasidėję lietūs.

— Brastų nebėra, — tarė Sandoras Kligeinas, — ir plaukti nerizikuočiau.

Persikelti neįmanoma, pagalvojo Arija. Lordas Berikas mus tikrai pasivys. Kligeinas šiurkščiai ragino juodą savo eržilą, tris kartus mėtė pėdas, norėdamas suklaidinti persekiotojus, kartą net pusę mylios jojo upokšnio vagos viduriu. Bet kiekvieną kartą žvilgtelėjusi atgal Arija vis tiek tikėdavosi išvysti bastūnus. Ji mėgino jiems padėti ir, kai eidavo į krūmus šlapintis, medžių kamienuose įrėždavo savo vardą, bet ketvirtą kartą taip besidarbuojant Kligeinas ją sučiupo ir teko liautis. Nesvarbu, guodėsi Arija, Toras ras mane savo liepsnose. Bet nerado. Bent jau iki šiol, o kai jiedu persikels per upę…

— Netoli turėtų būti Harovėjaus miestas, — pasakė Skalikas. — Ten, senojo karaliaus Andaharo arklidėse, lordas Rutas laiko dvigalvį vandens žirgą. Galbūt su juo galėsime persikelti.

Apie senąjį karalių Andaharą Arija nieko nebuvo girdėjusi. Taip pat niekada nebuvo mačiusi dvigalvio arklio, juolab galinčio risnoti vandeniu, bet nusprendė geriau nieko neklausinėti. Prikando liežuvį ir sėdėjo sustingusi, o Skalikas pasuko eržilo galvą ir nurisnojo kalvos ketera žemupio pusėn. Dabar bent jau lietus kirto jiems į nugaras. Arijai iki gyvo kaulo buvo įgrisęs vanduo, graužiantis akis, trukdantis matyti ir tekantis skruostais, tarsi ji verktų. Vilkai neverkia, priminė ji sau.

Buvo vos šiek tiek po vidurdienio, o dangus atrodė tamsus tarsi vakarėjant. Arija jau nebūtų galėjusi suskaičiuoti, kiek dienų jie neregėjo saulės. Ji buvo permirkusi iki siūlo galo, nuo jojimo jai skaudėjo sėdmenis ir visą kūną, ji čiaudėjo. Be to, dar ir karščiavo, o kartais imdavo nevalingai drebėti, bet kai pasakydavo Skalikui, kad serga, šis tik burbtelėdavo:

— Nusišluostyk nosį ir užsičiaupk.

Dabar bene pusę laiko jis miegodavo sėdėdamas balne pasitikėdamas, kad jo eržilas toliau trauks tuo provėžomis išraižytu keliu arba miško taku, kuriuo jie keliavo. Tai buvo eiklus ristūnas, beveik toks pat didelis kaip ir karo žirgas, tik daug greitesnis. Skalikas jį vadino Pašaliečiu. Kartą, Kligeinui šlapinantis prie medžio, sumetusi, kad galėtų nujoti ir jis nespėtų jos pagauti, Arija mėgino arklį pavogti. Bet Pašalietis jai vos galvos nenukando. Savo šeimininkui jis buvo paklusnus tarsi senas kuinas, o šiaip — nirtus juodis. Arija niekada nebuvo mačiusi žirgo, kuris taip kandžiotųsi ar spardytųsi.

Kelias valandas jiedu jojo palei upę, perbrido du į ją įtekančius drumstus upokšnius ir pagaliau pasiekė vietą, apie kurią kalbėjo Sandoras Kligeinas.

— Lordo Harovėjaus miestas, — tarė Skalikas, o pamatęs jį pridūrė: — Po septyniais perkūnais!

Miestas buvo apsemtas ir apleistas. Kylantis upės vanduo išsiliejo iš krantų. Iš Harovėjaus miesto buvo likęs tik viršutinis smuklės aukštas glaistytomis pinučių sienomis, septynkampis nuskendusios septos kupolas, du trečdaliai akmeninio apvalaus bokšto, keli apipeliję šiaudiniai trobų stogai ir kaminų miškas.

Bet Arija pamatė, kad iš bokšto rūksta dūmai, o po skliautiniu langu, stipriai pririštas, plūduriuoja plokščiadugnis laivas. Tame laive buvo gera dešimtis skylių irklams ir pora didžiulių, iš medžio išskaptuotų arklių galvų: viena — pirmagalyje, kita — paskuigalyje. Dvigalvis arklys, dingtelėjo jai. Denio viduryje pūpsojo medinė pašiūrė velėna dengtu stogu, o kai Skalikas prisidėjo prie burnos delnus ir pašaukė, po akimirkos iš jos išvirto du vyrai. Trečias pasirodė apvaliojo bokšto lange, laikydamas užtaisytą arbaletą.

— Ko nori?! — šūktelėjo jis, perrėkdamas vandens šniokštimą.

— Perkelkite mus! — atsiliepdamas riktelėjo Skalikas.

Laive buvę vyrai trumpai pasitarė. Vienas iš jų, žilstelėjęs ir gunktelėjęs vyras storomis rankomis, priėjo prie turėklų.

— Teks mokėti!

— Sumokėsiu!

Kuo? — nusistebėjo Arija. Bastūnai atėmė Kligeino auksą, bet galbūt lordas Berikas paliko jam šiek tiek sidabro arba variokų? Keltas neturėtų kainuoti daugiau nei porą variokų…

Keltininkai vėl ėmė tartis. Pagaliau gunktelėjęs vyras pasisuko ir šūktelėjo. Pasirodė dar šeši vyrai, smaukdamiesi aukštyn gobtuvus, kad nelytų ant galvų. Dar daugiau jų išlipo per tvirtovės langą ir nušoko ant denio. Bene pusė iš jų buvo labai panašūs į gunktelėjusį vyrą, matyt, jo giminaičiai. Keli jų atrišo grandines ir pasiėmė ilgas kartis, o kiti pro skyles iškišo irklus plačiomis mentėmis. Keltas pasisuko ir, tolygiai irkluojamas, palengva nuplaukė link seklumos. Sandoras Kligeinas nusileido nuo kalvos jo pasitikti.

Kai laivo galas dunkstelėjo į kalvos šlaitą, keltininkai atidarė plačias duris po drožinėta arklio galva ir iškišo sunkų ąžuolinį lieptą. Prie vandens Pašalietis stabtelėjo, bet Skalikas kulnais bakstelėjo eržilui į šonus ir paragino jį žengti lieptu. Denyje jų laukė gunktelėjęs vyras.

— Ne per šlapia, sere? — šypsodamasis paklausė jis.

Skalikas nemaloniai vyptelėjo.

— Man reikia tavo laivo, o ne kvailų juokelių.

Jis nulipo nuo žirgo ir nutraukė Ariją. Vienas iš įgulos narių ištiesė ranką, norėdamas paimti Pašalietį už kamanų.

— Tavim dėtas, neimčiau, — tarstelėjo Kligeinas, o arklys tuo metu spyrė. Vyras atšoko, paslydęs ant aplyto denio skaudžiai plojosi ant sėdynės ir nusikeikė.

Gunktelėjęs keltininkas jau nesišypsojo.

— Galime tave perkelti, — susiraukęs pareiškė jis. — Bet tai tau kainuos auksinę monetą. Dar vieną turėsi pridėti už arklį. O trečią — už berniuką.

— Trys drakonai? — paklausė Kligeinas ir nusikvatojo. — Už tris drakonus man turėtų atitekti ši prakeikta gelda.

— Praeitais metais gal taip ir būtų buvę. Bet, kai upė šitaip ištvinusi, man reikia papildomos įgulos darbuotis su kartimis ir irkluoti, kad pagavusi srovė nenuneštų mūsų šimto mylių ir netėkštų į jūrą. Pats rinkis. Arba trys drakonai, arba išmokyk tą savo pragaro arklį vaikščioti vandens paviršiumi.

— Mėgstu sąžiningus plėšikus. Tegul bus, kaip nori. Trys drakonai… kai sveikus ir gyvus išleisite mus šiauriniame krante.

— Monetas gausiu dabar, arba niekur neplauksime.

Vyras ištiesė įdiržusį delną.

Kligeinas pažvangino savo ilgąjį kalaviją ir išsitraukė jį iš makštų.

— Ir tu rinkis. Auksas šiauriniame krante arba plienas pietiniame.

Keltininkas pažvelgė Skalikui į akis. Ir Arija suprato, kad jam nepatiko tai, ką ten pamatė. Jis turėjo daugiau kaip dešimtį vyrų, — stiprių vyrų, ginkluotų irklais ir kietmedžio kartimis, — bet nė vienas nepuolė jam į pagalbą. Kartu Sandorą Kligeiną jie būtų įveikę, bet, kol būtų pargriovę, šis tris ar keturis iš jų būtų spėjęs nukauti.

— Iš kur man žinoti, kad tikrai sumokėsi? — pgalvojęs paklausė gunktelėjęs vyras.

Jis nesumokės! — norėjo surikti Arija, bet laiku prikando lūpą.

— Prisiekiu riterio garbe, — rimtu veidu pareiškė Skalikas.

Jis net ne riteris. Bet šių žodžių Arija taip pat neištarė garsiai.

— To pakaks, — nenoromis burbtelėjo keltininkas. — Ateikite, perkelsime jus dar prieš sutemstant. Prisirišk arklį, nenoriu, kad plaukiant jis išsigąstų. Jei tu ar tavo sūnus norite pasišildyti, kajutėje yra žarijų gorė.

Aš nesu paikšis jo sūnus! — įniršo Arija. Tai buvo dar blogiau, nei būti laikomai berniuku. Ji taip įsiuto, kad vos nepasakė jiems, kas ji iš tiesų tokia, bet Sandoras Kligeinas čiupo ją už pakarpos ir nuvilko nuo denio.

— Kiek kartų turiu sakyti, kad užčiauptum savo prakeiktą burną? — Jis stipriai ją papurtė — net dantys sutarškėjo — ir paleido. — Eik į vidų ir džiovinkis, kaip tas vyras ir sakė.

Arija padarė kaip liepta. Didelėje gorėje žioravo rausvos žarijos, nuo jų kajutė buvo taip prikaitusi, kad nebuvo kuo kvėpuoti. Malonu buvo prie žarijų stovėti, šildytis rankas ir truputį prasidžiovinti drabužius, bet, vos pajutusi po kojomis linguojant grindis, Arija pro priekines duris vėl išėjo ant denio.

Dvigalvis arklys palengva plaukė per seklumą laviruodamas tarp apsemtų Harovėjaus kaminų ir stogų kraigų. Daugiau kaip dešimt vyrų plušo prie irklų, o dar keturi ilgomis kartimis atsistumdavo nuo visko, prie ko pernelyg priartėdavo: nuo akmens, medžio, apsemto namo. Gunktelėjęs vyras laikė vairą. Lietus barbeno į glotnias denio lentas ir taškė aukštai iškilusias, iš medžio išdrožtas arklių galvas laivo priekyje ir užpakalyje. Arija vėl permirko, bet tai jai buvo nė motais. Ji norėjo viską matyti. Ji atkreipė dėmesį, kad vyras su arbaletu tebestovi apvaliojo bokšto lange. Laivui praplaukiant, jis nulydėjo Ariją žvilgsniu. Ji svarstė, ar jis ir yra lordas Rutas, apie kurį užsiminė Skalikas. Jis visai nepanašus į lordą. Bet, kita vertus, ji taip pat nebuvo panaši į ledi.

Kai paliko miestą ir išplaukė į tikrą upę, srovė juos ėmė nešti gerokai smarkiau. Pro pilką lietaus maršką Arija toli krante vos įžiūrėjo aukštą akmeninį stulpą, be jokios abejonės, žymintį prieplauką, bet, vos jį išvydusi, sumetė, kad jie plaukia priešinga kryptimi, pasroviui. Dabar irklininkai darbavosi išsijuosę ir iš visų jėgų kovojo su šėlstančia upe. Pro šalį sūkuriuodami plaukė lapai ir nulaužtos šakelės — taip greitai, tarsi būtų paleisti iš svaidyklės. Vyrai su kartimis, persisvėrę per bortus, stūmė šalin viską, kas buvo pernelyg arti laivo. Be to, čia ir vėjas pūtė stipresnis. Kai tik atsisukdavo pažvelgti prieš srovę, Arija gaudavo į veidą lietaus šuorą. Deniui supantis, Pašalietis žvengė ir spardėsi.

Jei iššokčiau per bortą, upės srovė nuneštų mane greičiau, nei Skalikas susigaudytų, jog dingau. Arija žvilgtelėjo per petį ir pamatė Sandorą Kligeiną, tramdantį išsigandusį žirgą ir mėginantį jį nuraminti. Daugiau tokios geros progos nuo jo pasprukti ji neturės. Tačiau galiu nuskęsti. Jonas sakydavo, kad Arija plaukia kaip žuvis, bet tokioje upėje būtų nelengva net žuviai. Ir vis dėlto nuskęsti galbūt būtų buvę geriau nei atsidurti Karaliaus Uoste. Prisiminusi Džofrį, ji nuslinko į laivo pirmagalį. Upės vandenys buvo drumsti, rusvi, dumbluoti, čaižomi lietaus ir priminė sriubą. Arija pasvarstė, ar vanduo labai šaltas. Aš ir taip jau visa permirkusi, labiau nesušlapčiau. Ji uždėjo ranką ant turėklo.

Bet Arijai dar nespėjus iššokti kažkas garsiai riktelėjo ir ji atsisuko. Nešini kartimis, keltininkai bėgo į laivo pirmagalį. Kelias akimirkas ji nesusigaudė, kas čia vyksta. Paskui pamatė: tiesiai prie jų plaukė didžiulis ir tamsus medis šaknimis į viršų. Srovė jį nešė virš vandens styrančiomis, susiraizgiusiomis šaknimis ir šakomis, tarsi rankas ištiesusią didžiulę jūrų pabaisą. Irklininkai kaip pašėlę mentėmis kabino vandenį stengdamiesi išvengti susidūrimo — medis galėjo apversti laivą arba pramušti korpusą. Senis nusuko vairą į priešingą pusę ir arklio pirmagalys ėmė suktis pasroviui, bet per lėtai. Rudas ir juodas, visas blizgantis, medis lėkė prie jų nelyginant taranas.

Medžiui priartėjus prie laivo pirmagalio per mažiau nei dešimt pėdų, dviem įgulos nariams vis dėlto pavyko įremti į kliūtį ilgas kietmedžio kartis. Viena perlūžo ir lūždama taip pratisai triokštelėjo, jog atrodė, kad pusiau lūžta keltas. Bet antrajam keltininkui pavyko stipriai stumtelėti medžio kamieną ir šiaip taip išvengti susidūrimo. Medis praplaukė vos per kelis colius nuo laivo, o jo šakos tarsi nagai brūkštelėjo per išdrožtą žirgo galvą. Ir staiga, kai jie jau manė laimingai išsisukę, viena iš medžio pabaisos šakų dunkstelėjo ir nubruožė laivo korpusu. Keltas sudrebėjo, Arija paslydo ir skaudžiai parklupo ant vieno kelio. Vyrui su perlūžusia kartimi ne taip labai pasisekė. Arija išgirdo jį riktelint ir pamatė verčiantis per bortą. Jį akimirksniu prarijo šėlstantis rudas vanduo ir, kol Arija atsistojo, nelaimingasis jau buvo dingęs. Vienas iš keltininkų čiupo virvę su ant galo surišta kilpa, bet… nebebuvo kam jos mesti.

Gal bangos jį išneš kur nors žemupyje, mėgino guostis Arija, tačiau jautė, jog tai tuščia viltis. Noras šokti į vandenį jai išgaravo. Kai Sandoras Kligeinas riktelėjo eiti vidun, o jei ne, pažadėjo primušti, ji klusniai nuėjo. Tuo metu keltą buvo stengiamasi grąžinti į reikiamą kursą ir plaukti prieš srovę, nors upė nenorėjo nieko daugiau, tik nunešti laivą į jūrą.

Krantą jie pasiekė nutolę per dvi mylias upe žemyn nuo įprastos švartavimosi vietos. Laivas taip sunkiai dunkstelėjo į krantą, kad lūžo dar viena kartis ir Arija vėl vos nepargriuvo. Sandoras Kligeinas užkėlė ją ant Pašaliečio nugaros, tarsi ji būtų svėrusi ne daugiau už lėlę. Laivo įgula žiūrėjo į juodu nuvargusiais, apsiblaususiais žvilgsniais, tik gunktelėjęs vyras buvo žvalus ir vėl ištiesė delną.

— Šeši drakonai, — pareikalavo jis. — Trys už perkėlimą, o kiti trys — už prarastą žmogų.

Sandoras Kligeinas pasirausė savo kapše ir pliaukštelėjo keltininkui į delną pluoštą suglamžytų pergamento lapų.

— Štai. Imk dešimt.

— Dešimt? — Keltininkas sutriko. — Kas čia?

— Mirusio vyro raštas, kad jis skolingas maždaug devynis tūkstančius drakonų. — Skalikas liuoktelėjo į balną Arijai už nugaros ir nemaloniai nusišypsojo. — Dešimt iš jų — tavo. Vieną gražią dieną grįšiu pasiimti likusių, tad, žiūrėk, jų neišleisk.

Vyras pašnairavo į pergamentą.

— Raštas. Kokia man nauda iš rašto? Žadėjai atsiskaityti auksu. Garantavai riterio garbe.

— Riteriai neturi jokios prakeiktos garbės. Laikas įsikalti tai į galvą, seni.

Skalikas paragino Pašalietį ir šuoliais pasileido per lietų. Keltininkai palydėjo juos keiksmais ir pora sviestų akmenų. Nei į žodžius, nei į akmenis Kligeinas nekreipė dėmesio ir netrukus jie pasislėpė medžių teikiamoje prieblandoje, o upės ošimas jiems už nugaros vis labiau silpo.

— Iki ryto keltas atgal negrįš, — pasakė jis, — be to, ta šutvė daugiau netikės popieriniais pažadais, žarstomais kitų persikelti norėsiančių kvailių. Jei tavo bičiuliai mus vejasi, jiems reikės velniškai stiprių plaukikų.

Arija susigūžė ir nepratarė nė žodžio. Valar morgulis, niūriai pagalvojo ji. Sere Ilinai, sere Merinai, karaliau Džofri, karaliene Sersėja. Dunsenai, Poliveri, Meiluti Rafai, sere Gregori ir Kutuli. Ir Skalike, Skalike, Skalike.

Kai lietus liovėsi ir debesys prasisklaidė, Arija drebėjo ir taip baisiai čiaudėjo, kad Kligeinas nutarė nakčiai sustoti ir net pamėgino užkurti laužą. Bet malkos, kurių jis pririnko, pasirodė per drėgnos. Kad ir kaip stengėsi, ugnis niekaip neįsidegė. Pagaliau suirzęs jis išspardė pagalius.

— Po septyniais pragarais! — nusikeikė jis. — Negaliu pakęsti laužų.

Jiedu susėdo po ąžuolu ant šlapių akmenų, klausydamiesi lėto, nuo lapų lašančio vandens teškenimo, ir pavalgė šaltą vakarienę: užkando sužiedėjusios duonos, apipelijusio sūrio ir rūkytos dešros. Skalikas mėsą pjaustė durklu, bet pamatęs, kad Arija nenuleidžia nuo ginklo akių, prisimerkė.

— Net negalvok apie tai, — įspėjo.

— Ir negalvojau, — pamelavo ji.

Jis prunkštelėjo norėdamas parodyti, kad taip ir manė, bet davė jai storą griežinį dešros. Nenuleisdama nuo Skaliko akių, Arija ėmė jį čiaumoti.

— Niekada nemušiau tavo sesers, — pasakė Skalikas, — bet, jei priversi mane, tave sumušiu. Liaukis ieškojusi būdų mane nužudyti. Tau nieko gero iš to nebus.

Arija nežinojo, ką turėtų į tai atsakyti. Čiaumodama dešrą, šaltai jį nužvelgė. Nepajudinama kaip akmuo, pagalvojo.

— Tu bent jau žiūri man į veidą. Tavo garbei turiu tai pripažinti, vilkų mergaite. Kaip jis tau patinka?

— Nepatinka. Jis visas nudegęs ir bjaurus.

Pasmeigęs ant durklo ašmenų, Kligeinas padavė jai gabalėlį sūrio.

— Tu kvailelė. Kas tau iš to, jei pabėgtum? Tave sučiuptų dar baisesnis žmogus.

— Nesučiuptų, — paprieštaravo Arija. — Baisesnių už tave nėra.

— Nesutikai mano brolio. Kartą Gregoris nužudė žmogų vien už tai, kad šis knarkė. Saviškį.

Kai jis plačiai nusišypsojo, nudegusi veido oda įsitempė, burna persikreipė ir į ją buvo nemalonu žiūrėti. Toje pusėje lūpų nebuvo ir ausies buvo likęs tik kauburėlis.

— Pažinojau tavo brolį. — Gerai pagalvojusi Arija nusprendė, kad vis dėlto Kalnas buvo baisesnis. — Pažinojau ir jį, ir Dunseną, ir Poliverį, ir Rafą Meilutį, ir Kutulį.

Skalikas, rodos, nustebo.

— Kaip brangiausia Nedo Starko dukrelė galėjo susipažinti su tokiais tipais? Gregoris savo augintinių žiurkių į dvarą niekada nesineša.

— Susipažinau su jais kaime. — Ji suvalgė sūrį ir pasiėmė kriaukšlį sužiedėjusios duonos. — Kaime prie ežero, kur jie pagavo Gendrį, mane ir Pyragėlį. Jie sučiupo ir Lomį Žaliarankį, bet Meilutis Rafas jį nužudė, nes jo koja buvo sužeista.

Kligeinas vyptelėjo.

— Sugavo tave? Mano brolis buvo tave sugavęs? — Tai jį prajuokino, jis nusikvatojo, bet niūriai, nemaloniai, tarsi dundantis griaustinis. — Gregoris taip ir nesuprato, ką turi rankose, ar ne? Negalėjo suprasti, kitaip besispardančią ir klykiančią būtų atitempęs tave į Karaliaus Uostą ir numetęs Sersėjai ant kelių. Ak, kaip tai būtų buvę miela! Reiks nepamiršti pasakyti to broliui, prieš išpjaunant jam širdį.

Jis jau ne pirmą kartą kalbėjo, kad nužudys Kalną.

— Bet jis — tavo brolis, — nedrąsiai pratarė Arija.

— Ar niekada neturėjai brolio, kurį troškai nudėti? — Jis vėl nusijuokė. — Arba galbūt sesers? — Matyt, Skalikas Arijos veide kažką įžvelgė, nes pasilenkė arčiau. — Sansa. Tai Sansa, ar ne? Tikra vilkė nori nužudyti gražiąją paukštę.

— Ne, — atšovė Arija. — Norėčiau nudėti tave.

— Dėl to, kad perkirtau pusiau tavo draugužį? Esu nužudęs daug daugiau žmonių nei vien jį, patikėk. Manai, kad dėl to esu pabaisa. Na, gal ir taip, bet, kita vertus, išgelbėjau tavo seseriai gyvybę. Tą dieną, kai minia nutraukė ją nuo žirgo, prasibroviau pro žmones ir grąžinau ją į pilį, kitaip ją būtų ištikęs Lolisės Stokvort likimas. Ir ji man padainavo. Tu to nežinai, ar ne? Tavo sesuo padainavo man mielą dainelę.

— Meluoji, — rėžė Arija.

— Nežinai nė pusės to, ką įsivaizduoji žinanti. Juodieji Vandenys? Po septyniais pragarais, kaip tau atrodo, kur mes? Kaip manai, kur traukiame?

Girdėdama paniekos persmelktą jo balsą, Arija sudvejojo.

— Į Karaliaus Uostą, — atsakė. — Gabeni mane pas Džofrį ir karalienę.

Ir staiga susiprotėjo, kad klysta, tai buvo galima nuspėti jau vien iš to, kaip Kligeinas uždavė klausimus. Bet kažką ji turėjo pasakyti.

— Kvaila akla vilkiūkštė… — Jo balsas buvo šiurkštus ir nemalonus kaip geležies džeržgimas. — Po galais Džofrį, po galais karalienę, po galais ir tą persisukusį mažą pabaisą, kurį ji vadina savo broliu. Jų mieste daugiau reikalų neturiu, nutraukiau visus ryšius su karaliaus sargyba ir su Lanisteriais. Klausiu tavęs, ką bendra turi šuo ir liūtas? — Pasiėmęs odmaišį su vandeniu, jis godžiai atsigėrė. Nusibraukęs burną, pasiūlė vandens Arijai ir pridūrė: — Ta upė buvo Trišakis, mergaite. Trišakis, o ne Juodieji Vandenys. Jei gali, prisimink žemėlapį. Rytoj pasieksime Karališkąjį kelią. O tada nesunkiai nusigausime iki Dvynių. Tai aš grąžinsiu tave motinai. Ne taurusis Žaibo lordas ir ne liepsnojantis apsimetėlis žynys, tas pabaisa. — Pamatęs Arijos veido išraišką, jis šyptelėjo. — Manai, tik tavo draugai bastūnai geba suuosti gerą išpirką? Dondarionas pasiėmė mano auksą, tad aš pasiėmiau tave. Sakyčiau, esi verta dukart tiek, kiek jie iš manęs išplėšė. Galbūt net ir daugiau, jei parduočiau tave Lanisteriams, kaip kad baiminaisi, bet aš to nedarysiu. Net ir šuniui nusibosta būti nuolat spardomam. Jei Jaunasis Vilkas turi bent tiek smegenų, kiek dievai atseikėjo rupūžei, jis pakels mane į lordus ir paprašys, kad stočiau pas jį tarnauti. Jam manęs reikia, nors galbūt jis to dar nesuvokia. Gal dėl jo aš net Gregorį nužudysiu. Jam tai tikrai patiks.

— Robas niekada nepriims tavęs į tarnybą, — atšovė Arija. — Tik jau ne tave.

— Tada paimsiu tiek aukso, kiek tik galiu panešti, nusijuoksiu jam į veidą ir josiu sau. Jei jis manęs nepriims, turėtų būti išmintingas ir mane nužudyti, bet to nepadarys. Kiek girdėjau, jis per daug atsigimęs į tėvą. Man tai tik į naudą, aš vis tiek išlošiu. Tu irgi, vilkiūkšte. Tad liaukis verkšlenusi, liaukis atžariai su manimi kalbėjusi, nes man tai jau nusibodo. Užsičiaupk, daryk, ką liepsiu, ir galbūt net suspėsime į tas prakeiktas tavo dėdės vestuves.

Jonas

Kumelė pūtavo, bet Jonas negalėjo leisti jai pailsėti. Turėjo pasiekti Sieną anksčiau už magnarą. Jei būtų turėjęs balną, būtų jame pamiegojęs, bet neturėjo, tad išsilaikyti kumelei ant nugaros buvo sunku net ir būdraujant. Sužeistą koją vis labiau skaudėjo. Jonas nedrįso ilsėtis tiek, kad žaizda užsitrauktų. Užuot ramiai gulėjęs, jis iš naujo ją perplėšdavo kaskart, kai sėsdavo ant kumelės.

Užjojęs į kalvos viršūnę ir priešais pamatęs rudą, provėžomis išraižytą Karališkąjį kelią, per lygumas ir kalveles vingiuojantį į šiaurę, jis patapšnojo kumelei per kaklą ir tarė:

— Dabar mums belieka traukti šiuo keliu, gerute. Netrukus pasieksime Sieną.

Jono koja buvo sustirusi nelyginant medis, o nuo prasidėjusio karščiavimo jam taip sukosi galva, kad du kartus apsižiūrėjo jojantis priešinga kryptimi.

Netrukus pasieksime Sieną. Jam prieš akis iškilo draugai, bendrojoje menėje gurkšnojantys prieskoniais pagardintą vyną. Hobą jis tikriausiai ras besičiupinėjantį su savo katilais, Donalą Nojų — stovintį prie žaizdro, meisterį Eimoną — savo kambariuose, po varnų narvais. O Senąjį Lokį? O Semą, Greną, Paniurėlį Edą, Daiveną mediniais dantimis… Jonui beliko viltis, kad bent kai kurie iš jų ištrūko iš Pirmųjų Žmonių Kumščio.

Apie Igritę jis taip pat daug galvojo. Prisiminė jos plaukų kvapą, jos kūno šilumą ir… jos veido išraišką, kai perrėžė seniui gerklę. Neturėjai teisės jos mylėti, atsklido silpnas vidinis balsas. Neturėjai teisės jos palikti, atkakliai kartojo kitas balsas. Jonas svarstė, ar jo tėvas irgi buvo draskomas tokių prieštaravimų, kai paliko jo motiną ir grįžo pas ledi Ketliną? Jis buvo įsipareigojęs ledi Stark, o aš esu įsipareigojęs Nakties sargybai.

Jis vos neprajojo per Kurmių miestą dėl karščiavimo nė nesuvokęs, kur atsidūrė. Dauguma gyvenamųjų namų buvo po žeme, dylančio mėnulio šviesoje buvo matyti tik kelios lūšnelės. Viešnamį atstojo pašiūrė, ne didesnė už išvietę; raudonas jos žibintas girgždėdamas suposi vėjyje tarsi į tamsą besistebeilijanti, krauju pasruvusi akis. Jonas nulipo nuo kumelės šalia esančiose arklidėse — šlumštelėjo nerangiai, iš skausmo šūktelėjo ir pažadino du arklininkus.

— Man reikia pailsėjusio arklio, pabalnoto ir su apynasriu bei vadžiomis, — valdingai pasakė jis vaikinukams. Šie iš karto atvedė žirgą; dar atnešė odmaišį vyno ir puskepalį juodos duonos. — Pakelkite miestiečius, — paragino juos Jonas. — Įspėkite žmones. Į pietus nuo Sienos eina tyržmogiai. Pasiimkite mantą ir skubėkite į Juodąją pilį.

Skaudama koja ir sukandęs dantis, jis šiaip taip užsėdo ant juodo arklio, kurį jam davė vaikinai, ir negaišuodamas pasileido į šiaurę.

Kai rytiniame dangaus pakraštyje žvaigždės ėmė blėsti, jam prieš akis iškilo Siena, dunksanti virš medžių ir besidraikančio ryto rūko. Atspindėdamas mėnesienos šviesą, ledas tviskėjo. Jonas paragino arklį ir purvinu, slidžiu keliu jojo tol, kol pamatė akmeninius Juodosios pilies bokštus ir iš rąstų pastatytus namus, tarsi sulaužyti vaikų žaislai netvarkingai išmėtytus po didžiule ledo uola. Tuo metu, apšviesta pirmųjų tekančios saulės spindulių, Siena jau tviskėjo rožine ir ryškiai raudona spalva.

Jojančio pro nuošalesnius pastatus, Jono nesustabdė jokie sargybiniai. Niekas nepastojo jam kelio. Iš Juodosios pilies, rodės, buvo likę tik griuvėsiai, kaip ir iš Pilkosios sargybos. Kiemų grindinio plyšiuose žėlė ruda šiurkšti žolė. Ant Flinto kareivinių stogo tebegulėjo senas sniegas, jo pusnys buvo užklojusios visą šiaurinę Hardino bokšto pusę, kuriame, prieš tapdamas Senojo Lokio tarnu, Jonas nakvodavo. Ant Lordo vado bokšto, tose vietose, kur pro langus veržėsi dūmai, buvo matyti suodžių ruožai. Po gaisro Mormontas persikėlė į Karaliaus bokštą, bet ir jame Jonas nematė šviesos. Būdamas žemai, jis negalėjo pasakyti, ar ant Sienos viršaus, septynių šimtų pėdų aukštyje budi sargybiniai, bet ant didžiulių vingiuotų laiptų, tarsi milžiniškas medinis žaibas įsirėžusių į pietinį Sienos šlaitą, nematė nė vieno.

Tačiau iš ginklinės kamino rūko dūmas; menkutis, pilkšvame šiaurės danguje beveik nematomas, bet vis dėlto dūmas. Nulipęs nuo arklio, Jonas nuklibinkštavo prie ginklinės. Pro atidarytas duris nelyginant karštas vasaros alsavimas plūstelėjo šiluma. Viduje vienarankis Donalas Nojus prie laužo pūtė dumples. Išgirdęs triukšmą, jis pakėlė galvą.

— Jonas Snou?

— Tas pats…

Nepaisydamas karščiavimo, išsekimo, sužeistos kojos, magnaro, senio, Igritės ir Menso, nepaisydamas visko, Jonas nusišypsojo. Jam buvo gera grįžti, gera buvo vėl pamatyti pilvotą Nojų, jo kalvio dumples ir jo skruostus, apsipylusius juodais barzdos šeriais.

Kalvis paleido dumples.

— Tavo veidas…

Jonas buvo beveik užmiršęs, kad jo veidas irgi sužalotas.

— Várgas mėgino išlupti man akį.

Nojus susiraukė.

— Nesvarbu, subjauroto ar sveiko, bet tavo veido tikrai jau nesitikėjau pamatyti. Girdėjome, kad perbėgai ir susidėjai su Mensu Plėšiku.

Kad neparvirstų, Jonas įsikibo į duris.

— Kas tau taip sakė?

— Džarmanas Bakvelas. Jis grįžo prieš dvi savaites. Jo žvalgai tvirtina savo akimis matę tave jojantį tyržmogių kolonoje ir vilkintį avikailio apsiaustą. — Nojus atidžiai jį nužvelgė. — Matau, kad jų kalbos apie apsiaustą teisingos.

— Viskas, ką jie sakė, yra tiesa, — pripažino Jonas. — Viskas iki paskutinio žodžio.

— Gal man jau traukti kalaviją ir paleisti tau žarnas?

— Ne. Aš tik vykdžiau įsakymą. Paskutinį Korino Pusrankio įsakymą. Nojau, kur įgula?

— Gina Sieną nuo tavo bičiulių tyržmogių.

— Taip, bet kur?

— Visur. Harma Šungalvė pastebėta netoli Miško sargybos prie duburio, Barškalas — prie Ilgosios Kalvos, Verksnys — prie Ledkraščio. Palei visą Sieną… Jie čia, jie čia, jie kopia į Sieną netoli Karalienės vartų, kapoja Pilkosios sargybos vartus, telkiasi prie Rytų sargybos… Bet, vos pamatę juodą apsiaustą, sprunka. O kitą dieną pasirodo jau kitoje vietoje.

Jonas užgniaužė dejonę.

— Apsimetėliai. Mensas nori, kad mes išsiskirstytume, argi nematai? — Ir Bouvenas Maršas jiems pakluso. — Vartai čia. Čia jie ir puls.

Nojus perėjo per kambarį.

— Tavo koja permirkusi krauju.

Jonas abejingai žvilgtelėjo žemyn. Tai buvo tiesa. Žaizda vėl atsivėrė.

— Strėlė pervėrė…

— Tyržmogio strėlė. — Tai nebuvo klausimas. Nojus turėjo tik vieną ranką, bet ši buvo tikrai raumeninga. Jis pasilenkė, apglėbė Joną, kad šis nepargriūtų. — Tu išbalęs kaip drobė, be to, karščiuoji. Nuvesiu tave pas Eimoną.

— Nėra laiko. Tyržmogiai — pietuose nuo Sienos, nuo Karalienės Karūnos jie traukia čionai ketindami pralaužti vartus.

— Kiek jų? — Nojus, galima sakyti, nešė Joną prie durų.

— Šimtas ir dvidešimt, be to, kaip tyržmogiai, jie gerai ginkluoti. Turi bronzinius šarvus, plieninių ginklų. Kiek vyrų čia liko?

— Truputį daugiau nei keturiasdešimt, — atsakė Donalas Nojus. — Luoši, ligoti ir dar keli tarnybai besiruošiantys geltonsnapiai.

— Ką išjodamas Maršas paskyrė pilies valdytoju?

Ginklininkas nusijuokė.

— Serą Vintoną, tegul dievai jį saugo. Vienintelį pilyje likusį riterį. Bet svarbiausia, kad Stautas, rodos, pamiršo esąs pilies valdytojas ir niekas neskuba jam to priminti. Manau, kad dabar čia vadovauju aš. Mažiausiai suluošintas.

Bent jau tai buvo gerai. Vienarankis ginklininkas buvo ryžtingas, užsispyręs ir kovose užgrūdintas vyras. Kita vertus, seras Vintonas Stautas… na, kadaise jis buvo geras vyras, visi taip manė, bet dabar jis buvo aštuoniasdešimties metų žvalgas, jau netekęs ir jėgų, ir sveiko proto. Kartą jis per vakarienę užmigo ir vos neprigėrė žirnių sriubos dubenyje.

— Kur tavo vilkas? — jiedviem einant per kiemą paklausė Nojus.

— Vaiduoklis. Turėjau jį palikti, kai kopiau į Sieną. Tikėjausi, kad ras kelią čionai.

— Deja, vaikine… Čia jis nepasirodė. — Jiedu prišlubčiojo prie aukšto medinio bokšto durų, kur po varnų lizdais gyveno meisteris. Ginklininkas spyrė į duris. — Klaidai!

Netrukus pro durų plyšį žvilgtelėjo gunktelėjęs, neaukštas, juodais drabužiais vilkintis vyras nuolaidžiais pečiais. Išvydęs Joną, jis išplėtė savo mažas paraudusias akutes.

— Paguldyk vaikiną, aš atvesiu meisterį.

Židinyje kūrenosi ugnis ir oras patalpoje buvo gana tvankus. Nuo šilumos Joną suėmė miegas. Vos tik Nojus paguldė jį ant nugaros, Jonas užsimerkė, kad pasaulis nesisuktų ratu. Jis girdėjo viršuje, lizduose krankčiojant ir skundžiantis varnus.

Snou, karksėjo vienas paukštis. Snou, Snou, Snou.

Jonas prisiminė, jog tai — Semo darbas. Ir dar pagalvojo, ar Semvelis Tarlis saugiai grįžo namo, ar parsirado tik paukščiai?

Netrukus atėjo meisteris Eimonas. Jis judėjo lėtai, viena rudų dėmių išmarginta ranka remdamasis į Klaido dilbį ir atsargiai šlepsėdamas mažais žingsneliais. Ant plono jo kaklo kabojo sunki grandinė, sunerta iš auksinių ir sidabrinių žiedų, spindinčių tarp geležies, švino, alavo ir kitų ne tokių taurių metalų.

— Jonai Snou, — tarė jis, — kai sustiprėsi, būtinai turėsi man papasakoti, ką regėjai ir ką nuveikei. Donalai, uždėk ant ugnies vyno virdulį ir mano geležinį peilį. Noriu, kad jis įkaistų iki raudonumo. Klaidai, man reikės tavo gerojo aštraus peilio.

Meisteriui jau buvo per šimtą metų; jis buvo raukšlėtas, silpnas, plikas ir beveik aklas. Bet, nors balsvu valkčiu aptrauktos jo akys beveik nieko nematė, vis dėlto protas buvo šviesus kaip ir anksčiau.

— Ateina tyržmogiai, — pasakė jam Jonas, o tuo metu Klaidas peiliu rėžė jo kelnių klešnę: storas juodas audinys buvo suragėjęs nuo seno kraujo ir permirkęs nauju. — Iš pietų. Mes kopėme į Sieną…

Klaidui nupjovus negrabų Jono tvarstį, meisteris Eimonas jį pauostė.

— Mes?

— Buvau su jais. Korinas Pusrankis įsakė man prie jų prisidėti. — Kai meisteris pirštais ėmė čiuopti žaizdą, baksnoti ją ir spaudyti, Jonas susiraukė. — Teno magnaras… Oi, skauda… — Jis sukando dantis. — Kur Senasis Lokys?

— Jonai… man labai skaudu, bet lordą vadą Mormontą Krasterio pilies bokšte nužudė prisiekę broliai.

— Bro… mūsų vyrai? — Eimono žodžiai žeidė šimtą kartų skaudžiau nei jo pirštai.

Jonas prisiminė Senąjį Lokį, kai matė jį paskutinį kartą: stovintį priešais savo palapinę, su varnu, tupinčiu ant dilbio ir prašančiu grūdų. Mormontas žuvęs? Pamatęs, kaip baigėsi mūšis Pirmųjų Žmonių Kumštyje, Jonas baiminosi, kad taip gali nutikti, bet tai nė kiek nesušvelnino dabar patirto smūgio.

— Kas tai padarė? Kas pakėlė prieš jį ranką?

— Gartas iš Senmiesčio, Olas Berankis, Dirkas… vagys, bailiai ir žudikai, visa jų gauja. Turėjome numatyti, jog taip nutiks. Nakties sargyba jau ne tokia, kokia buvo kadaise. Joje per mažai dorų vyrų, galinčių sutramdyti nenaudėlius. — Donalas Nojus apvertė ugnyje kaistantį meisterio peilį. — Gera dešimtis ištikimų vyrų grįžo. Paniurėlis Edas, Milžinas, tavo bičiulis Tauras. Jie mums viską ir papasakojo.

Tik dešimtis? Su lordu vadu Mormontu iš Juodosios pilies išjojo du šimtai vyrų, du šimtai geriausių Nakties sargybos vyrų.

— Vadinasi, dabar lordas vadas yra Maršas? — Senasis Granatas buvo draugiškas ir stropus tarnų viršininkas, bet visiškai netiko vadovauti susirėmimui su tyržmogiais.

— Laikinai, kol išsirinksime kitą vadą, — atsakė meisteris Eimonas. — Klaidai, atnešk man gertuvę.

Kol išsirinks kitą vadą… Tik iš ko jį rinkti, jei Korinas Pusrankis ir seras Džeremis Raikeris žuvę, o Benas Starkas dingęs? Nei Bouvenas Maršas, nei seras Vintonas Stautas lordu vadu tapti negali, tai buvo aišku kaip dieną. Gal po mūšio Kumštyje liko gyvi Torinas Smolvudas arba seras Otinas Vitersas? Ne, išrinktas bus arba Koteris Paikas, arba seras Denis Molisteris. Tik… kuris iš jų? Šešėlių bokšto ir Rytų sargybos vadai buvo geri vyrai, bet labai skirtingi. Seras Denis — mandagus, atsargus ir kilnus, be to, jau pagyvenęs žmogus, o Paikas — jaunesnis, pavainikis, šiurkščiakalbis ir per daug drąsus. Negana to, abu vyrai vienas kitą niekino. Senasis Lokys nuolat žiūrėjo, kad jiedu būtų kuo toliau vienas nuo kito, priešinguose Sienos galuose. Jonas žinojo, kad Molisteriai labai nepasitiki iš geležinių kilusiais vyrais.

Kūną pervėręs skausmas priminė jam savus vargus. Meisteris spustelėjo Jonui ranką.

— Klaidas tuoj atneš aguonpienio.

Jonas pamėgino sėstis.

— Man nereikia…

— Reikia, — tvirtai pareiškė Eimonas. — Tau tikrai skaudės.

Perėjęs kambarį, Donalas Nojus vėl paguldė Joną ant nugaros.

— Gulėk ramiai, o jei ne, pririšiu. — Net turėdamas tik vieną ranką, kalvis tvarkė Joną tarsi mažą vaiką. Nešinas žalia gertuve ir apvaliu akmeniniu puodeliu, grįžo Klaidas. Meisteris Eimonas pripylė pilną puodelį.

— Išgerk.

Besigalynėdamas Jonas įsikando į lūpą. Ir dabar burnoje jautė kraujo, sumišusio su tirštu, vaistiniu gėrimu, skonį. Jis nieko negalėjo padaryti, nebent pasistengti neišvemti skysčio.

Klaidas atnešė dubenį šilto vandens ir meisteris Eimonas nuo žaizdos nuplovė pūlius ir kraują. Kad ir kaip švelniai jis darbavosi, Jonas norėjo rėkti net nuo menkiausio prisilietimo.

— Magnaro vyrai drausmingi ir vilki bronzinius šarvus, — pasakė jiems Jonas. Mat kalbėdamas mažiau galvojo apie savo koją.

— Magnaras — Skagoso salos lordas, — tarė Nojus. — Kai atvykau prie Sienos, Rytų sargyboje buvo skagosiečių. Pamenu juos kalbėjus apie magnarą.

— Manau, Jonas šį žodį pavartojo senesne reikšme, — pasakė meisteris Eimonas, — ne kaip giminės vardą, bet kaip titulą. Šis žodis kilęs iš senosios kalbos.

— Jis reiškia „lordą“, — linktelėjo Jonas. — Stiras yra magnaras kažkokios toli Speigilčių šiaurėje esančios vietovės, vadinamos Tenu. Jis turi šimtą savų vyrų ir dvidešimt plėšikų, Dovaną pažįstančių beveik taip pat gerai kaip mes. Bet rago Mensas taip ir nerado, o tai jau šis tas. Žiemos rago — štai ko jis ieškojo kasinėdamas Balsvosios upės pakrantes.

Laikydamas rankoje šluostę, meisteris Eimonas trumpam liovėsi darbavęsis.

— Žiemos ragas yra viso labo senovinė legenda. Ar Užusienio karalius tiki, kad kažkur tikrai yra toks daiktas?

— Jie visi tuo tiki, — patvirtino Jonas. — Igritė sakė, kad jie atvėrė daugybę kapų… karalių ir didvyrių kapų visame Balsvosios upės slėnyje, bet taip ir nerado…

— Kas ta Igritė? — kandžiai paklausė Donalas Nojus.

— Laisvajai tautai priklausanti moteris. — Kaip Jonas galėjo jiems paaiškinti, kas ta Igritė? Ji miela, protinga, sąmojinga, ji gali pabučiuoti vyrą arba perrėžti jam gerklę. — Ji keliauja su Stiru, bet ji ne… Ji jauna, tiesą sakant, dar mergina, laukinė, bet… — Ji nužudė senį už tai, kad šis susikūrė laužą. Jonui ėmė pintis liežuvis, buvo sunku kalbėti. Aguonpienis ėmė niaukti sąmonę. — Su ja sulaužiau duotą priesaiką. Nenorėjau, bet… — Tai buvo klaida. Klaida buvo ją mylėti, klaida buvo ją palikti… — Nepajėgiau atsispirti. Pusrankis man įsakė joti su jais, žiūrėti, neturėjau svyruoti, aš… — Jonui rodės, kad jo galva prikimšta šlapios vilnos.

Meisteris Eimonas vėl pauostė Jono žaizdą. Tada įmetė kruviną šluostę į dubenį ir tarė:

— Donalai, paduok įkaitusį peilį. Man reikės, kad laikytum jį prispaudęs.

Aš nerėksiu, prisiekė sau Jonas, pamatęs iki raudonumo įkaitintą peilio geležtę. Bet šią priesaiką irgi sulaužė. Donalas Nojus laikė jį prispaudęs, o Klaidas padėjo meisterio rankai rasti žaizdą. Jonas nesiblaškė, tik kumščiu trankė stalą. Skausmas buvo toks, kad nuo jo Jonas pasijuto mažas, silpnas ir bejėgis kaip tamsoje verkšlenantis vaikas. Igrite, pagalvojo jis, kai jo šnerves pasiekė svylančios mėsos dvokas, o jo klyksmas, ko gera, pasiekė jos ausis. Igrite, aš privalėjau. Akimirką skausmas atslūgo. Bet tada peilio geležtė vėl palietė žaizdą ir Jonas nualpo.

Atsimerkęs jis pamatė esąs suvyniotas į storą vilną ir susivokė klejojantis. Rodos, negalėjo nė pajudėti, bet tai nebuvo svarbu. Kelias minutes jam rodėsi, kad su juo yra Igritė ir slaugo jį savo švelniomis rankomis. Pagaliau jis užsimerkė ir vėl užmigo.

Kai nubudo kitą kartą, jausmas nebuvo toks malonus. Kambarį gaubė tamsa, bet po antklodėmis skausmas grįžo, koja tvinksėjo ir nuo menkiausio krustelėjimo atrodė, kad prie jos kažkas vėl prikišo įkaitintą peilį. Jonas suprato tai skausmingai, pamėginęs pasižiūrėti, ar tebeturi koją. Jis be garso aiktelėjo, susitvardė neriktelėjęs ir vėl sugniaužė kumštį.

— Jonai… — Šmėstelėjo žvakės šviesa, ir Jonas pamatė į jį žiūrintį puikiai pažįstamą veidą didelėmis ausimis. — Tau nereikėtų judėti.

— Pipai? — Jonas ištiesė ranką ir kitas vyrukas stipriai ją paspaudė. — Maniau, kad dingai…

— …kartu su Senuoju Granatu? Ne, jo nuomone, esu per menkas ir per mažai patyręs. Grenas irgi čia.

— Taip, ir aš čia. — Iš kitos pusės prie lovos priėjo Grenas. — Užmigau…

Jonui išdžiūvo gerklė.

— Vandens… — sušnabždėjo jis. Grenas atnešė vandens, pakėlė puodelį jam prie lūpų. — Mačiau, kas dėjosi Kumštyje, — godžiai gurkštelėjęs tarė Jonas. — Mačiau kraują, negyvus arklius… Nojus sakė, kad per dešimt vyrų grįžo. Kas?

— Daivenas grįžo. Milžinas, Paniurėlis Edas, Donelis Hilas Meilusis, Ulmeris, Kairiarankis Liu, Gartas Pilkaplunksnis. Dar keturi ar penki. Ir aš.

— O Semas?

Grenas nusuko akis į šalį.

— Jis nužudė vieną iš Kitų, Jonai. Pats mačiau. Padūrė jį tavo duotu durklu iš drakonų stiklo, tad praminėme jį Semu Žudiku. Bet jam nepatiko.

Semas Žudikas. Jonui sunku buvo įsivaizduoti labiau nevykusį karį nei Semas Tarlis.

— Kas jam nutiko?

— Palikom jį. — Gūžtelėjęs gailiai tarė Grenas. — Purčiau jį, rėkiau ant jo, net tėškiau per veidą. Milžinas mėgino padėti Semui atsistoti ant kojų, bet jis buvo per sunkus. Pameni, kaip per pratybas jis atsiguldavo ant žemės, susiriesdavo ir verkšlendavo? Krasterio bokšte jis net neverkšleno. Dirkas ir Olas ieškodami maisto griovė sienas, abu Gartai kovėsi, kai kurie kiti prievartavo Krasterio žmonas. Paniurėlis Edas sumetė, jog Dirko gauja išžudys visus ištikimus vyrus, kad nepapasakotume, ką jie padarė, be to, jų buvo du kartus daugiau nei mūsų. Semą palikome su Senuoju Lokiu. Jis tiesiog atsisakė judintis, Jonai.

Buvai jo brolis, vos garsiai neištarė Jonas. Kaip galėjai palikti jį tarp tyržmogių ir žudikų?

— Gali būti, kad jis gyvas, — įsiterpė Pipas. — Semas visus mus gali nustebinti ir parjoti kad ir rytoj.

— Taigi. Ir pargabenti Menso Plėšiko galvą. — Jonas matė, kad Grenas mėgina kalbėti linksmai. — Semas Žudikas!

Jonas vėl pabandė atsisėsti. Bet, kaip ir pirmą kartą, tai buvo klaidingas sprendimas. Jis riktelėjo ir nusikeikė.

— Grenai, nueik ir prikelk meisterį Eimoną, — liepė Pipas. — Pasakyk, kad Jonui reikia dar aguonpienio.

Taip, pagalvojo Jonas.

— Ne, — pasakė jis. — Magnaras…

— Mes žinome, — nuramino jį Pipas. — Ant Sienos budintiems sargybiniams įsakyta nenuleisti akių nuo pietų, o Donalas Nojus išsiuntė kelis vyrus ant Vėtrų kalno viršūnės stebėti Karališkojo kelio. Be to, meisteris Eimonas išsiuntė paukščius į Rytų sargybą ir Šešėlių bokštą.

Meisteris Eimonas, viena ranka remdamasis į Greno petį, prišlepsėjo prie lovos.

— Patausok save, Jonai. Gerai, kad pabudai, bet turi duoti sau laiko pasveikti. Užpylėme žaizdą verdančiu vynu ir užvėrėme ją uždėję dilgėlių, garstyčių grūdų ir apipelijusios duonos šuteklį, bet jei nesiilsėsi…

— Negaliu. — Nepaisydamas skausmo, Jonas atsisėdo. — Netrukus čia bus Mensas… daugybė vyrų, milžinų, mamutų… Ar pasiuntėte žinią į Vinterfelą? Ar pranešėte karaliui? — Kakta jam sruvo prakaitas. Jonas vėl užsimerkė.

Grenas keistai žvilgtelėjo į Pipą.

— Jis dar nežino…

— Jonai, — tarė meisteris Eimonas, — kol tavęs nebuvo, čia labai daug kas nutiko ir daugiausia — blogų dalykų. Beilonas Greidžojus vėl užsidėjo karūną ir pasiuntė savo karo laivus kariauti su šiaure. Karaliai randasi kaip grybai po lietaus ir mes išsiuntėme pagalbos prašymus jiems visiems, bet nė vienas neatjos padėti. Jų kalavijai turi skubesnio darbo, o mes — toli ir visų užmiršti. O Vinterfelas… Jonai, laikykis… Vinterfelo nebėra…

— Nebėra? — Jonas įsistebeilijo į balsvas Eimono akis ir raukšlėtą veidą. — Mano broliai Vinterfele. Branas ir Rikonas…

Meisteris palietė jo kaktą.

— Man labai gaila, Jonai. Savo tėvo vardu užėmęs Vinterfelą, Teonas Greidžojus liepė tavo brolius nužudyti. O kai tavo tėvo vėliavininkai pamėgino Vinterfelą atsiimti, jis pilį padegė.

— Bet už tavo brolius atkeršyta, — įsiterpė Grenas. — Boltono sūnus išžudė visus geležinius, be to, sklinda kalbos, kad Teoną Greidžojų už tai, ką jis padarė, stropiai plakė tol, kol ant jo kūno neliko sveikos vietos.

— Užjaučiu, Jonai, — tarstelėjo ir Pipas. — Mums visiems labai gaila.

Jonas niekada nemėgo Teono Greidžojaus, bet šis buvo jo tėvo globotinis. Skausmingas spazmas vėl pervėrė jam koją ir Jonas vėl atsipeikėjo tysantis ant nugaros.

— Tai kažkoks nesusipratimas, — niekaip nenorėjo patikėti jis. — Prie Karalienės Karūnos mačiau didvilkį, pilką didvilkį… pilką… ir jis mane pažino.

Jei Branas miręs, ar gali būti, kad dalis jo esybės toliau gyvena persikūnijusi į vilką, panašiai kaip Orelis gyveno savo erelyje?

— Išgerk.

Grenas prikišo puodelį Jonui prie lūpų. Jo galvoje knibždėte knibždėjo vilkų ir erelių, skambėjo brolių juokas. Veidai virš jo ėmė lietis ir blankti. Jie negali būti mirę. Teonas niekada to nepadarytų. O Vinterfelas… pilkas granitas, ąžuolas ir geležis, aplink bokštus ratus sukantys krankliai, iš duburių dievų giraitėje kylantis garas, akmeniniai karaliai, sėdintys savo sostuose… ar gali būti, kad Vinterfelo nebėra?

Kai sapnai Joną įveikė, jis vėl atsidūrė namie ir taškėsi šiltose versmėse po didžiuliu baltu burtmedžiu su jo tėvo veidu. Su juo buvo Igritė, žiūrėjo į jį ir juokėsi, vieną po kito mėtė savo kailius, kol liko nuoga kaip tik ką gimusi, ir mėgino jį pabučiuoti, bet jis negalėjo, tik ne tėvo akyse. Jis buvo Vinterfelo kraujas, Nakties sargybos vyras. Pavainikio nepradėsiu, tarė jai Jonas. Nepradėsiu. Nepradėsiu. „Tu nieko neišmanai, Jonai Snou“, — sušnabždėjo Igritė tirpdama karštame vandenyje, jos mėsos luposi ir krito nuo kaulų, kol iš jos liko tik kaukolė ir skeletas, o tirštas ir raudonas duburys suburbuliavo.

Ketlina

Žaliąją Šaką jie išgirdo jos dar neprijoję: ausis pasiekė burgėjimas, primenantis didžiulio žvėries riaumojimą. Upė buvo labai srauni ir įsišėlusi, du kartus platesnė nei pernai, kai Robas čia padalijo savo kariuomenę ir už tai, kad tiltu persikėlė per Žaliąją Šaką, prisiekė vesti vieną iš Frėjaus dukterų. Lordo Valderio ir jo tilto jam reikėjo tuomet, o dar labiau reikia dabar. Ketlina žvelgė į drumstus, žalsvus, sūkuriuojančius vandenis ir jos širdis buvo kupina nuogąstavimų. Per tokią upę niekaip nei persikelsime, nei perplauksime, o kol vandenys nuslūgs, gali tekti laukti ir visą mėnulį.

Artėjant prie Dvynių Robas užsidėjo karūną ir pasikvietė Ketliną ir Edmurą, kad jotų šalia. Seras Reinaldas Vesterlingas nešė jo vėliavą, kurios baltame kaip ledas fone buvo pavaizduotas Starkų didvilkis.

Sargybos bokštai prie vartų išniro iš po lietaus marškos lyg vaiduokliai, kaip ūkanų apgaubtos pilkos šmėklos, vis labiau ryškėjančios jiems artinantis. Frėjaus tvirtovę sudarė ne viena, o dvi pilys: tarsi du veidrodžio atspindžiai iš šlapio akmens, dunksantys apibus vandens, sujungti puikiu, arkos pavidalo tiltu. Iškilęs tarp jų stovėjo Vandens bokštas, o po juo tiesi ir srauni tekėjo upė. Nuo Žaliosios Šakos krantų ėjo kanalai, iš kurių buvo suformuotos griovos taip, kad abi pilys dvynės dunksojo salose. Lietus pavertė griovas sekliais ežerais.

Anapus sraunių vandenų Ketlina išvydo kelis tūkstančius aplink rytinę pilį stovyklas įsikūrusių vyrų, kurių vėliavos prie palapinių kabojo permirkusios ir nusvirusios nuo iečių nelyginant prigėrusios katės. Per lietų nebuvo įmanoma įžiūrėti nei jų spalvų, nei ženklų. Jai pasirodė, kad dauguma vėliavų pilkos, nors po tokiu dangumi pilkas atrodė visas pasaulis.

— Čia elkis atsargiai, Robai, — įspėjo ji sūnų. — Lordas Valderis labai įžeidus ir turi aštrų liežuvį, be to, keli jo sūnūs tikrai bus atsigimę į tėvą. Neturėtum leistis provokuojamas.

— Pažįstu Frėjus, mama. Suprantu, kaip juos įžeidžiau, žinau, kaip man jų reikia. Būsiu meilus kaip septonas.

Ketlina nerimaudama pasimuistė balne.

— Jei mums atvykus bus pasiūlyta gėrimų, jokiu būdu jų neatsisakyk. Imk, ką šeimininkas duos, valgyk ir gerk visiems matant. Jei nebus pasiūlyta nieko, paprašyk duonos, sūrio ir taurės vyno.

— Aš peršlapęs, o ne alkanas…

— Robai, paklausyk manęs. Kai suvalgysi jo duonos ir druskos, įgysi svečio teisę ir po jo namų stogu tave gins svetingumo įstatymai.

Robą visa tai, rodos, labiau pralinksmino, nei išgąsdino.

— Turiu kariuomenę, mama, ir ji mane apgins, man nereikia dėti vilčių į duoną ir druską. Bet jei lordui Valderiui patiks pavaišinti mane varnienos troškiniu su vikšrais, suvalgysiu ir paprašysiu antro dubens.

Nuo vakarinio sargybos bokšto atjojo keturi Frėjai, apsivilkę sunkiais, storos pilkos vilnos apsiaustais. Ketlina pažino serą Raimaną, velionio sero Stevrono sūnų, lordo Valderio pirmagimį. Kai mirs jo tėvas, Raimanas turėjo paveldėti Dvynius. Jo veidas, kurį Ketlina matė po pakeltu gobtuvu, buvo tuklus, platus ir kvailas. Kiti trys greičiausiai buvo jo sūnūs, puikieji lordo Valderio vaikaičiai.

Edmuras tai patvirtino.

— Edvinas vyriausias iš jų, išblyškęs lieknas vyras nedraugišku, stingdančiu žvilgsniu. Kitas, liesas ir raumeningas, su barzda yra Valderis Juodasis, šlykštus tipas. Tarp jų joja Petiras, vaikinukas subjaurotu veidu. Broliai jį vadina Petiru Spuogu. Jis vos porą metų vyresnis už Robą, bet sulaukusį dešimties lordas Valderis apvesdino jį su triskart vyresne moterimi. Dievai, tikiuosi, kad Roslina į jį nepanaši…

Jie sustojo leisdami šeimininkams prijoti. Peršlapusi Robo vėliava karojo ant stiebo, o vis nesiliaujančio lietaus šnaresys maišėsi su dešinėje tekančios, ištvinusios Žaliosios Šakos šniokštimu. Pilkasis Vėjas atsargiai žengė pirmyn įtempęs uodegą, prisimerkęs žvelgdamas šviesiai rusvomis akimis. Kai Frėjai prisiartino per kelis jardus, Ketlina išgirdo didvilkio urzgimą — žemą, gomurinį garsą, kurį, rodos, užgožė upės šniokštimas. Robas atrodė sutrikęs.

— Pilkasis Vėjau, pas mane. Pas mane!

Bet didvilkis iššiepęs dantis puolė.

Sero Raimano ristūnas iš baimės sužvengė ir pasibaidė, o Petiro Spuogo žirgas atsistojo piestu ir numetė raitelį. Tik Juodasis Valderis gebėjo suvaldyti savąjį žirgą. Jis siektelėjo kalavijo rankenos.

— Ne! — riktelėjo Robas. — Pilkasis Vėjau, čionai. Čionai.

Paraginusi savo kumelę, Ketlina įsiterpė tarp didvilkio ir arklių. Kai ji atkirto kelią Pilkajam Vėjui, nuo jos kumelės kanopų tiško dumblas. Vilkas pasisuko ir, rodos, tik tada išgirdo Robo komandą.

— Tai štai koks Starko atsiprašymas?! — šūktelėjo Valderis Juodasis, išsitraukęs iš makštų kalaviją. — Sakyčiau, ne kažin koks pasisveikinimas užleisti ant mūsų vilką. Ar tam ir atvykote?

Seras Raimanas nulipo nuo žirgo padėti Petirui Spuogui atsistoti. Vaikinas buvo išsitepęs purvu, bet šiaip nesužeistas.

— Atvykau atsiprašyti už tai, kad įžeidžiau jūsų giminę ir dalyvauti savo dėdės vestuvėse. — Robas nušoko nuo žirgo. — Petirai, paimk mano žirgą. Tavasis jau beveik grįžo į arklides.

Petiras žvilgtelėjo į tėvą ir tarė:

— Parjosiu su vienu iš brolių.

Frėjai nerodė svečiams nė mažiausios pagarbos.

— Pasivėlavote, — pareiškė seras Raimanas.

— Sugaišome dėl lietaus, — paaiškino Robas. — Pasiunčiau varną.

— Nematau moters.

Visi suprato, kad sakydamas „moters“, seras Raimanas turi omenyje Džeinę Vesterling. Ledi Ketlina, tarsi norėdama atsiprašyti, gailiai šyptelėjo ir tarė:

— Karalienė Džeinė po tokios ilgos kelionės jautėsi pavargusi, ponai. Žinoma, ji mielai jus aplankys, kai laikai bus šiek tiek ramesni.

— Mano seneliui tai nepatiks. — Nors Valderis Juodasis įkišo kalaviją į makštis, bet draugiškiau kalbėti nepradėjo. — Daug pasakojau jam apie ledi ir jis norėjo pamatyti ją savo akimis.

Edvinas krenkštelėjo.

— Vandens bokšte paruošėme tau menes, tavo malonybe, — šaltai ir mandagiai pasakė jis Robui, — taip pat lordui Tuliui ir ledi Stark. Tavo lordai vėliavininkai taip pat mielai laukiami po mūsų namų stogu ir vestuvių puotoje.

— O mano kariai? — paklausė Robas.

— Mano lordas senelis apgailestauja, bet negali nei pamaitinti, nei priglausti tokios didžiulės kariuomenės. Sunkiai randame maisto saviems kareiviams ir pašaro jų žirgams. Tačiau tavo vyrai nebus palikti likimo valiai. Jei, persikėlę per upę, įkurtų savo stovyklą greta mūsiškės, išritintume užtektinai statinių vyno ir alaus, kad galėtų išgerti į lordo Edmuro ir jo nuotakos sveikatą. Kitame upės krante pastatėme tris didžiules puotos palapines, kad jie galėtų pasislėpti nuo lietaus.

— Tavo lordas tėvas labai malonus. Mano vyrai jam padėkos. Jie ilgai jojo per lietų.

Edmuras Tulis paragino savo žirgą.

— Kada galėsiu susitikti su savo nuotaka?

— Ji laukia tavęs pilyje, — pasakė Edvinas Frėjus. — Žinoma, turėtum jai atleisti, jei pasirodys šiek tiek drovi. Vargšė mergaitė šios dienos taip nekantriai laukė… Bet gal jau jokime į pilį, nesilydykime?

— Iš tiesų. — Seras Raimanas vėl sėdo į balną ir, padavęs ranką Petirui Spuogui, padėjo šiam užsiropšti ant savo žirgo. — Sekite paskui mane. Mano tėvas jau laukia. — Jis apsuko savo jojamąjį žirgą ir nurisnojo atgal į Dvynius.

Edmuras prisigretino prie Ketlinos.

— Senasis lordas Frėjus galėjo pasivarginti ir pats mus pasitikti, — priekaištingai pasakė jis. — Aš jo siuzerenas ir būsimas žentas, o Robas — jo karalius.

— Kai tau bus devyniasdešimt vieneri, broli, kažin ar labai norėsi jodinėti per lietų.

Ir vis dėlto Ketlina svarstė, ar tai buvo vienintelė priežastis. Paprastai lordas Valderis keliaudavo dengtuose neštuvuose, tad lietuje beveik nebūtų sušlapęs. Gal tai tyčia rodoma nepagarba? Jei taip, tai galėjo būti pirmasis iš daugybės jų dar laukiančių dūrių.

Prie sargybos bokšto atsirado dar daugiau nemalonumų. Perėjęs pusę pakeliamojo tilto, Pilkasis Vėjas įsispyrė visomis keturiomis, pasipurtė taškydamas iš kailio lietaus lašus ir, žvelgdamas į nuleidžiamas pilies vartų grotas, užkaukė.

Robas nekantraudamas švilptelėjo.

— Pilkasis Vėjau… Kas yra? Pilkasis Vėjau, prie kojos!

Bet didvilkis tik iššiepė dantis. Jam ši vieta nepatinka, pagalvojo Ketlina. Robui teko pritūpti ir švelniai pasikalbėti su vilku, kol šis pagaliau pakluso ir praėjo po pakeliamomis pilies vartų grotomis. Per tą laiką juos pasivijo Lotaras Šlubasis ir Valderis Riversas.

— Jis bijo vandens šniokštimo, — tarė Riversas. — Žvėrys instinktyviai vengia patvinusių upių.

— Sausa šunidė ir avies kulšis vėl jį nuramins, — linksmai pridūrė Lotaras. — Gal pakviesti mūsų šunų prižiūrėtoją?

— Jis — didvilkis, o ne šuo, — atsakė Robas, — ir pavojingas žmonėms, kuriais nepasitiki. Sere Reinaldai, prižiūrėk jį. Taip nusiteikusio negaliu vestis jo į lordo Valderio svečių menę.

Puikiai sumanyta, nusprendė Ketlina. Robas pasirūpino, kad lordas Valderis nematytų ir Vesterlingo.

Podagra ir netvirti kaulai labai pakenkė senojo Valderio Frėjaus sveikatai. Jie rado jį sėdintį ant pagalvės aukštajame krėsle, apsisiautusį kelius šermuonėlių apsiaustu. Jo krėslas buvo iš juodojo ąžuolo su ant atlošo išraižytais dviem tvirtais bokštais, sujungtais arkos pavidalo tiltu, ir toks didžiulis, kad jame įsitaisęs senis atrodė juokingai, tarsi mažas vaikas. Lordas Valderis atrodė kaip grobuonis, tiksliau sakant — kaip žebenkštis. Plika jo galva buvo nusėta rudų senatvinių dėmių, ji styrojo iš susitraukusių pečių, ant ilgo rausvo kaklo. Po sumažėjusiu smakru tabalavo suvytusi oda, akys ašarojo ir žvelgė apsiblaususios, o bedantė burna nuolat krutėjo traukdama orą, nelyginant vaiko, čiulpiančio motinos krūtį.

Prie aukštojo lordo Valderio krėslo stovėjo aštuntoji jo žmona. Jam prie kojų sėdėjo kaip du vandens lašai į jį panašus, gunktelėjęs, maždaug penkiasdešimties metų vyras brangiu drabužiu iš mėlynos vilnos ir pilko atlaso, kurį puošė keista karūna ir apykaklė, nusagstyta mažyčiais žalvariniais varpeliais. Jo panašumas į senąjį lordą Valderį buvo pribloškiantis, skyrėsi tik akys: lordo Frėjaus akutės buvo mažos, žvilgsnis niūrus ir įtarus, o jaunesniojo vyro akys atrodė didelės, o žvilgsnis — draugiškas, bet tuščias. Ketlina prisiminė, kad prieš daug metų kažkam iš lordo Valderio giminaičių gimė pusprotis. Kai jie anksčiau čia lankydavosi, Perkėlos lordas visuomet pasirūpindavo, kad paikšis svečiams nesirodytų. Ar jis nuolat nešioja kvailio karūną, ar tik šį kartą, norėdamas pasityčioti iš Robo? Tačiau tai buvo klausimas, kurio ji nedrįso užduoti.

Menėje buvo susirinkę Frėjaus sūnūs, dukterys, vaikai, vaikaičiai, sutuoktiniai, žmonos ir tarnai. Bet kalbėjo tik senis.

— Žinau, jog atleisi už tai, kad neatsiklaupsiu. Mano kojos jau ne tokios kaip anksčiau, bet daikčiukas tarp jų veikia dar gerai, che. — Tada jis nukreipė žvilgsnį į Robo karūną ir plačiai nusišypsojo pražiodamas bedantę burną. — Kas nors galėtų pasakyti, kad vargšas tas karalius, kuris nešioja bronzinę karūną, tavo malonybe.

— Bronza ir geležis — stipresnės už auksą ir sidabrą, — atsakė Robas. — Tokią karūną iš kardų nešiojo senieji Žiemos karaliai.

— Bet kai atskrido drakonai, ta karūna jiems nepadėjo. Che. — Tas „che“, rodos, patiko pusgalviui, kuris papurtė galvą ir ant karūnos ir apykaklės sukabinti varpeliai suskambėjo. — Valdove, — pridūrė lordas Valderis, — atleisk Eigonui už triukšmą. Proto jis turi mažiau už salietį, be to, niekada nėra matęs karaliaus. Jis vienas iš Stevrono berniukų. Vadiname jį Skambalėliu.

— Seras Stevronas apie jį užsiminė. — Robas nusišypsojo kvaileliui. — Sveikas, Eigonai. Tavo tėvas buvo narsus vyras.

Skambalėlis vėl krustelėjo galvą ir varpeliai ėmė tilindžiuoti. Kai jis nusišypsojo, per vieną jo burnos kampą nudryko vos matoma seilė.

— Neaušink savo karališkos burnos. Tai tas pat, lyg kalbėtumeis su naktiniu puodu. — Lordo Valderio žvilgsnis nuklydo į kitus, susirinkusius menėje. — Ką gi, ledi Ketlina, matau, kad grįžai pas mus. Ir jaunasis čia, seras Edmuras, mūšio prie Akmenų Malūno nugalėtojas. Dabar jis lordas Tulis, reikės prisiminti. Tu esi penktasis mano pažįstamas lordas Tulis. Kitus keturis jau pergyvenau, che. Tavo nuotaka kažkur čia. Manau, norėtum ją pamatyti.

— Norėčiau, milorde.

— Ir pamatysi. Bet su drabužiais. Ji kukli ir dar nekalta mergina. Iki gultuvių nuogos jos neišvysi. — Lordas Valderis sukikeno. — Che. Jau greitai, jau greitai… — Ištiesęs kaklą, jis apsižvalgė. — Benfri, eik ir atvesk savo seserį. Ir paskubėk, nes lordas Tulis atvyko net iš Riverano. — Jaunas riteris keturių dalių apsiaustu nusilenkė ir išėjo, o senis vėl atsisuko į Robą. — O kur tavo jaunoji žmona, tavo malonybe? Gražuolė karalienė Džeinė? Girdėjau, kad ji priklauso Vesterlingų iš Stačiosios Uolos giminei, che.

— Palikau ją Riverane, milorde. Ji buvo per daug nuvargusi, kad vėl galėtų keliauti, kaip jau sakiau serui Raimanui.

— Man dėl to labai liūdna, aš tiesiog sielvartauju. Norėjau pamatyti ją savo silpnomis akimis. Visi mes norėjome, che. Ar ne, miledi?

Išblyškusi smulkutė ledi Frėj, rodos, labai sutriko, kad jai buvo leista prabilti.

— T-taip, milorde. Mes visi labai norėjome pagerbti karalienę Džeinę. Ji turbūt tikra gražuolė.

— Ji tikrai labai graži, miledi. — Robo kalba buvo santūri, šalta ir priminė Ketlinai jo tėvą.

Senis tos santūrumo gaidelės arba negirdėjo, arba nekreipė į ją dėmesio.

— Gražesnė už maniškes, che? Jei būtų kitaip, argi dėl jos veido ir kūno jo karališkoji malonybė būtų pamiršęs iškilmingą priesaiką…

Robas oriai ištvėrė šį užgaulų priekaištą.

— Žinau, kad jokie žodžiai mano kaltės neišpirks, bet vis tiek atvykau atsiprašyti už skriaudą, kurią padariau tavo giminei, ir maldauti atleidimo, milorde.

— Atsiprašyti, che… Taip, pamenu, prisiekei atsiprašyti. Aš senas, bet tokių dalykų nepamirštu. O kai kurie karaliai, rodos, pamiršta. Pamatę gražų veidelį ir stangrias spurdančias krūtis jaunuoliai nieko nebeatsimena, ar ne? Ir aš toks buvau. Kai kas sako, kad ir tebesu, che, che. Bet jie klysta, kaip ir tu suklydai. O dabar atvykai čia atsiprašyti. Bet iš tiesų juk atstūmei mano mergaites. Galbūt jų turėtum maldauti atleidimo, tavo malonybe? Mano nekaltų mergaičių. Tik pažvelk į jas…

Seniui mostelėjus pirštais, būrelis prie menės sienų stovėjusių moterų priėjo ir išsirikiavo šalia pakylos. Linksmai dzingsint varpeliams, Skambalėlis taip pat ėmė stotis, bet ledi Frėj sugriebė kvaišelį už rankovės ir timptelėjusi vėl pasodino.

Lordas Valderis pristatė damas.

— Mano duktė Arvina, — tarė jis, rodydamas į keturiolikmetę merginą. — Širėja, mano jauniausia grynakraujė duktė. Eimė ir Mariana, mano vaikaitės. Eimę išleidau už sero Peito iš Septynių Šaltinių, bet Kalnas tą mulkį nužudė, tad susigrąžinau ją. O čia Sersėja, bet vadiname ją Bitele, mat jos motina — iš Bisberių giminės. Čia kitos vaikaitės. Viena iš jų Valda, o kitos… Na, ir jos turi vardus, kad ir kokie jie būtų…

— Aš Merė, seneli, — tarė viena mergina.

— Tu triukšminga, tuo neverta abejoti. Šalia jos stovi mano duktė Tita. Paskui — dar viena Valda. Aliksa, Marisa… ar tu Marisa? Rodos, taip. Ji ne visada plika. Meisteris nuskuto jai plaukus, bet prisiekė, kad šie greitai atžels. Dvynukės — Sera ir Sara. — Jis prisimerkęs pažvelgė į vieną iš jauniausių mergaičių. — Che, ar tu — dar viena Valda?

Mergaitė buvo ne vyresnė nei ketverių metukų.

— Aš Eimono Riverso Valda, lorde proseneli, — pasakė ji ir tūptelėjo.

— Ar seniai pradėjai kalbėti? Nors vis tiek nieko protinga negali pasakyti, kaip negalėjo ir tavo tėvas. Be to, jis pavainikis, che. Eik sau, norėjau, kad čia susirinktų tik Frėjų merginos. Prasčiokės Šiaurės karaliaus nedomina. — Lordas Valderis žvilgtelėjo į Robą, o Skambalėlis ėmė purtyti galvą ir skambėti. — Štai jos, visos nekaltos mergelės. Na, ir viena našlė, bet yra vyrų, mėgstančių padėvėtas. Būtum galėjęs rinktis bet kurią iš jų.

— Man nebūtų buvę įmanoma išsirinkti, milorde, — mandagiai, bet santūriai tarė Robas. — Visos jos per daug žavingos.

Lordas Valderis prunkštelėjo.

— O dar sako, kad mano akys prastos! Manau, kai kurios būtų tikusios. O kitos… na, nesvarbu. Jos nebuvo pakankamai gražios Šiaurės karaliui, che. Taigi, ką nori pasakyti?

— Miledi… — Robas, rodos, jautėsi labai nesmagiai, bet jis suprato, kad ši akimirka neišvengiama, ir narsiai pasitiko iššūkį. — Kiekvienas vyras turi laikytis žodžio, juolab karalius. Prisiekiau vieną iš jūsų vesti ir tą priesaiką sulaužiau. Ne dėl to, kad kuriai nors iš jūsų ko nors trūksta. Pasielgiau taip ne norėdamas jus paniekinti, o dėl to, kad mylėjau kitą. Žinau, kad žodžiais savo kaltės neišpirksiu, ir vis dėlto atvykau prašyti jūsų atleidimo, kad Perkėlos Frėjai ir Starkai iš Vinterfelo vėl galėtų būti draugai.

Mažesnės mergaitės nekantraudamos vos nustygo vietoje. Vyresnės jų seserys laukė, ką pasakys juodojo ąžuolo soste sėdintis lordas Frėjus. Skambalėlis siūbavo pirmyn atgal ir ant apykaklės ir karūnos pririšti varpeliai nesiliovė skambėję.

— Gerai, — tarė Perkėlos lordas. — Puikiai pasakyta, tavo malonybe. „Žodžiais savo kaltės neišpirksiu…“ Che… Puikiai, puikiai pasakyta. Tikiuosi, kad per vestuvių puotą neatsisakysi pašokti su mano dukterimis. Tai pradžiugintų mano seną širdį, che… — Jis palinksėjo raukšlėta, rožine galva panašiai kaip ką tik padarė jo kvaišelis vaikaitis, tik lordas Valderis nebuvo prisiraišiojęs varpelių. — O štai ir ji, lorde Edmurai. Mano duktė Roslina, brangiausias mano žiedelis, che.

Seras Benfris įvedė ją į menę. Jiedu atrodė tokie panašūs, lyg būtų brolis ir sesuo. Sprendžiant iš jų amžiaus, abu jie buvo šeštosios ledi Frėj vaikai. Ketlina miglotai prisiminė, kad ji buvo kilusi iš Rosbių giminės.

Kaip tokio amžiaus mergina, Roslina nebuvo aukšto ūgio, o jos oda buvo tokia blyški, tarsi ji ką tik būtų išlipusi iš pieno vonios. Veidas buvo gražus: smakras mažas, nosis daili, akys didelės ir rudos. Vešlūs kaštoniniai plaukai laisvai krito bangomis ir siekė tokį liauną juosmenį, kad Edmuras būtų apkabinęs jį abiem plaštakomis. Po nėriniuotu šviesiai mėlynos jos suknios korsažu pūpsojo mažos, bet dailios krūtys.

— Tavo malonybe… — Mergina puolė ant kelių. — Lorde Edmurai, tikiuosi, kad manimi nenusivylei.

Toli gražu ne, dingtelėjo Ketlinai. Vos ją išvydus, jos brolio veidas nušvito.

— Tu man tikras džiaugsmas, miledi, — tarė Edmuras. — Ir neabejoju, kad visada tokia liksi.

Tarp didžiųjų priekinių Roslinos dantų buvo matyti švarplė, tad mergina šypsojosi labai droviai, bet dėl šio trūkumo ji atrodė tik dar žavingesnė. Gana graži, pagalvojo Ketlina, bet pernelyg smulkaus sudėjimo, be to, atsigimusi į Rosbius. Visi Rosbiai buvo liauni. Ketlinai labiau patiko kitokio stoto ir vyresnės menėje buvusios merginos; dukterys ar anūkės, — dėl to ji nebuvo tikra. Jos atrodė tvirtos kaip Kreikholai, o trečioji lordo Valderio žmona ir buvo kilusi iš tos giminės. Platūs klubai vaikams gimdyti, didelės krūtys jiems žindyti, stiprios rankos jiems nešioti. Kreikholai visada buvo tvirto sudėjimo ir stiprūs.

— Milordas labai malonus, — atsakė Edmurui Roslina.

— Miledi graži. — Edmuras paėmė ją už rankos ir padėjo atsistoti. — Bet kodėl verki?

— Iš džiaugsmo, — paaiškino Roslina. — Verkiu iš džiaugsmo, milorde.

— Gana, — įsiterpė lordas Valderis. — Galėsite verkti ir šnabždėtis, kai susituoksite, che. Benfri, palydėk seserį į jos menes, jai reikia ruoštis vestuvėms. Ir gultuvėms, che, maloniausiai vestuvių daliai. Visiems, visiems… — Jis vėl kelis kartus įtraukė ir atkišo lūpas. — Bus muzikos, tokios malonios muzikos, ir vyno, che, tekės raudonojo upės, ir atitaisysime kai kurias skriaudas. Bet dabar jūs pavargę ir šlapi, nuo jūsų žliaugia vanduo ant mano menės grindų. Jūsų laukia ugnis, karštas, prieskoniais pagardintas vynas ir, jei norite, maudynės. Lotarai, nuvesk svečius į jų kambarius.

— Turiu pasirūpinti savo vyrais kitame upės krante, milorde, — tarė Robas.

— Jie nenuskęs, — priekaištingai atsakė lordas Valderis. — Ir anksčiau yra perėję upę, ar ne? Kai traukei iš šiaurės į pietus. Norėjai persikelti, ir aš tau leidau, tada nepasakei „galbūt“, che. Bet elkis kaip tinkamas. Jei nori, kiekvieną savo karį paimk už rankos ir pervesk per tiltą. Man vis tiek.

— Milorde! — vos nepamiršo Ketlina. — Būtų gerai gauti ko nors užkąsti. Daug lygų jojome lyjant…

Valderis Frėjus kelis kartus įtraukė ir atkišo lūpas.

— Užkąsti, che… Kepalą duonos, gabalėlį sūrio, galbūt dešros…

— Vyno visam tam užsigerti, — pridūrė Robas, — ir druskos.

— Duonos ir druskos. Che. Žinoma, žinoma. — Senis suplojo rankomis ir į menę įžengė tarnai, nešini ąsočiais vyno ir padėklais su duona, sūriu ir sviestu. Lordas Valderis liepė pripilti jam taurę raudonojo ir rudomis senatvinėmis dėmėmis išmarginta ranka aukštai ją pakėlė.

— Mano svečiai, — pasakė. — Mano garbingi svečiai. Būkite pasveikinti atvykę po mano stogu ir prie mano stalo.

— Dėkojame už vaišingumą, milorde, — atsakė Robas.

Po karaliaus padėkojo Edmuras, Didysis Džonas, seras Markas Paiperis ir kiti. Jie gėrė jo vyną, valgė jo duoną ir sviestą. Ketlina vos paragavo vyno, pakramsnojo šiek tiek duonos ir pasijuto daug geriau. Dabar turėtume būti saugūs, pagalvojo.

Žinodama, koks senis niekingas, ji tikėjosi, kad jiems paskirti kambariai bus skurdūs ir niūrūs. Bet Frėjai, rodos, svečius gana gerai viskuo aprūpino. Jaunųjų kambarys buvo didelis ir turtingai įrengtas, jame stovėjo didelė lova su pūkiniais patalais, o baldakimą laikančiuose stulpuose buvo išraižyti Dvynių pilies bokštai. Užuolaidos, kaip ir dera, buvo raudonos ir mėlynos, simbolizuojančios Tulių herbo spalvas. Ant lentinių grindų buvo patiesti kvepiantys kilimai, o aukštas langas su langinėmis išėjo į pietus. Ketlinos kambarys buvo mažesnis, tačiau apstatytas gražiais baldais ir jaukus, o židinyje kūrenosi ugnis. Lotaras Šlubasis juos patikino, kad Robas įsikurs keliose menėse, kaip dera karaliui.

— Jei dar ko nors reikės, tik pasakykite kuriam nors iš sargybinių.

Jis nusilenkė ir išėjo — sunkiai, šlubčiodamas nulipo vingiuotais laiptais žemyn.

— Reikėtų pastatyti savo sargybą, — tarė Ketlina broliui.

Ji žinojo miegosianti ramiau, jei anapus durų budės Starkų ir Tulių vyrai. Priėmimas pas lordą Valderį nebuvo toks skausmingas, kaip ji baiminosi, bet Ketlina vis tiek nekantriai laukė viešnagės pabaigos. Dar kelios dienos, ir Robas patrauks į mūšį, o aš tapsiu garbės belaisve Sigarde. Ketlina neabejojo, kad lordas Džeisonas rodys jai visokeriopą pagarbą, bet tokia ateitis ją vis tiek liūdino.

Apačioje ji girdėjo žirgų kanopų dunksėjimą, mat ilga kolona raitų karių per tiltą jojo nuo vienos pilies prie kitos. Akmenys, rodos, aidėjo nuo sunkių, prikrautų riedančių vežimų. Ketlina priėjo prie lango, pažvelgė laukan ir pamatė tolyn nuo rytinės pilies dvynės traukiančią Robo kariuomenę.

— Lietus, rodos, apstojo.

— Dabar, kai mes viduje. — Edmuras stovėjo priešais židinį mėgaudamasis šiluma. — Ką manai apie Rosliną?

Pernelyg mažutė ir trapi. Gimdyti jai bus sunku. Bet broliui mergina, rodos, patiko, tad Ketlina tepasakė:

— Ji miela.

— Manau, aš jai patikau. Tik kodėl ji verkė?

— Ji dar nekalta mergelė, o šiandien jos vestuvių išvakarės. Nieko keista, kad išvarvino kelias ašaras.

Savo vestuvių rytą Lisa priverkė ežerus, bet kai Jonas Arinas apsiautė jai pečius savo šviesiai rusvu ir mėlynu apsiaustu, jos akys buvo sausos, o veidas švytėjo iš laimės.

— Ji gražesnė, nei drįsau tikėtis. — Ketlinai nespėjus praverti burnos, jis kilstelėjo ranką. — Žinau, yra svarbesnių dalykų, gali nesakyti man pamokslo, septone. Ir vis dėlto… ar matei kitas merginas, kurias Frėjus išvilko į dienos šviesą? Matei tą, kuriai trūkčioja akies vokas? Ar tai tokia liga, tikas? O tų dvynių veidai dar labiau spuoguoti ir duobėti nei Petiro Spuogo. Kai pamačiau tą vištidę, neabejojau, kad Roslina bus plika ir viena akimi, su Skambalėlio smegenimis ir Valderio Juodojo charakteriu. Bet ji, rodos, ir graži, ir švelnaus būdo. — Jis atrodė sutrikęs. — Kodėl tas senas krienas neleido man rinktis nuotakos, jei neketino įbrukti pabaisos?

— Niekam ne paslaptis, kad jauti silpnybę gražiaveidėms, — priminė jam Ketlina. — Galbūt lordas Valderis nuoširdžiai nori, kad su savo žmona būtum laimingas. — Arba veikiausiai nenori, kad spyriotumeis vesti negražią ir žlugdytum visus jo planus. — O gal Roslina — senio numylėtinė. Riverano lordas — daug geresnė partija, nei gali tikėtis dauguma kitų jo dukterų.

— Tiesa. — Tačiau jos brolis vis tiek dvejojo. — Ar gali būti, kad mergina nevaisinga?

— Lordas Valderis nori sulaukti vaikaičių, kurie paveldės Riveraną. Kokia jam nauda, jei įpirš tau nevaisingą žmoną?

— Jis atsikratytų dukters, kurios daugiau niekas nenori vesti.

— Bet jam iš to nieko gero. Valderis Frėjus piktas žmogus, bet nekvailas.

— Vis tiek… Ar taip gali būti?

— Gali, — nenoromis atsakė Ketlina. — Yra tokių ligų, kuriomis vaikystėje persirgusi mergaitė užaugusi negali pastoti. Tik nėra jokio pagrindo manyti, kad ledi Roslina tokia. — Ketlina apsižvalgė po kambarį. — Tiesą sakant, Frėjai mus priėmė geriau, nei tikėjausi.

Edmuras nusijuokė.

— Vos pora kandžių žodžių ir keli nederami pasakymai. Žinant jo būdą, tai mandagumo viršūnė. Tikėjausi, kad šis suktas senis prišlapins mums į vyną ir vers girti, koks jis puikus.

Keista, bet išgirdusi šį pokštą Ketlina kažkodėl ėmė nerimauti.

— Atsiprašysiu, man reikia nusivilkti šlapius drabužius.

— Kaip nori. — Edmuras nusižiovavo. — Eisiu, numigsiu valandžiukę.

Ketlina grįžo į savo kambarį. Drabužių skrynia, kurią ji atsigabeno iš Riverano, buvo atnešta ir pastatyta jos lovos kojūgalyje. Nusirengusi ir pakabinusi šlapius drabužius prie židinio, ji apsivilko šiltą, vilnonę Tulių — raudonos ir mėlynos — spalvų suknią, išsitrinko galvą, susišukavo plaukus, išsidžiovino juos ir nuėjo ieškoti Frėjų.

Įžengusi į svečių menę, lordo Valderio juodojo ąžuolo sostą rado tuščią, bet prie židinio keli jo sūnūs gėrė vyną. Pamatęs Ketliną Lotaras Šlubasis nerangiai atsistojo.

— Ledi Ketlina, maniau, jau ilsiesi. Kuo galėčiau padėti?

— Ar čia tavo broliai? — paklausė ji.

— Broliai, įbroliai, pusbroliai ir sūnėnai. Mudu su Reimundu pagimdė ta pati motina. Lordas Liucijus Viprenas — mano netikros sesers Litėnės vyras, o seras Deimonas — jų sūnus. O čia seras Leslinas Heigas ir jo sūnūs Haris ir Donelis.

— Sveiki, ponai. Gal kur nors netoliese yra seras Pervinas? Jis lydėjo mane į Vėtrų Gūžtą ir atgal, kai Robas mane siuntė pasikalbėti su lordu Renliu. Tikėjausi su juo pasimatyti.

— Pervinas išvykęs, — pasakė Lotaras Šlubasis. — Perduosiu jam tavo linkėjimus. Žinau, jam bus apmaudu, kad nesusitikote.

— Bet iki ledi Roslinos vestuvių jis tikriausiai grįš?

— Tikėjosi grįžti, — paaiškino Lotaras Šlubasis, — bet tas lietus… Pati matei, kokios upės, miledi.

— Iš tiesų, — linktelėjo Ketlina. — Kaip tik pagalvojau, gal būtum toks malonus ir palydėtum mane pas jūsų meisterį?

— Negaluoji, miledi? — paklausė seras Hostinas, stotingas ir aukštas vyras stambiu ir stipriu smakru.

— Moteriški negalavimai. Nieko rimta, sere.

Visada malonus Lotaras palydėjo ją iš menės, laiptais aukštyn ir per dengtą tiltą nusivedė prie dar vienų laiptų.

— Meisterį Brenetą rasi pačiame bokštelio viršuje, miledi.

Ketlina giliai širdyje tikėjosi, kad meisteris bus dar vienas Valderio Frėjaus sūnus, bet Brenetas nebuvo į jį panašus. Tai buvo stambus, nutukęs, plikas vyras dvigubu pagurkliu, sprendžiant iš varnų išmatų, kuriomis buvo nutaškytos jo apdaro rankovės, toli gražu ne švaruolis, bet, rodos, gana draugiškas. Kai Ketlina papasakojo jam Edmuro nuogąstavimus dėl ledi Roslinos vaisingumo, jis tik nusijuokė.

— Tavo lordas brolis gali nesibaiminti, ledi Ketlina. Tiesa, ji smulkaus sudėjimo ir siaurų klubų, bet jos motina irgi buvo tokia pat. Ledi Betanė kasmet gimdydavo lordui Valderiui po kūdikį.

— Kiek jų nemirė būdami dar kūdikiai ir užaugo? — tiesiai paklausė ji.

— Penki. — Jis išvardijo juos lenkdamas pirštus: — Seras Pervinas. Seras Benfris. Meisteris Vilamenas, pernai davęs įžadus ir dabar tarnaujantis Slėnyje pas lordą Hanterį. Oliveris, buvęs tavo sūnaus ginklanešys. Ir ledi Roslina, jauniausioji. Keturi berniukai ir viena mergaitė. Lordas Edmuras turės tiek sūnų, kad nežinos, ką su jais daryti.

— Neabejoju, kad jam tai patiks.

Vadinasi, mergina ir vaisinga, ir graži. Sužinojus tai Edmurui palengvės. Kol kas, Ketlinos nuomone, lordas Valderis nedavė jos broliui jokios priežasties skųstis.

Atsisveikinusi su meisteriu, Ketlina į savo kambarį negrįžo, o nuėjo pas Robą. Pas sūnų ji rado ir Robiną Flintą, ir serą Vendelį Manderlį, ir Didįjį Džoną su sūnumi, kuris vis dar buvo vadinamas Mažuoju Džonu, nors ūgiu jau buvo lygus tėvui. Visi jie buvo sulyti. Dar vienas, visiškai peršlapęs vyras šviesiai rausvu apsiaustu balto kailio kraštais stovėjo priešais židinį.

— Lorde Boltonai… — pasisveikino ji.

— Ledi Ketlina, — tyliai atsiliepė jis, — malonu tave matyti, nors ir tokiais neramiais laikais.

— Malonu, kad taip sakai. — Ketlina pajuto kambaryje tvyrančią slogią nuotaiką. Net Didysis Džonas atrodė paniuręs ir pritilęs. Ji pažvelgė į apniukusius vyrų veidus ir paklausė: — Kas atsitiko?

— Lanisteriai prie Trišakio, — gailiai tarė seras Vendelis. — Mano brolis vėl paimtas į nelaisvę.

— O lordas Boltonas atnešė mums naujų žinių iš Vinterfelo, — pridūrė Robas. — Seras Rodrikas nebuvo vienintelis žuvęs geras vyras. Jie nužudė ir Klėjų Serviną, ir Leobaldą Tolhartą.

— Klėjus Servinas buvo dar tik berniukas, — nuliūdusi tarė Ketlina. — Vadinasi, tai tiesa? Visi žuvo ir Vinterfelo nebėra?

Boltonas pakėlė į ją savo šviesiai pilkas akis.

— Geležiniai sudegino ir pilį, ir žiemos miestą. Dalį jūsų žmonių mano sūnus Ramsėjus nuvedė į Dredfortą.

— Tavo pavainikis sūnus kaltinamas žiauriais nusikaltimais, — griežtai priminė jam Ketlina. — Žudymu, prievartavimu ir dar sunkesniais.

— Taip, — linktelėjo Ruzas Boltonas. — Jo kraujas suterštas, neneigiu to. Bet jis geras, gudrus ir bebaimis karys. Kai geležiniai nužudė serą Rodriką, o netrukus ir Leobaldą Tolhartą, pareiga vadovauti kariuomenei teko Ramsėjui ir jis jos nesikratė. Jis prisiekė, kad neįsikiš į makštis kalavijo, kol šiaurėje bus bent vienas iš Greidžojų. Galbūt toks pasiryžimas bent iš dalies galėtų išpirkti jo kaltę už nusikaltimus, kuriuos padaryti vaikiną pastūmėjo jo prasčiokiška prigimtis, — gūžtelėjo Boltonas. — O gal ir ne. Karui pasibaigus jo malonybė viską pasvers ir jį nuteis. O kol tai įvyks, tikiuosi su ledi Valda susilaukti kilmingo sūnaus.

Koks šaltas šis vyras, tik dabar pagaliau suprato Ketlina.

— Ar Ramsėjus užsiminė apie Teoną Greidžojų? — pasiteiravo Robas. — Ar jis taip pat buvo nužudytas, ar paspruko?

Iš prie diržo kabančio kapšo Ruzas Boltonas ištraukė suglamžytą odos skiautę.

— Kartu su laišku mano sūnus atsiuntė šitą.

Seras Vendelis nusisuko. Robinas Flintas ir Mažasis Džonas Amberis susižvalgė, o Didysis Džonas sušnarpštė kaip bulius.

— Ar tai… žmogaus oda? — paklausė Robas.

— Teono Greidžojaus kairio mažojo piršto oda. Pripažįstu, mano sūnus žiaurus. Ir vis dėlto… kas tas gabalėlis odos, palyginti su dviejų jaunų princų gyvybėmis? Buvai jų motina, miledi. Ar galėčiau atiduoti tau šitą… kaip menką keršto ženklą?

Viena Ketlinos asmenybės dalis norėjo čiupti šį siaubingą trofėjų ir prispausti prie širdies, bet jai pakako sveiko proto atsispirti.

— Paimk jį man iš akių. Prašau…

— Tai, kad Teonui buvo nudirta oda, mano brolių neprikels, — pasakė Robas. — Man reikia jo galvos, o ne gabalėlio odos.

— Jis vienintelis dar gyvas Beilono Greidžojaus sūnus, — romiai pareiškė lordas Boltonas, tarsi visi būtų tai pamiršę, — o dabar — ir teisėtas Geležies salų karalius. Į nelaisvę paimtas karalius yra labai vertingas…

— Į nelaisvę paimtas? — Išgirdus šiuos žodžius Ketlinai net oda pašiurpo. Belaisviais dažnai būdavo keičiamasi. — Lorde Boltonai, tikiuosi, neketini siūlyti, kad išlaisvintume žmogų, kuris nužudė mano sūnus?

— Kad ir kam atitektų Jūros Uolos krėslas, tas žmogus norės Teono Greidžojaus mirties, — paaiškino Boltonas. — Net sukaustyto grandinėmis jo pretenzijos į sostą pagrįstos labiau nei visų jo dėdžių. Patarčiau Teoną Greidžojų pasilaikyti ir už mirties bausmės jam įvykdymą pareikalauti iš geležinių nuolaidų.

Robas nenoromis apie tai pamąstė, bet galų gale linktelėjo.

— Taip. Gerai. Tuomet palaikyk jį gyvą. Kol kas. Saugiai palaikyk jį Dredforte, kol mes atsiimsime šiaurę.

Ketlina vėl kreipėsi į Ruzą Boltoną:

— Seras Vendelis prasitarė, kad Lanisteriai prie Trišakio.

— Jis tikrai taip sakė, miledi. Dėl to kaltinu save. Per ilgai užsibuvau Harenhole. Einis Frėjus išžygiavo kelios dienos anksčiau už mane ir, nors ir sunkiai, Rubinų brastoje persikėlė per Trišakį. Bet kai atjojome mes, upė buvo ištvinusi ir šėlstanti. Neturėjau kitos išeities, vyrus teko kelti valtimis, o jų turėjau per mažai. Du trečdaliai mano kariuomenės jau buvo šiauriniame krante, kai Lanisteriai puolė likusį trečdalį, tebelaukiantį valčių. Tai daugiausia buvo Norėjaus, Loko ir Barlėjaus vyrai, taip pat ariergarde jojęs seras Vilis Manderlis ir jo Baltojo Uosto riteriai. Aš pats stovėjau kitame Trišakio krante ir negalėjau jiems padėti. Seras Vilis kiek galėdamas sutelkė mūsų vyrus, bet Gregoris Kligeinas puolė su sunkiaisiais raiteliais ir nustūmė juos į upę. Nuskendo maždaug tiek pat, kiek buvo išžudyta. Daug pabėgo, o likusieji buvo paimti į nelaisvę.

Ketlina pagalvojo, kad Gregoris Kligeinas jiems visada reiškė tik nelaimę. Gal Robui reikėtų vėl patraukti į pietus ir jį sudoroti? O gal Kalnas atjoja čia?

— Vadinasi, Kligeinas persikėlė per upę?

— Ne, — tyliai, bet tvirtai atsakė Boltonas. — Prie brastos palikau šešis šimtus vyrų. Ietininkų iš upokšnių ir kalnų kraštų, taip pat iš Baltojo Peilio, šimtą didžiaisiais lankais ginkluotų šaulių iš Hornvudo, būrį laisvųjų raitelių ir riterių, o kaip pastiprinimą — galingas Stauto ir Servino pajėgas. Jiems vadovauja Ronelis Stautas ir seras Kailas Kondonas. Seras Kailas buvo velionio lordo Servino dešinioji ranka. Neabejoju, kad tai žinai, miledi. Liūtai ne geresni plaukikai už vilkus. Kol upė ištvinusi, seras Gregoris į kitą krantą nepersikels.

— Mums, trauksiantiems slaptu klojiniu, ant kulnų lipančio Kalno tikrai nereikia, — tarė Robas. — Puikiai pasidarbavai, milorde.

— Tavo malonybė per daug geras. Prie Žaliosios Šakos patyriau didžiulių nuostolių, o dar daugiau vyrų Gloveris ir Tolhartas prarado Prieblandos Slėnyje.

— Prieblandos Slėnyje… — Robo lūpomis šie žodžiai nuskambėjo kaip keiksmas. — Kai sutiksiu Robetą Gloverį, jis man už tai atsakys, gali būti tikras.

— Taip, tai buvo beprotybė, — pritarė lordas Boltonas, — bet sužinojęs, kad Gūdmiškis užimtas, Gloveris visai prarado nuovoką. Jį palaužė sielvartas ir baimė.

Įvykių Prieblandos Slėnyje jau niekas negalėjo pakeisti; Ketlina labiau jaudinosi dėl būsimų mūšių.

— Kiek vyrų atvedei mano sūnui? — dalykiškai paklausė ji Ruzo Boltono.

Prieš atsakydamas, šis kelias akimirkas atidžiai žvelgė į ją savo keistomis blyškiomis akimis.

— Maždaug penkis šimtus raitelių ir tris tūkstančius pėstininkų, miledi. Didžioji jų dalis — Dredforto vyrai, nors yra ir iš Karholdo. Dabar, kai Karstarkų ištikimybe nelabai galima pasikliauti, pamaniau, kad geriau turėti juos po ranka. Apgailestauju, kad negalėjau atvesti daugiau.

— Turėtų pakakti, — pasakė Robas. — Tu vadovausi mano kariuomenės ariergardui, lorde Boltonai. Tuoj po mano dėdės vestuvių ir gultuvių ketinu pajudėti Sąsmaukos link. Grįžtame namo.

Arija

Už valandos kelio raitomis nuo Žaliosios Šakos, vežimui sunkiai riedant provėžų išvagotu keliu, prie jų prisiartino raitininkai.

— Nuleisk galvą ir tylėk, — įspėjo Ariją Skalikas, kai paraginę žirgus juos beveik pasivijo trys vyrai: riteris ir du ginklanešiai, lengvais šarvais ir raiti ant eiklių žirgų. Kligeinas botagu perliejo saviškius — du senus darbinius arklius, mačiusius ir geresnių dienų. Vežimas girgždėjo ir siūbavo, jo dideli mediniai ratai su kiekvienu apsisukimu giliose provėžose minkė ir taškė purvą. Pašalietis, pririštas prie vežimo, sekė iš paskos.

Stambus ir nartus ristūnas nebuvo nei šarvuotas, nei papuoštas, nei pažabotas, o Skalikas vilkėjo suteptą, iš žalio ir tamsiai pilko šiurkštaus audinio pasiūtą mantiją su pakeltu gobtuvu, per kurį beveik nebuvo matyti galvos. Kol būdavo nuleidęs galvą, jo veido negalėjai įžiūrėti, matydavai tik spoksančių akių baltymus. Jis atrodė kaip nusigyvenęs ūkininkas. Bet… stuomeningas ūkininkas. Be to, Arija žinojo, kad po ta mantija yra kietinta oda ir alyva ištepti šarvai. Ji atrodė kaip ūkininko sūnus arba veikiau kaip kiauliaganys. Jiems už nugarų vežime pūpsojo keturios žemos ir storos statinės sūdytos kiaulienos ir viena kiaulių kojų.

Prijodami raitininkai išsiskirstė ir apsupo juos, kad galėtų geriau apžiūrėti. Kligeinas sustabdė vežimą ir raitininkų malonumui kantriai laukė. Riteris buvo ginkluotas ietimi ir kalaviju, o ginklanešiai turėjo didlankius. Ženklai ant jų odinukių buvo tokie pat, tik mažesni, kaip ir ženklas, išsiuvinėtas ant jų šeimininko apsiausto: juodos šakės ilgu kotu ir aukso spalvos juosta kairėje skydo pusėje rausvai gelsvame fone. Arija buvo nusprendusi atskleisti tikrąją savo tapatybę pirmiems sutiktiems raitininkams, bet visuomet įsivaizduodavo juos pilkais apsiaustais ir su didvilkiu ant krūtinės. Gal būtų surizikavusi, net jei ant jų krūtinių būtų buvęs išsiuvinėtas Amberių milžinas arba Gloverių kumštis, bet šio šakių riterio ji nepažinojo ir nenumanė, kam jis tarnauja. Gyvenant Vinterfele, panašiausias į šakę jos matytas daiktas buvo trišakis, kurį laikė rankoje lordo Manderlio vandenis.

— Turi reikalų Dvyniuose? — paklausė riteris.

— Vežu sūdytos kiaulienos vestuvininkams, maloningasis sere, — burbtelėjo Skalikas nuleidęs akis ir slėpdamas veidą.

— Sūdyta kiauliena niekada neteikė man malonumo. — Šakių riteris atsainiai pažvelgė į Kligeiną, į Ariją visai neatkreipė dėmesio, bet ilgai ir atidžiai žiūrėjo į Pašalietį. Iš karto buvo matyti, kad tas eržilas — toli gražu ne darbinis arklys. Kai stambus juodas ristūnas kaptelėjo dantimis vieno iš ginklanešių žirgą, vaikinas vos nešleptelėjo į purvą. — Iš kur gavai šį gyvulį? — pasiteiravo šakių riteris.

— Miledi liepė atvesti, sere, — nuolankiai paaiškino Kligeinas. — Tai vestuvinė dovana jaunajam lordui Tuliui.

— Kuri ledi? Kam tarnauji?

— Senajai ledi Vent, sere.

— Ar ji mano, kad už žirgą susigrąžins Harenholą? — gūžtelėjo riteris. — Dievai, kai sena, tai ir kvaila. — Ir vis dėlto jis mostelėjo į kelią. — Važiuokite…

— Klausau, milorde. — Skalikas vėl pliaukštelėjo botagu ir seni kuinai vėl ėmė traukti sunkų vežimą. Kol jis stovėjo, ratai įsmuko giliai į dumblą ir praėjo kiek laiko, kol arkliai juos vėl išjudino. Per tą laiką raitininkai nutolo. Kligeinas paskutinį kartą žvilgtelėjo į juos ir prunkštelėjo. — Seras Donelis Heigas, — tarė. — Atėmiau iš jo daugiau žirgų, nei galėčiau suskaičiuoti. Taip pat ir šarvų. O kartą per turnyrą vos nenužudžiau jo bendrose riterių grumtynėse.

— Kodėl tuomet jis tavęs nepažino? — paklausė Arija.

— Nes riteriai — kvailiai ir jam būtų buvę pernelyg žema antrą kartą pažvelgti į kažkokį nušašusį valstietį. — Jis vėl perliejo botagu arklius. — Būk nuleidęs akis, kalbėk pagarbiai, kuo dažniau kartok „sere“, ir dauguma riterių tavęs nė nematys. Jie labiau kreipia dėmesį į arklius, o ne į prasčiokus. Jis galėjo pažinti Pašalietį, jei kada nors būtų matęs mane tuo eržilu jojant.

Jis būtų pažinęs tave ir iš veido. Arija tuo neabejojo. Kartą pamačius Sandoro Kligeino nudegimus, jų nebuvo lengva pamiršti. Tų randų jis negalėjo paslėpti ir po šalmu, nebent tas šalmas būtų buvęs dantis iššiepusio šuns formos.

Todėl jiems ir reikėjo vežimo ir sūdytų kiaulių kojų.

— Neketinu leistis sukaustomas grandinėmis ir atitempiamas pas tavo brolį, — pareiškė jai Skalikas. — Taip pat nenoriu kalaviju skintis kelio per Robo Starko vyrus, kol prie jo prieisiu. Tad truputį pažaisime.

Karališkajame kelyje atsitiktinai sutiktas ūkininkas atidavė jiems vežimą, arklius, apdarus ir statines, nors ir ne savo noru. Skalikas visa tai gavo apnuoginęs kalavijo ašmenis. Kai ūkininkas nusikeikė ir išvadino jį plėšiku, Kligeinas tarė:

— Ne, aš tik maisto ir pašaro rinkikas. Padėkok, kad gali pasilikti apatinius. O dabar nusiauk batus. Jei ne, nukirsiu kojas. Rinkis.

Ūkininkas buvo stambus vyras, kaip ir Kligeinas, bet vis tiek nusprendė nusiauti batus ir pasilikti sveikas kojas.

Vakaras užklupo juos tebeplumpinančius link Žaliosios Šakos ir lordo Frėjaus pilių dvynių. Aš jau beveik pasiekiau tikslą, pagalvojo Arija. Ji suprato, kad ir turi jaudintis, bet jautėsi visa įsitempusi. Gal dėl karščiavimo, su kuriuo vis dar kovojo, o galbūt ir ne. Praeitą naktį ji sapnavo baisų, siaubingą sapną. Dabar jau neprisiminė, ką būtent, bet tas šiurpus jausmas persekiojo ją visą dieną. Ir kuo toliau, tuo labiau jis stiprėjo. Baimė kerta smarkiau už kalaviją. Dabar ji privalėjo būti tvirta, kaip kadaise jai sakė tėvas. Nuo motinos ją skyrė tik pilies vartai, upė, kariuomenė, bet… Robo kariuomenė, tad iš tiesų joks pavojus negrėsė. O gal vis dėlto grėsė?

Vienas iš tokių pavojų buvo Ruzas Boltonas. Dėlių lordas, kaip jį vadino bastūnai. Dėl to Arija jautėsi nesmagiai. Ji spruko iš Harenholo norėdama pabėgti nuo Boltono, kaip ir nuo Kruvinųjų Juokdarių, be to, kad planas pavyktų, jai teko perrėžti gerklę vienam iš jo sargybinių. Ar jis žino, kad ji tai padarė? O gal kaltina Gendrį arba Pyragėlį? Ar pasakė jos motinai? Ką jis darys ją pamatęs? Boltonas manęs tikriausiai net nepažins. Pastarosiomis dienomis Arija atrodė panašesnė į nuskendusią žiurkę, o ne į lordo taurininkę. Tiksliau — į nuskendusį žiurkiną. Vos prieš dvi dienas Skalikas nurėžė jai kelias saujas plaukų. Jis buvo prastesnis kirpėjas ir už Joriną, tad vieną galvos pusę paliko beveik pliką. Lažinuosi, kad Robas irgi manęs nepažins. Gal nepažins net ir motina. Paskutinį kartą jie matė Ariją tą dieną, kai lordas Edardas Starkas išvyko iš Vinterfelo, ir tada ji buvo maža mergaitė.

Dar nematydami pilies, jiedu jau išgirdo muziką: tolimą būgnų tratėjimą, šaižų pučiamų ragų gaudimą ir aukštą, per upės šniokštimą ir jiems ant galvų krentantį lietų vos girdimą dūdelių dūzgimą.

— Į vestuvių ceremoniją pavėlavome, — pasakė Skalikas, — bet, sprendžiant iš garsų, puota tebevyksta. Netrukus tavęs atsikratysiu.

Ne, tai aš tavęs atsikratysiu, pagalvojo Arija.

Iki šiol kelias daugiausia vedė į šiaurės vakarus, o dabar pasisuko į vakarus ir driekėsi per obelų sodą bei apsemtą lauką javų, lietaus priplaktų prie žemės. Jie pravažiavo pro paskutines obelis, pasiekė kalvos viršūnę ir prieš akis atsivėrė vaizdas į pilis, upę ir palapines. Čia buvo šimtai žirgų ir tūkstančiai žmonių, dauguma iš jų būriavosi aplink tris puotai skirtas didžiules, viena šalia kitos galais į vartus pastatytas palapines, primenančias tris ilgąsias storos drobės menes. Robas savo stovyklą buvo įkūręs gerokai toliau nuo gynybinių sienų, ant aukštumėlės, sausesnėje vietoje, bet Žalioji Šaka išsiliejo iš krantų ir beveik apsėmė kelias neapdairiai pastatytas palapines.

Čia nuo pilies sklindanti muzika buvo garsesnė. Per stovyklą ritosi būgnų tratėjimas ir ragų gausmas. Tačiau muzikantai artimesnėje pilyje grojo ne tą dainą, kurią pasirinko prie kitame krante dunksančios pilies grojantys muzikantai, tad muzika atrodė panaši ne į dainą, o į mūšį.

— Jiems gana prastai sekasi, — tarė Arija.

Skalikas išleido į juoką panašų garsą.

— Prisiekiu, senos kurčios moterys Lanisporte dabar skundžiasi dėl triukšmo. Girdėjau, kad Valderis Frėjus aklas, bet niekas nė žodžiu neužsiminė, kad dar ir kurčias.

Arija slapta pasigailėjo, kad dabar vakaras, o ne diena. Jei būtų švietusi saulė ir pūtęs vėjas, ji būtų galėjusi geriau matyti vėliavas. Būtų žvalgiusis, ar neišvys Starkų didvilkio, Servino kovos kirvio arba Gloverio kumščio. Bet nakties tamsoje visos spalvos atrodė pilkos. Lietus apstojo ir perėjo į vos juntamą dulksną, beveik panašią į krintantį rūką, bet anksčiau sulytos vėliavos buvo permirkusios kaip pašluostės ir negalėjai pasakyti, kas ant jų pavaizduota.

Lauko pakraščiuose buvo sustatyta virtinė dengtų ir atvirų vežimų, sudariusių šiokią tokią medinę sieną, saugančią nuo galimo priešų puolimo. Ten juos ir sustabdė sargyba. Žibintas, kurį iškėlęs laikė karininkas, skleidė užtektinai šviesos, kad Arija pamatytų, jog jo apsiaustas blyškiai rožinis su stambiais raudonais lašais. Ant jo vadovaujamų vyrų krūtinės puikavosi dėlių lordo ženklas ir nuluptas Dredforto žmogus. Sandoras Kligeinas pasekė jiems tą pačią pasaką, kurią buvo paporinęs raitininkams, bet Boltono karininkas pasirodė esąs kietesnis riešutėlis nei seras Donelis Heigas.

— Sūdyta kiauliena — netinkamas maistas lordo vestuvių puotai, — neslėpdamas paniekos pareiškė jis.

— Turiu ir kiaulių kojų, sere.

— Bet tik ne vestuvių pokyliui. Puota jau beveik baigėsi. Be to, esu šiaurietis, o ne koks nors pienburnis riteris iš pietų.

— Man buvo liepta rasti pilies valdytoją arba virėją…

— Pilis uždaryta. Lordų negalima trukdyti. — Karininkas kiek pagalvojo. — Krovinį gali iškrauti ten, prie puotos palapinių. — Ir jis ištiesė šarvuotą ranką. — Nuo alaus vyrams sukyla apetitas ir senasis Frėjus tikrai nepaniekins kiaulių kojų. Šiaip ar taip, jis neturi dantų, kad galėtų jas graužti. Kreipkis į Sedžkinsą, jis žinos, ką tau daryti.

Karininkas šūktelėjo savo vyrams komandą, šie nustūmė vieną vežimą ir praleido atvykėlius.

Skalikas perliejo botagu arklius ir pasuko prie palapinių. Rodės, į juos niekas nekreipė dėmesio. Taškydami iš po ratų vandenį, jie pravažiavo kelias eiles spalvingų palapinių, kurių šlapią sienų šilką iš vidaus tarsi stebuklingi žibintai apšvietė lempos ir žarijų gorės; jos tviskėjo rožine, aukso ir žalia spalva, atrodė dryžuotos ir languotos, išpuoštos, išrašytos paukščiais ir žvėrimis, eglutėmis ir žvaigždutėmis, ratais ir ginklais. Arija pamatė geltoną palapinę su šešiomis gilėmis ant sienos: apačioje tris, virš jų dvi, o pačioje viršūnėje — vieną. Lordas Smolvudas, dingtelėjo mergaitei, ji prisiminė tolimąjį Akornholą ir ledi, sakiusią, kad ji graži.

Bet kiekvienai tviskančiai šilkinei palapinei teko po dvi dešimtis veltinių arba storos drobės, tamsių ir nepermatomų. Čia stovėjo ir palapinių kariams, tokių didelių, kad galėjo sutalpinti keturiasdešimt pėstininkų, bet ir jos atrodė kaip nykštukai, palyginti su trimis didžiosiomis palapinėmis pokyliui. Svečiai, rodos, gėrė jau kelias valandas. Arija girdėjo garsiai šaukiamus tostus ir taurių skambesį, sumišusius su stovyklai įprastu triukšmu: žirgų žvengimu, šunų amsėjimu, tamsoje važiuojančių vežimų dardėjimu, juoku ir keiksmais, plieno žvangesiu ir medžio braškėjimu. Jiems priėjus prie pilies, muzika trenkė dar garsiau, bet žemiau slypėjo duslesnis garsas, kurį skleidė upė, ištvinusi Žalioji Šaka, riaumojanti nelyginant liūtas guolyje.

Arija nenustygo ir vis sukiojo galvą norėdama iškart pamatyti viską, tikėdamasi išvysti didvilkio ženklą, pilkai baltą palapinę, iš Vinterfelo pažįstamą veidą. Bet matė tik svetimus žmones. Ji įsistebeilijo į nendryne besišlapinantį vyrą, bet jis nebuvo Alapilvis. Pamatė iš palapinės neriančią pusnuogę ir besijuokiančią merginą, bet palapinė buvo blyškiai melsva, — ne pilka, kaip ji iš pradžių pamanė, — o vyras, pasileidęs jai iš paskos, vilkėjo liemenę su miškine kate, o ne su vilku. Po medžiu keturi šauliai mėgino užkabinti vaškuotas temples už savo didlankių įrantų, bet jie nebuvo jos tėvo lankininkai. Jiems skersai kelio pražingsniavo meisteris, bet jis buvo pernelyg jaunas ir liesas — tikrai ne meisteris Luvinas. Arija pakėlė akis į Dvynius, į langus aukštuose jų bokštuose, kur degė blausūs žiburiai. Dulkiant pilys atrodė bauginančios ir paslaptingos, tarsi iš Senosios auklės pasakotų legendų, bet tai nebuvo Vinterfelas.

Prie puotai skirtų palapinių spūstis buvo didžiausia. Platūs atvartai buvo praskleisti ir pririšti, vyrai grūdosi pirmyn atgal nešini gėrimo ragais ir bokalais, o su kai kuriais ėjo paskui stovyklą sekantys prasčiokai. Skalikui važiuojant pro pirmą palapinę, Arija žvilgtelėjo į vidų ir pamatė šimtus vyrų, apsėdusių visus suolus ir besistumdančių prie midaus, alaus ir vyno statinių. Vietos vaikštinėti po palapinę nebuvo, bet dėl to vyrai, rodos, nesuko sau galvos. Čia jiems bent jau buvo šilta ir sausa. Sušalusi ir sulyta Arija jiems pavydėjo. Kai kurie iš jų net dainavo. Nuo pro duris kylančio karščio krentanti dulksna atrodė kaip garai.

— Už lordą Edmurą ir ledi Rosliną! — išgirdo ji kažką šūktelint.

Visi išgėrė ir kažkas vėl suriko:

— Už Jaunąjį Vilką ir karalienę Džeinę!

Kas ta karalienė Džeinė? — nustebusi pagalvojo Arija. Vienintelė jai žinoma karalienė buvo Sersėja.

Už puotos palapinių buvo iškastos laužavietės, kol lijo be smarkesnio vėjo, apsaugotos iš medžių šakų greitosiomis supintais skliautais ir ant jų užmestomis odomis. Tačiau dabar vėjas pasisuko nuo upės, tad dulksna krito įkypai ir jos pakako, kad laužai imtų šnypšti ir rūkti. Virš ugnies tarnai sukiojo ant iešmų pamautus mėsos gabalus. Užuodus valgį, Arijai nutįso seilė.

— Gal sustotume? — paprašė ji Sandoro Kligeino. — Čia šiauriečių palapinės. — Saviškius ji pažino iš barzdų, iš veidų, iš apsiaustų, iš lokenų ir ruonenų, iš tyliai sakomų tostų ir iš dainų; tai buvo Karstarkai ir Amberiai, taip pat kalnų gentims priklausantys vyrai. — Galiu lažintis, kad čia yra vyrų ir iš Vinterfelo. — Jos tėvo vyrų, Jaunojo Vilko vyrų, Starkų didvilkių.

— Tavo brolis pilyje, — tarė Kligeinas. — Motina irgi. Nori pas juos ar ne?

— Noriu, — atsakė Arija. — O kaip Sedžkinsas? — Mat karininkas liepė jiems ieškoti Sedžkinso.

— Sedžkinsas gali eiti po septyniais galais. — Kligeinas pakėlė botagą ir, čaižydamas dulksną, supliekė arkliui per šoną. — Man reikia tavo prakeikto brolio.

Ketlina

Būgnai tratėjo, tratėjo, tratėjo — nuo jų Ketlinai net galvą įskaudo. Iš muzikantų balkono menės gale sklido dūdelių raudos ir fleitų trelės; čirpė smuikai, gaudė ragai, linksmai tūtavo dūdmaišiai, bet visus juos užgožė būgnijimas. Gegnės aidėjo nuo muzikos, o po jomis svečiai valgė, gėrė ir prireikus susišūkaudavo. Matyt, Valderis Frėjus kurčias kaip akmuo, jei vadina tai muzika. Pamažu gurkšnodama vyną iš savo taurės, Ketlina žiūrėjo į Skambalėlį, šokantį pagal „Alisanos“ melodiją. Bent jau ji manė, kad tai turėjo būti „Alisana“. Mat grojant tokiems muzikantams, tai galėjo būti ir „Lokys ir gražioji mergelė“.

Lauke tebelijo, bet Dvynių menėse oras buvo karštas ir troškus. Židinyje ūžė ugnis, o prie sienų, įstatyti į laikiklius, degė rūkstantys deglai. Tačiau daugiausia šilumos skleidė kūnai vestuvininkų, taip glaudžiai susodintų ant suolų, kad kuris nors iš jų, keldamas taurę, alkūne bakstelėdavo kaimynui į šoną.

Net ant pakylos jie sėdėjo ankščiau, nei Ketlina būtų norėjusi. Jai buvo paskirta vieta tarp sero Raimano Frėjaus ir Ruzo Boltono, bet abu vyrai jau buvo įgrisę iki gyvo kaulo. Seras Raimanas gėrė tiek, jog, rodės, Vesterose pritrūks vyno, o jo pažastys gausiai prakaitavo. Ketlina spėjo, kad jis išsimaudė vonioje su citrinomis, tik jokios citrinos negalėjo paslėpti tokio gaižaus prakaito dvoko. Ruzas Boltonas nedvokė, bet nuo jo sklidęs kvapas irgi nebuvo iš maloniųjų. Jis gurkšnojo ne paprastą vyną ir ne midų, o saldų, prieskoniais pagardintą vyną ir valgė nedaug.

Ketlina negalėjo kaltinti lordo Boltono, kad šis neturi apetito. Prasidėjus vestuvių puotai, pirmiausia buvo patiekta skystos porų sriubos, paskui — žaliųjų pupelių, svogūnų bei burokėlių salotų, piene su migdolais troškinta lydeka, kalnas virtų ir trintų ropių, atvėsusių anksčiau, nei atsidūrė ant stalų, veršelio smegenys su drebučiais ir gyslotos jautienos troškinys. Tai buvo prastas, karaliui tiekti nederamas maistas, o pamačius veršelio smegenis Ketlinai net bloga pasidarė. Ir vis dėlto Robas nesiskųsdamas jas valgė, o jos brolis buvo pernelyg susidomėjęs savo nuotaka, kad kreiptų dėmesį į patiekalą.

Niekada nepamanytum, kad visą kelią nuo Riverano iki Dvynių Edmuras skundėsi, jog Roslina jam netiks. Vyras ir žmona valgė iš vienos lėkštės, gėrė iš vienos taurės ir džiugino vienas kitą tyrais bučiniais. Daugumos patiekalų Edmuras tiesiog atsisakė. Ketlina negalėjo jam dėl to priekaištauti. Ir ji menkai teprisiminė, koks maistas buvo patiektas per jos vestuvių puotą. Ar aš jo bent paragavau? O gal visą vakarą praleidau stebeilydamasi į Nedo veidą ir svarstydama, koks jis žmogus?

Vargšė Roslina nuolat šypsojosi, bet per prievartą, tarsi tą šypseną jai prie lūpų kas būtų prilipdęs. Ką gi, ji ištekėjusi mergelė, bet jos dar laukia gultuvės. Neabejoju, kad ji persigandusi ne mažiau, nei kadaise buvau aš. Robas sėdėjo tarp Aliksos Frėj ir Valdos Gražiosios — dviejų santuokai labiausiai prisirpusių mergelių. „Tikiuosi, kad per vestuvių puotą neatsisakysi pašokti su mano dukterimis, — pasakė Valderis Frėjus. — Tai pradžiugins mano seną širdį.“ Taigi jo širdis turėjo džiaugtis; Robas, kaip ir dera karaliui, atliko savo pareigą. Jis pašoko su visomis merginomis, su Edmuro nuotaka, su aštuntąja ledi Frėj, su našle Eime ir Ruzo Boltono žmona, Valda Storąja, su spuoguotomis dvynėmis Sera ir Sara, ir net su Širėja, jauniausia iš šešių lordo Valderio dukterų. Ketlina svarstė, ar dabar Perkėlos lordas bus patenkintas, ar ras priežastį ir ims skųstis dėl visų kitų dukterų ir anūkių, kurioms neteko pašokti su karaliumi.

— Tavo seserys puikiai šoka, — kiek galėdama maloniau tarė ji serui Raimanui Frėjui.

— Jos man tetos ir pusseserės.

Seras Raimanas gurkštelėjo vyno, o jo skruostais sruvo prakaitas ir tekėjo į barzdą.

Nemalonus žmogus ir dar girtas, pagalvojo Ketlina. Senasis lordas Frėjus svečiams buvo šykštus maisto, bet gėrimų negailėjo. Alus, vynas ir midus liejosi kaip lauke ištvinusi upė. Didysis Džonas jau buvo pasigėręs ir baubė. Lordo Valderio sūnus Meretas nuo jo neatsiliko ir lenkė taurę po taurės, o seras Veilenas Frėjus, mėginęs neatsilikti nuo dviejų savo sugėrovų, netrukus šlumštelėjo po stalu. Ketlinai būtų labiau patikę, jei lordas Amberis būtų nusprendęs likti blaivus, bet liepti Didžiajam Džonui negerti buvo tas pats, kaip liepti kelias valandas nekvėpuoti.

Mažasis Džonas Amberis ir Robinas Flintas sėdėjo netoli Robo, — vienas prie Valdos Gražiosios, kitas prie Aliksos. Nė vienas iš jų negėrė; jie ir Patrikas Molisteris bei Deisė Mormont šį vakarą buvo jos sūnaus asmens sargybiniai. Vestuvių puota nebuvo mūšis, bet pavojai tykojo visur, kur buvo girtų vyrų, ir karalius visuomet privalėjo turėti apsaugą. Ketlina tuo džiaugėsi, o dar labiau jai patiko matyti kardasaičius, sukabintus ant gembių, prie sienų. Vyrui nereikia ilgojo kalavijo atsipjauti veršelio smegenų su drebučiais.

— Visi manė, kad milordas pasirinks Valdą Gražiąją, — garsiai, perrėkdama muziką tarė ledi Valda Bolton serui Vendeliui. Valda Storoji atrodė kaip apvalainas, rožinis sviesto gniužulas, jos akys buvo šviesiai mėlynos, plaukai šviesūs ir silpni, krūtys didžiulės, tačiau balsas — aukštas ir spigus. Sunku buvo įsivaizduoti ją Dredforte su savo rožiniais nėriniais ir kyku. — Bet mano lordas senelis pasiūlė Ruzui tokį sidabro kraitį, kiek svers jo išsirinktoji nuotaka, tad lordas Boltonas pasirinko mane. — Valda Storoji nusijuokė ir jos pagurklis suliulėjo. — Sveriu šešiais stonais daugiau už Valdą Gražiąją, bet pirmą kartą dėl to apsidžiaugiau. Dabar esu ledi Bolton, o mano pusseserė liko netekėjusi, nors jai, vargšelei, greitai sukaks devyniolika.

Ketlina matė, kad Dredforto lordas į tą plepėjimą nekreipia dėmesio. Kartais jis paragaudavo vieno patiekalo, pasisemdavo šaukštą kito, trumpais storais pirštais mažais gabalėliais plėšė nuo kepalo duoną, bet valgis neblaškė jo dėmesio. Prasidėjus vestuvių puotai, Boltonas paskelbė tostą už lordo Valderio vaikaičius aiškiai leisdamas suprasti, kad Valderis ir Valderis yra jo pavainikio sūnaus rankose. Senis prisimerkęs pažvelgė į jį, kelis kartus tai įtraukė, tai atkišo lūpas, ir Ketlina suprato, kad tuose žodžiuose jis išgirdo slaptą grasinimą.

Ar kada nors yra buvusios liūdnesnės vestuvės? — nusistebėjo ji, bet paskui prisiminė savo vargšelę Sansą ir jos vestuves su Kipšu. — Motin, pasigailėk jos. Jos tokia trapi siela. Nuo karščio, dūmų ir triukšmo Ketlinai darėsi bloga. Tiesa, muzikantų balkone buvo daug ir grojo jie garsiai, bet nė vienas nebuvo itin talentingas. Ketlina išgėrė dar vieną gurkšnelį vyno ir leido pažui vėl pripilti taurę. Dar kelios valandos, ir blogiausia jau bus praėję. Rytoj tokiu metu Robas bus išžygiavęs į dar vieną mūšį, šį kartą — su geležiniais prie Keilino Griovos. Keista, bet vien pagalvojus apie šį žygį jai tarsi akmuo nuo širdies nusirisdavo. Jis tą mūšį laimės. Jis laimi visus savo mūšius, o geležiniai neturi karaliaus. Be to, Nedas puikiai jį visko išmokė. Būgnai tratėjo. Ketlinai prieš akis vėl prastraksėjo Skambalėlis, bet muzika grojo taip garsiai, kad skambant varpelių ji beveik negirdėjo.

Staiga triukšmą nustelbė urzgimas, mat du šunys susipjovė dėl gabalo mėsos. Linksmybėms tęsiantis, jiedu raičiojosi ant grindų kapsėdami dantimis ir taikydamiesi vienas kitam įkąsti. Kažkas šliūkštelėjo ant jų ąsotį alaus ir šunys išsiskyrė. Vienas nušlubčiojo prie pakylos. Kai permirkęs šuo pasipurtė ir alumi aptaškė lordo Valderio vaikaičius, senis plačiai pravėrė bedantę burną ir garsiai nusikvatojo.

Matydama šunis Ketlina vėl pagalvojo, kaip būtų gerai, jei čia būtų Pilkasis Vėjas, bet Robo didvilkio niekur nebuvo. Lordas Valderis į pilies menę jo neįleido.

— Girdėjau, kad tas tavo laukinis žvėris pažįsta žmogienos skonį, che, — tarė senis. — Taip, jis bet kam gali perplėšti gerklę. Nenoriu to padaro Roslinos vestuvių puotoje, tarp moterų ir mažų mergaičių, mano mielų nekaltų dukterų ir anūkių…

— Pilkasis Vėjas joms nekelia jokio pavojaus, milorde, — paprieštaravo Robas. — Bent jau tol, kol menėje esu aš.

— Tu buvai ir prie mano pilies vartų, ar ne? Kai vilkas užpuolė vaikaičius, kuriuos nusiunčiau tavęs pasitikti? Viską apie tai girdėjau, nemanyk, kad nieko nežinau, che…

— Niekas nenukentėjo…

— Karalius sako, kad niekas nenukentėjo? Nenukentėjo? Bet Petiras nukrito — nukrito! — nuo žirgo. Kadaise dėl tokio kritimo praradau žmoną. — Jis tai įtraukdavo, tai vėl atkišdavo lūpas. — O gal ji buvo viso labo kekšė? Taip, pavainikio Valderio motina, dabar prisimenu. Ji nukrito nuo arklio ir nusisuko sprandą. Ką tavo malonybė būtų daręs, jei ir Petiras būtų nusisukęs sprandą, che? Užuot išsaugojęs vaikaitį, tiesiog dar kartą atsiprašęs? Ne, ne, ne. Gal tu ir karalius, nesakau, kad nesi, Šiaurės karalius, che, bet po mano namų stogu galioja mano taisyklės. Rinkis, valdove: arba vilkas, arba vestuvių puota. Abiejų turėti negali.

Ketlina matė, kad sūnus įtūžęs, bet, kiek galėdamas mandagiau, jis vis dėlto nusileido. „Jei lordui Valderiui patiks pavaišinti mane varnienos troškiniu su vikšrais, — pasakė jai Robas, — suvalgysiu ir paprašysiu antro dubens.“ Jis taip ir padarė.

Didysis Džonas nugirdė dar vieną iš lordo Valderio giminės, šį kartą Petirą Spuogą. Vaikinukas negeba išgerti nė trečios dalies to, ką gali Didysis Džonas, tad ko jis tikėjosi? Lordas Amberis delnu nusibraukė burną, atsistojo ir uždainavo:

— „Buvo kartą lokys, lokys! Juodas ir rudas plaukų kamuolys!“

Jo balsas buvo visai neblogas, tik nuo gėrimo prikimęs. Deja, smuikininkai, būgnininkai ir fleitininkai balkone grojo „Pavasario žiedų“ melodiją, „Lokio ir gražiosios mergelės“ žodžiams tinkančią kaip sraigės prie dubens košės. Nuo tokios kakofonijos net vargšas Skambalėlis delnais užsispaudė ausis.

Ruzas Boltonas kažką burbtelėjo po nosimi ir išėjo ieškoti išvietės. Sausakimšoje menėje netilo klegesys, svečiai ir tarnai tai išeidavo, tai vėl įeidavo. Ketlina žinojo, kad kitoje pilyje taip pat vyksta ne mažiau triukšminga puota, skirta riteriams ir menkesnio rango lordams. Į kitą upės krantą lordas Valderis išgrūdo ir nekilmingus savo vaikus bei jų atžalas, tad Robo šiauriečiai tą puotą pavadino „pavainikių puota“. Kai kurie svečiai, be jokios abejonės, slapta nueidavo pasižiūrėti, gal pavainikiai laiką leidžia geriau nei jie. Vienas kitas drįsdavo nueiti net iki stovyklų. Frėjai atgabeno kelis vežimus vyno, alaus ir midaus, kad Riverano ir Dvynių jungtuvių proga galėtų išgerti ir paprasti kareiviai.

Į Boltono paliktą vietą klestelėjo Robas.

— Dar kelios valandos, ir šis farsas baigsis, motin, — tyliai pasakė jis, Didžiajam Džonui visa gerkle plėšiant apie mergelę su medumi plaukuose. — Valderis Juodasis bent kartą atrodo švelnus kaip ėriukas. O dėdė Edmuras, rodos, nuotaka patenkintas. — Jis pasilenkė per Ketliną. — Sere Raimanai…

Seras Raimanas sumirksėjo ir atsakė:

— Klausau, valdove.

— Tikėjausi prašyti Oliverio, kad man traukiant į šiaurę būtų mano ginklanešiu, — pasakė Robas, — bet jo čia nematau. Ar jis kitoje pilyje?

— Oliveris? — Seras Raimanas papurtė galvą. — Ne. Tik ne Oliveris. Jo nėra… nėra nė vienoje pilyje. Pareiga…

— Suprantu. — Tik iš Robo intonacijos galėjai spręsti, kad jis nieko nesupranta. Serui Raimanui daugiau nieko nepaaiškinus, karalius vėl pakilo nuo suolo. — Gal norėtum pašokti, mama?

— Ačiū, bet ne. — Ketlinai skėlė galvą ir šokti ji tikrai nenorėjo. — Tikriausiai kuri nors iš lordo Valderio dukterų mielai su tavimi pašoktų.

— Ak, neabejoju. — Jis nuolankiai šyptelėjo.

Dabar muzikantai grojo „Geležinių iečių“ melodiją, o Didysis Džonas traukė „Smarkų vaikiną“. Kas nors turėtų supažindinti dainininką ir muzikantus, gal tuomet rastųsi harmonija? Ketlina atsisuko į serą Raimaną.

— Girdėjau, kad vienas iš tavo pusbrolių buvo dainius.

— Alesandras. Simondo sūnus. Aliksa jo sesuo. — Jis kilstelėjo taurę ir parodė ją, šokančią su Robinu Flintu.

— Ar Alesandras šį vakarą mums pagros ir padainuos?

Seras Raimanas prisimerkęs pažvelgė į Ketliną.

— Ne. Jis išvykęs. — Nusibraukęs nuo kaktos prakaitą, seras Raimanas atsistojo. — Prašau atleisti, miledi. Atsiprašysiu.

Ir Ketlina žvilgsniu nulydėjo jį, svirduliuojantį link durų.

Edmuras bučiavo Rosliną ir spaudė jai ranką. Kažkur menėje seras Markas Paiperis ir seras Denvelis Frėjus galynėjosi, kas daugiau išgers, Lotaras Šlubasis kažką juokingo pasakė serui Hostinui, vienas iš jaunesniųjų Frėjų, norėdamas pasirodyti būreliui kikenančių merginų, žongliravo trimis durklais, o Skambalėlis sėdėjo ant grindų ir čiulpė nuo pirštų vyną. Tarnai įnešė didžiulius sidabrinius padėklus, prikrautus sultingos, šviesiai rausvos ėrienos kepsnių — paties gardžiausio valgio, kurį šį vakarą matė vestuvininkai. O Robas tuo metu šoko su Deise Mormont.

Vilkėdama suknelę, o ne ilgus šarvinius marškinius, vyriausioji ledi Megės duktė atrodė gana graži; ji buvo aukšta ir laiba, droviai šypsojosi ir nuo tos šypsenos švytėjo visas veidas. Malonu buvo matyti, kad šokių aikštelėje ji tokia pat vikri kaip ir pratybų lauke. Ketlina svarstė, ar ledi Megė jau pasiekė Sąsmauką. Kitas dukteris ji pasiėmė kartu, bet kaip viena iš Robo ginklo draugių Deisė nusprendė likti šalia karaliaus. Iš Nedo jis paveldėjo gebėjimą skatinti ištikimybę. Ir Oliveris Frėjus buvo visiškai atsidavęs jos sūnui. Argi Robas nesakė, kad Oliveris norėjo likti su juo net ir po to, kai jis vedė Džeinę?

Įsitaisęs tarp juodojo ąžuolo bokštų, Perkėlos lordas suplojo rudomis senatvinėmis dėmėmis nusėtomis rankomis. Pliaukštelėjimas buvo toks tylus, kad net ant pakylos sėdėję svečiai vos jį išgirdo, bet seras Einis ir seras Hostinas šį ženklą pamatė ir ėmė trankyti taurėmis į stalą. Lotaras Šlubasis pasekė jų pavyzdžiu, o netrukus prie jo prisidėjo Markas Paiperis, seras Denvelis ir seras Reimundas. Dar po valandėlės taures į stalus jau trankė beveik pusė svečių. Pagaliau net muzikantų šutvė balkone pagavo gaidą. Pypsėjimas, dundėjimas ir čirpimas palengva nutilo.

— Tavo malonybe, — kreipėsi į Robą lordas Valderis, — septonas sukalbėjo savo maldas, buvo pasakyta keletas žodžių ir lordas Edmuras apsiautė mano mieląją dukterį žuvies apsiaustu, bet jiedu vis dar ne vyras ir žmona. Nėra kalavijo be makštų, che, o vestuvių — be gultuvių. Ką pasakys mano valdovas? Ar turime juodu suguldyti?

Dvi dešimtys, o gal ir daugiau Valderio Frėjaus sūnų ir anūkų ėmė trankyti taures į stalus šaukdami:

— Į lovą! Į lovą! Į lovą juos!

Roslina išbalo. Ketlina pagalvojo, kas jai kelia tokį siaubą: tai, kad neteks nekaltybės, ar pačios gultuvės? Turint tiek brolių ir seserų šis paprotys jai turėjo būti žinomas, bet gultis į vestuvių guolį pačiai, aišku, buvo visai kas kita. Ketlinos vestuvių vakarą Džoris Kaselis, skubėdamas ją išrengti, suplėšė suknią, o girtas Desmondas Grelis vis atsiprašinėjo už kiekvieną nešvankų juoką ir tuoj pat leptelėdavo kitą. Pamatęs ją nuogą lordas Dastinas Nedui pasakė, girdi, jos krūtys tokios, kad jam gaila, jog kadaise buvo atjunkytas. Vargšas žmogus, pagalvojo ji. Jis su Nedu išjojo į pietus ir negrįžo. Ketlina ėmė svarstyti, kiek iš šį vakarą čia esančių vyrų iki metų pabaigos žus. Bijau, kad pernelyg daug…

Robas kilstelėjo ranką.

— Jei manai, kad jau laikas, lorde Valderi, žinoma, guldykime jaunuosius į lovą.

Šiuos žodžius palydėjo garsūs pritarimo šūksniai. Balkone įsitaisę muzikantai vėl paėmė į rankas dūdeles, ragus ir smuikus ir užgrojo „Karalienė nusiavė batelį, karalius nusiėmė karūną“. Skambalėlis šokinėjo nuo vienos kojos ant kitos ir jo karūna nepaliaujamai skambėjo.

— Girdėjau, kad Tulių vyrai tarp kojų turi ne kotą, o žuvį, — drąsiai pareiškė Aliksa Frėj. — Ar reikia kirmino, kad ji pakiltų?

Seras Markas Paiperis jai atsakė:

— O aš girdėjau, kad Frėjų moterys turi ne vienerius, o dvejus vartus!

Aliksa neliko jam skolinga:

— Turi, bet tokiems koteliams kaip tavo jie uždaryti ir ant jų užleistos grotos.

Per menę nusirito juoko banga, o tada ant stalo užsilipęs Patrikas Molisteris pasiūlė tostą už vienaakę Edmuro žuvį.

— Tai — galinga lydeka! — sušuko jis.

— Ne, galiu lažintis, jog tai — aukšlė, — garsiai tarė prie Ketlinos sėdinti Storoji Valda Bolton.

Tada vėl pasigirdo vieningi šūksniai: „Į lovą juos! Į lovą juos!“

Svečiai apspito pakylą ir labiausiai įkaušę, kaip visada, stovėjo arčiausiai. Vyrai ir vaikinai apstojo Rosliną, pakėlė ją ant rankų, o menėje buvusios merginos ir moterys privertė atsistoti Edmurą ir ėmė vilkti jam drabužius. Jis juokėsi ir atsikirto joms nešvankiais juokais, bet per muziką Ketlina jų negirdėjo. Tačiau išgirdo Didįjį Džoną.

— Duokite tą dailutę nuotaką man! — subaubė jis ir, prasibrovęs pro vyrus, persimetė Rosliną per petį. — Tik pažvelkite į šią mažylę! Ji vieni kaulai ir oda!

Ketlinai pagailo merginos. Dauguma nuotakų į geraširdiškus pajuokavimus stengdavosi atsikirsti ar bent jau apsimesti, kad joms tai patinka, bet Roslina atrodė sustingusi iš siaubo ir įsikibusi į Didįjį Džoną taip stipriai, tarsi baimintųsi, kad jis gali ją paleisti. Be to, ji verkia, susivokė Ketlina matydama, kaip seras Markas Paiperis auna vieną nuotakos batą. Tikiuosi, Edmuras šiai vargšei mergaitei bus švelnus. Iš balkono tebesiliejo linksma, nepadori muzika; dabar karalienė nusijuosė sijoną, o karalius nusivilko tuniką.

Ketlina suprato turinti prisidėti prie būrio moterų, apspitusių jos brolį, tačiau tik būtų sugadinusi joms pramogą. Dabar ji tikrai nebuvo nusiteikusi nešvankybėms. Neabejojo, kad Edmuras už nusišalinimą tikrai jai atleis; juk daug smagiau, kai tave nurengia ir paguldo į lovą tvirtos, besijuokiančios Frėjų merginos, o ne paniurusi ir sutrikusi sesuo.

Kai jaunasis ir jaunoji buvo išnešti iš menės, o paskui juos nusidriekė išmėtytų drabužių nužymėtas takas, Ketlina pamatė, kad pasiliko ir Robas. Valderis Frėjus buvo toks įžeidus, kad ir šiame poelgyje galėjo įžvelgti savo dukters užgavimą. Jis turėtų dalyvauti Roslinos gultuvėse, bet ar aš privalau jam tai pasakyti? Ketlina įsitempė, tačiau paskui nusiramino pamačiusi, kad kiti taip pat pasiliko. Petiras Spuogas ir seras Veilenas Frėjus padėję galvas ant stalų miegojo. Meretas Frėjus prisipylė dar vieną taurę vyno, o Skambalėlis vaikštinėjo gvelbdamas maistą iš lėkščių tų, kurie išėjo. Seras Vendelis Manderlis godžiai dorojo ėriuko kulšį. O lordas Valderis, žinoma, buvo pernelyg silpnas ir, niekieno nepadedamas, iš savo krėslo pakilti negalėjo. Bet jis tikėsis, kad Robas prisidės prie gultuvininkų. Ketlina jau įsivaizdavo girdinti, kaip senis klausia, kodėl jo malonybė nenori matyti jo dukters nuogos. Būgnai vėl tratėjo, tratėjo, tratėjo…

Deisė Mormont, rodos, vienintelė menėje likusi moteris, neskaitant Ketlinos, priėjo prie Edvino Frėjaus, švelniai palietė jam ranką ir kažką pasakė į ausį. Bet Edvinas nemandagiai ir netgi šiurkščiai nuo jos atšlijo.

— Ne, — pernelyg garsiai tarė jis. — Kol kas šokių man pakaks.

Deisė išbalusi paliko jį. Ketlina pamažu atsistojo. Kas čia ką tik atsitiko? Širdį, kurią prieš akimirką slėgė vien nuovargis, dabar dar suspaudė ir abejonė. Nieko baisaus, mėgino raminti ji save, iš pliauskos vežimą skaldai, tapai sena paika moterimi, palaužta sielvarto ir baimės. Tačiau jos veido išraiška, matyt, pasikeitė. Net seras Vendelis Manderlis tai pastebėjo.

— Ar kas nors negerai? — paklausė jis, laikydamas rankose ėriuko kulšį.

Ketlina jam neatsakė. Ji nusekė paskui Edviną Frėjų. Muzikantai balkone pagaliau iki galo nurengė ir karalių, ir karalienę. Vos kelias sekundes atsikvėpę, jie užgrojo visai kitokią melodiją. Tos dainos žodžių niekas nedainavo, bet Ketlina pažino „Kastamero lietų“. Edvinas skubėjo prie durų. Paskatinta muzikos, ji skubėjo dar labiau. Šeši energingi žingsniai ir ji Edviną pasivijo. „Kas esi, — išdidus lordas tarė, — kad turėčiau tau lenktis žemai?“ Ketlina stvėrė Edviną už rankos norėdama, kad jis atsisuktų, ir ją nukrėtė šiurpas pajutus, jog po rankovės šilku jis vilki žiedinius šarvinius marškinius.

Ketlina taip stipriai jam trenkė, kad prakirto lūpą. Oliveris, dingtelėjo jai, Pervinas ir Alesandras, nė vieno jų čia nėra. O Roslina verkė…

Edvinas Frėjus nustūmė ją šalin. Muzika užgožė visus kitus garsus, nuo jos trenksmo aidėjo sienos, tarsi būtų groję akmenys. Piktai pažvelgęs į Edviną, Robas žengė ketindamas pastoti jam kelią ir… staiga susvirduliavo, mat jam į šoną, po petimi įsmigo arbaleto strėlė. Net jei tą akimirką jis suriko, tą riksmą užgožė dūdelės, ragai ir smuikai. Ketlina pamatė, kaip antra strėlė pervėrė sūnui koją ir jis pargriuvo. Balkone pusė muzikantų rankose laikė jau ne būgnus ir liutnias, o arbaletus. Ji tekina puolė prie sūnaus, bet kažkas dunkstelėjo jai į nugarą ir ji parvirtusi veidu trenkėsi į akmenines grindis.

— Robai! — sušuko Ketlina.

Ji matė Mažąjį Džoną Amberį nuverčiant nuo ožių stalą. Kol jis užvertė lentą ant karaliaus, trys arbaletų strėlės viena po kitos susmigo į medį. Robiną Flintą apsupę Frėjai darbavosi durklais. Seras Vendelis Manderlis nerangiai atsistojo, tebelaikydamas ėriuko kulšį. Strėlė pervėrė jam pražiotą burną ir išlindo per sprandą. Seras Vendelis krito kniūbsčias, nuversdamas stalo lentą ir numesdamas taures, ąsočius, padėklus, lėkštes, ropes, burokėlius ir vyną, — viskas pabiro, išsiliejo ir nuslydo grindimis.

Ketlinai degė nugara. Turiu jį pasiekti. Mažasis Džonas avies kulšimi tarsi kuoka tvojo serui Reimundui Frėjui per veidą. Bet dar nespėjęs pasiimti kardasaičio gavo arbaleto strėlę ir parklupo. „Ar apsiaustas auksinis, ar raudas, liūtas turi nagus vis tiek.“ Ji matė, kaip seras Hostinas Frėjus kalaviju nukirto Luką Blekvudą. Vienam iš Vensų, besikaunančiam su seru Hariu Heigu, Valderis Juodasis perrėžė pakinklius. „Ir maniškiai ilgi ir aštrūs, tu, milorde, manim patikėk.“ Arbaletų strėlės pakirto Donelį Loką, Ouveną Norėjų ir dar kelis vyrus. Jaunasis seras Benfris sučiupo Deisę Mormont už rankos, bet Ketlina matė, kaip ši kita ranka grybštelėjo ąsotį vyno, iš visų jėgų tėškė užpuolikui į veidą ir tekina pasileido prie durų. Jai dar nepasiekus tikslo, durys plačiai atsivėrė. Į menę įvirto seras Raimanas Frėjus, nuo galvos iki kojų apsitaisęs šarvais. Jam už nugaros stovėjo gera dešimtis Frėjų riterių. Jie buvo ginkluoti ilgaisiais kovos kirviais.

— Pasigailėkite! — šūktelėjo Ketlina, bet jos maldavimą nustelbė ragai, būgnai ir plieno žvangėjimas.

Seras Raimanas kirviu smogė Deisei į pilvą. Tuo metu pro kitas duris į menę taip pat ėmė plūsti vyrai gauruotais kailiniais apsiaustais, su plieno kalavijais ir kirviais rankose. Šiauriečiai! Akimirką Ketlinai pasirodė, kad tie vyrai jų gelbėtojai, bet vienas dviem galingais kirvio smūgiais suknežino Mažajam Džonui galvą. Viltis užgeso nelyginant žvakė vėjyje.

Vykstant skerdynėms Perkėlos lordas sėdėjo savo drožinėtame ąžuoliniame soste ir žiūrėjo plėšriomis akutėmis.

Ant grindų, už kelių pėdų, mėtėsi durklas. Gal jis ten nukrito, kai Mažasis Džonas nuvertė stalo lentą, o gal išslydo iš rankos kuriam nors iš mirštančių vyrų. Ketlina ėmė šliaužti prie durklo. Jos rankos ir kojos pasidarė tarsi švininės, burnoje ji jautė kraujo skonį. Nudursiu Valderį Frėjų, tarė ji sau. Skambalėlis slėpėsi po stalu ir buvo arčiau durklo, bet kai Ketlina čiupo ginklą, jis tik susigūžė ir pasitraukė. Nužudysiu senį, bent jau tiek galiu padaryti.

Netrukus stalo lenta, kurią Mažasis Džonas buvo užvertęs ant Robo, pakilo ir jos sūnus šiaip taip atsiklaupė. Šone jam stirksojo strėlė, dar viena buvo pervėrusi koją, trečia įsmigusi į krūtinę. Lordas Valderis pakėlė ranką ir muzika nutilo, dunksėjo tik būgnas. Ketlina išgirdo tolumoje vykstančių kautynių triukšmą ir arčiau kaukiantį vilką. Pilkasis Vėjas, tik dabar prisiminė ji.

— Che, — žvelgdamas į Robą sukikeno lordas Valderis, — Šiaurės karalius prisikėlė. Rodos, nužudėme kelis tavo vyrus, tavo malonybe. Na, bet aš atsiprašysiu ir išpirksiu savo kaltę, che…

Ketlina tvirtai sučiupo Skambalėlį Frėjų už ilgų žilų plaukų ir ištempė jį iš slėptuvės.

— Lorde Valderi! — riktelėjo ji. — LORDE VALDERI! — Būgnas mušė lėtai, bet garsiai — bum, bum, bum. — Gana, — tarė Ketlina, — sakau, gana. Už išdavystę atsilyginai išdavyste, bet dabar pakaks. — Prispaudusi durklo ašmenis Skambalėliui prie gerklės, ji staiga prisiminė Braną ligos patale ir metalo skonį, kurį jautė burnoje tuomet. O būgnas tebemušė: bum, bum, bum, bum, bum, bum. — Prašau… — ėmė maldauti Ketlina. — Jis mano sūnus. Vyriausias ir paskutinis iš man likusių sūnų. Paleisk jį. Paleisk jį ir prisiekiu, kad mes viską pamiršime… pamiršime, ką šiandien padarei. Prisiekiu senaisiais ir naujaisiais dievais, mes… nekeršysime…

Lordas Valderis nepatikliai į ją dėbtelėjo.

— Tik kvailys galėtų patikėti tokia nesąmone. Laikai mane kvailiu, miledi?

— Laikau tave tėvu. Pasilik įkaite ir mane, ir Edmurą, jei dar jo nenužudei. Bet Robą paleisk.

— Ne… — tyliai sušnabždėjo Robas, — mama, ne…

— Taip. Robai, kelkis. Kelkis ir eik iš čia. Prašau, maldauju. Gelbėkis… jei ne dėl manęs, tai bent dėl Džeinės.

— Dėl Džeinės? — Robas įsikibo į stalo kraštą ir šiaip taip atsistojo. — Mama, — tarė jis, — Pilkasis Vėjas…

— Eik pas jį. Tuoj pat. Robai, išeik iš čia.

Lordas Valderis prunkštelėjo.

— Kodėl turėčiau leisti jam išeiti?

Ji stipriau prispaudė durklo ašmenis Skambalėliui prie gerklės. Paikšis užvertė akis ir pažvelgė į Ketliną, nebyliai prašydamas pasigailėti. Jai į nosį dūrė baisi smarvė, bet Ketlina nekreipė į ją dėmesio, kaip ir į niūrų, nesiliaujantį būgno tratėjimą: bum, bum, bum, bum, bum, bum. Seras Raimanas ir Valderis Juodasis mėgino užeiti jai už nugaros, bet dėl to Ketlina nesijaudino. Su ja jie gali daryti ką panorėję: įkalinti, išprievartauti, nužudyti — nesvarbu, ką. Ji ir taip gyveno per ilgai ir jos laukė Nedas. Ketlina baiminosi tik dėl Robo.

— Tulių garbės žodis, — kreipėsi ji į lordą Valderį, — ir Starkų garbės žodis, išmainysiu tavo berniuko gyvybę į Robo. Sūnus už sūnų. — Jai taip drebėjo ranka, kad Skambalėlio karūna tilindžiavo.

Bum, — mušė būgnas, — bum, bum, bum, bum. Senis tai įtraukdavo, tai vėl atkišdavo lūpas. Durklas Ketlinos rankoje virpėjo, prakaituotu delnu nebuvo įmanoma tvirtai jo suspausti.

— Sūnus už sūnų, che, — pakartojo jis. — Bet jis mano anūkas… Ir iš jo niekada nebuvo daug naudos…

Prie Robo priėjo vyras tamsiais šarvais ir blyškiai rausvu, krauju aptaškytu apsiaustu.

— Džeimis Lanisteris siunčia linkėjimų. — Jis ilguoju kalaviju pervėrė jos sūnui širdį ir pasuko geležtę.

Robas sulaužė žodį, o Ketlina savąjį tesėjo. Stipriai trūktelėjusi Eigonui plaukus, ji durklu brūkštelėjo jam per kaklą, kol pajuto ašmenis slystant kaulu. Jai per pirštus ėmė tekėti karštas kraujas. Maži jo varpeliai vis skambėjo ir skambėjo, o būgnas mušė: bum, bum, bum.

Pagaliau kažkas atėmė iš jos peilį. Jos skruostais ritosi ašaros ir degino kaip rūgštis. Dešimt nuožmių kranklių aštriais nagais draskė jai veidą ir lesė mėsą palikdami gilius, krauju plūstančius randus. Ketlina jautė ant lūpų kraują.

Kaip skauda, pagalvojo ji. Mūsų vaikai, Nedai, visi mūsų mieli kūdikėliai. Rikonas, Branas, Arija, Sansa, Robas… Robas… prašau, Nedai, prašau, pasirūpink, kad tai liautųsi, kad taip neskaudėtų… Bespalvės ir kruvinos ašaros riedėjo jos išdraskytu ir išlestu veidu, kurį Nedas taip mylėjo. Ketlina Stark pakėlė rankas ir žiūrėjo, kaip kraujas teka ilgais jos pirštais, riešais ir po suknios rankovėmis. Raudoni kirminai lėtai šliaužė jos rankomis po drabužiais. Kutena. Ketlina ėmė juoktis, o paskui — rėkti. „Išprotėjo, — pasakė kažkas, — jai aptemo protas“, o kitas pridūrė: „Pribaik ją.“ Kažkieno ranka sučiupo Ketliną už plaukų, kaip ji buvo sučiupusi Skambalėlį, ir ji pagalvojo: Ne, nenurėžkite plaukų, Nedui mano plaukai patinka. Tada prie gerklės priartėjo plienas ir jo krimstelėjimas buvo šaltas ir raudonas.

Arija

Puotos palapinės liko jiedviem už nugarų. Per pažliugusį molį ir išdraskytą veją jie sunkiai pervažiavo šviesos ruožą ir vėl paniro į prieblandą. Priešais dunksojo sargybos bokštas. Arija matė ant sienų viršaus judančius deglus ir šokčiojančias, vėjo blaškomas jų liepsnas. Šlapius šarvus ir šalmus apšvietė dulsva šviesa. Dar daugiau deglų judėjo ant tamsos gaubiamo akmeninio, Dvynius jungiančio tilto: liepsnų kolona iš vakarinio kranto plūdo į rytinį.

— Pilis neuždaryta, — staiga pasakė Arija.

Karininkas tvirtino, kad uždaryta, bet jis klydo. Jai bežiūrint vartų grotos kilo, o pakeliamasis tiltas leidosi, kad juo būtų galima pereiti patvinusią griovą. Ji baiminosi, kad lordo Frėjaus sargybiniai jųdviejų neįleis. Nedrįsdama atvirai šypsotis, Arija akimirkai prikando lūpą.

Skalikas taip staiga sustabdė arklį, kad ji vos neiškrito iš vežimo.

— Po septyniais pragarais… — išgirdo jį nusikeikiant Arija, kai kairysis jų vežimo ratas ėmė klimpti į dumblą. Vežimas lėtai pasviro. — Išlipk! — šiurkščiai riktelėjo Kligeinas, delno apačia stuktelėdamas jai į petį ir stumtelėdamas į šoną.

Ji nukrito saugiai, kaip Sirijus buvo išmokęs, ir iš karto pašoko purvinu veidu.

— Kodėl tai padarei?! — sušuko Arija.

Skalikas irgi iššoko iš vežimo. Jis nuplėšė priekinę vežimo pasostę ir išsitraukė po ja paslėptą kardasaitį.

Ir tik tada Arija išgirdo pro pilies vartus kaip plieno ir ugnies upė plūstančius raitelius, o pakeliamuoju tiltu šuoliuojančių jų ristūnų kanopų bildesį beveik visiškai užgožė iš abiejų pilių sklindantis būgnų tratėjimas. Ir vyrai, ir žirgai buvo šarvuoti ir maždaug kas dešimtas turėjo deglą. Kiti buvo apsiginklavę kirviais ir ilgaisiais kirviais smailiomis pentimis ir sunkiomis kaulus ir šarvus trupinančiomis geležtėmis.

Kažkur tolumoje ji išgirdo kaukiant vilką. Palyginti su triukšmu stovykloje, grojančia muzika ir dusliu grėsmingu šėlstančios upės šniokštimu, tas kauksmas nebuvo garsus, bet vis tiek pasiekė Arijos ausis. Tiesa, toli gražu ne tik ausis. Tas garsas šiurpuliu nusirito Arijai per visą kūną, perėjo kaip įsiūčio ir sielvarto išgaląstas peilis. Iš pilies plūdo vis daugiau raitelių, jie jojo išsirikiavę kolona po keturis ir tai kolonai nebuvo matyti galo — riteriai, ginklanešiai, laisvieji raiteliai, deglai ir ilgieji kirviai. O jiems už nugarų dar buvo girdėti triukšmas.

Apsidairiusi Arija pamatė, kad ten, kur ką tik stovėjo trys puotos palapinės, beliko dvi. Vidurinė subliūško. Kelias akimirkas ji nesuvokė, ką mato. Paskui subliūškusią palapinę ėmė laižyti liepsnos, tada susmuko likusios dvi ir sunki, aliejuje išmirkyta drobė užkrito ant viduje buvusių vyrų. Oru prašvilpė pulkelis degančių strėlių. Užsidegė antra palapinė, paskui trečia. Vyrai ėmė rėkti taip garsiai, kad žodžių neužgožė net muzika. Priešais liepsnas blaškėsi tamsūs pavidalai ir iš tolo jų plieniniai šarvai tviskėjo gelsvai rausva spalva.

Mūšis, suprato Arija. Tai mūšis. O raiteliai…

Spoksoti į palapines daugiau ji neturėjo laiko. Upei išsiveržus iš krantų, drumzlini sūkuringi vandenys pakeliamojo tilto gale siekė žirgams pilvus, bet raiteliai, raginami trenkiančios muzikos, vis tiek jojo taškydamiesi vandens purslais. Pagaliau abiejose pilyse buvo grojama ta pati melodija. Šią dainą aš žinau, staiga dingtelėjo Arijai. Tą lietingą vakarą, kai bastūnai prisiglaudė aludėje su broliais, tą dainą jiems dainavo Tomas Septynstygis. „Kas esi, — išdidus lordas tarė, — kad turėčiau tau lenktis žemai?“

Frėjų raiteliai sunkiai skynėsi kelią per dumblą ir nendryną, bet keli iš jų vis dėlto pamatė vežimą. Arija išvydo, kaip trys raiteliai atsiskyrė nuo kolonos ir ėmė sunkiai plumpinti per seklumomis virtusias balas. „Tik katė su kailiu kitokiu, kiek man teko girdėti nūnai.“

Vienu kalavijo mostelėjimu Kligeinas nukirto Pašaliečio pavadį ir užšoko jam ant nugaros. Ristūnas žinojo, ko iš jo reikalaujama. Jis pastatė ausis ir atsisuko į juos puolančius karo žirgus. „Ar apsiaustas auksinis, ar raudas, liūtas turi nagus vis tiek. Ir maniškiai ilgi ir aštrūs, tu, milorde, manim patikėk.“ Arija daugybę kartų meldė Skalikui mirties, bet dabar… Rankoje ji laikė purviną ir slidų akmenį, nors net neatsiminė, kada jį pasičiupo. Į ką aš jį mesiu?

Vos sužvangėjus plienui, kai Kligeinas nubloškė į šalį pirmą ilgąjį kirvį, ji pašoko. Kol Skalikas tvarkėsi su pirmuoju priešininku, antrasis užjojo jam už nugaros ir taikėsi kirsti per strėnas. Pašalietis tuo metu sukosi, tad Skalikas atsipirko tik slystamuoju kirčiu, perplėšusiu jo dukslią valstiečio palaidinę, po kuria pasimatė šarviniai marškiniai. Jis vienas prieš tris. Arija tebegniaužė akmenį. Jie tikrai jį nužudys. Ji prisiminė Miką, mėsininko sūnų, trumpai buvusį jos draugu.

Tada Arija pamatė trečią prie jos artėjantį raitelį. Ji užsiglaudė už vežimo. Baimė kerta smarkiau už kalaviją. Mergaitė girdėjo būgnus, karo ragus, dūdeles ir raitininkų trimitus, plieno žvangėjimą, bet visi tie garsai, rodos, buvo taip toli. Dabar ji matė tik atjojantį raitelį ir ilgąjį kirvį jo rankoje. Ant šarvų jis vilkėjo apsiaustą ir ant drabužio Arija išvydo du bokštus, iš kurių sprendžiant jis buvo Frėjų karys. Arija visai susipainiojo. Jos dėdė vedė lordo Frėjaus dukterį, Frėjai buvo jos brolio draugai. „Nedrįsk!“ — riktelėjo Arija, kai raitelis apjojo vežimą iš kitos pusės, bet jis mergaitės neklausė.

Kai vyras puolė, Arija metė į jį akmenį, kaip kartą buvo sviedusi į Gendrį laukinį obuolį. Tuomet Gendriui ji pataikė į tarpuakį, bet šį kartą taikinys buvo gerokai toliau ir akmuo, atsimušęs į smilkinį, atšoko į šoną. To pakako sutrukdyti puolimui, bet ne daugiau. Ji pasitraukė, kiek įkabindama spruko dumbluota žeme ir vėl atsidūrė kitoje vežimo pusėje. Riteris, leisdamas žirgą risčia, sekė paskui ją, o pro prorėžas akims nebuvo matyti nieko, tik tamsa. Akmuo net neįduobė šalmo. Jiedu apsuko vieną, du, tris ratus. Riteris nusikeikė: „Po galais, tu negali pabėgti nuo…“

Kirvapentė pataikė jam tiesiai į pakaušį, sutriuškino šalmą, jo saugotą kaukolę, išmušė iš balno ir kniūbsčią partrenkė ant žemės. Jam už nugaros raitas ant Pašaliečio sėdėjo Skalikas. Iš kur gavai kirvį? — vos nepaklausė Arija, bet apsižvalgiusi viską suprato. Vieną iš kitų dviejų Frėjų vyrų buvo prispaudęs dvesiantis žirgas, grimztantis į iš krantų išsiliejusios upės dugną. Trečias vyras išsikėtojęs tysojo aukštielninkas ir nejudėjo. Jis nebuvo užsisegęs kaklo šarvų ir jam pasmakrėje stirksojo nulaužto kalavijo rankena.

— Paduok man šalmą, — dusliai paliepė jai Kligeinas.

Šalmas buvo įgrūstas į dugną maišo, pripilto džiovintų obuolių ir padėto vežimo gale, už kiaulių kojų. Arija išbėrė maišo turinį ir švystelėjo šalmą Skalikui. Šis viena ranka pagavo jį ore, užsimovė ant galvos ir ten, kur prieš akimirką sėdėjo žmogus, dabar liko tik plieninis šuo, iššiepęs dantis ir urzgiantis ant ugnies.

— Mano brolis…

— Žuvęs! — šūktelėjo jai Kligeinas. — Manai, jie žudys jo vyrus, o jį paliks gyvą? — Jis atsisuko ir pažvelgė į stovyklą. — Žiūrėk. Žiūrėk, kad tave kur…

Stovykla buvo tapusi mūšio lauku. Ne, mėsininko skerdykla. Puotos palapines ryjančios liepsnos apėmė ir pusę dangaus. Degė ir kai kurios kareivių palapinės, ir pusšimtis šilkinių. Visur žvangėjo kalavijai. „Dabar lietūs apverkia jo menę, raudų nėr kam klausytis visai.“ Arija pamatė, kaip du riteriai persekioja bėgantį vyrą. Į vieną iš degančių palapinių tėškėsi medinė statinė ir subyrėjo, o liepsnos pakilo du kartus aukščiau. Katapulta, suprato Arija. Iš pilies buvo svaidomas aliejus, degutas ar kažkas panašaus.

— Eime. — Sandoras Kligeinas ištiesė ranką. — Turime kuo greičiau iš čia sprukti.

Pašalietis neramiai papurtė galvą ir, užuodęs kraują, išpūtė šnerves. Daina baigėsi. Dundėjo vienintelis būgnas, jo lėti, vienodi dūžiai aidu atsiliepė kitame upės krante nelyginant milžiniškos širdies plakimas. Juodas dangus verkė, upė šniokštė, vyrai keikėsi ir mirė. Arijai tarp dantų grikšėjo dumblas, o jos veidas buvo šlapias. Lietus. Tai tik lietus.

— Mes čia! — gailiai ir baimingai sušuko ji lyg maža mergaitė. — Pilyje yra Robas ir mano motina. Net vartai atidaryti. — Daugiau Frėjų vyrų pro vartus nejojo. Aš taip toli nusigavau. — Turime ten joti ir paimti mano motiną.

— Paika kalytė. — Ugnis atsispindėjo ant jo šalmo priekio ir nuo tų atspindžių plienas blizgėjo. — Jei įkelsi ten koją, neišeisi. Galbūt Frėjus leis pabučiuoti tau motinos lavoną.

— O gal galėtume ją išgelbėti…

— Tu gal ir galėtum. Bet man gyventi dar nenusibodo. — Skalikas pasuko žirgą link Arijos ir ėmė spausti ją prie vežimo. — Arba lik, arba jojam, vilkiūkšte. Gyvenk arba mirk. Tavo…

Arija nusisuko nuo jo ir kiek įkabindama pasileido prie vartų. Grotos leidosi, bet lėtai. Reikia bėgti greičiau. Bet iš pradžių ją klampino purvas, paskui vanduo. Bėk greitai kaip vilkas. Pakeliamasis tiltas ėmė kilti, nuo jo kliokė upės vanduo ir dribo stambūs dumblo gniutulai. Greičiau. Arija išgirdo garsiai pūškuojant per vandenį ir atsisukusi pamatė paskui ją šuoliuojantį Pašalietį, sulig kiekvienu šuoliu teškiantį į šonus klanus vandens. Matė ir ilgąjį kirvį, dar kruviną ir aplipusį smegenimis. Ir Arija bėgo. Ne pas brolį ir net ne pas motiną, o mėgindama išnešti sveiką kailį. Bėgo taip greitai, kaip dar niekada nebuvo bėgusi, bėgo nuleidusi galvą, padais taškydama vandenį, bėgo nuo jo taip, kaip turėjo bėgti Mika.

Jo kirvis pataikė Arijai į pakaušį.

Tirionas

Kaip paprastai, jiedu vakarieniavo dviese.

— Žirniai pervirę, — ryžosi pratarti jo žmona.

— Nesvarbu, — atsakė jis. — Ir aviena pervirusi.

Tai buvo juokas, bet Sansa šiuos žodžius suprato kaip priekaištą.

— Atsiprašau, milorde.

— Kodėl? Atsiprašyti turėtų virėjas. Ne tu. Žirnius virti — ne tavo rūpestis, Sansa.

— Aš… atsiprašau už tai, kad mano lordas vyras nepatenkintas.

— Mano nepasitenkinimas neturi nieko bendra su žirniais. Dėl mano nepasitenkinimo kalti Džofris, mano sesuo, mano lordas tėvas ir trys šimtai prakeiktų dorniečių.

Princą Oberiną ir jo lordus jis įkurdino kampinėje tvirtovėje, fasadu atsuktoje į miestą, — kuo toliau nuo Tairelių, bet ir visiškai neišstumdamas dorniečių iš Raudonosios pilies. Bet vis tiek per arti. Blusyne įsikūrusioje puodų krautuvėje jau kilo vienos triukšmingos peštynės, per kurias žuvo Tairelių kovų meistras ir nukentėjo du lordo Gargeileno kariai, o pilies kieme įvyko nemalonus susidūrimas, kai Meisas Tairelis merginą, vardu Elarija Send, pavadino „angies kekšyte“. Kaskart, kai Tirionas sutikdavo Oberiną Martelį, princas teiraudavosi, kada bus įvykdytas teisingumas. Pervirę žirniai Tirionui rūpėjo mažiausiai, bet jis nematė prasmės krauti savo rūpesčių dar ir ant savo jaunosios žmonos pečių. Sansa ir taip sielvartavo.

— Tuos žirnius galima valgyti, — šiurkštokai tarė jis. — Jie žali ir apvalūs, ko daugiau norėti iš žirnių? Štai, jei miledi taip nori, liepsiu įdėti jų dar. — Jis mostelėjo ir Podrikas Peinas šaukštu į lėkštę prikrovė tiek žirnių, kad per juos Tirionas nebematė avienos. Kvailai pasielgiau, pagalvojo jis. Dabar turėsiu visus juos suvalgyti, kitaip ji vėl pasijus nelaiminga.

Vakarienė, kaip jiedviem jau buvo įprasta, baigėsi tvyrant įtampos persmelktai tylai. Vėliau, Podui kraustant stalą ir imant taures bei lėkštes, Sansa paprašė Tiriono leisti jai nueiti į dievų giraitę.

— Kaip nori. — Prie vakarinių žmonos maldų jis jau buvo pripratęs. Be to, ji melsdavosi ir karališkoje septoje, dažnai uždegdavo žvakes Motinai, Mergelei ir Senolei. Tiesą sakant, toks pamaldumas, Tiriono nuomone, buvo perdėtas, bet, būdamas jos padėtyje, jis tikriausiai taip pat būtų norėjęs dievų pagalbos. — Prisipažįstu, apie senuosius dievus ne kažin ką išmanau, — kaip įmanydamas meiliau tarė jis. — Gal vieną gražią dieną papasakotum man apie juos daugiau? Galėčiau net eiti su tavimi kartu.

— Ne, — iš karto atsakė Sansa. — Tu… malonus, kad siūlaisi, bet… ten nebūna pamaldų, milorde. Nėra nei žynių, nei giesmių, nei žvakių. Tik medžiai ir tyli malda. Tau būtų nuobodu.

— Žinoma, tu teisi. — Ji pažįsta mane geriau, nei maniau. — Bet lapų šnaresys gali būti maloni permaina, atgaiva nuo monotoniško septono bambėjimo apie septynis malonės veidus. — Tirionas mostelėjo leisdamas žmonai eiti. — Aš tau netrukdysiu. Apsirenk šilčiau, miledi, lauke gana vėjuota.

Tirionui dar knietėjo paklausti, ko ji meldžia, bet Sansa buvo tokia klusni, kad tikrai būtų galėjusi iškloti tiesą, kurios jis veikiausiai nebūtų norėjęs sužinoti.

Žmonai išėjus, jis grįžo prie darbo ir Mažojo Piršto sąskaitų knygų labirintuose mėgino susekti, kur nukeliavo auksiniai drakonai. Aišku buvo viena: Petiras Beilišas nebuvo linkęs leisti auksui gulėti ir dulkėti, bet kuo stropiau Tirionas stengėsi susigaudyti jo sąskaitų knygose, tuo labiau jam skaudėjo galvą. Lengva buvo šnekėti apie tai, kad drakonus reikia auginti, o ne laikyti ižde, bet kai kurie rizikingi sumanymai atrodė įtartini ir dvokė nelyginant savaitės senumo žuvis. Nebūčiau taip lengvai leidęs Džofriui išvyti Elnio žmonių už pilies sienų, jei būčiau žinojęs, kokį atlygį tie niekšai mergvaikiai gavo iš karaliaus iždo. Jis būtų pasiuntęs Broną ieškoti jų sekėjų, bet baiminosi, kad tos paieškos būtų buvusios bevaisės kaip ir mėginimas iš sidabražuvės išspausti sidabro.

Sulaukęs savo lordo tėvo kvietimo ateiti, Tirionas pirmą kartą, kiek siekė jo atmintis, pasijuto patenkintas, kad pamatys serą Borosą Blauntą. Jis su palengvėjimu užvertė sąskaitų knygas, užpūtė aliejinę lempą, užsimetė ant pečių apsiaustą ir per pilį nukrypavo į Rankos bokštą. Kaip ir buvo įspėjęs Sansą, lauke pūtė gaivus vėjas, be to, ore kvepėjo lietumi. Galbūt po pokalbio su lordu Taivinu jam reikėtų nueiti į dievų giraitę ir, kol dar neperšlapo, parsivesti žmoną namo?

Bet visos šios mintys išdulkėjo Tirionui iš galvos, kai įžengė į rankos menę ir rado joje Sersėją, serą Kevaną ir didįjį meisterį Paiselį, susibūrusius aplink lordą Taiviną ir karalių. Džofris nenustygo vietoje, Sersėja patenkinta savimi kreivai šypsojosi, o lordas Taivinas atrodė paniuręs kaip visada. Kažin, ar net norėdamas jis gebėtų nusišypsoti?

— Kas atsitiko? — paklausė Tirionas.

Tėvas padavė jam pergamento ritinėlį. Kažkas buvo jį išvyniojęs ir išlyginęs, bet pergamentas vis tiek buvo linkęs raitytis. „Roslina pagavo puikų riebų upėtakį, — buvo rašoma pranešime. — Jos broliai vestuvių proga davė jai porą vilkų kailių.“ Tirionas apvertė pergamentą, norėdamas pamatyti perlaužtą antspaudą. Vaškas buvo sidabriškai pilkas, o į jį buvo įspausti Frėjų giminės bokštai dvyniai.

— Ar Perkėlos lordui atrodo, kad rašo labai poetiškai? O gal tais žodžiais jis nori mus apstulbinti? — prunkštelėjo Tirionas. — Upėtakis — tai lordas Edmuras Tulis, o kailiai…

— Jis negyvas! — taip išdidžiai ir toks laimingas šūktelėjo Džofris, kad galėjai pagalvoti, jog pats nudyrė Robui Starkui kailį.

Iš pradžių Greidžojus, dabar Starkas. Tirionas nejučia pagalvojo apie savo jaunutę žmoną, dabar besimeldžiančią dievų giraitėje. Be abejo, prašančią savo tėvo dievų, kad atsiųstų jos broliui pergalę ir kad saugotų jos motiną. Bet senieji dievai į maldas, rodos, nekreipė dėmesio, kaip ir naujieji. Tikriausiai dėl to jam turėjo palengvėti.

— Karaliai krenta kaip lapai rudenį, — tarė jis. — Rodos, šį karą laimime savaime.

— Karai nelaimimi savaime, Tirionai, — apsimestinai meiliai pasakė Sersėja. — Šį karą laimėjo mūsų lordas tėvas.

— Niekas nelaimėta, kol mūšio lauke turime priešų, — įspėjo juos lordas Taivinas.

— Upių lordai nėra kvailiai, — paprieštaravo karalienė. — Be šiauriečių jie negali tikėtis laimėti prieš jungtines Haigardeno, Kasterlių Uolos ir Dorno pajėgas. Neabejoju, kad nesileis sunaikinami ir pasiduos.

— Dauguma tikriausiai taip ir padarys, — sutiko lordas Taivinas. — Lieka Riveranas, bet, kol Valderis Frėjus laiko Edmurą Tulį įkaitu, Juodoji Žuvis nedrįs kelti mums pavojaus. Džeisonas Molisteris ir Titas Blekvudas ir toliau kariaus dėl garbės, bet Frėjai Molisterius gali užspeitę laikyti Sigarde, o pasirūpinus tinkama paskata Joną Brakeną būtų galima įtikinti, kad pereitų į mūsų pusę ir pultų Blekvudus. Taip, galų gale jie pasiduos. Ketinu pasiūlyti palankias sąlygas. Visos pilys, kurios pasiduos, nebus sugriautos, išskyrus vieną.

— Harenholą? — paklausė Tirionas, puikiai pažinodamas savo valdovą.

— Karalystei bus geriausia atsikratyti Smarkiųjų Vyrukų. Įsakiau serui Gregoriui sunaikinti pilį.

Gregoriui Kligeinui… Rodos, jo lordas tėvas nusprendė iš to Kalno iškrapštyti paskutinį rūdos trupinėlį ir tik tada atiduoti dorniečių teisingumui. Smarkieji Vyrukai savo gyvenimą baigs ant mietų pamautomis galvomis, o Mažasis Pirštas įžengs į Harenholą nė lašu kraujo nesusitepęs savo puikiųjų drabužių. Tirionas pasvarstė, ar Petiras Beilišas jau bus pasiekęs Slėnį. Jei dievai geri, plaukdamas jis pateko į audrą ir nuskendo. Bet argi dievai bent kartą buvo tikrai geri?

— Visus juos reikia išžudyti, — staiga pareiškė Džofris. — Molisterius, Blekvudus, Brakenus — visus. Visi jie išdavikai. Noriu, kad jie būtų išžudyti, seneli. Nenoriu, kad siūlytum jokių palankių sąlygų. — Ir karalius kreipėsi į didįjį meisterį Paiselį: — Taip pat pageidauju gauti Robo Starko galvą. Laiške lordui Frėjui taip ir parašyk. Tai — karaliaus įsakymas. Per savo vestuvių puotą ketinu patiekti tą galvą Sansai. Ir liepsiu jai pabučiuoti ją.

— Valdove, — priblokštas tarė seras Kevanas, — ta ledi dabar tavo dėdienė.

— Pokštas, — šyptelėjusi tarė Sersėja. — Džofas kalbėjo nerimtai.

— Dar ir kaip rimtai, — užsispyrė Džofris. — Jis buvo išdavikas ir noriu gauti jo kvailą galvą. Priversiu Sansą ją pabučiuoti.

— Ne, — dusliai pasakė Tirionas. — Sansos daugiau nekankinsi. Pagaliau suprask tai, pabaisa.

Džofris nusiviepė.

— Tai tu pabaisa, dėde.

— Šit kaip? — Tirionas pakreipė galvą. — Tuomet gal tau reikėtų švelniau su manimi kalbėti? Pabaisos — pavojingi padarai, o šiomis dienomis karaliai krenta kaip musės…

— Už tokias kalbas galėčiau įsakyti išlupti tau liežuvį, — rausdamas pareiškė berniukas. — Esu karalius.

Norėdama nuraminti sūnų, Sersėja uždėjo ranką jam ant peties.

— Tegul neūžauga grasina kiek tik jam patinka, Džofai. Noriu, kad mano lordas tėvas ir dėdė pamatytų tikrąjį jo veidą.

Lordas Taivinas tų šnekų nepaisė. Jis kreipėsi į Džofrį:

— Eiris irgi jautė, kad reikia vyrams priminti, jog jis — karalius. Taip pat jis labai mėgo plėšti iš burnų liežuvius. Gali paklausti Ilino Peino, nors atsako neišgirsi.

— Seras Ilinas niekada nedrįsdavo taip provokuoti Eirio, kaip tavo Kipšas provokuoja Džofą, — įsiterpė Sersėja. — Pats girdėjai. Jis pasakė: „Pabaisa.“ Karaliui. Ir jam grasino…

— Patylėk, Sersėja. Džofri, kai priešai tau nepaklūsta, turi pavaišinti juos plienu ir ugnimi. Bet kai puola ant kelių, privalai padėti jiems atsistoti. Kitaip joks vyras tau nepasiduos. Be to, vyras, kuris turi nuolat kartoti: „Esu karalius“, iš tiesų visai nėra karalius. Eiris niekada to nesuprato, bet tu suprasi. Kai už tave laimėsiu karą, grąžinsime karaliaus taiką ir karaliaus teisingumą. Ir tau daugiau niekuo nereikia rūpintis, tik Mardžerės Tairel nekaltybe.

Džofris, kaip įpratęs, stovėjo paniuręs ir žvelgė iš padilbų. Sersėja laikė jį tvirtai suėmusi už peties, o galbūt jai derėjo čiupti sūnui už gerklės. Berniukas juos visus nustebino. Užuot sprukęs po savo akmeniu, kur saugu, Džofas neklusniai ištiesino pečius ir tarė:

— Kalbi apie Eirį, seneli, bet tu jo bijojai.

Kad mane kur, darosi įdomu… — dingtelėjo Tirionui.

Lordas Taivinas tylėdamas nužvelgė savo vaikaitį šviesiai pilkomis akimis, kuriose spindėjo aukso spalvos taškai.

— Džofri, atsiprašyk senelio, — paragino sūnų Sersėja.

Jis pasimuistė ir išsivadavo iš jos gniaužtų.

— Kodėl turėčiau atsiprašyti? Visi žino, kad tai tiesa. Mano tėvas laimėjo visus mūšius. Jis nužudė princą Reigarą ir pasiėmė jo karūną, o tuo metu tavo tėvas slėpėsi Kasterlių Uoloje. — Berniukas įžūliai pažvelgė į savo senelį. — Stiprus karalius ne tik šneka, bet ir drąsiai veikia.

— Dėkoju už šią išmintį, tavo malonybe, — pasakė lordas Taivinas mandagiai, bet taip šaltai, kad, rodės, jiems visiems tuoj nušals ausys. — Sere Kevanai, matau, kad karalius pavargęs. Prašau saugiai palydėti jo malonybę į miegamąjį. Paiseli, gal galėtum duoti jo malonybei kokio nors švelnaus gėrimo, kad ramiai miegotų?

— Gal migdančio vyno, milorde?

— Nenoriu jokio migdančio vyno, — užsispyrė Džofris.

Bet lordas Taivinas greičiau būtų atkreipęs dėmesį į kampe cypsinčią pelę.

— Migdantis vynas bus kaip tik. Sersėja, Tirionai, judu pasilikite.

Seras Kevanas tvirtai paėmė Džofrį už parankės ir išvedė pro duris, už kurių laukė du vyrai iš karaliaus sargybos. Didysis meisteris Paiselis, kiek tik jo senos tirtančios kojos nešė, išskubėjo paskui juos. Tirionas nė nekrustelėjo.

— Atsiprašau, tėve, — kai durys užsidarė, pasakė Sersėja. — Džofas visada buvo užsispyręs, aš tave įspėjau…

— Tarp užsispyrimo ir kvailumo — didžiulis skirtumas. „Stiprus karalius drąsiai veikia?“ Kas jam taip sakė?

— Ne aš, patikėk, — tarė Sersėja. — Veikiausiai kažkada jis girdėjo taip sakant Robertą…

— Bet žodžiai apie tai, kaip slėpeisi Kasterlių Uoloje, Robertui lyg ir nebūdingi… — Tirionas nenorėjo, kad lordas Taivinas užmirštų šį įžeidimą.

— Taip, dabar prisiminiau, — vėl prabilo Sersėja, — Robertas dažnai Džofui kartodavo, kad karalius turi būti drąsus.

— Norėčiau sužinoti, ką tu jam sakei? Ne tam kariavau, kad Geležinį sostą užimtų Robertas Antrasis. Leidai man suprasti, kad berniukas savo tėvui buvo visiškai abejingas.

— Kodėl jam būtų turėjęs rūpėti tėvas? Robertas nekreipė į jį dėmesio. Jei būčiau leidusi, jis būtų berniuką mušęs. Tas gyvulys, už kurio privertei mane ištekėti, kartą dėl kažkokios katei padarytos niekšybės taip smarkiai jam trenkė, kad išmušė du pieninius dantis. Tada pagrasinau, kad jei dar kartą taip pasielgs, nužudysiu jį miegantį, tad daugiau jis valios rankoms neduodavo, bet kartais sakydavo tokius dalykus…

— Rodos, tuos dalykus ir reikėjo sakyti… — Lordas Taivinas dviem pirštais mostelėjo Sersėjai šiurkščiai leisdamas suprasti, kad ji laisva. — Eik…

Ir ji, baisiai įniršusi, išėjo.

— Ne Robertas Antrasis, — tarė Tirionas. — Eiris Trečiasis.

— Berniukui dar tik trylika. Dar yra laiko. — Lordas Taivinas priėjo prie lango. Jis atrodė ne taip, kaip visuomet; buvo labiau nuliūdęs, nei norėjo parodyti. — Jį reikia griežtai pamokyti.

Būdamas trylikos Tirionas irgi buvo griežtai pamokytas. Jam net truputį pagailo sūnėno. Kita vertus, niekas labiau nenusipelnė tos pamokos, nei Džofris.

— Gana kalbėti apie Džofrį, — tarė jis. — Karai laimimi rašomosiomis plunksnomis ir varnais, ar ne taip sakei? Turiu tave pasveikinti. Ar ilgai judu su lordu Valderiu rengėte šį sąmokslą?

— Man tas žodis nepatinka, — piktai atšovė lordas Taivinas.

— O man nepatinka, kai niekas nieko nepasako.

— Nebuvo reikalo tau ką nors sakyti. Tu čia niekuo dėtas.

— O Sersėjai pasakei? — pasmalsavo Tirionas.

— Niekam nieko nesakiau, išskyrus tuos, kurie turėjo prisidėti. Bet ir jiems buvo atskleista tik tiek, kiek būtina. Turėtum žinoti, kad kito būdo išsaugoti paslaptį nėra, juolab čia. Siekiau atsikratyti pavojingo priešo ir patirti kuo mažiau nuostolių, o ne sužadinti tavo smalsumą arba leisti tavo seseriai pasijusti įtakingai. — Susiraukęs jis uždarė langines. — Tu tikrai nekvailas, Tirionai, bet tiesa yra ta, kad per daug plepi. Tas palaidas liežuvis pridaro tau daug bėdų.

— Reikėjo leisti Džofui jį išlupti, — pasiūlė išeitį Tirionas.

— Geriau manęs negundyk, — tarė lordas Taivinas. — Daugiau to nesiklausysiu. Dabar svarstau, kaip geriau numaldyti Oberiną Martelį ir jo svitą.

— Šit kaip? Vadinasi, tai man leidžiama žinoti, o gal turiu išeiti, kad galėtum apsvarstyti šį klausimą vienas?

Į šią pašaipą jo tėvas nekreipė dėmesio.

— Negerai, kad princas Oberinas čia. Jo brolis yra atsargus žmogus, protingas, švelnus ir nuosaikus, tam tikra prasme net vangus. Jis pirmiausia apsvarsto kiekvieno žodžio ir veiksmo padarinius. Bet Oberinas visada buvo pusprotis.

— Ar tiesa, kad jis mėgino palenkti Dorną palaikyti Viseirio pusę?

— Niekas apie tai nešneka, bet taip. Buvo paleisti varnai ir išsiųsti raiteliai, tik nežinau, su kokiomis slaptomis žiniomis. Jonas Arinas nuplaukė į Saulės Ietį, grąžino princo Levaino kaulus, susėdo su princu Doranu ir baigė visas kalbas apie karą. Bet po to Robertas niekada nenuvyko į Dorną, o princas Oberinas retai jį palikdavo.

— Ką gi, o dabar jis čia su kone puse kilmingų Dorno vyrų ir kasdien vis labiau nekantrauja, — priminė Tirionas. — Gal man jam parodyti Karaliaus Uosto viešnamius, gal tai jį prablaškytų? Kiekvienam tikslui pasiekti rasis priemonė, argi ne taip? Visos mano priemonės — tavo paslaugoms, tėve. Ir niekam neleisk šnekėti, kad Lanisterių giminė papūtė pavojaus trimitą, o aš į jį neatsiliepiau.

Lordas Taivinas kietai sučiaupė lūpas.

— Labai juokinga… Gal man liepti pasiūti tau juokdario kostiumą ir parūpinti kepuraitę su varpeliais?

— Ar taip apsirengusiam man bus leidžiama kalbėti viską, ką noriu, apie jo malonybę karalių Džofrį?

Lordas Taivinas vėl atsisėdo ir tarė:

— Buvau priverstas kęsti savo tėvo kvailystes. Tavųjų nekęsiu. Pakaks.

— Gerai, jei taip gražiai prašai… Tik bijau, kad Raudonoji Angis taip gražiai neprašys ir… tikrai nepasitenkins vien sero Gregorio galva.

— Juo labiau neturėtume tos galvos jam atiduoti.

— Ne?.. — Tirionas pasijuto priblokštas. — Maniau, sutarėme, kad miške pilna plėšrūnų.

— Ne tokių ir grėsmingų. — Lordas Taivinas sunėrė pirštus po smakru. — Seras Gregoris puikiai mums tarnavo. Ir joks kitas riteris visoje karalystėje nevaro mūsų priešams tokio siaubo.

— Oberinas žino, kad Gregoris buvo vienas iš tų, kurie…

— Nieko jis nežino. Jis girdėjo tik pasakas. Arklidžių gandus ir virtuvės paskalas. Jis neturi jokių įrodymų. O seras Gregoris tikrai neketina visko prisipažinti. Liepsiu jam dingti iš šių vietų, kol dorniečiai viešės Karaliaus Uoste.

— O kas bus, kai Oberinas pareikalaus teisingumo, kurio tikėdamasis čia atjojo?

— Pasakysiu jam, kad Eliją ir jos vaikus nužudė seras Eimoris Lorčas, — ramiai paaiškino lordas Taivinas. — Jei Oberinas klaus, tą patį pakartosi ir tu.

— Seras Eimoris Lorčas negyvas, — leptelėjo Tirionas.

— Būtent. Užėmęs Harenholą, Vargas Houtas užleido ant sero Eimorio lokį ir žvėris jį sudraskė. Tokia mirtis turėtų atrodyti šiurpi ir numaldyti net Oberiną Martelį.

— Ir tu tai vadini teisingumu?

— Tai yra teisingumas. Jei nori žinoti, tai seras Eimoris atnešė man mergaitės kūną. Jis rado ją pasislėpusią po savo tėvo lova, tarsi būtų tikėjusi, kad Reigaras gali ją apginti. O princesė Elija su kūdikiu buvo vaikų kambaryje, aukštu žemiau.

— Ką gi, tai tik viena iš versijų ir seras Eimoris nebegali jos paneigti. Ką atsakysi Oberinui, kai jis paklaus, kas davė Lorčui įsakymą?

— Seras Eimoris veikė niekieno nelieptas, tikėdamasis pelnyti naujojo karaliaus palankumą. Roberto neapykanta Reigarui niekam nebuvo paslaptis.

Gal ir išdegs, turėjo pripažinti Tirionas, bet Angis nebus patenkintas.

— Ne man spręsti, ar tikrai gudriai elgiesi, tėve, bet, tavimi dėtas, manau, leisčiau, kad nužudytųjų kraujas kristų ant Roberto Barateono rankų.

Lordas Taivinas įsistebeilijo į sūnų taip, tarsi šis būtų išėjęs iš proto.

— Tau tikrai reikia juokdario kostiumo. Į Roberto pusę mes perėjome gana vėlai. Teko įrodyti savo ištikimybę. Kai paguldžiau priešais sostą tuos lavonus, niekas negalėjo abejoti, kad amžinai išsižadėjome Targarienų. Robertui labai palengvėjo ir tai buvo matyti plika akimi. Kad ir koks buvo paikas, net ir jis suprato — jeigu nori, kad jo sostas būtų saugus, Reigaro vaikai privalo mirti. Tačiau jis laikė save didvyriu, o didvyriai vaikų nežudo. — Tiriono tėvas gūžtelėjo. — Pripažįstu, tos žudynės buvo pernelyg žiaurios. Elija apskritai neturėjo nukentėti, tai buvo tikra beprotybė. Ji neturėjo jokios galios.

— Tad kodėl Kalnas ją nužudė?

— Nes nepasakiau jam, kad Eliją paliktų gyvą. Abejoju, ar apskritai bent žodžiu apie ją užsiminiau. Turėjau svarbesnių rūpesčių. Nuo Trišakio į pietus traukė Nedo Starko kariuomenė, ir baiminausi, kad mudviem netektų susikauti. Be to, Eiriui nieko nebūtų reiškę nužudyti Džeimį be jokios rimtos priežasties, vien iš pykčio. To labiausiai ir bijojau. Eirio įtūžio ir to, ką galėtų padaryti pats Džeimis. — Jis sugniaužė kumštį. — Taip pat nesupratau, koks vertingas Gregoris Kligeinas, jis man tada atrodė tik įspūdingo stoto bei mūšyje nuožmus vyras, ir tiek. O išprievartavimas… Tikiuosi, net tu neapkaltinsi manęs, kad daviau tokį įsakymą. Seras Eimoris beveik taip pat žvėriškai pasielgė su Reine. Vėliau paklausiau jo, kodėl reikėjo pusšimčio dūrių, kad nužudytų… dvejų ar trejų metų mergaitę? Jis paaiškino, girdi, mažylė jam įspyrė ir vis nesiliovė klykusi. Jei Lorčas būtų turėjęs bent pusę tiek košės galvoje, kiek dievai įkrečia ropei, būtų keliais meiliais žodžiais ją nuraminęs ir pasinaudojęs minkšta šilkine pagalve. — Lordas Taivinas bjaurėdamasis vyptelėjo. — Jis buvo žudikas iš prigimties.

Bet tu nesi, tėve. Taivinas Lanisteris iš prigimties kraujo netrokšta.

— Ar Robas Starkas buvo uždusintas minkšta šilkine pagalve?

— Per Edmuro Tulio vestuvių pokylį jį turėjo perverti strėlė. Mūšio lauke tas vaikinas būdavo pernelyg apdairus. Jis neleisdavo pakrikti savo kariuomenei, be to, jį visada supdavo raitininkai ir asmens sargybiniai.

— Ir todėl lordas Valderis nužudė jį po savo namų stogu, sėdintį prie vaišių stalo? — Tirionas sugniaužė kumštį. — Koks likimas ištiko ledi Ketliną?

— Manau, kad ir ji buvo nužudyta. Porą vilkų kailių. Frėjus ketino pasilikti ją įkaite, bet, matyt, kažkas susiklostė ne taip, kaip buvo norėta.

— O kaipgi svečio teisė?

— Šis kraujas krinta ant Valderio Frėjaus rankų, ne ant manųjų.

— Valderis Frėjus — aikštingas senis, gyvenantis vien tam, kad myluotų savo jauną žmoną ir mąstytų apie patirtas skriaudas. Neabejoju, kad šį bjaurų viščiuką išperėjo jis, bet niekada nebūtų ryžęsis žengti šio žingsnio neužsitikrinęs apsaugos.

— Kaip suprantu, tu būtum palikęs tą vaikiną gyvą, o lordui Frėjui pasakęs, kad jo, kaip sąjungininko, tau nereikia? Tada tas senas kvailys vėl būtų atsidūręs Starkų glėbyje ir parūpinęs tau dar vienus karo metus. Paaiškink man, kodėl garbingiau nužudyti dešimt tūkstančių vyrų mūšyje nei tuziną prie vaišių stalo? — Tirionui nieko neatsakius, jo tėvas kalbėjo toliau: — Kaip bežiūrėsi, sumokėta kaina nedidelė. Kai tik Juodoji Žuvis sudės ginklus, karalius atiduos Riveraną serui Emonui Frėjui. Lanselis ir Daivenas turės vesti Frėjaus dukteris, Džojai, sulaukusiai tinkamo amžiaus, teks tekėti už vieno iš pavainikių lordo Valderio sūnų, o Ruzas Boltonas taps Šiaurės sergėtoju ir parves namo Ariją Stark.

— Ariją Stark? — Tirionas pakreipė galvą. — Ir Boltonas? Taip ir maniau, kad vieniems Frėjams nebūtų pakakę drąsos veikti. Bet Arija… Veiris ir seras Džeislinas daugiau nei pusę metų jos ieškojo. Arija Stark tikriausiai mirusi.

— Ir Renlis buvo miręs… iki mūšio prie Juodųjų Vandenų.

— Ką nori pasakyti?

— Gal tai, kas nepavyko judviem su Veiriu, pavyks Mažajam Pirštui? Lordas Boltonas ištekins tą mergaitę už savo pavainikio sūnaus. Dar kelerius metus leisime Dredfortui kautis su geležiniais ir pažiūrėsime, ar jam pavyks priversti mums paklusti ir kitus Starkų vėliavininkus. Iki pavasario jie visi turėtų būti nusikamavę ir pasirengę pasiduoti. Šiaurė atiteks judviejų su Sansa Stark sūnui, jei tik… rasi savyje pakankamai vyriškumo jam pradėti. Jei kartais pamiršai, noriu priminti, kad ne tik Džofriui reikia rūpintis, kaip atimti jaunajai nekaltybę.

Nepamiršau, bet tikėjausi, kad pamiršai tu.

— O kaip tau atrodo, kada Sansa bus vaisingiausia? — neslėpdamas įniršio paklausė Tirionas tėvo. — Prieš ar po to, kai pasakysiu jai, kad nužudėme jos motiną ir brolį?

Davosas

Kelias akimirkas atrodė, kad karalius tų žodžių neišgirdo. Šios naujienos Staniui, rodos, nesuteikė nei pasitenkinimo, nei pykčio, nei nuostabos, nei palengvėjimo. Sukandęs dantis, jis stebeilijosi į Puošnųjį stalą.

— Ar tikrai? — galų gale paklausė.

— Ne, kūno nemačiau, tavo šviesybe, — tarė Saladoras Sanas. — Bet mieste neslėpdami džiaugsmo išdidžiai vaikštinėja liūtai. Prasčiokai tą įvykį vadina „Kruvinomis vestuvėmis“. Jie prisiekia, kad lordas Frėjus nukirto berniukui galvą, prisiuvo jos vieton jo didvilkio galvą ir vinimis prikalė karūną. Jo ledi motina irgi buvo nužudyta ir plika įmesta į upę.

Per vestuves, pagalvojo Davosas. Nužudė jį, sėdintį prie žudiko stalo, nužudė svečią po savo namų stogu. Frėjai pasmerkti. Jis vėl užuodė degančio kraujo dvoką ir išgirdo ant gorės anglių nukritusios dėlės šnypštimą ir spirgėjimą.

— Jį nužudė Valdovo rūstybė, — pareiškė seras Akselis Florentas. — Tai buvo Rhloro ranka!

— Šlovinkite Šviesos Valdovą! — užtraukė karalienė Selisa, mažutė ir liesa, bet ryžtinga moteris didelėmis ausimis ir ūsiukais apžėlusia viršutine lūpa.

— Ar Rhloro ranka išmarginta rudomis senatvinėmis dėmėmis ir silpna? — nusistebėjo Stanis. — Tai veikiau ne dievo, o Valderio Frėjaus darbas.

— Rhloras renkasi tokius įrankius, kokių jam reikia. — Melisandrai ant kaklo kabantis rubinas ryškiai spindėjo. — Jo keliai paslaptingi, bet niekas negali pasipriešinti nuožmiai jo valiai.

— Niekas negali jam pasipriešinti! — sušuko karalienė.

— Patylėk, moterie. Tu ne prie naktinio laužo. — Stanis atidžiai pažvelgė į Puošnųjį stalą. — Vilkas nepaliko įpėdinių, o krakenas paliko jų per daug. Liūtai juos suris, nebent… Sanai, man reikės greičiausių tavo laivų, kad nuplukdytų pasiuntinius į Geležies salas ir Baltąjį Uostą. Turiu pranešti, kad atleisiu. — Stanis kietai sukando dantis ir visi matė, kaip jam tas žodis nepatinka. — Visiškai atleisiu tiems, kurie atgailaus už išdavystę ir duos vasalo priesaiką savo teisėtam karaliui. Jie turi suprasti…

— Jie nesupras, — švelniai pertraukė jį Melisandra. — Atleisk, karaliau. Tai dar ne pabaiga. Netrukus rasis dar daugiau apsišaukėlių karalių, kurie pasičiups žuvusių valdovų karūnas.

— Dar daugiau? — Stanis pervėrė Melisandrą tokiu žvilgsniu, tarsi mielai būtų ją uždusinęs. — Dar daugiau užgrobėjų? Dar daugiau išdavikų?

— Mačiau juos liepsnose.

Karalienė Selisa priėjo prie karaliaus.

— Šviesos Valdovas atsiuntė Melisandrą, kad padėtų įkopti tau į šlovės viršūnę. Maldauju, klausyk jos. Šventosios Rhloro liepsnos nemeluoja.

— Melas melui nelygu, moterie. Net jei tos liepsnos sako tiesą, jose, man rodos, vis tiek glūdi apgaulė.

— Skruzdė, girdėdama karaliaus žodžius, gali nesuprasti, ką jis sako, — prabilo Melisandra, — o priešais liepsningą dievo veidą visi žmonės yra tarsi skruzdės. Jei kartais įspėjimą palaikiau pranašyste arba pranašystę įspėjimu, tai kaltė krenta skaitytojui, o ne knygai. Bet šį kartą tikrai žinau: pasiuntiniai ir atleidimas dabar tau padės ne daugiau už dėles. Turi duoti karalystei ženklą. Savo galybės ženklą!

— Galybės? — prunkštelėjo karalius. — Turiu tūkstantį tris šimtus vyrų Drakono Uoloje ir dar tris šimtus Vėtrų Gūžtoje. — Jis delnu perbraukė Puošnųjį stalą. — Likusi Vesteroso dalis — mano priešų rankose. Neturiu savo flotilės, tik Saladoro Sano laivus. Neturiu monetų sumokėti samdomiems kalavijuočiams. Negaliu pasiūlyti būsimo grobio ir garbės, tad neprisiviliosiu net laisvųjų raitelių.

— Lorde vyre, — tarė karalienė Selisa, — turi daugiau karių, nei prieš tris šimtus metų turėjo Eigonas. Tau trūksta tik drakonų.

Stanis niūriai dėbtelėjo į žmoną.

— Devyni burtininkai perplaukė jūrą, kad išperintų Eigono Trečiojo slėptus kiaušinius. Beiloras Palaimintasis pusę metų už juos meldėsi. Eigonas Ketvirtasis pastatė drakonus iš medžio ir geležies. Eirionas Ugningasis gėrė gaisro ugnį, kad persikūnytų į drakoną. Burtininkams nepavyko, į karaliaus Beiloro maldas dievai neatsiliepė, mediniai drakonai sudegė, o princas Eirionas mirė baisiai klykdamas.

Bet karalienė Selisa buvo neperkalbama.

— Nė vienas iš jų nebuvo Rhloro išrinktasis. Raudona kometa neperskrodė dangaus, pranašaudama jų atėjimą. Nė vienas jų neturėjo Spindulingojo, raudonojo didvyrių kalavijo. Ir nė vienas iš jų nesudėjo aukos. Ledi Melisandra tau paaiškins, milorde. Už gyvybę galima sumokėti tik mirtimi.

— Paaukoti berniuką? — pro sukąstus dantis iškošė karalius.

— Paaukoti berniuką, — linktelėjo karalienė.

— Apie to vargšo berniuko mirtį visi man išūžė ausis dar jam negimus, — pasiskundė karalius. — Jo vardas aidi man ausyse, o mano sielą dėl jo gaubia juodas debesis.

— Atiduok berniuką man ir daugiau niekada negirdėsi tariant jo vardo, — pažadėjo Melisandra.

Ne, užtat girdėsi, kaip jis, Melisandros deginamas, rėkia. Bet Davosas prikando liežuvį. Išmintingiau buvo nekalbėti, kol karalius neliepia.

— Leisk man paaukoti tą berniuką Rhlorui, — tarė raudonoji moteris, — ir sena pranašystė išsipildys. Tavo drakonas atgis ir išskleis akmeninius sparnus. Ir karalystė atiteks tau.

Seras Akselis priklaupė ant vieno kelio.

— Klūpodamas maldauju tavęs, valdove. Atgaivink akmeninį drakoną ir tegul tavo priešai dreba iš baimės. Kaip ir Eigonas, iš pradžių buvai Drakono Uolos lordas. Kaip ir Eigonas, turi nugalėti. Tegul apsimetėliai ir nepatikimieji pajunta tavo liepsnos kaitrumą.

— Ir tavo žmona to maldauja, lorde vyre. — Karalienė Selisa puolė prieš karalių ant kelių ir tarsi maldai sudėjo rankas. — Robertas ir Delena išniekino mūsų guolį ir užtraukė mūsų santuokai prakeiksmą. Tas berniukas — supuvęs jų sanguliavimo vaisius. Nuvyk jo šešėlį nuo mano įsčių ir aš tau pagimdysiu daug grynakraujų sūnų, aš tai žinau. — Ji apkabino karaliui kojas. — Jis tik berniukas, gimęs iš tavo brolio geidulingumo ir mano pusseserės gėdos.

— Jo gyslomis teka mano kraujas. Nespausk man kojų, moterie. — Karalius Stanis uždėjo ranką žmonai ant peties ir nerangiai išsivadavo iš jos gniaužtų. — Gal Robertas ir užleido prakeiksmą ant mūsų santuokinio guolio. Jis man prisiekė, kad tikrai nenorėjo užtraukti man gėdos, kad buvo girtas ir net neatsiminė, į kurį miegamąjį tą naktį įėjo. Bet ar tai svarbu? Berniukas dėl to nekaltas.

Melisandra uždėjo ranką karaliui ant dilbio.

— Šviesos Valdovas nekaltuosius labai vertina. Nėra vertingesnės aukos. Iš karaliaus kraujo ir skaisčios ugnies gims drakonas.

Iš karalienės glėbio Stanis išsivadavo, bet nuo Melisandros rankos nepasitraukė. Raudonoji moteris buvo visai kitokia nei Selisa: jauna, apkūnoka, keistai graži, širdies formos veidu, vario spalvos plaukais ir nežemiškai raudonomis akimis.

— Būtų nuostabu pamatyti atgyjant akmenį, — nors ir nenoromis, vis dėlto pripažino jis. — Ir atsisėsti ant drakono… Pamenu, kai tėvas pirmą kartą nusivedė mane į karaliaus dvarą, Robertas turėjo laikyti mane už rankos. Negalėjau būti vyresnis nei ketverių metų, tad jam buvo penkeri arba šešeri. Mudu sutarėme, kad karalius soste narsus, o drakonai — baisūs. — Stanis prunkštelėjo. — Paskui, po daugelio metų, tėvas mums papasakojo, kad tą rytą Eiris įsipjovė į sosto kardų ašmenis, tad jo vietą užėmė ranka. Tą didžiulį įspūdį mums padarė lordas Taivinas Lanisteris. — Jis pirštais palietė stalo plokštumą ir švelniai brūkštelėjo per dažytas kalvas. — Užsidėjęs karūną, Robertas kaukoles nuėmė, bet jam nepakilo ranka jų sunaikinti. Drakono sparnai virš Vesteroso… Tai būtų taip…

— Tavo malonybe! — staiga įsiterpė Davosas. — Ar galiu kai ką pasakyti?

Stanis taip kietai sučiaupė lūpas, kad jam net dantys grikštelėjo.

— Mano Lietaus miško lorde… Kaip manai, kam paskyriau tave savo ranka, jei ne tam, kad kalbėtum? — Karalius mostelėjo. — Sakyk, ką nori.

Karžygy, suteik man drąsos…

— Ne kažin ką išmanau apie drakonus, o dar mažiau apie dievus, bet… karalienė užsiminė apie prakeiksmus. Ir žmonių, ir dievų akyse niekas nėra prakeiktas baisiau už karalžudį.

— Nėra jokių dievų, tik Rhloras ir Kitas, kurio vardo nevalia ištarti. — Melisandra nepatenkinta sučiaupė lūpas. — Be to, maži žmogeliai prakeikia tai, ko negeba suprasti.

— Esu mažas žmogelis, — pripažino Davosas, — tad paaiškink man, kodėl tau reikia to berniuko, Edriko Stormo, kad prikeltum didįjį akmeninį drakoną, miledi. — Davosas nusprendė ištarti berniuko vardą, kai tik pasitaikys proga.

— Už gyvybę galima sumokėti tik mirtimi, milorde. Didelė dovana reikalauja didelės aukos.

— Argi prasčioku gimęs vaikas gali būti didis?

— Jo gyslomis teka karaliaus kraujas. Matei, ką gali padaryti menkas lašelis to kraujo…

— Mačiau, kad sudeginai kelias dėles.

— Ir du apsišaukėliai karaliai negyvi.

— Robą Starką nužudė Perkėlos lordas Valderis, o Beilonas Greidžojus, kaip girdėjome, nukrito nuo tilto. O ką nužudė tavo dėlės?

— Abejoji Rhloro galiomis?

Ne. Davosas pernelyg gerai prisiminė gyvą šešėlį, išsirangiusį iš jos įsčių po Vėtrų Gūžta ir įrėmusį savo juodas rankas jai į šlaunis. Turiu būti labai atsargus, nes ir paskui mane gali imti driektis šešėlis.

— Net svogūnų kontrabandininkas atskiria, kur du svogūnai, o kur trys. Trūksta vieno karaliaus, miledi.

Stanis prunkštelėjęs nusijuokė.

— Jis teisus, miledi. Du — tai ne trys.

— Gali neabejoti, tavo malonybe. Vienas karalius arba net ir du gali žūti atsitiktinai, bet trys… Jei pačiame jėgų žydėjime, apsuptas savo kariuomenės ir karaliaus sargybos mirs Džofris, ar Valdovo galybė nebus įrodyta?

— Galbūt… — nenoriai ištarė karalius.

— Arba ne, — pridūrė Davosas, kaip įmanydamas stengdamasis neišsiduoti, kad bijo.

— Džofris turi mirti, — pareiškė karalienė Selisa — romiai, bet visiškai įtikėjusi.

— Gali būti, kad jis jau negyvas, — pridūrė seras Akselis.

Stanis suirzęs pažvelgė į juos.

— Ar jūs susimokę varnai, kad paeiliui man kranksite? Gana.

— Mano vyre, paklausyk… — ėmė maldauti karalienė.

— Kodėl? Du — tai ne trys. Skaičiuoti moka ne tik kontrabandininkai, bet ir karaliai. Galite eiti. — Ir Stanis atsuko jiems nugarą.

Melisandra padėjo karalienei atsistoti. Selisa oriai išėjo iš menės, o raudonoji moteris nusekė jai iš paskos. Seras Akselis dar patrypčiojo ir paskutinį kartą pervėrė žvilgsniu Davosą. Bjaurus žvilgsnis ir veidas bjaurus, atremdamas jį pagalvojo Davosas.

Kai visi išėjo, jis krenkštelėjo. Karalius pakėlė akis.

— Kodėl tu dar čia?

— Valdove, dėl Edriko Stormo…

Stanis ryžtingai mostelėjo ir tarė:

— Nereikia.

Bet Davosas užsispyrė.

— Tavo duktė kartu su juo mokosi ir kiekvieną dieną žaidžia Eigono sode.

— Žinau.

— Jei nutiktų kas nors bloga, jai plyš širdis…

— Ir tai žinau.

— Jei tik jį pamatytum…

— Mačiau jį. Jis labai panašus į Robertą. Taigi, ir jį tiesiog dievina. Gal man jam pasakyti, kaip retai mylimas jo tėvas jį prisimindavo? Mano brolis labai mėgo pradėti vaikus, bet gimę jie Robertui būdavo tik našta.

— Jis kasdien klausia, kaip laikaisi, jis…

— Tu mane piktini, Davosai. Daugiau apie tą pavainikį nieko nenoriu girdėti.

— Jo vardas — Edrikas Stormas, valdove.

— Žinau, kuo jis vardu. Ar kas nors kitas kada nors turėjo taip puikiai parinktą vardą? Iš jo aišku, kad berniukas pavainikis, kad jis aukštos kilmės ir kad, kur tik eina, kelia sumaištį. Edrikas Stormas. Štai, ištariau jį. Ar dabar tu patenkintas, milorde ranka?

— Edrikas… — vėl prasižiojo sakyti Davosas.

— …tik vienas berniukas! Jis galėtų būti pats geriausias vaikas, kada nors įkvėpęs į plaučius oro, ir tai nieko nereikštų. Privalau atlikti pareigą karalystei. — Karalius mostelėjo ranka per visą Puošniojo stalo plokštumą. — Kiek berniukų gyvena Vesterose? O kiek mergaičių? Kiek vyrų ir moterų? Ji sako, kad tamsa visus juos praris. Visus apgaubs amžina naktis. Ji kalba apie pranašystes, apie iš jūros atgimusį didvyrį, apie gyvus, iš akmens gimusius drakonus… ji kalba apie ženklus ir prisiekia, kad tie ženklai rodo į mane. Niekada to neprašiau, taip pat neprašiau karūnos. Bet ar galiu jos nepaisyti? — Stanis sugriežė dantimis. — Mes nesirenkame savo likimo. Bet turime… turime atlikti savo pareigą, ar ne? Nesvarbu, didelę ar mažą, bet turime atlikti pareigą. Melisandra prisiekia mačiusi mane liepsnose atsisukusį į tamsą, iškėlusį Spindulingąjį. Spindulingąjį! — Stanis pašaipiai prunkštelėjo. — Tiesa, jis gražiai spindi, bet Juoduosiuose Vandenyse šis stebuklingas kalavijas tarnavo man nė kiek ne geriau už paprastą plieną. Drakonas būtų galėjęs nulemti kitokią to mūšio baigtį. Kadaise Eigonas stovėjo čia, kur dabar stoviu aš, ir žiūrėjo į šį stalą. Manai, kad šiandien vadintume jį Eigonu Užkariautoju, jei jis nebūtų turėjęs drakonų?

— Tavo malonybe, — tarė Davosas, — bet kaina…

— Žinau kainą! Vakar vakare stebeilydamasis į židinį ir aš kai ką mačiau liepsnose. Regėjau karalių ir jam ant galvos degančią karūną… Degančią, Davosai, degančią… Ta karūna jį prarijo ir pavertė pelenais. Manai, man reikia Melisandros, kad suprasčiau, ką tai reiškia? Arba tavęs? — Karalius žingtelėjo ir dabar jo šešėlis krito ant Karaliaus Uosto. — Jei Džofris mirtų… ko verta vieno pavainikio gyvybė, palyginti su karalyste?

— Labai daug, — tyliai pasakė Davosas.

Kietai sučiaupęs lūpas, Stanis dėbtelėjo į jį.

— Eik, — pagaliau tarstelėjo karalius. — Eik, kol dar savo šnekomis neįsiprašei atgal į požemį.

Kartais per audrą vėjas būdavo toks stiprus, kad nelikdavo nieko kito, tik nuleisti bures.

— Klausau, tavo malonybe.

Davosas nusilenkė, bet Stanis jį, rodos, jau buvo pamiršęs.

Kai jis, palikęs Akmeninį Būgną, išėjo į kiemą, lauke oras buvo vėsus. Pūtė gaivus rytys, iškeltos ant pilies sienų garsiai plazdėjo ir plakėsi vėliavos. Davosas ore užuodė druską. Jūra. Jam tas kvapas patiko. Jis vėl panoro žingsniuoti per denį, pakelti bures ir plaukti į pietus, pas Mariją ir abu savo mažuosius. Dabar apie juos Davosas galvodavo beveik kasdien, o dar daugiau — naktimis. Viena jo asmenybės dalis netroško nieko daugiau, tik pasiimti Devaną ir keliauti namo. Negaliu. Dar ne. Dabar aš lordas ir karaliaus ranka, negaliu nuvilti valdovo.

Jis pakėlė akis ir pažvelgė į pilies sienas. Vietoj tvirtovės sienos dantų iš aukštai į jį žvelgė daugybė pabaisų bei chimerų, ir kiekviena buvo vis kitokia; iš pilies gynybinių sienų, tarsi iš jų išaugę, kyšojo sparnuoti drakonai, grifai, demonai, mantikoros, minotaurai, basiliskai, cerberiai, dvikojai drakonai erelių galvomis ir daugybė dar keistesnių padarų. Ir visur buvo pilna drakonų. Didžioji menė buvo ant pilvo gulintis drakonas. Žmonės įeidavo ir išeidavo pro pražiotus jo nasrus. Virtuvė buvo įsikūrusi į kamuolį susiraičiusiame drakone, o dūmai ir iš krosnių kylantys garai sklido jam pro šnerves. Bokštai buvo ant sienų susigūžę arba kautis pasiruošę drakonai; sparnuotas Vėjų drakonas, rodos, spinduliavo atvirą neklusnumą, o Jūros drakono bokštas romiai žvelgė į bangas. Mažesni drakonai dunksojo abiejose vartų pusėse. Drakonų letenos kyšojo iš sienų ir laikė deglus, po didžiuliais akmeniniais sparnais glaudėsi kalvė ir ginklinė, o uodegos buvo virtusios arkomis, tiltais ir išoriniais laiptais.

Davosas dažnai girdėjo pasakojant, kad Valyrijos burtininkai akmens nekirsdavo ir kaltais jo nedailindavo kaip paprasti akmentašiai, o paveikdavo akmenį ugnimi ir kerais, kaip puodžius užburia molį. Bet dabar jis susimąstė. O jeigu jie buvo gyvi drakonai, kažkaip paversti akmenimis?

— Manau, jei raudonoji moteris juos atgaivins, pilis sugrius. Kur tu matei drakonų, kurių viduriuose įrengtos menės, laiptai ir pristatyta baldų? Kur tu matei drakonų su langais? Su kaminais? Ir su išvietės vamzdžiais?

Davosas pasuko galvą ir šalia išvydo Saladorą Saną.

— Ar tai reiškia, kad atleidai man už išdavystę, Sala?

Senasis piratas pagrūmojo jam pirštu.

— Taip, atleidau. Bet nepamiršau. Vos pagalvojęs apie Nago salą ir jos auksą, kuris galėjo atitekti man, jaučiu, kad senstu ir silpstu. Kai mirsiu skurde, mano žmonos ir sugulovės tave prakeiks, Svogūnų lorde. Lordas Seltigaras turėjo daug puikaus vyno, kurio dabar neragauju, jūrinį erelį, išmokytą pakilti nuo riešo, ir stebuklingą ragą, kurį papūtus galima iš gelmių prisišaukti krakenus. Toks ragas būtų labai naudingas nuskandinti tirošiams ir kitiems erzinantiems padarams. Bet argi aš turiu tą ragą? Ne, nes karalius mano seną draugą paskyrė savo ranka. — Jis įsikibo Davosui į parankę ir pridūrė: — Karalienės žmonės tavęs nemėgsta, senas drauge. Girdėjau apie karaliaus ranką, kuri dabar renkasi naujus bičiulius. Ar tai tiesa?

Per daug visko girdi, senas pirate. Žmones kontrabandininkas turėjo mokėti perprasti taip pat gerai kaip ir potvynius bei atoslūgius, kitaip ilgai šiuo amatu nebūtų vertęsis. Gal karalienės žmonės ir toliau uoliai garbino Šviesos Valdovą, bet paprasti Drakono Uolos gyventojai palengva vėl grįžo prie visą gyvenimą pažinotų dievų. Jie šnekėjo, kad Stanis apkerėtas, kad Melisandra privertė jį nusigręžti nuo Septyneto ir lenktis kažkokiam šešėlių demonui, o didžiausia nuodėmė buvo ta, kad… ji ir jos dievas karalių apvylė. Buvo nemažai riterių ir žemesnio rango lordų, kurie jautė tą patį. Davosas juos susirado ir rinkosi taip pat rūpestingai, kaip kadaise burdavo laivo įgulą. Seras Džeraldas Gouveris narsiai kovėsi Juodųjų Vandenų mūšyje, bet paskui kažkas girdėjo jį sakant, jog Rhloras, matyt, silpnas dievas, nes leido, kad jo sekėjus išvaikytų kažkoks neūžauga ir numirėlis. Seras Endrius Estermontas buvo karaliaus pusbrolis ir prieš kelerius metus tarnavo jo ginklanešiu. Naitsongo Pavainikis vadovavo ariergardui ir tai leido Staniui saugiai pasiekti Saladoro Sano laivą, bet jis iš visos širdies tikėjo Karžygį. Karaliaus žmonės, ne karalienės. Bet jais geriau buvo nesigirti.

— Kartą vienas lysietis piratas man pasakė, kad geras kontrabandininkas niekada nebūna matomas, — atsargiai rinkdamas žodžius atsakė Davosas. — Juodos burės, skudurais apvynioti irklai ir įgula, mokanti prikąsti liežuvį.

Lysietis nusijuokė ir tarė:

— Dar geresnė įgula be liežuvių. Tvirti ir stiprūs nebyliai, nemokantys nei skaityti, nei rašyti. — Bet paskui jo veidas apsiniaukė. — Vis dėlto džiaugiuosi, kad kažkas saugo tave iš užnugario, senas drauge. Kaip manai, ar karalius atiduos berniuką raudonajai žynei? Vienas drakoniukas galėtų baigti šį didžiulį karą.

Senu įpročiu Davosas pakėlė ranką norėdamas pačiupinėti savo laimę, bet pirštų kaulai jam ant kaklo nebekabėjo.

— Neatiduos, — tarė jis. — Karalius negali nuskriausti berniuko, kurio gyslomis teka jo kraujas.

— Lordas Renlis tai išgirdęs apsidžiaugs.

— Renlis buvo ginkluotas išdavikas. O Edrikas Stormas niekuo nenusikalto. Jo malonybė — teisingas žmogus.

Sala gūžtelėjo.

— Pamatysime. Tiksliau, tu pamatysi. Mat aš ketinu grįžti į jūrą. Net dabar nedori kontrabandininkai gali plaukti per Juodųjų Vandenų įlanką tikėdamiesi išvengti mokesčių, kurie jų lordams teisėtai priklauso. — Jis paplekšnojo Davosui per nugarą. — Būk atsargus. Ir tu, ir tavo tyleniai draugai. Taip aukštai iškilai, bet… kuo aukščiau žmogus iškyla, tuo skaudžiau paskui krenta.

Galvodamas apie šiuos žodžius, Davosas Jūros drakono bokšto laiptais užlipo į meisterio buveinę po varnų lizdais. Ir be Salos perspėjimo jis suprato iškilęs pernelyg aukštai. Nemoku nei skaityti, nei rašyti, kiti lordai mane niekina, nieko neišmanau apie valstybės valdymą, tad argi galiu būti karaliaus ranka? Mano vieta — laivo denyje, o ne pilies bokšte.

Meisteriui Pilosui jis taip ir pasakė.

— Esi garsus kapitonas, — atsakė meisteris. — O kapitonas valdo laivą, ar ne? Jis turi plaukti per klastingus vandenis, pasukti bures taip, kad jos pagautų kylantį vėją, žinoti, kada artinasi audra ir kaip geriau ją ištverti. Būti karaliaus ranka — beveik tas pats.

Pilosas norėjo būti malonus, bet jo patikinimai nuskambėjo tuščiai.

— Visai ne tas pats! — paprieštaravo Davosas. — Karalystė — ne laivas, o daug geresnis dalykas… Jei būtų kitaip, ši karalystė jau skęstų. Taip, pažįstu medį, virvę ir vandenį, bet kokia man dabar iš to nauda? Kur man rasti vėją, kuris nupūstų karalių Stanį į Geležinį sostą?

Tai išgirdęs, meisteris nusijuokė.

— Pats ir atsakei, milorde. Juk žinai, kad žodžiai irgi vėjas, ir savaisiais nesunkiai nupūtei manuosius. Manau, jo malonybė žino, koks gali būti naudingas.

— Svogūnų… — niūriai tarstelėjo Davosas. — Galiu atgabenti jam svogūnų. Tiek iš manęs ir naudos. Karaliaus ranka turi būti kilmingas lordas, išmintingas ir mokytas vyras, mūšio vadas arba didis riteris…

— Seras Rajamas Redvainas buvo puikiausias riteris, bet vienas iš prasčiausių rankų, kada nors tarnavusių karaliui. Septono Murmisono maldos darė stebuklus, bet kai jis tapo ranka, netrukus visa karalystė meldė jo mirties. Lordas Batervelis garsėjo sąmoju, Mailsas Smolvudas drąsa, seras Otas Haitaueris mokslingumu, bet kaip karaliaus rankos visi jie buvo nevykėliai. O jei kalbėsime apie kilmę, drakonų karaliai rankomis dažnai rinkdavosi vyrus iš savųjų tarpo ir sulaukdavo labai nevienodos naudos, pakanka prisiminti Beilorą Sulaužytą Ietį ir Meigorą Žiaurųjį. Kita vertus, ranka tarnavo ir septonas Bartas, kalvio sūnus, kurį Senasis karalius ištraukė iš Raudonosios pilies bibliotekos ir kuris karalystei padovanojo keturiasdešimt metų taikos ir klestėjimo. — Pilosas nusišypsojo. — Paskaityk istoriją, lorde Davosai, ir pamatysi, kad tavo abejonės be pagrindo.

— Kaip galiu pasiskaityti istoriją, jei nemoku skaityti?

— Išmokti skaityti gali kiekvienas, milorde, — atsakė meisteris Pilosas. — Skaitymui nereikia nei burtų, nei aukštos kilmės. Karaliaus įsakytas, mokau šio meno tavo sūnų. Galėčiau išmokyti ir tave.

Siūlymas buvo kilnus ir ne iš tų, kuriuos Davosas galėjo atmesti. Tad jis kasdien kopdavo į Jūros drakono bokštą, į meisterio buveinę, kur šnairuodavo į pergamento ritinėlius ir didžiulius oda įrištus tomus, stengdamasis perprasti dar kelis žodžius. Nuo tų pastangų Davosui dažnai įsiskaudėdavo galvą, be to, jis pasijusdavo toks pat kvailys kaip Margaveidis. Jo sūnui Devanui dar nebuvo dvylikos, bet berniukas buvo toli pralenkęs tėvą, o princesei Šairinei ir Edrikui Stormui skaityti atrodė taip pat natūralu, kaip kvėpuoti. Kai kalba užeidavo apie knygas, Davosas buvo mažesnis vaikas už juos visus. Bet jis atkakliai mokėsi. Dabar jis buvo karaliaus ranka, o karaliaus ranka turėjo mokėti skaityti.

Kai susilaužė klubikaulį, siauri vingiuoti Jūros drakono bokšto laiptai meisteriui Kresenui būdavo sunkus išmėginimas. Davosui to seno vyro vis dar trūko. Kartais jis pagalvodavo, kad Staniui tikriausiai jo irgi trūksta. Pilosas atrodė protingas, stropus ir geranoriškas, tačiau buvo jaunas ir karalius nepasitikėjo juo taip, kaip pasitikėdavo Kresenu. Senasis meisteris taip ilgai tarnavo Staniui… Kol susipyko su Melisandra ir dėl to žuvo.

Laiptų viršuje Davosas išgirdo tyliai skambant varpelius, o tai galėjo reikšti tik viena: ten stovi Margaveidis. Princesės juokdarys tarsi ištikimas šuo laukdavo jos už meisterio kambario durų. Putlus kaip tešla, nuožulniais pečiais ir plačiu veidu, ištatuiruotu spalvingais, raudonais ir žaliais kvadratėliais, Margaveidis nešiojo šalmą: prie alavinio kibirėlio pritaisytą elnio ragų porą. Prie kibirėlio buvo prikabinta gera dešimtis varpelių, kurie skambėdavo vos jam krustelėjus, taigi… nuolat, nes kvaišelis retai nustygdavo vietoje. Kur beeitų, jį visur lydėjo varpelių skambėjimas, — nenuostabu, kad Pilosas išvarė jį iš Šairinės pamokų.

— Jūros gelmėje sena žuvis prarijo jauną žuvį, — burbtelėjo kvailys Davosui. Jis palingavo galvą ir varpeliai skambiai sutilindžiavo. — Žinau, žinau, tikrai, ai, ai…

— O ten, aukštai jauna žuvis moko seną žuvį, — atsakė Davosas, kuris niekada nesijautė toks senas, kaip sėdėdamas ir mokydamasis skaityti. Jei jį būtų mokęs pagyvenęs meisteris Kresenas, viskas tikriausiai būtų buvę kitaip, o Pilosas buvo toks jaunas, kad tiko jam į sūnus.

Meisterį jis rado sėdintį prie ilgo, medinio, knygomis ir pergamento ritinėliais apkrauto stalo, priešais vaikus. Princesė Šairinė buvo įsitaisiusi tarp abiejų berniukų. Net dabar Davosui buvo labai malonu matyti savo kūną ir kraują, palaikantį draugiją princesei ir karaliaus pavainikiui. Dabar Devanas bus ne šiaip riteris, o lordas. Lietaus miško lordas. Tuo Davosas didžiavosi labiau, nei pats būdamas lordas. Be to, jis moka skaityti. Jis skaito ir rašo, tarsi šio meno būtų mokęsis nuo mažumės. Pilosas labai gyrė Devaną už uolumą, o kovų meistras sakė, kad ilgainiui berniukas taip pat puikiai valdys kalaviją ir ietį. Be to, jis dar ir dievobaimingas vaikis.

„Mano broliai pakilo į Šviesos Menę ir dabar sėdi šalia Valdovo, — tarė Devanas, kai tėvas papasakojo jam, kaip žuvo keturi vyresnieji jo broliai. — Prie naktinio laužo melsiuosi ir už juos, ir už tave, tėve, kad iki gyvenimo pabaigos vaikščiotum nutviekstas Valdovo šviesos.“

— Labas rytas, tėve, — pasisveikino berniukas.

Jis atrodo toks panašus į Deilą, kai šis buvo tokio amžiaus, pagalvojo Davosas. Žinoma, vyresnysis jo sūnus niekada nesirengė taip puošniai kaip Devanas, vilkintis ginklanešio drabužius, bet jie abu buvo apskrito ir atviro veido, tiesaus žvilgsnio, rudomis akimis ir švelniais, plonais rudais plaukais. Ant Devano skruostų ir smakro jau buvo matyti šviesūs šeriai — pūkeliai, galėję padaryti gėdą nebent persikui, bet vaikinukas buvo užsispyręs ir didžiavosi savo „barzda“. Kaip Deilas kadaise didžiavosi savąja. Iš trijų prie stalo sėdinčių vaikų Devanas buvo vyriausias.

Bet Edrikas Stormas buvo trimis coliais aukštesnis, jo krūtinė ir pečiai taip pat platesni. Buvo akivaizdu, kad jis atsigimęs į tėvą; tarsi tai patvirtindamas, jis niekuomet nepraleisdavo rytinių pratybų su kalaviju ir skydu. Tie, kurie vaikystėje pažinojo Robertą ir Renlį, sakė, kad pavainikis berniukas gerokai panašesnis į juos nei Stanis; jo plaukai buvo juodi kaip smala, akys tamsiai mėlynos, burna, smakras ir skruostikauliai — kaip tėvo. Tik iš ausų buvo matyti, kad Edriko motina kilusi iš Florentų giminės.

— Taip, labas rytas, milorde, — pasisveikino ir Edrikas. Berniukas būtų užaugęs pašėlęs ir išdidus, bet jį auklėję meisteriai, pilies valdytojai ir kovų meistrai išmokė jį mandagumo. — Atėjai iš mano dėdės? Kaip jo malonybė laikosi?

— Gerai, — pamelavo Davosas. Tiesą sakant, karalius atrodė išsekęs ir labai susirūpinęs, tačiau jis nematė reikalo užkrauti karaliaus nuogąstavimus berniukui ant pečių. — Tikiuosi, nesutrukdžiau jums pamokos?

— Mes ką tik pradėjome, milorde, — tarė meisteris Pilosas.

— Skaitėme apie karalių Deironą Pirmąjį. — Princesė Šairinė buvo liūdna, miela ir švelni mergaitė, bet tikrai ne gražuolė. Iš Stanio ji paveldėjo stambų smakrą, iš Selisos — Florentų ausis, o išmintingi ir žiaurūs dievai nusprendė dar labiau ją subjauroti ir jau lopšyje ant vieno skruosto ir vienos kaklo pusės užleisti pilką žvynelinę. Nuo ligos kairio jos skruosto ir pusės kaklo oda liko pilka, sutrūkinėjusi ir sukietėjusi, nors dievai jos pasigailėjo ir gyvybę bei regėjimą paliko. — Jis išjojo į karą ir užėmė Dorną. Visi jį vadino Jaunuoju Drakonu.

— Jis garbino netikrus dievus, — įsiterpė Devanas, — bet šiaip buvo didis karalius ir labai narsus karys.

— Tiesa, — pritarė Edrikas Stormas, — bet mano tėvas buvo narsesnis. Jaunasis Drakonas niekada nelaimėjo trijų mūšių per vieną dieną.

Princesė pažvelgė į jį išpūtusi akis.

— Ar dėdė Robertas per dieną laimėjo tris mūšius?

Pavainikis linktelėjo.

— Tai nutiko tuomet, kai jis pirmą kartą grįžo namo ir pasikvietė savo vėliavininkus. Lordai Grandisonas, Kaferenas ir Felas ketino suvienyti savo pajėgas prie Samerholo ir žygiuoti į Vėtrų Gūžtą, bet vienas skundikas pranešė jam apie šias užmačias ir jis, nieko nelaukęs, išjojo su savo riteriais ir ginklanešiais. Kai prie Samerholo ėmė rinktis sąmokslininkai, jis vieną po kitos sutriuškino jų kariuomenes, dar nespėjusias susivienyti. Dvikovoje jis nužudė lordą Felą ir paėmė į nelaisvę jo sūnų Sidabrinį Kirvį.

Devonas pažvelgė į Pilosą ir paklausė:

— Ar tikrai taip buvo?

— Juk sakiau, kad buvo, ar nesakiau? — nelaukęs meisterio atsakymo atšovė Edrikas. — Jis sutriuškino visas tris kariuomenes ir kovėsi taip narsiai, kad po mūšio lordas Grandisonas ir lordas Kaferenas perėjo į jo pusę, o Sidabrinis Kirvis pasekė jų pavyzdžiu. Niekas niekada nėra nugalėjęs mano tėvo.

— Edrikai, neturėtum tuo girtis, — papriekaištavo meisteris Pilosas. — Karalius Robertas patirdavo pralaimėjimų kaip ir kiekvienas kitas kovotojas. Lordas Tairelis pranoko jį Ašforde, be to, jis yra pralaimėjęs nemažai dvikovų riterių turnyruose.

— Bet daugiau dvikovų laimėjo, nei pralaimėjo. Be to, prie Trišakio jis nužudė princą Reigarą.

— Tai tiesa, — sutiko meisteris. — Tačiau dabar turiu skirti dėmesio lordui Davosui, kuris iki šiol taip kantriai laukė. Daugiau iš karaliaus Deirono knygos „Dorno užkariavimas“ skaitysime rytoj.

Princesė Šairinė ir berniukai mandagiai atsisveikino. Kai jie išėjo, meisteris Pilosas pasislinko arčiau Davoso.

— Milorde, gal ir tu norėtum truputį paskaityti iš „Dorno užkariavimo“? — Jis stumtelėjo per stalą nestorą knygą odiniais viršeliais. — Karalius Deironas rašo labai gražiai ir paprastai, o jo pasakojamoje istorijoje netrūksta kraujo, mūšių ir narsos. Tavo sūnų jo knyga labai sudomino.

— Mano sūnui dar net dvylikos metų nėra. O aš — karaliaus ranka. Būk geras, duok man kokį nors laišką.

— Kaip pageidauji, milorde. — Meisteris Pilosas pasirausė po popierius ant stalo, išvyniojo ir numetė šalin kelis pergamento ritinėlius. — Naujų laiškų nėra. Gal seną…

Kaip ir kiekvienas žmogus Davosas mėgo geras istorijas, bet nujautė, kad Stanis paskyrė jį savo ranka ne linksmintis. Svarbiausia jo pareiga buvo padėti karaliui valdyti, o tam reikėjo suprasti varnų atnešamus žodžius. Tad geriausia ir buvo mokytis skaitant tokius laiškus, nusprendė jis; ar burės, ar ritinėliai — išmanymą apie juos gali įgyti tik dirbdamas.

— Šis turėtų tikti. — Pilosas padavė jam laišką.

Davosas išlygino nedidelę susirietusią pergamento skiautę ir prisimerkęs įsistebeilijo į smulkias, sunkiai įskaitomas raides. Skaitymas vargino akis — tai jis suprato vos ėmęs mokytis. Kartais pasvarstydavo, ar Citadelė neapdovanodavo nugalėtojo kapšu su monetomis meisterio, kuriam pavykdavo parašyti mažiausias raideles. Pilosą ši mintis prajuokino, ir vis dėlto…

— Penkiems… karaliams, — perskaitė Davosas, kiek padvejojęs dėl „penkių“, mat šio žodžio dar nebuvo taip dažnai matęs parašyto. — Už sienos… karalius… Užsienio?

— Užusienio, — pataisė meisteris.

Davosas vyptelėjo.

— Užusienio karalius traukia… traukia į pietus. Jis deda…

— Veda.

— …veda didelę tyr…tyržmogių kariuomenę. Lordas M…Mor…Mormontas pasiuntė… varną iš… Va…Vai…

— Vaiduoklių. Iš Vaiduoklių miško. — Pilosas perbraukė tuos žodžius pirštu.

— …iš Vaiduoklių miško. Jį… už…užpuolė?

— Teisingai.

Patenkintas Davosas, nors ir sunkiai, skaitė toliau.

— Atskrido ir ki…kitų paukščių be žinių. Bai…baiminamės, kad Mormontas nužudytas su visomis… su visomis savo… savo… padegomis… ne, pajėgomis. Baiminamės, kad Mormontas nužudytas su visomis savo pajėgomis… — Staiga Davosas suvokė, ką perskaitė. Jis apvertė laišką ir pamatė, kad jis antspauduotas juodu vašku. — Šis laiškas iš Nakties sargybos. Meisteri, ar karalius Stanis jį matė?

— Gavęs šį laišką, nunešiau jį lordui Alisteriui. Tada jis buvo karaliaus ranka. Manau, jis pasišnekėjo apie tai su karaliene. Kai paklausiau, ar norėtų pasiųsti atsakymą, jis atšovė, kad nebūčiau kvailas. „Jo malonybei pačiam trūksta vyrų, jis neturi ką siųsti kariauti su tyržmogiais“, — paaiškino man jis.

Ir tai buvo tiesa. Be to, užuomina apie penkis karalius Stanį tikrai būtų suerzinusi.

— Tik mirštantis badu maldauja duonos iš elgetos, — burbtelėjo jis.

— Ką sakei, milorde?

— Tai, ką kadaise pasakė mano žmona. — Davosas pabarbeno patrumpintais pirštais į stalviršį. Pirmą kartą Sieną jis pamatė būdamas jaunesnis už Devaną, tarnaudamas „Jūrų katėje“, kurios kapitonas buvo Roras Uhoris, tirošis, visoje Siaurojoje jūroje pažįstamas kaip Aklas Pavainikis, nors iš tiesų nebuvo nei aklas, nei žemos kilmės. Pro Skagoso salą Roras išplaukė į Virpančią jūrą ir aplankė daugybę mažų įlankėlių, kur prekybinio laivo niekas anksčiau nebuvo matęs. Jis pirko plieną: kalavijus, kirvius, šalmus, geros kokybės ilgus šarvinius marškinius, o mokėjo už juos kailiais, dramblio kaulu, gintaru ir obsidianu. Kai „Jūrų katė“ pasuko į pietus, jos triumai buvo pilni, bet ties Ruonių įlanka pasirodė trys juodi laivai ir privertė ją plaukti į Rytų sargybą. Laivas prarado savo krovinį, o Pavainikis — galvą už tai, kad gabeno ginklus tyržmogiams.

Kai vertėsi kontrabanda, Davosas irgi prekiavo su Rytų sargyba. Juodieji broliai buvo baisūs priešai, bet geri klientai, jei tik laivas atgabendavo tai, ko reikia. Tačiau, net ir imdamas iš jų monetas, jis niekada nepamiršo, kaip Aklo Pavainikio galva ritosi per „Jūrų katės“ denį.

— Jaunystėje esu matęs tyržmogių, — tarė jis meisteriui Pilosui. — Jie buvo geri vagys, bet prasti derybininkai. Vienas paspruko su mūsų kajutės mergina. Bet šiaip jau atrodė tokie pat žmonės kaip ir kiti: vieni sąžiningi, kiti — niekšai.

— Žmonės yra žmonės, — pritarė Pilosas. — Gal grįžkime prie skaitymo, milorde ranka?

Taip, esu karaliaus ranka. Gal Stanis ir skelbėsi esąs Vesteroso karaliumi, bet iš tiesų jis tebuvo Puošniojo stalo karalius. Jis valdė Drakono Uolą ir Vėtrų Gūžtą, be to, buvo sudaręs nelabai tvirtą ir malonią sąjungą su Saladoru Sanu, bet tai buvo viskas. Argi Nakties sargyba galėjo tikėtis jo pagalbos? Galbūt jie nežino, koks karalius Stanis silpnas ir kokioje nepavydėtinoje padėtyje atsidūręs?

— Ar esi tikras, kad karalius Stanis šio laiško niekada nematė? Ir Melisandra nematė?

— Nematė. Ar turėčiau tą laišką jiems nunešti? Bent jau dabar?

— Ne, — nedvejodamas tarė Davosas. — Atlikai savo pareigą parodęs jį lordui Alisteriui.

Jei Melisandra sužinotų apie šį laišką… Kaip ji ten pasakė? Tas, kurio vardo nevalia tarti, telkia savo galią, Davosai Sivortai. Netrukus užslinks šaltis ir amžina naktis. O Stanis liepsnose matė regėjimą — deglų ratą sniege ir visuotinę baimę.

— Prastai jautiesi, milorde? — paklausė Pilosas.

Man baisu, meisteri, norėjo atsakyti jis. Davosas prisiminė Saladoro Sano pasakojimą, kaip Azoras Ahajus grūdino Spindulingąjį perverdamas juo savo mylimai žmonai širdį. Norėdamas nugalėti tamsą, jis nužudė savo žmoną. Jei Stanis — grįžęs Azoras Ahajus, ar tai reiškia, kad Edrikui Stormui teks Nisos Nisos vaidmuo?

— Aš galvojau, meisteri. Atsiprašau.

Kas čia bloga, jei šiaurę užkariaus koks nors tyržmogių karalius? Neatrodė, kad Stanis gebės išlaikyti valdžią šiaurėje. Kažin ar buvo galima tikėtis, kad jo malonybė gins žmones, atsisakančius pripažinti jį savo karaliumi.

— Duok man kitą laišką, — staiga tarė jis. — Šis per daug…

— …sunkus? — paklausė Pilosas.

Netrukus užslinks šaltis, šnabždėjo Melisandra, ir amžina naktis.

— Verčiantis nerimauti, — pataisė meisterį Davosas. — Keliantis… per daug nerimo. Prašyčiau kito laiško.

Jonas

Juos prižadino degančio Kurmių miesto dvokas.

Karaliaus bokšto viršuje stovėdamas ir į paminkštintą, meisterio Eimono duotą ramentą remdamasis Jonas Snou matė, kaip kyla pilkas dūmų debesis. Jonui pabėgus, Stiras jau negalėjo viltis iš pasalų užpulti Juodosios pilies, bet vis tiek jam nereikėjo taip tiesmukai ir perspėti, kad artinasi. Gal mus ir nužudysi, pagalvojo Jonas, bet nė vieno nepaskersi miegančio lovoje. Bent jau tuo pasirūpinau.

Koją, kai perkeldavo ant jos kūno svorį, dar pasiutusiai skaudėjo. Tą rytą apsivilkti išskalbtiems juodiems drabužiams ir susivarstyti batams jam prireikė Klaido pagalbos, o kai jiedu darbą baigė, Jonas troško tik išgerti aguonpienio ir nugrimzti į nebūtį. Bet, užuot išgėręs aguonpienio, jis pasitenkino puse puodelio migdančio vyno, pakramtė gluosnio žievės ir pasiėmė ramentą. Ant Vėtrų kalno švietė švyturys ir Nakties sargybai reikėjo kiekvieno brolio.

— Galiu kautis, — primygtinai tvirtino Jonas, kai broliai mėgino jį sulaikyti.

— Koja jau sugijo, ar ne? — nusišaipė Nojus. — Jei taip, turbūt neprieštarausi, jei neskaudžiai įspirsiu?

— Geriau nespirk. Koja dar sustirusi, bet galiu lengvai vaikščioti šlubčiodamas, stovėti ir kautis, jei tik tau manęs reikia.

— Man reikia kiekvieno vyro, žinančio, kurį ieties galą besti į tyržmogius.

— Smailųjį.

Jonas prisiminė, jog kadaise kažką panašaus pasakė savo mažai sesutei.

Nojus pirštais persibraukė barzdos šerius.

— Gal ir galėtum būti naudingas. Pastatysime tave ant bokšto su didlankiu, bet jei nuvirsi, po galais, pas mane verkšlendamas skųstis neik.

Jis matė Karališkąjį kelią, vingiuojantį į pietus per rusvus akmenuotus laukus ir vėjų nugairintas kalvas. Šiandien, dar nesutemus, iš pietų šiuo keliu atžygiuos magnaras, vedinas savo teniečiais su kirviais ir ietimis rankose ir bronziniais bei odiniais skydais ant nugarų. Ateis Grigas Ožys, Kvortas, Šunvotė ir kiti. Ir Igritė. Tyržmogiai niekada nebuvo jo draugai, jis neleido jiems būti draugais, bet ji…

Toje vietoje, kur jos strėlė pervėrė šlaunies raumenis, Jonas tebejautė skausmingą tvinkčiojimą. Taip pat jis prisiminė senio žvilgsnį ir juodą, iš gerklės kliokiantį kraują, kai per audrą jį apšvietė tvykstelėjęs žaibas. Bet geriausiai jo atmintyje išliko urvas, nuogas jos kūnas deglo šviesoje ir jos burnos skonis, kai jam pasilenkus jos lūpos prasiskyrė. Igrite, neik čia. Trauk į pietus plėšikauti arba pasislėpk viename iš tų apvalių bokštų, kurie tau taip patiko. Čia tavęs laukia tik mirtis.

Kitame kiemo pakraštyje vienas iš lankininkų, įsitaisiusių ant senųjų Flinto kareivinių stogo, atsirišo kelnes ir šlapinosi pro šaudymo angą. Malis, pamačius seniai netrinktus, morkinius vyro plaukus dingtelėjo Jonui. Ant kitų stogų ir bokštų taip pat buvo matyti vyrų juodais apsiaustais, bet devyni iš dešimties buvo iš šiaudų surištos kaliausės. Donalas Nojus juos vadino „kaliausėmis varnoms baidyti“. Tik kad varnos — tai mes, pagalvojo Jonas, be to, dauguma mūsų ir taip gerokai išsigandę.

Kad ir kaip juos vadinsi, padaryti kareivių iš šiaudų sugalvojo meisteris Eimonas. Sandėliuose jie turėjo tiek kelnių, odinukių ir tunikų, kad nebuvo ko jomis aprengti, tad kodėl neprikimšus jų šiaudų, neužmetus ant pečių apsiausto ir nepastačius į sargybą? Nojus pristatė jų ant kiekvieno bokšto viršaus ir beveik kas antrame lange. Kai kurios net laikė ietį arba buvo pasispaudusios po pažastimi arbaletą. Broliai tikėjosi, kad iš tolo pamatę jas teniečiai nuspręs, jog Juodoji pilis pernelyg gerai saugoma ir jos neverta pulti.

Ant Karaliaus bokšto Jonas buvo su šešiomis šiaudinėmis baidyklėmis ir dviem tikrais broliais. Kurčiasis Dikas Folardas sėdėjo šaudymo angoje ir stropiai valė ir tepė alyva savo arbaletą, kad ratukas gerai suktųsi, o vaikinukas iš Senmiesčio vaikštinėjo pirmyn atgal palei parapetą vis pataisydamas kaliausėms drabužius. Gal jis mano, kad pastatyti tinkamomis pozomis šiaudiniai geriau kariaus? O gal tas laukimas tampo jam nervus kaip ir man?

Vaikinas tvirtino esąs aštuoniolikos, vyresnis už Joną, bet apskritai buvo tikras geltonsnapis. Broliai vadino jį Šilkiniu, nors jis ir vilkėjo vilnonius Nakties sargybos brolio drabužius, šarvinius marškinius ir po jais kietintą odą; jis buvo kaip mergina: tamsiomis akimis, glotnia oda, juodomis kaip varno garbanomis. Tačiau per Juodojoje pilyje praleistą pusmetį jo delnai įdiržo, ir Nojus sakė, kad jis neblogai valdo arbaletą. Tik ar vaikinas turėjo drąsos pakelta galva sutikti tai, kas jų laukė…

Pasiramsčiuodamas ramentu Jonas šlubavo po bokšto viršų. Karaliaus bokštas nebuvo pats aukščiausias pilies bokštas, — ta garbė teko dar aukštesniam, siauresniam, trupančiam Ieties bokštui, nors broliai girdėjo Otelą Jarviką sakant, kad jis bet kurią dieną gali griūti. Karaliaus bokštas nebuvo ir stipriausias — Sargybinių bokštas šalia Karališkojo kelio priešams būtų buvęs kietesnis riešutėlis. Bet Karaliaus bokštas buvo gana aukštas, gana stiprus, dunksojo patogioje vietoje, prie Sienos, ir nuo jo viršaus galėjai matyti vartus bei medinių laiptų papėdę.

Pirmą kartą savo akimis išvydęs Juodąją pilį, Jonas stebėjosi, kad broliai galėjo būti tokie kvaili ir pastatyti pilį be apsauginių sienų. Kaip buvo įmanoma ją ginti?

— Ir neįmanoma, — paaiškino jam dėdė. — Tai ir yra svarbiausia. Nakties sargyba yra pasižadėjusi nedalyvauti karalystėje kylančiuose kivirčuose. Tačiau per kelis šimtmečius buvo tokių lordų vadų, — išdidžių, bet nelabai išmintingų, — kurie pamiršo duotus pažadus ir dėl savo ambicijų vos mūsų nepražudė. Lordas vadas Ranselis Haitaueris mirties patale mėgino perduoti Nakties sargybos vado pareigas savo pavainikiui sūnui. Lordas vadas Rodrikas Flintas sugalvojo pasiskelbti Užusienio karaliumi. Tristanas Madas, Markas Rankenfelas Pamišėlis, Robinas Hilas… Ar žinai, kad prieš šešis šimtus metų Sniego vartų ir Nakties forto vadai kibo vienas kitam į gerkles ir pradėjo karą? O kai lordas vadas pamėgino juos sutramdyti, jiedu suvienijo savo pajėgas, kad jį nužudytų? Starkas iš Vinterfelo turėjo imtis priemonių ir… abiem jiems nukirsti galvas. Tai jis nesunkiai padarė, nes jųdviejų tvirtovių nebuvo įmanoma apginti. Iki Džeoro Mormonto Nakties sargyba turėjo devynis šimtus devyniasdešimt šešis lordus vadus ir dauguma iš jų buvo narsūs ir garbingi vyrai, bet… turėjome ir bailių, ir kvailių, ir valdingų, ir pamišėlių. Mes gyvuojame, nes Septynių Karalysčių lordai ir karaliai žino, jog nekeliame jiems grėsmės, — nesvarbu, kas mums vadovauja. Vieninteliai mūsų priešai — šiaurėje, o šiaurėje turime Sieną.

Tik dabar tie priešai įveikė Sieną ir artinasi iš pietų, pagalvojo Jonas, o Septynių Karalysčių lordai ir karaliai mus pamiršo. Atsidūrėme tarp kūjo ir priekalo. Be apsauginės sienos Juodosios pilies nebuvo įmanoma išlaikyti; Donalas Nojus žinojo tai, kaip ir visi kiti.

— Iš šios pilies jiems nebus jokios naudos, — tarė ginklininkas nedidelei savo įgulai. — Virtuvę, bendrąją menę, arklides, net bokštus… tegul užima viską. Mes ištuštinsime ginklinę, visas atsargas, kurias tik pajėgsime, užnešime ant Sienos ir susitelksime prie vartų.

Tad Juodoji pilis pagaliau turėjo kažką panašaus į gynybinę sieną — pusmėnulio formos, dešimties pėdų aukščio užtvarą, sukrautą iš visokių daiktų; vinių pilnų statinaičių ir sūdytos avienos statinių, pintinių, juodo vilnonio audeklo rietimų, sukrautų stambių malkų, nupjautų rąstų, ugnyje grūdintų mietų ir daugybės maišų grūdų. Šis negrabiai suręstas pylimas gynė du labiausiai saugotinus taškus: šiaurinius vartus ir papėdę didžiulių medinių laiptų, nagais įsikirtusių į Sieną nelyginant vyno padauginęs žaibo zigzagas, laikomų medinių sijų — didžiulių medžių kamienų, įleistų giliai į ledą.

Jonas matė, kad paskutinieji, jo brolių raginami kurmiai vis dar lipo ilgais laiptais. Grenas nešė glėbyje mažą berniuką, o dviem laiptų aikštelėmis žemiau senis rėmėsi Pipui į petį. Patys seniausi miestiečiai tebelaukė pas juos nusileisiančio narvo. Jis matė motiną, tempiančią du vaikus, abu juos laikančią už rankų, ir vyriausią berniuką, bėgantį paskui ją laiptais. Du šimtai pėdų virš jų Sju Žydrainė ir ledi Meliana (kuri, visų jos draugų nuomone, nebuvo ledi) stovėjo laiptų aikštelėje ir žvelgė į pietus. Dūmus jos, be abejo, matė geriau už jį. Jonas galvojo apie žmones, kurie nutarė pasilikti mieste. Mat visada rasdavosi tokių, — per daug užsispyrusių, kvailų arba pernelyg drąsių trauktis, — kuriems mieliau būdavo kautis, slėptis arba pasiduoti. Galbūt teniečiai jų pasigailės.

Būtų gerai juos pulti, pagalvojo Jonas. Turėdami penkiasdešimt raitų ir gerai ginkluotų žvalgų, galėtume užkirsti jiems kelią. Tačiau jie neturėjo nei penkiasdešimties žvalgų, nei pusės tiek žirgų. Įgula negrįžo ir niekaip nebuvo įmanoma sužinoti, nei kur ji, nei ar Nojaus išsiųsti raiteliai ją pasiekė.

Mes esame pilies įgula, tarė sau Jonas, bet… tik pažvelk į mus. Broliai, kuriuos paliko Bouvenas Maršas, buvo seniai, luošiai arba visiški geltonsnapiai, kaip Donalas Nojus ir perspėjo. Jis matė vienus laiptais į viršų sunkiai ritinant statines, o kitus įsitaisiusius ant užtvaros; tvirtą ir dar stiprų, bet lėtą kaip visada senąjį Kegsą, Batą Be Poros, žvaliai straksintį ant medinės kojos, kvaišelį Yzį, laikantį save atgimusiu Florianu Kvailiu, dornietį Dilį, Eiliną Raudonąjį iš Rouzvudo, Jaunąjį Henlį (įpusėjusį šeštą dešimtį), Senąjį Henlį (pradėjusį aštuntą dešimtį), Plaukuotąjį Holą ir Spuoguotąjį Peitą iš Mergelių Duburio. Keli iš šių vyrų pamatė, kad Jonas žiūri į juos nuo Karaliaus bokšto viršaus, ir jam pamojo. Kiti nusisuko. Jie tebemano, kad esu išdavikas. Sunku buvo su tuo susitaikyti, bet Jonas negalėjo jų kaltinti. Šiaip ar taip, jis buvo pavainikis. O juk visi žinojo, kad pavainikiai iš prigimties pasileidę ir klastingi, mat gimę iš geidulingumo ir apgaulės. Priešų Juodojoje pilyje jis turėjo ne mažiau nei draugų. Pirmiausia — Rastį. Kartą Jonas pagrasino, kad lieps Vaiduokliui perplėšti jam gerklę, jei nesiliaus kankinęs Semvelio Tarlio, o Rastis tokių dalykų niekada neužmiršdavo. Kaip tik dabar laiptų papėdėje jis žėrė į krūvą sausus lapus, bet kartkartėmis liaudavosi dirbęs ir mesdavo į Joną gana ilgą bjaurų žvilgsnį.

— Ne! — suriko Donalas Nojus žemai besidarbuojantiems trims vyrams iš Kurmių miesto. — Degutą neškite prie keltuvo, aliejų — laiptais aukštyn, arbaletų strėles — į ketvirtą, penktą ir šeštą laiptų aikšteles, ietis — į pirmą ir antrą. Lydytus kiaulės taukus padėkite po laiptais, taip, čia, už lentjuosčių. Statinės su mėsa skirtos užtvarai statyti. Judinkitės, bjaurybės žemės knysliai, JUDINKITĖS!

Jo balsas — kaip lordo, dingtelėjo Jonui. Jo tėvas visada sakydavo, kad mūšyje gerklė kapitonui tokia pat svarbi kaip ir kalavijas rankoje. „Kokia nauda iš to, kad vyras narsus ir sumanus, jei jo komandų niekas negirdi?“ — sakydavo savo sūnums lordas Edardas, tad jiedu su Robu užkopdavo ant Vinterfelo bokštų ir šaukdavo vienas kitą iš skirtingų kiemo pusių. Bet Donalas Nojus būtų pranokęs juos abu. Visi kurmiai vaikščiojo labai jo bijodami, ir ne be reikalo, mat jis vis grasino nusukti jiems sprandus.

Trys ketvirtadaliai Kurmių miesto gyventojų paklausė Jono įspėjimo ir atėjo į Juodąją pilį ieškoti prieglobsčio. Nojus paskelbė, jog kiekvienas vyras, galintis pakelti ietį arba mosuoti kirviu, padės ginti užtvarą, o jei ne, tegul eina velniop namo ir rizikuoja susidurti su teniečiais. Jis ištuštino ginklinę ir įbruko jiems į rankas plieninius ginklus: didelius dviašmenius kirvius, aštrius kaip skustuvas durklus, ilguosius kalavijus, vėzdus ir kuokas, grandine parištais spygliuotais galais. Apsirengę kniedėmis nusagstytomis odinukėmis ir ilgais šarviniais marškiniais, užsisegę antblauzdžius ir kaklo šarvus, kad išsaugotų galvas ant pečių, kai kurie iš jų atrodė net kaip tikri kariai. Prastoje šviesoje. Jei žiūri prisimerkęs.

Nojus rado darbo ir moterims su vaikais. Tie, kurie buvo per maži kautis, nešiojo vandenį ir kurstė laužus, Kurmių miesto pribuvėja turėjo padėti Klaidui ir meisteriui Eimonui rūpintis sužeistaisiais, o Tripirštis Hobas staiga sulaukė tiek mėsos iešmų sukikų, katilų maišytojų ir svogūnų pjaustytojų, kad neišmanė, kuo juos visus užimti. Dvi kekšės pasisiūlė kovoti ir įrodė, jog neblogai įgudusios šaudyti arbaletais, tad buvo nusiųstos ant laiptų, į keturiasdešimties pėdų aukštį.

— Šalta, — pasiskundė Šilkinis, stovėdamas pasikišęs plaštakas po apsiaustu ir pasispaudęs jas po pažastimis. Jo skruostai buvo skaisčiai įraudę.

Jonas prisivertė šyptelėti.

— Šalta Speigilčiuose. O čia — gaivi rudens diena.

— Tada tikiuosi, kad Speigilčių niekada nepamatysiu. Senmiestyje pažinojau merginą, mėgusią ledukais atsišaldyti vyną. Manau, ledas tik tam ir tinka. Berti į vyną. — Šilkinis pažvelgė į pietus ir suraukė kaktą. — Kaip manai, milorde, ar kaliausės sargybiniai juos atbaidė?

— Reikia tikėtis. — Jono nuomone, tai buvo įmanoma, bet… greičiausiai tyržmogiai stabtelėjo Kurmių mieste prievartauti moterų ir pasiplėšti grobio. Arba galbūt Stiras laukė, kol sutems ir jie galės sėlinti prisidengę tamsa.

Atėjo vidurdienis, paskui popietė, o teniečiai Karališkajame kelyje taip ir nepasirodė. Jonas išgirdo žingsnius bokšte ir netrukus, įraudęs nuo kopimo laiptais, pro pakeliamąsias duris galvą kyštelėjo Ouvenas Kvailelis. Pasispaudęs po viena pažastimi jis nešė pintinėlę bandelių, po kita — apvalainą sūrį, o rankoje laikė maišelį svogūnų.

— Hobas liepė jus pamaitinti, jei kartais ilgiau čia užtruktumėte.

Tai arba užkanda, arba paskutinis mūsų valgis.

— Padėkok jam mūsų vardu, Ouvenai.

Dikas Folardas buvo kurčias kaip akmuo, bet uoslę turėjo puikią. Bandelės pintinėje dar buvo šiltos, kai jis atėjęs po ją pasirausė ir vieną išsiėmė. Taip pat jis rado molinę puodynėlę sviesto ir durklu užsitepė jo ant bandelės.

— Su razinomis, — laimingas tarstelėjo jis. — Ir riešutais.

Jis šnekėjo neaiškiai, bet lėtai, tad, apsipratęs su jo kalba, galėjai ją suprasti.

— Gali paimti ir manąją, — tarė Šilkinis. — Aš nenoriu.

— Valgyk, — liepė jam Jonas. — Nežinai, kada vėl pasitaikys proga užkąsti.

Jis pats paėmė dvi bandeles. Riešutus atstojo pušų sėklos, o razinas — džiovinti obuoliukai.

— Ar tyržmogiai šiandien ateis, lorde Snou? — paklausė Ouvenas.

— Jei ateis, tikrai sužinosi, — atsakė Jonas. — Klausykis ragų.

— Du kartai. Du kartai skelbia artėjant tyržmogius.

Ouvenas buvo aukštas, šviesiaplaukis ir draugiškas vyras, uolus darbininkas ir stebėtinai nagingas, kai reikėdavo dirbti staliaus darbus ir taisyti katapultas ar kitus panašius įtaisus, bet taip pat mėgdavo kartoti, girdi, motina jį, dar kūdikį, numetusi ant galvos ir pusė jo smegenų ištekėjusios pro ausį.

— Prisimeni, kur turi eiti? — paklausė Jonas.

— Donalas Nojus sakė, kad turiu eiti prie laiptų. Man reikia užlipti į trečią laiptų aikštelę ir iš arbaleto šaudyti į tyržmogius apačioje, jeigu jie mėgins perlipti užtvarą. Trečia laiptų aikštelė. Viens, du, trys. — Jis kelis kartus linktelėjo. — Jei tyržmogiai puls, karalius ateis mums į pagalbą, tiesa? Karalius Robertas — galingas kovotojas. Jis tikrai atjos. Meisteris Eimonas pasiuntė jam paukštį.

Nebuvo prasmės aiškinti jam, kad Robertas Barateonas miręs. Šią žinią Ouvenas pamirštų ir vėl, kaip jau kartą pamiršo.

— Taip, meisteris Eimonas išsiuntė jam paukštį, — pritarė Jonas. Tai išgirdęs Ouvenas, rodos, apsidžiaugė.

Meisteris Eimonas išsiuntė daug paukščių… ir ne vienam, o keturiems karaliams. „Tyržmogiai prie vartų, — buvo rašoma laiške. — Karalystei iškilo pavojus. Siųskite kuo daugiau pagalbos į Juodąją pilį.“ Sukorę ilgą kelią, varnai pasiekė net Senmiestį ir Citadelę, nuskrido į pusšimtį įtakingų lordų pilių. Daugiausia pagalbos broliai tikėjosi sulaukti iš šiauriečių lordų, tad jiems Eimonas pasiuntė po du paukščius. Varnai nešė prašymus Amberiams ir Boltonams, į Servino ir Toreno pilis, į Karholdą ir Gūdmiškį, į Meškų salą, į Senpilį, į Našlės sargybą, į Baltąjį Uostą, į Baroutoną ir Upokšnius, į Lidlių, Barlėjų, Norėjų, Harklėjų ir Vulių tvirtoves kalnuose. „Tyržmogiai prie vartų. Šiaurė pavojuje. Atvykite su visomis pajėgomis.“

Ką gi, varnai gal ir turėjo sparnus, bet lordai ir karaliai — tikrai ne. Net jei pagalba jau pakeliui, šiandien Juodosios pilies ji tikrai nepasieks.

Po pietų dūmai virš Kurmių miesto išsisklaidė ir pietuose plytintis dangus vėl buvo giedras. Nė debesėlio, pagalvojo Jonas. Tai buvo gerai. Lietus arba sniegas visus juos būtų iš anksto pasmerkęs.

Klaidas ir meisteris Eimonas užtraukė keliamąjį narvą ant Sienos viršaus, kur buvo saugu ir kur jau stovėjo dauguma Kurmių miesto moterų. Vyrai juodais apsiaustais neramiai žingsniavo ant bokštų viršaus ir susišūkaudavo per kiemą. Septonas Seladoras meldėsi kartu su užtvaros gynėjais, prašydamas Karžygio suteikti jiems jėgų. Kurčiasis Dikas Folardas susirangė po savo apsiaustu numigti. Šilkinis jau buvo nužingsniavęs šimtą lygų — suko ir suko ratus palei dantytą bokšto sieną. Siena verkė, o saulė keliavo visiškai giedru dangumi. Artėjant vakarui Ouvenas Kvailelis grįžo nešinas kepalu juodos duonos ir kubiliuku geriausios Hobo avienos, troškintos su alumi ir svogūnais. Užuodęs tokį valgį, pabudo net Dikas. Vyrai suvalgė viską iki paskutinio kąsnio ir duonos gabalėliais išdažė kubiliuko dugną. Kai jie pasisotino, saulės diskas jau kybojo žemai vakaruose, o ant pilies krito ilgi ir tamsūs šešėliai.

— Užkurk laužą, — liepė Jonas Šilkiniui, — ir pripilk į katilą aliejaus.

Jonas nusileido žemyn užsklęsti durų ir pramankštinti kojos. Ir netrukus suprato, kad taip pasielgęs suklydo, bet stipriai suspaudė ramentą ir vis tiek atliko, ką buvo numatęs. Durys į Karaliaus bokštą buvo ąžuolinės su geležiniais apkaustais. Jos galėjo šiek tiek sutrukdyti teniečiams, bet nebūtų jų sulaikiusios, jeigu jie būtų norėję patekti į bokštą. Jonas įdėjo skersinį į tam skirtas įrantas, nuėjo į išvietę, — tai galėjo būti paskutinė galimybė tenai apsilankyti, — ir, raukydamasis iš skausmo, vėl užšlubčiojo ant stogo.

Vakarinis dangaus kraštas nusidažė rausvai mėlynai, bet aukščiau jis buvo vaiskiai žydras su skaistaus raudonio priemaiša ir jame ėmė žiebtis žvaigždės. Jonas įsitaisė tarp dviejų bokšto sienos dantų su vienintele jam draugiją palaikančia kaliause ir pakėlęs akis į dangų žiūrėjo, kaip per jį šuoliuoja Eržilas. O gal tai buvo Raguotasis Valdovas? Jis pagalvojo, kur dabar Vaiduoklis. Taip pat pagalvojo apie Igritę ir tarė sau, jog tai beprotybė.

Žinoma, jie atėjo naktį. Kaip vagys, dingtelėjo Jonui. Kaip žmogžudžiai.

Išgirdęs pučiant ragą, Šilkinis prileido kelnes, bet Jonas apsimetė to nepastebėjęs.

— Eik ir papurtyk Diką už peties, — liepė jis vaikinukui iš Senmiesčio, — kitaip jis pramiegos mūšį.

— Man baisu… — Šilkinio veidas buvo išbalęs nelyginant vaiduoklio.

— Mums visiems baisu. — Jonas atrėmė ramentą į bokšto sienos dantį, pasiėmė didlankį, sulenkė glotnų storą dornietišką kukmedį ir užkabino lanko templę už įrantų. — Nešvaistyk strėlių ir šauk tik tada, kai būsi tikras, jog pataikysi, — pasakė jis, kai Šilkinis grįžo pažadinęs Diką. — Strėlių turime užtektinai, bet tai nereiškia, kad jos niekada nesibaigs. Ir užtaisydamas arbaletą slėpkis už sienos danties, o ne už kaliausės. Jos šiaudinės ir strėlė lengvai jas pervers.

Dikui Folardui Jonas nesivargino nieko sakyti. Jei pakakdavo šviesos, Dikas galėjo skaityti iš lūpų, tačiau jam buvo nė motais, kas ką sako, be to, jis ir taip viską žinojo.

Trijulė užėmė pozicijas trijose apvalaus bokšto pusėse. Jonas pasikabino strėlinę prie diržo ir išsitraukė strėlę. Jos kotas buvo juodas, o galas su pilka plunksna. Įstatęs ją į templę, jis prisiminė kadaise po medžioklės ištartus Teono Greidžojaus žodžius. „Šernas gali turėti iltis, o lokys nagus, — pašaipiai šypsodamasis tąkart pasakė jis, — bet niekas nė iš tolo neprilygsta mirtinai žąsies plunksnai.“

Jonas toli gražu nebuvo toks geras medžiotojas kaip Teonas, bet didlankis ir jam nebuvo svetimas. Aplink ginklinę, atsukę nugaras į akmenis, šmirinėjo tamsūs pavidalai, bet Jonas nematė jų taip aiškiai, kad būtų galėjęs švaistyti strėles. Jis girdėjo iš toli sklindančius riksmus ir matė Sargybos bokšte įsitaisiusius šaulius leidžiant strėles žemyn. Bet visa tai vyko pernelyg toli ir Jonas niekuo negalėjo padėti. Bet kai pastebėjo tris pavidalus atsiskyrus nuo už penkiasdešimties jardų dunksojusių arklidžių sienų, jis priėjo prie danties, pakėlė lanką ir įtempė templę. Pavidalai bėgo, tad jis nešovė, tik laukė, laukė…

Atsiskyrusi nuo templės strėlė tyliai švilptelėjo. Po akimirkos atsklido dejonė ir toliau per kiemą kūrė tik du pavidalai. Dabar jie bėgo dar greičiau, bet Jonas iš strėlinės jau išsitraukė antrą strėlę. Šį kartą jis paskubėjo iššauti ir nepataikė. Kol vėl įtempė templę, tyržmogiai jau buvo dingę. Jonas apsidairė kito taikinio ir jo žvilgsnis užkliuvo už keturių priešų, skuodžiančių pro tuščio Lordo Vado bokšto griuvėsius. Nuo jų iečių, kirvių ir nuo siaubingų, ant apskritų odinių skydų išpieštų ženklų atsispindėjo mėnesiena; ant skydų buvo nupieštos kaukolės ir kaulai, gyvatės, lokių letenos, iškreipti demonų veidai. Tai — laisvoji tauta, suprato Jonas. Teniečių skydai buvo iš juodos kietintos odos su bronziniais kraštais ir papuošimais, o šie buvo paprasti ir nepagražinti. Tai buvo lengvesni, pinti plėšikų skydai.

Jonas vėl priglaudė žąsies plunksna papuoštą strėlę prie ausies, nusitaikė, iššovė, paskui nieko nelaukęs įstatė strėlę, įtempė templę ir iššovė dar kartą. Pirma strėlė pervėrė skydą su lokio letena, antra — gerklę. Tyržmogis riktelėjo ir parkrito. Kairėje Jonas išgirdo duslų Kurčiojo Diko, o dar po akimirkos ir Šilkinio arbaletų šiokštelėjimą.

— Pataikiau! — dusliai šūktelėjo vaikinas. — Vienam pervėriau krūtinę.

— Patiesk ir antrą! — paragino Jonas.

Dabar jam nebereikėjo ieškoti taikinių, o tik juos pasirinkti. Jonas nušovė tyržmogių šaulį, statantį strėlę į templę, o paskui nusitaikė į vyrą, kirviu kapojantį Hardino bokšto duris. Šį kartą jis nepataikė, bet į ąžuolą įsmigusi ir virpanti strėlė privertė tyržmogį atsisakyti savo ketinimų. Ir tik kai jis ėmė bėgti, Jonas pažino, kad tai Šunvotė. Po pusės mirksnio ant Flinto kareivinių stogo įsitaisiusio senojo Malio strėlė pervėrė jam koją ir nenaudėlis plūsdamas krauju nušlubčiojo. Gal dabar liausis skundęsis dėl tos savo šunvotės? — pagalvojo Jonas.

Kai strėlinėje baigėsi strėlės, jis nuėjo pasiimti kitų ir sustojo prie kitos šaudymo angos, petys į petį su Diku Folardu. Kol Kurčiasis Dikas iššaudavo vieną arbaleto strėlę, Jonas iš lanko paleisdavo tris, bet tai buvo nuo seno žinomas didlankio pranašumas. Arbaleto strėlė greičiau lėkdavo ir geriau smigdavo, bet ginklas buvo gremėzdiškas ir ilgai trukdavo jį užtaisyti. Jonas girdėjo tyržmogius vienas kitam kažką šaukiant, o vakaruose aidint pučiamą karo ragą. Pasaulyje viešpatavo mėnesiena ir šešėliai, o laikas virto amžinybe, kurioje tik įstatydavai, įtempdavai ir šaudavai. Tyržmogio paleista strėlė pervėrė šiaudinei kaliausei kaklą, bet Jonas Snou to, galima sakyti, nė nepastebėjo. Leiskite man vieną kartą netrukdomam šauti į Teno magnarą, meldėsi jis savo tėvo dievams. Magnaras bent jau buvo priešas, kurio jis nekentė. Duokite man Stirą.

Jo pirštai palengva grubo, nykštys ėmė kraujuoti, bet Jonas vis tiek statė į templę, tempė ir leido strėles. Jo žvilgsnis užkliuvo už ugnies pliūpsnio ir pasukęs galvą jis pamatė, kad dega bendrosios menės durys. Po kelių sekundžių jau liepsnojo visa rąstinė menė. Jis žinojo, kad Tripirštis Hobas ir jo padėjėjai iš Kurmių miesto yra ant Sienos ir jiems niekas negresia, bet jausmas vis tiek buvo toks, tarsi būtų gavęs stiprų smūgį į pilvą.

— JONAI! — dusliai suriko Kurčiasis Dikas. — Ginklinė…

Jonas matė, kad priešai užsiropštė ant jos stogo. Vienas iš jų turėjo deglą. Dikas užšoko ant šaudymo angos krašto, kad galėtų geriau nusitaikyti, prisidėjo prie peties arbaletą ir paleido švilpiančią strėlę į tą, kuris laikė deglą. Bet prašovė.

O apačioje stovėjęs šaulys pataikė.

Folardas neišleido nė garso, tik persisvėrė per turėklus ir stačia galva nugarmėjo žemyn. Iki žemės buvo apie šimtą pėdų. Atidžiai žvelgdamas pro šiaudinį kareivį ir mėgindamas susigaudyti, iš kur atskriejo strėlė, Jonas išgirdo dunkstelėjimą. Už kokių dešimties pėdų nuo Kurčiojo Diko lavono jis pamatė odinį skydą, susiglamžiusį apsiaustą ir vešlius vario spalvos plaukus. Ugnies pabučiuota, dingtelėjo jam, laiminga. Jis pakėlė lanką, bet pirštai niekaip nepaleido strėlės, ir ji dingo taip pat staiga, kaip ir buvo atsiradusi. Keikdamasis Jonas pasisuko ir iššovė į vyrus ant ginklinės stogo, bet taip pat nepataikė.

Tuo metu jau liepsnojo ir rytinės arklidės — iš gardų veržėsi juodi dūmai ir į orą kilo degančio šieno draiskanos. Kai įgriuvo stogas, liepsnos ūždamos pakilo dar aukščiau ir tas ūžimas beveik nustelbė teniečių karo ragus. Penkiasdešimt jų, išsirikiavę glaudžia kolona ir skydais prisidengę galvas, tapsėjo Karališkuoju keliu. Kiti plūdo per daržą, per akmenimis grįstą kiemą ir pro seną, išdžiūvusį šulinį. Trys iš jų kalavijais mėgino prasikirsti sau kelią per žemiau varnų lizdų esančias duris, vedančias į meisterio Eimono menes, o ant Tyliojo bokšto viršaus vyko žūtbūtinė ilgaisiais kalavijais ginkluotų brolių ir bronzinius kirvius turinčių priešų kova. Bet visa tai nebuvo svarbu. Kovos pozicijos pasikeitė, pagalvojo jis.

Jonas prišlubčiojo prie Šilkinio ir sučiupo jam petį.

— Eime su manimi! — šūktelėjo.

Jiedu kartu nusigavo prie šiaurinių turėklų, nuo kurių iš Karaliaus bokšto buvo matyti vartai ir Donalo Nojaus iš rąstų, statinių ir grūdų pilnų maišų pastatyta užtvara. Tą užtvarą teniečiai pasiekė pirmi. Jie dėvėjo pusšalmius, o ilgi odiniai jų marškiniai buvo apsiūti plonais bronziniais diskais. Daugelis turėjo bronzinius kirvius, keli — padarytus iš akmens nuoskilų. Dauguma jų buvo ginkluoti trumpomis smeigiamosiomis ietimis lapo formos antgaliais, kurie degančių arklidžių šviesoje tviskėjo raudonai. Puldami užtvarą, jie kažką šūkavo senąja kalba, badė ietimis, mosavo bronziniais kirviais, su tokiu pat užsidegimu barstė grūdus ir liejo kraują, o tuo metu jiems ant galvų pylėsi arbaletų ir didlankių strėlių lietus, kuriuo pasirūpino ant laiptų Donalo pastatyti šauliai.

— Ką darysime?! — baimingai sušuko Šilkinis.

— Žudysime juos! — atsakė Jonas, imdamas juodą strėlę.

Joks šaulys nebūtų galėjęs prašyti geresnio taikinio. Pusmėnulio formos užtvarą puolantys, per maišus ir statines besiropščiantys ir juodai apsirengusius vyrus pasiekti trokštantys teniečiai į Karaliaus bokštą buvo atsukę nugaras. Ir Jonas, ir Šilkinis netyčia pasirinko tą pačią auką. Vos tik jis užlipo ant užtvaros, lanko strėlė kiaurai pervėrė jam gerklę, o arbaleto strėlė įsmigo tarp menčių. Po akimirkos ilgasis kalavijas dar perrėžė jam vidurius ir jis krito aukštielninkas, užvirsdamas ant paskui jį besiropštusio teniečio. Jonas ištiesė ranką į strėlinę ir apsižiūrėjo, kad ji vėl tuščia. Šilkinis prisukinėjo savo arbaletą. Jis paliko vaikiną darbuotis ir nuėjo atsinešti strėlių, bet, nespėjus žengti nė trijų žingsnių, jam prieš nosį su trenksmu atsidarė pakeliamosios durys. Po galais, net negirdėjau, kaip jie išlaužė duris.

Nebuvo laiko nei galvoti, nei ko nors griebtis, nei šauktis pagalbos. Jonas numetė savo lanką, pakėlė ranką prie menčių, vienu mostu išsitraukė iš makštų Ilganagį ir suvarė jo geležtę į tarpuakį pirmai iš bokšto kyštelėjusiai galvai. Bronza Valyrijos plienui nė iš tolo neprilygo. Kalavijas perskrodė teniečio šalmą, susmigo giliai į kaukolę ir nelaimėlis nugarmėjo, iš kur buvo atėjęs. Bet išgirdęs šūkavimus Jonas suprato, kad nukautajam už nugaros yra daugiau priešų. Jis pasitraukė ir pasišaukė Šilkinį. Kitam užlipusiam vyrui arbaleto strėlė pervėrė skruostą. Jis taip pat nukrito žemyn.

— Aliejaus, — tarė Jonas.

Šilkinis linktelėjo. Jiedu grybštelėjo storus, dygsniuotus, prie laužo paliktus pamušus, pakėlė sunkų katilą verdančio aliejaus ir išpylė jį ant teniečių apačioje. Tokių baisių riksmų Jonas dar nebuvo girdėjęs, o Šilkinis atrodė taip, tarsi tuoj ims lupti ožius. Jonas koja užtrenkė pakeliamąsias duris, pastatė ant jų sunkų geležinį katilą ir gerai papurtė gražiaveidį vaikiną.

— Išsivemsi paskui! — sušuko. — Eime.

Nuo bokšto turėklų jie buvo pasitraukę vos kelias akimirkas, bet per tą laiką viskas pasikeitė. Gera dešimtis juodųjų brolių ir keli vyrai iš Kurmių miesto tebestovėjo ant pintinių ir statinių, bet tyržmogiai buvo apspitę visą pusmėnulį ir smarkiai juos spaudė. Jonas matė, kaip vienas taip baisiai perdūrė Rasčiui pilvą, kad pakėlė jį į orą. Jaunasis Henlis buvo negyvas, o Senasis Henlis, apsuptas priešų, vadavosi mirtimi. Taip pat jis matė Yzį besisukiojantį ir įnirtingai mosuojantį kalaviju, besikvatojantį pamišėlišku juoku ir besiplaikstančiu apsiaustu šokinėjantį nuo statinės ant statinės. Bronzinis kirvis pataikė jam žemiau kelio ir juokas virto gargiančiu riksmu.

— Jie neišlaikys, — pasakė Šilkinis.

— Ne, — pataisė jį Jonas, — jie jau neišlaikė.

Paskui viskas apsivertė akimirksniu. Vienas kurmis spruko, jam įkandin — kitas ir staiga visi miestiečiai metę ginklus paliko užtvarą. O brolių buvo per mažai, kad atsilaikytų vieni. Jonui nepraslydo pro akis jų pastangos išsirikiuoti į eilę ir susiglausti, bet ietimis ir kirviais ginkluoti teniečiai tiesiog šlavė juos ir netrukus broliai taip pat leidosi bėgti. Dornietis Dilis paslydo ir griuvo kniūbsčias, o tyržmogis suvarė ietį jam į tarpumentę. Kegsas, lėtas ir vos atgaunantis kvapą, jau beveik buvo pasiekęs žemutinę laiptų pakopą, kai tenietis sučiupo jį už apsiausto skverno ir stipriai trūktelėjo, bet… arbaleto strėlė pakirto jį, vos spėjusį užsimoti kirviu.

— Pataikiau! — džiugiai šūktelėjo Šilkinis, o Kegsas svirduliuodamas pasiekė laiptus ir keturpėsčias ėmė ropštis aukštyn.

Vartus praradome. Donalas Nojus juos uždarė ir apjuosė grandine, bet jų niekas negynė, ant geležinių grotų raudonai atsispindėjo gaisro liepsnos, o už jų žiojėjo tamsoje skendintis tunelis. Vartų negynė nė vienas karys; vienintelė saugi vieta buvo Sienos viršus, bet, kad ją pasiektum, reikėjo įveikti septynių šimtų pėdų ilgio vingiuotus laiptus.

— Kokiems dievams meldiesi? — paklausė Jonas Šilkinio.

— Septynetui, — atsakė vaikinas iš Senmiesčio.

— Tad melskis, — paragino jį Jonas. — Melskis savo naujiems dievams, o aš melsiuosi seniesiems.

Čia kova buvo pralaimėta.

Per tą sumaištį prie pakeliamųjų durų Jonas pamiršo prisipildyti savo strėlinę strėlių. Jis nuklibikščiavo per stogą ir tai padarė, taip pat pasiėmė lanką. Jo padėtas katilas tebestovėjo nejudintas, tad atrodė, jog bent kol kas jie saugūs. Mūšio linija pasistūmėjo ir mes žiūrime tarsi iš balkono, pagalvojo jis, šlubčiodamas atgal. Šilkinis vaišino strėlėmis ant laiptų lipančius tyržmogius ir vis užlįsdavo už bokšto sienos danties užtaisyti arbaleto. Gal jis ir gražuoliukas, bet vikrus vaikis.

Tikroji kova vyko ant laiptų. Nojus buvo pastatęs ietininkus dviejose žemutinėse laiptų aikštelėse, bet Kurmių miesto vyrams beatodairiškai sprunkant ietininkai taip pat puolė į paniką ir pabėgo drauge į trečią laiptų aikštelę, o atsilikusius visus iki vieno teniečiai išžudė. Aukščiau esančiose laiptų aikštelėse įsitvirtinę lankininkai ir arbaletininkai mėgino šaudyti bėgliams per galvas. Jonas įstatė strėlę į templę, įtempė, paleido ir jam buvo malonu matyti, kad vienas iš tyržmogių nusirito nuo laiptų. Nuo gaisro liepsnų Siena verkė, ledo fone liepsnos šoko ir tviskėjo. Nuo mirties bėgančių vyrų žingsniai drebino laiptus.

Jonas vėl įstatė strėlę į templę, įtempė ir iššovė, bet tai tebuvo viena jo ir viena Šilkinio strėlė, o laiptais tapnojo šešios ar septynios dešimtys teniečių, apsvaigusių nuo pergalės ir pakeliui žudančių visus. Ketvirtoje laiptų aikštelėje trys broliai juodais apsiaustais sustojo petys į petį su ilgaisiais kalavijais rankose ir vėl trumpam įsiplieskė kova. Tačiau jie buvo tik trys, tad greitai tyržmogių banga juos tiesiog nuplovė ir jų kraujas ėmė lašėti nuo laiptų. „Mūšyje labiausiai pažeidžiamas tas, kuris bėga, — kartą pasakė Jonui Edardas Starkas. — Sprunkantis vyras kareiviui — tarsi sužeistas žvėris. Jis pažadina širdyje kraujo troškimą.“ Iš penktos laiptų aikštelės šauliai spruko net nelaukę, kol priešai juos pasieks. Tai buvo kelias, kruvinas kelias.

— Atnešk deglus, — liepė Jonas Šilkiniui.

Keturi deglai aliejumi sumirkytais skudurais apvyniotais galais buvo padėti prie laužo. Ten buvo ir keliolika ugninių strėlių. Vaikinas iš Senmiesčio, įkišęs į ugnį, palaikė deglą, kol šis užsidegė, o kitus, pasikišęs po pažastimi, atnešė neuždegtus. Jis vėl atrodė išsigandęs, ir ne be reikalo. Joną irgi buvo apėmusi baimė.

Ir tada jis pamatė Stirą. Magnaras lipo per užtvarą, per prarėžtus grūdų maišus ir suskaldytas statines, per saviškių ir priešų lavonus. Apšviesti liepsnos, jo tamsūs bronziniai žvyniniai šarvai tviskėjo. Stiras, tas beausis kalės vaikas, nusiėmė šalmą, norėdamas apžvelgti savo triumfo lauką, ir patenkintas išsiviepė. Rankoje jis laikė ilgą, iš burtmedžio išdrožtą ietį įmantriai puoštu bronziniu antgaliu. Išvydęs vartus, magnaras nukreipė į juos ietį ir senąja kalba kažką riktelėjo keliems su juo buvusiems teniečiams. Per vėlu, pagalvojo Jonas. Turėjai pats vesti savo vyrus per užtvarą, tada gal būtum galėjęs kelis juos išgelbėti.

Aukštai virš galvų dusliai ir pratisai gaudė karo ragas. Ne nuo Sienos viršaus, bet nuo devintos laiptų aikštelės, maždaug dviejų šimtų pėdų aukštyje, kur stovėjo Donalas Nojus.

Jonas įstatė padegamąją strėlę į lanko templę, o Šilkinis prikišęs deglą ją uždegė. Žengęs prie turėklų, jis įtempė lanką, nusitaikė ir iššovė. Paskui žemyn lekiančią strėlę nusidriekė liepsnos uodega ir dusliai dunkstelėjusi ji įsmigo į taikinį.

Ne į Stirą. Į laiptus. O tiksliau — į statines, mažas statinaites ir maišus, kurių Donalas Nojus prikrovė po laiptais iki pat pirmos laiptų aikštelės. Statinės buvo pilnos lydytų kiaulių taukų ir žibintų aliejaus, maišai prikimšti lapų ir aliejuje primirkytų skudurų, smulkiai kapotų malkų, žievės ir medžio drožlių.

— Dar vieną, — pasakė Jonas. — Ir dar vieną, — pridūrė. — Ir dar…

Kiti didlankius turėję šauliai nuo visų aplinkinių bokštų taip pat leido degančias strėles. Kai kurių iš jų strėlės lėkė aukštu lanku ir nukrisdavo nepasiekusios Sienos. Pabaigęs padegamąsias strėles, Jonas su Šilkiniu ėmė degti deglus ir mėtyti juos nuo bokšto.

Tuo metu aukštai įsiplieskė dar viena liepsna. Seni mediniai laiptai aliejų gėrė nelyginant kempinė, o Donalas Nojus nuo devintos iki septintos laiptų aikštelės buvo dosniai palaistęs juos aliejumi. Jonui beliko tikėtis, kad dauguma jų žmonių, prieš Nojui numetant deglus, užlipo aukštyn, ten, kur buvo saugu. Juodieji broliai bent jau žinojo mūšio planą, o miestiečiai apie jį nieko nenutuokė.

Likusį darbą padarė vėjas ir ugnis. Jonui beliko tik žiūrėti. Liepsnoms ūžiant ir viršuje, ir apačioje, tyržmogiai neturėjo kur dingti. Vieni kopė laiptais ir žuvo. Kiti mėgino leistis ir žuvo. Dar kiti liko kur buvę. Jie taip pat žuvo. Daug jų nušoko nuo laiptų dar neužsidegę ir užsimušė. Dvidešimt su viršum teniečių vis dar spietėsi tarp liepsnų, kai nuo karščio pokštelėjo ledas ir apatinis trečdalis laiptų atitrūko kartu su keliomis tonomis ledo. Daugiau Stiro, Teno magnaro, Jonas Snou nebematė. Siena ginasi pati, dingtelėjo jam.

Jonas paprašė Šilkinio, kad padėtų jam nulipti į kiemą. Sužeistą koją taip skaudėjo, kad jis vos galėjo eiti net su ramentu.

— Atnešk deglą, — liepė jis vaikinui iš Senmiesčio. — Man reikia kai ko paieškoti.

Ant laiptų daugiausia buvo teniečių. Dalis laisvosios tautos žmonių, žinoma, išsigelbėjo. Menso žmonių, ne magnaro. Ji galėjo būti viena iš jų. Tad jiedu, perlipę per kūnus vyrų, mėginusių išlaužti pakeliamąsias duris, nusileido į kiemą ir Jonas klaidžiojo po tamsą, po viena pažastimi pasispaudęs ramentą, o kitą ranką uždėjęs ant pečių vaikinui, anksčiau kekšavusiam Senmiestyje.

Arklidės ir bendroji menė jau buvo sudegusios, jų vietoje žioravo žarijos, bet prie Sienos tebešėlo ugnis, ryjanti pakopą po pakopos ir vieną laiptų aikštelę po kitos. Kartkartėmis jie išgirsdavo dejonę, tada pokštelėjimą ir, atskilęs nuo Sienos, žemyn nugarmėdavo dar vienas ledo luitas. Oras buvo pilnas pelenų ir ledo kristalų.

Kvortą jis rado mirusį, o Akmeninį Nykštį merdėjantį. Taip pat matė kelis negyvus arba mirštančius teniečius, kurių taip gerai nepažinojo. Rado ir Šunvotę, praradusį daug kraujo ir silpną, bet dar gyvą.

Igritę jis pamatė tysančią ant seno sniego lopinio Lordo Vado bokšto papėdėje su strėle tarp krūtų. Jos veidas buvo aptrauktas plono ledo kristalų sluoksnio ir šviečiant mėnesienai atrodė, tarsi ji būtų užsidėjusi sidabrinę kaukę.

Jonas atkreipė dėmesį, kad strėlė buvo juoda, bet jos galas papuoštas baltomis anties plunksnomis. Ne mano, tarė jis sau, ne maniškė. Bet jautėsi taip, lyg strėlė būtų buvusi jo.

Kai Jonas priklaupė sniege šalia Igritės, ji atsimerkė.

— Jonai Snou, — labai tyliai ištarė mergina. Rodos, strėlė pervėrė jai plautį. — Ar čia tikra pilis?

— Taip. — Jonas paėmė ją už rankos.

— Gerai, — sušnabždėjo Igritė. — Norėjau pamatyti tikrą pilį, prieš… prieš…

— Dar pamatysi šimtus pilių, — pažadėjo jai Jonas. — Mūšis baigtas. Meisteris Eimonas tavimi pasirūpins. — Jonas paglostė jai plaukus. — Tu ugnies pabučiuota, pameni? Laiminga. Viena strėlė tavęs nenužudys. Eimonas ją ištrauks ir tave sutvarstys, o tada duosime tau aguonpienio, kad nejaustum skausmo.

Girdėdama tai, ji tik šyptelėjo.

— Prisimeni urvą? Mudviem reikėjo likti urve. Sakiau tau…

— Mes grįšime į urvą, — atsakė jis. — Tu nemirsi, Igrite. Nemirsi.

— Ak… — Igritė delnu palietė Jonui skruostą. — Nieko tu neišmanai, Jonai Snou, — pasakė ji, atsiduso ir mirė.

Branas

— Tai tik dar viena tuščia pilis, — tarė Mira Rid, stebeilydamasi į krūvą akmenų, griuvėsius ir piktžoles.

Ne, pagalvojo Branas, čia Nakties fortas, čia pasaulio kraštas. Kalnuose jis mąstė vien apie tai, kaip pasiekti Sieną ir rasti triakę varną, bet dabar, kai jau buvo čia, berniuką apėmė baimė. Tas sapnas… Sapnas, kurį sapnavo Vasara… Ne, neturėčiau galvoti apie tą sapną. Jis net Ridams apie jį neužsiminė, nors Mira, rodos, nujautė, kad kažkas negerai. Jei nė žodžiu apie jį neprasitars, galbūt kaip nors užmirš tą sapną ir tada gal nieko nebus nutikę, gal Robas ir Pilkasis Vėjas tebebus…

— Hodoras. — Hodoras krustelėjo, o Branas — kartu su juo.

Jis buvo pavargęs. Jie ėjo jau daug valandų. Hodoras bent jau nebijo. Braną ši vieta baugino, bet dar labiau jis bijojo pasakyti tai Ridams. Esu Šiaurės princas, Starkas iš Vinterfelo, beveik suaugęs vyras, tad turiu būti drąsus kaip Robas.

Džodženas pakėlė į jį savo tamsiai žalias akis.

— Čia niekas negali mūsų nuskriausti, prince.

Bet Branas nebuvo toks tikras. Nakties fortas buvo minimas keliose baisiausiose Senosios auklės pasakotose istorijose. Būtent čia valdė Nakties karalius, kol jo vardas išdilo iš žmonių atminties. Čia Virėjas Žiurkė andalų karaliui patiekė jo sūnų princą, įkeptą į pyragą su mėsos įdaru, čia sargybą ėjo septyniasdešimt devyni sargybiniai, čia buvo pagrobtas ir nužudytas jaunas ir narsus Denis Flintas. Tai buvo pilis, kurioje karalius Šeritas kadaise prakeikė andalus, kurioje pameistriai naktį savo akimis regėjo pavidalą, kurioje Simeonas Žvaigždžiaakis matė besikaunančius cerberius. Po šiuos kiemus kadaise vaikščiojo ir kopė į bokštus Pamišėlis Kirvis, tamsoje žudydamas savo brolius.

Žinoma, tai nutiko prieš daug tūkstančių metų, o kai kas apskritai buvo tik pramanas. Meisteris Luvinas visada sakydavo, kad Senosios auklės pasakojimų negalima imti už gryną pinigą. Bet kartą aplankyti jo tėvo atvyko dėdė ir Branas paklausė apie Nakties fortą. Bendžinas Starkas nesakė, kad tos sakmės yra tiesa, bet jų ir nepaneigė. Jis tik gūžtelėjo ir tarė: „Nakties fortą apleidome prieš du šimtus metų“, — tarsi tai būtų buvęs atsakymas.

Branas prisivertė apsižvalgyti. Rytas buvo šaltas, bet giedras, vaiskiame danguje skaisčiai švietė saulė, bet garsai jam nepatiko. Pro apgriuvusius bokštus pučiantis vėjas švilpė ir tas švilpimas erzino, bokštai tai sugirgždėdavo, tai vėl nutildavo, be to, didžiojoje menėje po grindimis Branas girdėjo krebždant žiurkes. Tai Virėjo Žiurkės vaikai, sprunkantys nuo savo tėvo. Kiemai atrodė tarsi miškeliai, kuriuose išstypę medžiai brūžinosi nuogomis šakomis, o sudžiūvę lapai skuodė seno sniego lopais nelyginant tarakonai. Ten, kur kadaise buvo arklidės, dabar ošė medžiai, o praaugęs pro virtuvės stogo kupole žiojinčią skylę stirksojo susisukęs baltas burtmedis. Čia net Vasarai buvo nejauku. Akimirkai Branas šmurkštelėjo į jo kailį, mat norėjo pajusti šios vietos kvapą. Tas kvapas jam taip pat nepatiko.

Be to, čia nebuvo kaip pereiti.

Branas jiems sakė, kad nebus. Kartojo ir kartojo, bet Džodženas Ridas užsispyrė patikrinti. Jis tvirtino sapnavęs žalią sapną, o žali jo sapnai, girdi, nemeluoja. Bet ir vartų neatidaro, pagalvojo Branas.

Kadaise saugoti Nakties forto vartai buvo užmūryti nuo tos dienos, kai juodieji broliai susikrovė mantą ant mulų ir nešulinių arklių ir patraukė į Gilųjį Ežerą. Geležinės pakeliamosios grotos buvo nuleistos, jas kilnojusios grandinės pavogtos, tunelis užverstas akmenimis ir nuolaužomis, viskas sušalę į ledą ir neįveikiama kaip pati Siena.

— Reikėjo eiti paskui Joną, — pamatęs tunelį tarė Branas. Nuo tos nakties, kai Vasara matė jį jojantį per audrą, berniukas dažnai galvodavo apie savo pavainikį brolį. — Būtume radę Karališkąjį kelią ir nusigavę į Juodąją pilį.

— Negalėjome taip rizikuoti, mano prince, — atsakė Džodženas. — Jau sakiau kodėl.

— Bet ten buvo tyržmogiai. Jie nužudė kelis žmones ir norėjo nužudyti Joną. Džodženai, jų ten buvo kone šimtas.

— Tu taip sakei. O mes tik keturiese. Padėjai savo broliui, jei tai tikrai buvo jis, bet vos nepraradai Vasaros.

— Žinau, — gailiai tarstelėjo Branas.

Didvilkis papjovė tris iš jų, o gal ir dar vieną kitą, bet jų buvo per daug. Kai tyržmogiai glaudžiu ratu sustojo aplink beausį vyrą, jis, prisidengęs lietumi, mėgino sprukti, bet viena iš jų strėlių jį pasivijo ir staigus skausmas privertė Braną palikti vilko kailį ir grįžti į savąjį kūną. Kai audra pagaliau nurimo, jie susiglaudę tūnojo tamsoje be laužo, jei prakalbėdavo, tai tik pašnibždomis, klausėsi sunkaus Hodoro alsavimo ir svarstė, ar rytą tyržmogiai mėgins perbristi ežerą. Kartais Branas vėl mėgindavo pasiekti Vasarą, bet skausmas nublokšdavo jį atgal, panašiai kaip iki raudonumo įkaitęs katilas priverčia atitraukti ranką, net jei buvai tvirtai pasiryžęs jį paimti. Tą naktį miegojo tik Hodoras, neramiai vartydamasis ir murmėdamas: „Hodoras, Hodoras…“ Branas baisiai bijojo, kad Vasara kažkur tamsoje vaduojasi mirtimi. Prašau, senieji dievai, meldėsi jis, atėmėte Vinterfelą, atėmėte man tėvą, kojas, prašau, neatimkite ir Vasaros. Sergėkite Joną Snou ir pasirūpinkite, kad tyržmogiai dingtų.

Akmenuotoje ežero saloje burtmedžiai neaugo, bet senieji dievai, matyt, vis dėlto Braną išgirdo. Kitą rytą tyržmogiai keliauti nesiskubino, nuogai išrengė žuvusių saviškių ir nužudyto senio kūnus, net pasigavo ežere kelias žuvis, o tada atėjo bauginanti akimirka, kai trys iš jų aptiko slaptą klojinį ir pradėjo juo eiti, bet… takas darė vingį, tyržmogiai nepasuko ir du iš jų vos nenuskendo, kol jų bendrai juos ištraukė. Aukštas plikas vyras kažką jiems riktelėjo, jo žodžiai aidu nusirito per ežerą, bet tos kalbos nesuprato net Džodženas, ir po kelių minučių tyržmogiai susirinko skydus, ietis ir patraukė į šiaurės rytus — ta pačia kryptimi, kur nujojo Jonas. Ir Branas norėjo eiti ieškoti Vasaros, bet Ridai neleido.

— Pasiliksime čia dar vieną naktį, — pasakė Džodženas, — kad mus nuo tyržmogių skirtų didesnis atstumas. Juk nenori vėl su jais susidurti, tiesa?

Vėlyvą popietę, vilkdamas užpakalinę koją, iš savo slėptuvės grįžo Vasara. Nuvijęs varnas, jis paėdė užeigoje tysančių lavonų, o tada parplaukė į salą. Mira ištraukė jam iš kojos nulūžusią strėlę ir patepė žaizdą sultimis kažkokių augalų, kurių rado augant bokšto papėdėje. Didvilkis tebešlubavo, bet Branui atrodė, jog kasdien vis mažiau. Dievai jo išklausė.

— Gal pamėginti eiti į kitą pilį? — kreipėsi į brolį Mira. — Gal kitoje vietoje galėtume praeiti pro vartus? Jei nori, galėčiau traukti į žvalgybą, viena apsisukčiau daug greičiau.

Branas papurtė galvą.

— Traukdama į rytus prieisi Gilųjį Ežerą, o paskui Karalienės vartus. Vakaruose — Ledkraštis. Bet pilys bus tokios pat, tik mažesnės. Visi vartai užlieti ledu, išskyrus Juodosios pilies, Rytų sargybos ir Šešėlių bokšto.

Tai išgirdęs, Hodoras tarstelėjo: „Hodoras…“, o Ridai susižvalgė.

— Turėčiau bent jau užlipti ant Sienos, — nusprendė Mira. — Gal nuo viršaus ką nors pamatyčiau.

— O ką tikiesi pamatyti? — paklausė Džodženas.

— Ką nors, — atšovė Mira ir šį kartą ji buvo neperkalbama.

Aš turėčiau lipti. Pakėlęs galvą ir žvelgdamas į Sieną, Branas įsivaizdavo, kaip į ją lipa, kaip įveikia colį po colio, kaišioja pirštus į plyšius lede ir spardo atramas kojoms. Nepaisant visko, nuo šios minties jis nusišypsojo, — nepaisant matytų sapnų, tyržmogių, Jono ir viso kito. Mažas jis buvo užkopęs Vinterfelo pilies sienomis ir įveikęs visus bokštus, bet nė viena iš tų sienų nebuvo tokia aukšta, be to, jos visos buvo iš akmens. Siena galėjo atrodyti kaip akmeninė, visa pilka ir duobėta, bet debesys prasisklaidydavo, saulės spinduliai kitaip ją apšviesdavo ir staiga ji pasikeisdavo: dunksodavo balta ir melzgana, spindinti. Senoji auklė vis sakydavo, kad tai — pasaulio kraštas. Kitoje pusėje gyveno pabaisos, milžinai ir guliai, bet kol Siena buvo tvirta ir stovėjo, jie negalėjo jos perlipti. Noriu stovėti ant jos viršaus kartu su Mira, pagalvojo Branas. Noriu stovėti ant viršaus ir žiūrėti.

Bet jis buvo sužalotas berniukas su niekam tikusiomis kojomis, tad jam beliko iš apačios žiūrėti, kaip vietoj jo į Sieną kopia Mira.

Tiesa, ji nekopė į Sieną taip, kaip kopdavo jis. Mira tiesiog lipo laiptais, kuriuos Nakties sargybos vyrai buvo iškirtę prieš tūkstančius metų. Branas prisiminė meisterį Luviną sakius, kad Nakties fortas — vienintelė pilis, kur laiptai iškirsti pačios Sienos lede. O gal jam taip sakė dėdė Bendžinas? Naujesnėse pilyse laiptai buvo mediniai arba akmeniniai, arba iš žemių ir žvyro buvo supilti ilgi nuožulnūs šlaitai. Ledas pernelyg klastingas. Taip sakė jo dėdė. Dar jis sakė, kad paviršiuje Siena kartais verkia ledo ašaromis, bet giliau ledas sušalęs ir tvirtas kaip uola. Nuo to laiko, kai paskutiniai juodieji broliai paliko pilį, lediniai laiptai, matyt, aptirpo ir vėl sušalo daugybę kartų, ir kiekvieną sykį, kai taip nutikdavo, jų pakopos šiek tiek pažemėdavo, pasidarydavo glotnesnės, apvalesnės ir pavojingesnės.

Ir mažesnės. Atrodo, tarsi Siena tuos laiptus palengva rytų. Mira Rid labai tvirtai laikėsi ant kojų, bet ir ji ėjo lėtai, nuo vienos iškyšos prie kitos. Dviejose vietose, kur pakopų beveik nebebuvo likę, ji lipo keturpėsčia. Nusileisti jai bus sunkiau, žiūrėdamas pagalvojo Branas. Ir vis tiek gailėjosi, kad negali lipti. Šliauždama lediniais gumbais, — tik tiek ir buvo likę iš viršutinių pakopų, — užlipusi ant Sienos, Mira dingo jiems iš akių.

— Kada ji nulips? — paklausė Branas Džodženo.

— Kai bus pasiruošusi. Ji norės gerai apsižvalgyti… į Sieną ir į tai, kas plyti už jos. Ir mums reikėtų atidžiai apsidairyti.

— Hodoras? — sutrikęs tarstelėjo Hodoras.

— Galbūt ką nors rastume, — užsispyrė Džodženas.

Arba tas kas nors rastų mus. Bet to Branas sakyti negalėjo; nenorėjo, kad Džodženas manytų, jog jis bailys.

Tad jie išėjo apsidairyti: pirmas žengė Džodženas Ridas, paskui Branas, įsitaisęs pintinėje Hodorui ant nugaros, o jiems iš paskos pėdino Vasara. Kartą didvilkis nėrė pro tamsos gaubiamas duris ir po akimirkos grįžo nešdamas nasruose kažką pilka. Virėjas Žiurkė, dingtelėjo Branui, bet spalva buvo ne ta, be to, padaras nebuvo didesnis už katę. O Virėjas Žiurkė buvo baltas ir didžiulis, beveik kaip paršas.

Nakties forte buvo daug tamsių durų ir galybė žiurkių. Branas girdėjo jas šmirinėjant po požemius, rūsius ir juodą kaip naktis juos jungiančių tunelių labirintą. Džodženas norėjo leistis žemyn apsižvalgyti, bet Hodoras pasakė: „Hodoras“, o Branas pasakė: „Ne.“ Tamsoje po Nakties fortu buvo ir baisesnių dalykų nei žiurkės.

— Pilis atrodo labai sena, — jiems einant galerija, į kurią pro langų skyles krito dulkes apšviečiantys saulės spinduliai, tarė Džodženas.

— Dukart senesnė už Juodąją pilį, — prisiminęs paaiškino Branas. — Tai buvo pirmoji ir didžiausia Sienos pilis.

Bet taip pat ir pirmoji apleista dar tais laikais, kai valdė Senasis karalius. Net tuomet trys ketvirtadaliai jos stovėjo tušti ir pilis buvo per brangi išlaikyti. Geroji karalienė Alisana pasiūlė Nakties sargybos broliams pakeisti ją mažesne, naujesne pilimi, iškilsiančia vos už septynių mylių į rytus, toje vietoje, kur Siena sukosi ir toliau ėjo link gražaus žalio ežero kranto. Giliojo Ežero statyba buvo apmokėta karalienės papuošalais, pilį pastatė Senojo karaliaus į šiaurę pasiųsti vyrai, ir juodieji broliai pasitraukė iš Nakties forto, užleisdami jį žiurkėms.

Tačiau tai nutiko prieš du šimtus metų. Dabar Gilusis Ežeras dunksojo toks pat tuščias, kaip ir pilis, kurią jis pakeitė, o Nakties fortas…

— Ten yra vaiduoklių, — pasakė Branas. Hodoras visas tas istorijas buvo girdėjęs jau anksčiau, o Džodženas galbūt ne. — Senovės vaiduoklių, atsiradusių čia dar prieš valdant Senajam karaliui ir net Eigonui Drakonui. Tai septyniasdešimt devyni dezertyrai, pasitraukę į pietus ir nusprendę tapti plėšikais. Vienas iš jų buvo jauniausias lordo Risvelio sūnus, tad pasiekę pilkapių kraštą jie prisiglaudė jo pilyje, bet lordas Risvelis paėmė juos į nelaisvę ir grąžino į Nakties fortą. Lordas vadas liepė iškirsti Sienos viršuje angas, įgrūdo į jas dezertyrus ir gyvus įšaldė į ledą. Jie turi ietis ir ragus ir visi atsisukę į šiaurę. Juos vadina septyniasdešimt devyniais sargybiniais. Būdami gyvi jie paliko savo postus, tad po mirties jų sargyba niekada nesibaigia. Po daugelio metų, kai lordas Risvelis paseno ir mirtis pažvelgė jam į akis, jis liepė nugabenti jį į Nakties fortą, kad galėtų apsivilkti juodus drabužius ir stoti šalia sūnaus. Nenorėdamas užsitraukti nešlovės, jis grąžino sūnų prie Sienos, bet jį tebemylėjo, tad atvyko kartu su juo stovėti sargyboje.

Vaikštinėdami po pilį, jie praleido visą pusdienį. Vieni bokštai jau buvo sugriuvę, kiti atrodė nesaugūs, bet jie užlipo į Varpo bokštą (varpai buvo dingę) ir į paukštidę (paukščių čia taip pat nebuvo). Po alaus daryklos grindimis jie rado rūsį, pilną didžiulių ąžuolinių statinių, kurios buvo tuščios ir, Hodoro pabarškintos, aidėjo. Jie rado ir biblioteką (lentynos ir dėžės buvo sudūlėjusios ir nuvirtusios, knygų nebuvo, o visur šmirinėjo žiurkės). Jie rado drėgną ir šaltą, prieblandoje skendintį požeminį kalėjimą su tokia daugybe kamerų, kad jose buvo galima laikyti penkis šimtus belaisvių, bet kai Branas suspaudė vieną iš surūdijusių grotų strypų, šis sutrupėjo berniukui delne. Iš didžiosios menės buvo likusi tik viena yranti siena, pirtis, rodės, smenga į žemę, o priešais ginklinę plytėjusiame pratybų kieme, kuriame kadaise juodieji broliai liejo prakaitą kaudamiesi ietimis, skydais ir kalavijais, vešėjo erškėčių krūmai. Ginklinė ir kalvė tebestovėjo, bet ašmenis, dumples ir priekalus jau buvo pakeitę voratinkliai, žiurkės ir dulkės. Kartais Vasara išgirsdavo garsus, kuriems Branas, matyt, buvo kurčias, ir kažkodėl iššiepdavo dantis ir pašiaušdavo keterą, nes… nei Virėjas Žiurkė, nei septyniasdešimt devyni sargybiniai, nei Pamišėlis Kirvis taip ir nepasirodė. Branui labai palengvėjo. Gal tai tikrai tik sugriuvusi tuščia pilis?

Kai Mira grįžo, saulės diskas kybojo vos per kalavijo ašmenų plotį virš kalvų vakaruose.

— Ką matei? — paklausė jos brolis Džodženas.

— Mačiau Vaiduoklių mišką, — mąsliai tarė ji, — kiek akys užmato besidriekiančias aukštas kalvas, apaugusias medžiais, kurių niekada nebuvo palietęs kirvis. Mačiau ežero vandens paviršiuje atsispindint saulės šviesą ir iš vakarų plaukiančius debesis. Dar mačiau seno sniego lopus ir ieties ilgumo varveklius. Mačiau net danguje ratus sukantį erelį. Manau, ir jis mane pastebėjo. Pamojau jam.

— Gal matei ir kelią žemyn? — pasiteiravo Džodženas.

Ji papurtė galvą.

— Ne. Ten Siena stati ir glotni, o ledas toks lygus… Jei turėčiau gerą virvę ir kirvį įrantoms išsikapoti, gal ir galėčiau nusileisti, bet…

— …bet mes negalėtume, — baigė jos mintį Džodženas.

— Negalėtumėt, — patvirtino sesuo. — Esi tikras, kad sapnavai būtent šią vietą? Gal atėjome ne į tą pilį?

— Ne. Mes reikiamoje pilyje. Čia yra vartai.

Taip, pagalvojo Branas, tik užversti akmenimis ir užlieti ledu.

Saulei leidžiantis bokštų metami šešėliai ėmė ilgėti, pakilo vėjas ir jo gūsiai nešė per kiemus nukritusius, sausus, šiugždančius lapus. Prieblandai vis labiau tirštėjant Branas prisiminė dar vieną Senosios auklės pasakojimą, sakmę apie Nakties karalių. Anot auklės, jis buvo tryliktasis Nakties sargybos lordas vadas ir bebaimis karys. „Tai jį ir pražudė, — nuolat pridurdavo ji, — nes baimė turi būti pažįstama kiekvienam vyrui.“ Jo pražūtimi tapo moteris; moteris balta kaip mėnuo oda ir mėlynomis kaip žvaigždės akimis žvilgtelėjo per Sienos viršų. O jis, nieko nebijodamas, nusivijo ją, pagavo ir pamylėjo, nors jos oda buvo šalta kaip ledas, ir kartu su sėkla jis atidavė jai ir savo sielą.

Jis parsivedė tą moterį į Nakties fortą, paskelbė ją karaliene, pats pasiskelbė karaliumi ir keistais burtais privertė prisiekusius brolius paklusti jo valiai. Jiedu valdė trylika metų, — Nakties karalius ir jo Numirėlė karalienė, — kol pagaliau Starkas iš Vinterfelo ir tyržmogių vadas Joramunas susivienijo ir išlaisvino brolius iš vergovės. Jam pralaimėjus, kai buvo apsižiūrėta, kad jis atnašaudavo aukas Kitiems, visi prisiminimai apie Nakties karalių buvo ištrinti iš žmonių atminties ir net uždrausta minėti jo vardą.

„Kai kas sako, kad jis buvo iš Boltonų giminės, — visada baigdavo savo pasakojimą Senoji auklė, — kiti tvirtina, kad Skagoso magnaras, dar kiti — kad Amberis, Flintas ar Norėjus. O bus ir tokių, kurie norės tave įtikinti jį buvus Medinkojį — vieną iš tų, kurie valdė Meškų salą prieš ateinant geležiniams. Bet tai netiesa. Iš tiesų jis buvo Starkas, brolis žmogaus, kuris jį nuvertė. — Tada ji visuomet gnybtelėdavo Branui nosį, kad berniukas niekada to nepamirštų. — Jis buvo Starkas iš Vinterfelo ir… kas žino? Gal jo vardas buvo Brandonas? Galbūt jis miegojo šiame kambaryje ir šioje lovoje?“

Ne, tarė sau Branas, bet jis vaikščiojo po pilį, kurioje šiąnakt nakvosime. Ši mintis jam nelabai patiko. Senoji auklė visuomet sakydavo, kad dienos šviesoje Nakties karalius būdavo tik paprastas vyras, bet naktį valdžia priklausydavo jam. O dabar kaip tik temsta.

Ridai nusprendė miegoti virtuvėje, akmeniniame aštuonkampiame name įlaužtu stogo kupolu. Jis atrodė būsiąs geresnė priebėga nei dauguma kitų pastatų, nors šalia didelio gilaus šulinio, šaknimis įsikibęs į žemę po grindimis, išklotomis skalūno plokštėmis, augo susisukęs burtmedis ir pakrypęs stiebėsi link stogo skylės, tiesdamas į dangų baltas kaip kaulai šakas. Tai buvo keistas medis, laibesnis už kitus Brano matytus burtmedžius ir beveidis, tačiau būdamas šalia jo berniukas bent jautė, kad senieji dievai jo neapleido.

Tačiau tai buvo vienintelis dalykas, kuris virtuvėje jam patiko. Ant pastato buvo likęs beveik visas stogas, tad jei naktį būtų liję, jie būtų likę sausi, bet jam neatrodė, kad čia jie galėtų bent kiek sušilti. Mat pro skalūnų plokštėmis išklotas grindis smelkėsi šaltis. Branui nepatiko nei šešėliai, nei plačiai išsižiojusios, aplinkui kūpsančios didžiulės mūrinės krosnys, nei surūdiję kabliai mėsai kabinti, nei įrantos ir dėmės, kurias jis matė ant mėsininko trinkos prie sienos. Tai čia Virėjas Žiurkė sukapojo princą į gabalus, suprato jis, ir iškepė tą pyragą vienoje iš šių krosnių.

Tačiau labiausiai jam nepatiko šulinys. Jis buvo platesnis nei dvylikos pėdų, akmeninis, rentinio viduje įmūrytais ir žemyn vingiuojančiais laiptais. Rentinio sienos buvo drėgnos ir gličios, bet šulinio dugne nė vienas iš jų nematė vandens, net Mira savo skvarbiomis medžiotojos akimis.

— Gal jis be dugno? — sutrikęs tarė Branas.

Pro kelius siekiantį rentinio viršų Hodoras pažvelgė į šulinį ir šūktelėjo: „HODORAS!“ Tas žodis aidu nusirito į šulinio gelmes — „Hodorashodorashodorashodoras“, tolydžio silpdamas, kol pagaliau virto tyliu šnabždesiu. Hodoras išsigando. Paskui nusijuokė ir pasilenkė paimti nuo grindų skalūno nuoskilos.

— Hodorai, ne! — riktelėjo Branas, bet per vėlai. Hodoras švystelėjo ją į šulinį. — Tau nederėjo taip elgtis. Juk nežinai, kas ten, apačioje. Gali ką nors sužeisti arba… pažadinti.

Hodoras nekaltai pažvelgė į berniuką.

— Hodoras?..

Labai giliai jie išgirdo, kaip skalūno nuoskila tekštelėjo į vandenį. Nors, tiesą sakant, tai nebuvo tekštelėjimas. Veikiau gurktelėjimas, tarsi tasai, kas tūnojo ten, apačioje, būtų pražiojęs savo drebančią ledinę burną ir prarijęs Hodoro mestą akmenį. Iki šulinio viršaus atsklido tik išblėsęs aidas ir Branui akimirką pasirodė, kad išgirdo vandenyje kažką krutant ir blaškantis.

— Gal mums nereikėtų čia likti… — nejaukiai pasijutęs tarė jis.

— Prie šulinio? — paklausė Mira. — Ar Nakties forte?

— Nakties forte, — atsakė Branas.

Nusijuokusi ji pasiuntė Hodorą rinkti malkų. Vasara irgi išėjo. Jau buvo beveik sutemę ir vilkas norėjo traukti į medžioklę.

Hodoras grįžo su pilnu glėbiu sausuolių ir nulaužtų šakų. Džodženas Ridas paėmė savo titnagą, peilį ir ėmė kurti laužą, o Mira išdarinėjo žuvį, sugautą paskutiniame upokšnyje, kurį jie perbrido. Branas pagalvojo, kažin kiek jau metų praėjo nuo tos dienos, kai Nakties forto virtuvėje paskutinį kartą buvo taisoma vakarienė. Kas ją virė, pagalvojo Branas, nors tikriausiai buvo geriau to nežinoti.

Kai ugnis įsidegė, Mira iškepė žuvį. Bent jau ne pyragas su mėsos įdaru… Virėjas Žiurkė įkepė andalų karaliaus sūnų į didžiulį pyragą su svogūnais, morkomis, grybais, geru žiupsniu pipirų ir druskos, bryzu rūkytos šoninės ir tamsiai raudonu dornietišku vynu. Tada jis patiekė nelaimėlį jo tėvui, o šis gyrė pyrago skonį ir paprašė antro gabalo. Po šios piktadarybės dievai pavertė virėją didele balta žiurke, kuri galėjo misti tik savo jaunikliais. Nuo to laiko jis bastėsi po Nakties fortą rydamas savo vaikus ir niekada nepasisotindamas. „Dievai jį prakeikė ne už žmogžudystę, — sakydavo Senoji auklė, — ir ne už tai, kad patiekė andalų karaliui į pyragą įkeptą jo sūnų. Tas žmogus turėjo teisę keršyti. Bet jis nužudė svečią po savo namų stogu, o to dievai negali atleisti.“

— Turime pamiegoti, — kai jie pavalgė, rimtai pareiškė Džodženas. Laužas palengva blėso. Jis pabadė žarijas lazda. — Gal susapnuosiu dar vieną sapną, kuris parodys mums kelią.

Hodoras jau buvo susirangęs ir tyliai knarkė. Kartais po savo apsiaustu jis sujudėdavo ir gailiai sumurmėdavo kažką panašaus į „Hodoras“. Branas įsitaisė arčiau laužo. Jausti šilumą buvo malonu, tylus ugnies spragsėjimas jį ramino, tačiau užmigti berniukas negalėjo. Lauke per pilies kiemus vėjas nešė šūsnis sudžiūvusių lapų, švelniai klebeno langus ir duris. Tie garsai priminė jam Senosios auklės istorijas. Branui rodėsi, jog girdi Sienos viršuje susišūkaujant sargybinių šmėklas ir pučiant šiurpulingus karo ragus. Pro skylę kupole įkypai krito blyški mėnesienos šviesa, nutvieksdama į dangų kylančias burtmedžio šakas. Rodės, medis šakomis mėgina sučiupti mėnulį, nutraukti jį nuo dangaus ir įgrūsti į šulinį. Senieji dievai, meldėsi Branas, jei mane girdite, šiąnakt sapno nesiųskite. O jei atsiųsite, tegul tai būna malonus sapnas. Bet dievai nieko neatsakė.

Branas prisivertė užsimerkti. Galbūt net truputį numigo, o gal tik pasnūduriavo, pagulėjo pusiau būdraudamas, pusiau miegodamas, stengdamasis negalvoti nei apie Pamišėlį Kirvį, nei apie Virėją Žiurkę, nei apie tą padarą, kuris ateina tik naktį.

Ir staiga jis kai ką išgirdo.

Branas atsimerkė. Kas tai buvo? — Jis sulaikė kvėpavimą. Gal sapnavau? Gal man prisisapnavo paikas košmaras? — Dėl košmaro jis nenorėjo žadinti Miros ir Džodženo, bet… štai… vėl tas iš toli sklindantis šnarėjimas… — Tai lapai, lauke prie sienų supūsti ir šiugždantys lapai… arba vėjas, tai gali būti ir vėjas… — Tačiau garsas sklido ne iš lauko. Branas pajuto, kaip jam šiaušiasi rankos plaukeliai. Tie garsai čia, viduje, su mumis, ir jie vis stiprėja. Jis kilstelėjo, pasirėmė alkūne ir įsiklausė. Buvo girdėti ir vėjas, ir šiugždantys lapai, bet… ir dar kažkas. Žingsniai. Kažkas ėjo artyn. Kažkas ėjo artyn.

Jis žinojo, kad tai — ne sargybiniai. Sargybiniai taip ir nenusileido nuo Sienos. Bet Nakties forte galėjo būti ir kitų vaiduoklių, dar baisesnių. Jis prisiminė, ką Senoji auklė pasakojo apie Pamišėlį Kirvį, — kad jis nusiauna batus ir basas klaidžioja po pilies menes taip tyliai, jog nežinai, kur jis, ir tenka spręsti iš kraujo lašų, teškančių nuo jo kirvio, alkūnių ir krauju permirkusios, raudonos barzdos. O gal tai visai ne Pamišėlis Kirvis, gal tai tas naktį ateinantis pavidalas? Senoji auklė sakė, kad visi pameistriai jį matė, bet paskui, kai pranešė apie tai lordui vadui, tą padarą kiekvienas iš jų apibūdino vis kitaip. „Ir per metus trys iš jų mirė, ketvirtas išprotėjo, o po šimto metų, kai tas padaras vėl pasirodė, tuos pameistrius žmonės matė sukaustytus grandinėmis ir kėblinančius jam iš paskos.“

Bet tai tebuvo sakmė. Jis tik be reikalo bauginosi. Meisteris Luvinas sakė, kad jokio naktį ateinančio padaro nėra. O jei kažkada ir buvo, tai dabar nieko panašaus pasaulyje neliko, kaip neliko milžinų ir drakonų. Nieko čia nėra, tarė sau Branas.

Ir vis dėlto dabar garsai buvo dar aiškesni.

Jie sklinda iš šulinio, staiga suvokė jis. Tai berniuką dar labiau išgąsdino. Kažkas lindo iš po žemių, iš tamsos karalystės. Hodoras jį pažadino. Hodoras pažadino jį su ta savo paika skalūno nuoskila ir dabar jis ateina. Per Hodoro knarkimą ir besidaužančią jo paties širdį Branui sunku buvo ką nors girdėti. Ar tai nuo kirvio lašančio kraujo kapsėjimas? O gal vos girdimas, tolimas vaiduokliškų grandinių žvangėjimas? Branas įsiklausė. Žingsniai. Tai tikrai buvo žingsniai, ir vienas už kitą garsesni. Tik suskaičiuoti jų berniukas negalėjo. Mat iš šulinio sklido aidas. Bet jis negirdėjo nei lašant, nei žvangant grandinių, tai… buvo kažkas kita, kažkoks spigus verkšlenimas, tarsi kažkas kankintųsi, tarsi šnopuotų prisidengęs burną. Ir vis dėlto žingsniai aidėjo vis garsiau. Kažkas artinosi.

Branas per daug bijojo, kad imtų rėkti. Laužas buvo užgesęs, žioravo vos kelios žarijos, o jo bičiuliai miegojo. Jis vos nepaliko savo kūno ir nepersikūnijo į vilką, bet Vasara galėjo būti nuklydęs per kelias mylias. Jis negalėjo palikti miegančių draugų likimo valiai ir leisti jiems vieniems dorotis su tuo, kuris lipo iš šulinio. Sakiau jiems čia neiti, pagalvojo Branas, sakiau, kad čia yra vaiduoklių. Sakiau, kad geriau traukti į Juodąją pilį.

Sprendžiant iš garsų, žingsniai Branui rodės sunkūs, lėti, nevikrūs, brūžinantys akmeninius laiptus. Matyt, padaras didžiulis. Senosios auklės pasakojime Pamišėlis Kirvis buvo stambus vyras, o naktį ateinantis padaras — milžiniškas. Vinterfele Sansa jam buvo sakiusi, kad, jei pasislėps po savo antklode, demonai negalės jo paliesti. Berniukas vos taip ir nepadarė, bet laiku prisiminė, jog yra princas ir beveik suaugęs vyras.

Vilkdamas nevaldomas kojas, jis nušliaužė grindimis ir ištiesęs ranką palietė Miros pėdą. Ji iš karto pabudo. Jis nepažinojo kito žmogaus, galinčio pabusti ir pasiruošti netikėtumams taip greitai, kaip Mira Rid. Branas priglaudė pirštą prie lūpų, kad mergina tylėtų. Ji iš karto išgirdo garsus — tai Branas suprato iš jos veido išraiškos; aidinčius žingsnius, tylų knerkimą ir sunkų alsavimą.

Netarusi nė žodžio, Mira atsistojo ir pasiėmė ginklus. Su trišakiu varlėms medžioti dešinėje ir tabaluojančiu tinklu kairėje rankoje ji basa nusėlino prie šulinio. Džodženas tebepūtė į akį, o Hodoras miegojo neramiai ir blaškėsi. Mira slinko ten, kur krito šešėliai, tyliai kaip katė aplenkė mėnesienos šviesos pluoštą. Branas nenuleido nuo jos akių, bet net ir jis vos įžiūrėjo spindint jos ieties galą. Negaliu leisti jai vienai grumtis su tuo padaru, dingtelėjo berniukui. Vasara buvo toli, bet… jis paliko savo kūną ir įsikūnijo į Hodorą.

Jausmas buvo visai kitoks, nei įlindus į Vasaros kailį. Persikūnyti į vilką dabar buvo taip lengva, kad Branas dėl to visai nesuko sau galvos. O persikūnyti į Hodorą buvo tas pats, kaip stengtis į kairį batą įgrūsti dešinę koją. Koja visiškai netiko, o batas irgi buvo išsigandęs, batas nesuprato, kas darosi, ir stūmė koją šalin. Giliai Hodoro gerklėje jis pajuto vėmalų skonį, ir vos nepasitraukė. Ir vis dėlto… krustelėjo, atsistūmęs atsisėdo, sulenkė kojas — didžiules stiprias kojas — ir atsistojo. Aš stoviu. Branas žengė žingsnį. Ir vaikštau. Tai buvo toks keistas jausmas, kad berniukas vos nepargriuvo. Jis matė save ant šaltų akmeninių grindų mažą ir luošą, tik dabar jis visai nebuvo luošas. Branas čiupo Hodoro ilgąjį kalaviją. Alsavimas atrodė garsus kaip kalvio pučiamos dumplės.

Iš šulinio atsklido gaili dejonė, spigus klyksmas, pervėręs jo kūną tarsi peilis. Didžiulis juodas pavidalas išniro iš tamsos, ėmė svirduliuoti link mėnesienos apšviesto ploto ir Braną apėmė tokia baimė, kad, nė nepagalvojęs apie tai, jog reikia išsitraukti Hodoro kalaviją, — nors anksčiau ketino tai padaryti, — jis atitoko vėl sėdintis ant grindų ir Hodoro balsu rėkiantis: „Hodoras, Hodoras, HODORAS!“ — kaip milžinas rėkė ežero bokšte trenkus žaibui. Bet ir naktyje pasirodęs padaras rėkė ir iš visų jėgų daužėsi Miros tinkle. Branas matė iš tamsos išnyrant jos ietį ir bakstelint padarą, o šis susverdėjęs parvirto ir vis dar mėgino vaduotis iš tinklo. Juodasis padaras žnektelėjo ant grindų ir kovojo toliau spiegdamas:

— Ne, ne, nebadykite, prašau, NE!

Mira stovėjo prie jo ir apšviesti mėnesienos jos ieties smaigai atrodė tarsi sidabriniai.

— Kas tu toks? — paklausė ji.

— Aš SEMAS, — verksmingai atsakė juodasis padaras. — Semas, Semas, aš Semas, paleiskite mane, nebadykite…

Jis nusirito per mėnesienos apšviestą grindų plotą, skeryčiodamasis ir griuvinėdamas, įsipainiojęs į Miros tinklo klostes. Hodoras teberėkė: „Hodoras, Hodoras, Hodoras!“

Džodženas įmetė į laužą smulkesnių malkų ir pūtė žarijas, kol spragsėdamos vėl pakilo liepsnos. Tada virtuvė nušvito ir prie rentinio Branas pamatė išblyškusią lieso veido merginą, apsimuturiavusią kailiais ir odomis, užsimetusią ant pečių didžiulį juodą apsiaustą, mėginančią numaldyti glėbyje laikomą knerkiantį kūdikį. Ant grindų besiraičiojantis padaras pro tinklą tiesė ranką, norėdamas pasiekti savo peilį, bet jam kliudė tinklo akys. Jis nebuvo nei milžiniška pabaisa, nei krauju permirkęs Pamišėlis Kirvis; tik storulis vyras, vilkintis juodos vilnos drabužiais, juodu kailiu, juoda oda ir juodais šarvais.

— Jis juodasis brolis, — pasakė Branas. — Mira, jis iš Nakties sargybos.

— Hodoras? — nustebęs Hodoras žemai pritūpė apžiūrėti tinkle įsipainiojusio vyro. — Hodoras! — vėl šūktelėjo jis.

— Taip, iš Nakties sargybos. — Storulis tebepūtavo nelyginant kalvio dumplės. — Esu Nakties sargybos brolis. — Jam į pasmakrę buvo įsirėžusi tinklo virvė ir atlošusi galvą, o kitos virvės spaudė skruostus. — Aš varnas, prašau… Paleiskite mane iš to tinklo.

Bet Branas staiga sudvejojo.

— Ar tu triakis varnas? — Tai ne triakė varna.

— Nemanau. — Storulis užvertė akis, bet tos akys buvo tik dvi. — Aš tiesiog Semas. Semvelis Tarlis. Paleiskite mane, man skauda. — Ir jis vėl ėmė blaškytis.

Mira nepatenkinta suniurnėjo.

— Liaukis draskytis. Jei suplėšysi man tinklą, vėl įmesiu tave į šulinį. Gulėk ramiai ir aš tave išnarpliosiu.

— Kas tu? — paklausė Džodženas merginos su kūdikiu.

— Džilė, — atsakė ji. — O jis — Semas. Nenorėjome jūsų išgąsdinti.

Ji ėmė sūpuoti kūdikį, kažką jam murmėti ir pagaliau mažylis liovėsi verkęs.

Mira išvadavo iš tinklo storulį brolį. Džodženas nuėjo prie šulinio ir žvilgtelėjo žemyn.

— Iš kur judu atėjote?

— Iš Krasterio pilies, — pasakė mergina. — Ar tu esi tas?

Džodženas atsisuko į ją.

— Kaip suprasti, tas?

— Jis sakė, kad Semas ne vienas, — paaiškino Džilė. — Sakė, kad yra dar kai kas. Tas, kurio jis buvo siųstas surasti.

— Kas taip sakė? — paklausė Branas.

— Šaltarankis, — tyliai tarė Džilė.

Mira pakėlė vieną tinklo galą, ir storulis šiaip taip atsisėdo. Branas matė, kad jis dreba ir vis dar sunkiai šnopuoja.

— Jis sakė, kad rasime žmonių, — pūtuodamas įsiterpė jis. — Žmonių. Pilyje. Tik nežinojau, kad būsite prie pat šulinio laiptų. Nežinojau, kad užmesite ant manęs tinklą ir ietimi dursite į pilvą. — Juoda pirštine apmauta ranka jis palietė sau pilvą. — Ar bėga kraujas? Aš pats nematau.

— Aš tik bakstelėjau, kad parvirstum, — tarė Mira. — Leisk, pažiūrėsiu. — Priklaupusi ji apčiupinėjo Semui bambą. — Juk tu su šarvais. Mano ieties galas tau net odos nepalietė.

— Bet vis tiek skaudėjo, — pasiskundė Semas.

— Ar tu tikrai Nakties sargybos brolis? — pasiteiravo Branas.

Storulis linktelėjo ir jo pagurklis suliulėjo. Jo oda atrodė blyški ir nukarusi.

— Aš tik tarnas. Rūpinausi lordo Mormonto varnais. — Akimirką atrodė, kad jis tuoj apsiverks. — Bet Kumštyje juos praradau. Tai buvo mano kaltė. Be to, per mane ir pasiklydome. Net negebėjau rasti Sienos. Ji šimto lygų ilgio ir septynių šimtų pėdų aukščio, o aš negalėjau jos rasti!

— Na, dabar jau radai, — gūžtelėjo Mira. — Kelk sėdynę nuo grindų, noriu atgauti savo tinklą.

— Kaip tu perkopei per Sieną? — Semui nerangiai stojantis paklausė Džodženas. — Ar šulinys veda į požeminę upę, ar iš ten atėjote? Jūs nė nesušlapę…

— Ten yra vartai, — paaiškino storulis Semas. — Slapti vartai, tokie pat seni kaip ir Siena. Jis pavadino juos „Juodaisiais vartais“.

Ridai susižvalgė.

— Ir mes šulinio dugne rasime tuos vartus? — pasiteiravo Džodženas.

Semas papurtė galvą.

— Jūs nerasite. O jei ir rasite, jie neatsivers. Jums — ne. Tai Juodieji vartai. — Semas timptelėjo savo nuspurusią juodos vilnos rankovę. — Jis sakė, kad juos atidaryti gali tik Nakties sargybos vyras. Prisiekęs, priesaikos žodžius ištaręs brolis.

— „Jis sakė“? — Džodženas susiraukė. — Tas… Šaltarankis?

— Tai nėra tikrasis jo vardas, — supdama kūdikį tarė Džilė. — Tik mudu su Semu jį taip praminėme. Jo rankos buvo šaltos kaip ledas, bet jis, jis ir jo krankliai, išgelbėjo mus nuo numirėlių. Jis pasisodino mus ant briedžio ir atnešė čia.

— Ant briedžio? — net išsižiojo iš nuostabos Branas.

— Ant briedžio? — suglumusi paklausė Mira.

— Jo krankliai? — paklausė Džodženas.

— Hodoras? — pridūrė Hodoras.

— Ar jis buvo žalias? — parūpo Branui. — Ir su ragais?

Storulis suglumo.

— Kas? Briedis?

— Šaltarankis, — nekantriai pasakė Branas. — Senoji auklė pasakodavo, kad ant briedžių joja žali žmonės. Ir kartais jie ant galvos turi ragus.

— Jis nebuvo žalias. Vilkėjo juodus drabužius kaip Nakties sargybos vyras, tik atrodė išbalęs kaip numirėlis, o jo rankos buvo tokios šaltos, kad iš pradžių išsigandau. Bet numirėlių akys žydros, be to, jie neturi liežuvių arba yra pamiršę, kaip jais naudotis. — Storulis atsisuko į Džodženą. — Jis mūsų lauks. Reikia eiti. Ar turite šiltesnių drabužių? Prie Juodųjų vartų šalta, o anapus Sienos — dar šalčiau. Jūs…

— Kodėl jis neatėjo kartu su tavimi? — Mira mostelėjo į Džilę ir jos kūdikį. — Kodėl judu atėjot, o jis — ne? Kodėl ir jo neįvedei pro Juoduosius vartus?

— Jis… Jis negali.

— Kodėl?

— Siena. Jis sakė, jog Siena — toli gražu ne vien ledas ir akmuo. Ji apipinta burtais… senais ir galingai veikiančiais. Jis negali pereiti per Sieną.

Ir tada pilies virtuvėje įsiviešpatavo tyla. Branas girdėjo švelniai spragsint degančias malkas, naktį vėjo nešiojamus lapus, laibo, mėnulio siekiančio burtmedžio girgždėjimą. Už vartų gyvena pabaisos, milžinai ir guliai, prisiminė jis sakius Senąją auklę, bet, kol Siena tvirta ir tebestovi, jie negali per ją pereiti. Tad eik miegoti, mano mažasis Brandonai, mano berniuk. Ir nebijok. Čia pabaisų nėra.

— Esi siųstas atvesti ne manęs, — tarė Džodženas Ridas storuliui, suteptais ir duksliais juodais drabužiais apsirengusiam Semui. — Jo.

— Hm… — Semas sutrikęs pažvelgė į Braną. Ir tikriausiai tik tuomet suvokė, kad berniukas luošas. — Aš ne… Nesu toks stiprus, kad galėčiau tave nešti, aš…

— Hodoras mane neš. — Branas dūrė pirštu į savo pintinę. — Keliauju joje, Hodorui ant nugaros.

Semas spoksojo į jį.

— Tu esi Jono Snou brolis. Tas, kuris nukrito…

— Ne, — paprieštaravo Džodženas. — Tas berniukas mirė.

— Nesakyk, — įspėjo Branas. — Prašau…

Semas, rodos, trumpam sutriko, bet paskui tarė:

— Aš… galiu išsaugoti paslaptį. Ir Džilė gali. — Kai Semas į ją pažvelgė, mergina linktelėjo. — Jonas… Jonas irgi buvo mano brolis. Geriausias mano kada nors turėtas draugas, bet jiedu su Korinu Pusrankiu išėjo žvalgybon į Speigilčius ir negrįžo. Mes laukėme jo Kumštyje, kai… kai…

— Jonas čia, — pertraukė jį Branas. — Vasara jį matė. Jis buvo su tyržmogiais, bet tie nužudė žmogų, o tada Jonas šoko ant žirgo ir paspruko. Galvą dedu, jis grįžo į Juodąją pilį.

Išpūtęs akis, Semas įsistebeilijo į Mirą.

— Tu tikra, kad ten buvo Jonas? Matei jį?

— Aš vardu Mira, — šypsodamasi paaiškino Mira, — Vasara yra…

Nuo įlūžusio virtuvės kupolo atsiskyrė šešėlis ir per mėnesienos metamą šviesą dryktelėjo žemyn. Net sužeista koja vilkas nušoko grakščiai ir lengvai kaip krentanti snaigė. Džilė išgąstingai aiktelėjo ir taip stipriai priglaudė prie krūtinės kūdikį, kad jis vėl ėmė verkti.

— Jis nieko bloga tau nepadarys, — patikino Branas. — Tai Vasara.

— Jonas sakė, kad jūs visi turėjote po vilką. — Semas nusitraukė pirštinę. — Pažįstu Vaiduoklį.

Ir jis ištiesė drebančią ranką, baltus, putlius ir storus kaip dešrelės pirštus. Vasara priėjo arčiau, pauostė juos ir lyžtelėjo.

Ir tada Branas apsisprendė.

— Eisime su juo, — pareiškė jis.

— Visi? — Semą ši žinia, rodos, nustebino.

Mira pataršė Branui plaukus.

— Jis — mūsų princas.

Vasara uostinėdama apsuko ratą aplink šulinio rentinį. Tada stabtelėjo ant pirmos laiptų pakopos ir atsisukęs pažvelgė į Braną. Jis nori eiti.

— Ar Džilė bus saugi, jei paliksiu ją čia, kol grįšiu? — paklausė jų Semas.

— Turėtų būti, — patikino Mira. — Mielai pakviesime ją prie savo laužo.

Džodženas pridūrė:

— Pilyje nieko nėra.

Džilė apsižvalgė.

— Krasteris pasakodavo mums legendas apie pilis, bet niekada nemaniau, kad jos tokios didelės.

Čia tik virtuvė. Branas pagalvojo, kažin, ką ji pasakytų, jei kada nors pamatytų Vinterfelą.

Kol susirinko mantą ir įkėlė Braną į pintinę ant Hodoro nugaros, praėjo kelios minutės. Kai susiruošė keliauti, Džilė sėdėjo prie laužo ir žindė kūdikį.

— Tu grįši manęs pasiimti? — paklausė ji Semo.

— Kai tik galėsiu, — pažadėjo jis. — Tada eisime kur nors, kur šilta.

Išgirdęs šiuos žodžius, Branas susimąstė, ką jis daro. Ar aš kada nors atsidursiu ten, kur šilta?

— Aš eisiu pirmas, nes žinau kelią. — Semas stabtelėjo ant viršutinės laiptų pakopos. — Čia tiek daug laiptelių… — atsiduso jis, prieš pradėdamas leistis.

Paskui jį sekė Džodženas, tada Vasara ir Hodoras su Branu ant nugaros. Mira traukė paskutinė, nešina ietimi ir tinklu.

Lipti teko ilgai. Šulinio viršus buvo užlietas mėnesienos šviesos, bet sulig kiekvienu įveiktu laiptų ratu ta šviesa blanko ir blėso. Nuo drėgnų akmenų atsimušė jų žingsnių aidas ir vandens teškenimas tolydžio garsėjo.

— Gal reikėjo pasiimti deglus? — tarė Džodženas.

— Jūsų akys pripras prie tamsos, — nuramino jį Semas. — Viena ranka remkitės į sieną ir nepargriūsite.

Su kiekvienu vingiu šulinyje darėsi vis tamsiau ir šalčiau. Kai Branas pagaliau pakėlė galvą norėdamas pažvelgti į šviesą, šulinio rentinys atrodė ne didesnis už mėnesieną.

— Hodoras… — sušnabždėjo Hodoras.

„Hodorashodorashodorashodorashodorashodoras“, — aidu atsiliepė šulinys. Rodės, vanduo teška jau arti, bet pažvelgęs žemyn Branas pamatė vien tamsą.

Dar po poros posūkių Semas staiga sustojo. Jis buvo per ketvirtį šulinio laiptų rato nuo Brano bei Hodoro ir šešiomis pėdomis žemiau, tačiau Branas vos ne vos jį įžiūrėjo. Užtat matė duris. Semas vadino jas „Juodaisiais vartais“, bet tos durys visai nebuvo juodos. Tai buvo baltas burtmedis su veidu.

Nuo medžio sklido balsvas švytėjimas, primenantis mėnesieną, bet toks blyškus, kad, be durų, rodos, neapšvietė nieko, net priešais stovinčio Semo. Veidas buvo senas ir išblyškęs, išvagotas raukšlių ir suvytęs. Atrodo lyg miręs. Burna buvo sučiaupta, akys užmerktos; skruostai įdubę, kakta raukšlėta, o pasmakrėje karojo žievė. Jei žmogus galėtų gyventi tūkstantį metų ir nemirti, o tiesiog senti, jo veidas tikriausiai taip ir atrodytų.

Durys atsimerkė.

Akys irgi buvo baltos ir nieko nematė.

— Kas esi? — paklausė durys, o šulinys vėl atsiliepė aidu: „Kas esi, kas esi, kas esi?“

— Aš esu kalavijas tamsoje, — atsakė Semvelis Tarlis. — Sienų sergėtojas. Esu šaltį tirpdanti ugnis, aušrą nešanti šviesa, miegančius žadinantis ragas. Aš esu skydas, saugantis žmonių karalystę.

— Tada eik, — tarė durys.

Durų lūpos prasiskyrė, jos vėrėsi vis plačiau ir plačiau, kol iš veido neliko nieko, tik didžiulė išžiota burna su raukšlėmis aplinkui. Semas pasitraukė ir mostelėjo Džodženui, kad eitų pirmas. Paskui jį uosdama kelią išėjo Vasara, o tada atėjo Brano eilė. Hodoras pasilenkė, bet per menkai. Viršutinė durų lūpa švelniai brūkštelėjo Branui per viršugalvį, jam ant galvos užtiško vandens lašas ir nusirito per nosį. Jis buvo keistai šiltas ir sūrus kaip ašara.

Daneiris

Mirinas buvo vos ne didesnis kaip Astaporas ir Junkajus kartu sudėti. Kaip ir jo miestai-broliai, jis buvo pastatytas iš plytų, bet Astaporo plytos buvo raudonos, Junkajaus — geltonos, o Mirino — įvairių spalvų. Jo sienos buvo aukštesnės už Junkajaus ir geresnės būklės, nusagstytos bastionais ir kiekviename kampe sutvirtintos galingais gynybiniais bokštais. Už jų, milžiniška dangaus fone, buvo matyti viršūnė Didžiosios Piramidės, — didžiulio, aštuonių šimtų pėdų aukščio statinio su bronzine harpijos statula ant viršaus.

— Harpija — bailus padaras, — ją pamatęs tarė Darijus Naharis. — Ji turi moters širdį ir vištos kojas. Nenuostabu, kad jos sūnūs slepiasi už šių sienų.

Bet karžygys nesislėpė. Jis išjojo pro vartus vilkėdamas žvyninius, iš vario ir juodojo gintaro pagamintus šarvus, raitas ant šyvio, kurio dryžuoti, rožinės ir baltos spalvos apsauginiai šarvai derėjo prie karžygiui už nugaros besiplaikstančio šilkinio apsiausto. Rankoje jis laikė keturiolikos pėdų ilgio ietį, apvyniotą rožine ir balta medžiaga, be to, jo plaukai buvo sušukuoti, sušiaušti ir sutepti laku taip, kad atrodė kaip sukti avino ragai. Jis jodinėjo pirmyn atgal palei spalvingas mūro sienas, mesdamas iššūkį miestą apgulusiam priešui ir ragindamas atsiųsti savo galiūną, kuris susikautų su juo dvikovoje.

Ištikimieji jos raiteliai taip nerimavo ir veržėsi su juo susikauti, kad vos nesusimušė tarpusavyje.

— Mano kraujo broliai, — tarė jiems Dani, — jūsų vieta čia, greta manęs. Šis vyras — viso labo zirzianti musė. Nekreipkite į jį dėmesio, jis netrukus nujos.

Agas, Džogas ir Racharas buvo narsūs kariai, bet jauni ir per daug brangūs, kad būtų galima rizikuoti jų galvomis. Jie neleido subyrėti jos chalasarui, be to, buvo geriausi žvalgai.

— Išmintingai pasielgei, — tarė seras Džora, jiems žvelgiant pro priekinius palapinės atvartus. — Tegul tas kvailys jodinėja pirmyn atgal ir šūkauja, kol jam žirgas apšlubs. Jis mums nė kiek nekenkia.

— Kenkia, — primygtinai įsiterpė Arstanas Žilabarzdis. — Karai laimimi ne vien kalavijais ir ietimis, sere. Gali susiremti dvi vienodo stiprumo kariuomenės, bet viena neišlaikys ir spruks, o kita liks, kur buvusi. Šis karys žadina saviškių širdyse drąsą, o mūsiškių karių širdyse sėja abejonės sėklą.

Seras Džora prunkštelėjo.

— O jei mūsų karžygys pralaimės dvikovą, kokia sėkla tada bus pasėta?

— Vyras, bijantis mūšio, pergalių nepasieks, sere.

— Kalbame ne apie mūšį. Net jei tas kvailys bus išmestas iš balno, Mirino vartai neatsivers. Kam tuščiai rizikuoti kario gyvybe?

— Sakyčiau, kad ne tuščiai, o dėl garbės.

— Išgirdau iki valiai, — nutraukė juos Dani.

Ir be šių rietenų rūpesčių jai buvo iki kaklo. Mirino miestas kėlė daug rimtesnių pavojų, nei vienas rožine ir balta spalva apsitaisęs ir įžeidimais besisvaidantis kareiva, ir ji negalėjo leisti, kad nors blaškytų dėmesį. Užėmusi Junkajų, ji turėjo didesnę nei aštuoniasdešimties tūkstančių vyrų kariuomenę, bet vos ketvirta jos dalis buvo tikri kariai. O visi kiti… na, seras Džora juos vadino kojas turinčiomis burnomis, be to, netrukus jie pradės badauti.

Didieji Mirino šeimininkai pasitraukė prieš ateinant Dani nusiėmę derlių ir sudeginę viską, ko negalėjo nuimti. Kiekviename žingsnyje ją pasitiko pelenais paleisti laukai ir užnuodyti šaltiniai. O blogiausia, kad miriniečiai palei visą jūros pakrante nuo Junkajaus einantį kelią, prie kiekvieno mylias žyminčio stulpo, vinimis prikalė po vergą vaiką, prikalė juos dar gyvus, išvirtusiais ir kabančiais viduriais, vieną ranką visuomet ištiesusius ir rodančius kelią į Miriną. Daneiris kariuomenės avangardui vadovavęs Darijus liepė nuimti vaikų lavonus, kol Dani jų nepamatė, bet, kai tik jai pranešė šią žinią, ji uždraudė Darijui taip elgtis.

— Aš juos pamatysiu, — tarė ji, — pažvelgsiu į kiekvieną, suskaičiuosiu ir įsidėmėsiu jų veidus. Ir to nepamiršiu.

Kol jie pasiekė Miriną, įsikūrusį ant druskingo kranto prie jūros, Daneiris suskaičiavo jų šimtą ir šešiasdešimt tris.

Užimsiu šį miestą, tyliai prisiekė ji sau.

Rožine ir balta spalva pasipuošęs karžygys visą valandą tyčiojosi iš miestą apgulusių karių, šaipėsi iš jų vyriškumo, motinų, žmonų ir dievų. Mirino gynėjai garsiais šūksniais pritarė jam nuo miesto gynybinių sienų.

— Jis vardu Oznakas Zo Palas, — pasakė Daneiris į karo tarybos posėdį atvykęs Rudasis Benas Plumas. Jis buvo naujasis Antrųjų Sūnų vadas, išrinktas balsavus jo ginklo broliams, samdomiems kalavijuočiams. — Kadaise, prieš prisidėdamas prie Antrųjų Sūnų, buvau jo dėdės asmens sargybinis. Didieji šeimininkai, tai bent riebių musių lervų gauja! Moterys nebuvo tokios blogos, bet jei žvilgtelėdavai ne į tą ir netinkamu laiku, sumokėdavai mirtimi. Pažinojau tokį vyrą, vardu Skarbas, kuriam Oznakas išpjovė kepenis. Jis tvirtino gynęs moters garbę, pareiškė, girdi, Skarbas žvilgsniu ją prievartavęs. Pasakykit man, kaip išprievartauti bobą žvilgsniu? Bet jo dėdė — turtingiausias Mirino vyras, o jo tėvas vadovauja miesto sargybai, tad, kol manęs nenužudė, man teko sprukti kaip žiurkei.

Jie matė, kaip Oznakas Zo Palas nulipo nuo šyvio, prasiskleidė drabužius, išsitraukė penį ir nukreipė šlapimo srovę į alyvmedžių giraitę, kur tarp sudegintų medžių stovėjo auksinė Daneiris palapinė. Jam tebesišlapinant prijojo Darijus Naharis, laikydamas rankoje arachą.

— Gal nupjauti tą daiktą ir sugrūsti jam į burną, tavo malonybe?

Pro mėlyną dvišakę barzdą jo dantys spindėjo auksu.

— Noriu gauti jo miestą, o ne jo niekingą vyriškumą.

Tačiau Dani vis labiau pyko. Jei ir toliau nekreipsiu dėmesio į tai, kas čia vyksta, mano žmonės ims manyti, kad esu silpna. Tik… ką jai pasiųsti? Darijaus jai reikėjo taip pat kaip ir kraujo raitelių. Be išsipusčiusio tirošio ji neturėjo įtakos Audrašaukliams, kurių dauguma buvo Prendalio Na Gezno ir Seiloro Plikio šalininkai.

O nuo aukštų Mirino gynybinių sienų patyčios liejosi dar garsiau, dabar jau keli šimtai miesto gynėjų, pasekę karžygio pavyzdžiu, šlapinosi nuo tvirtovės pylimo, norėdami parodyti savo panieką miestą apsiautusiai kariuomenei. Jie telžia ant vergų norėdami pasakyti, kad mūsų visai nebijo, pagalvojo ji. Ir niekada nedrįstų taip elgtis, jei už vartų stovėtų dotrakių chalasaras.

— Į tokį iššūkį reikia atsakyti, — vėl tarė Arstanas.

— Atsakysime, — linktelėjo Dani, o karžygys tuo metu įsikišo penį atgal. — Pasakyk Stipruoliui Belvasui, kad man jo reikia.

Stambų rudaodį eunuchą jie rado sėdintį Daneiris palapinės šešėlyje ir valgantį dešrą. Trimis kąsniais ją pabaigęs, jis į kelnes nusibraukė taukuotus pirštus ir pasiuntė Arstaną Žilabarzdį atnešti jo ginklo. Pagyvenęs ginklanešys kas vakarą galąsdavo Belvaso arachą ir įtrindavo jo geležtę rausvu aliejumi.

Kai Žilabarzdis atnešė kardą, Stipruolis Belvasas prisimerkęs pažvelgė išilgai jo ašmenų, suniurnėjo, įsikišo jį į odines makštis ir prisijuosė kardasaitį. Arstanas atnešė jam ir skydą: plieninį, už lėkštę ne didesnį diską, kurį eunuchas grybštelėjo laisva plaštaka, o ne pasiėmė užkišęs rankos dilbį už jo diržo, kaip buvo įprasta Vesterose.

— Paieškok kepenų ir svogūnų, Žilabarzdi, — pasakė Belvasas. — Man jų reikės ne dabar, o vėliau. Žudydamas Stipruolis Belvasas labai išalksta.

Ir, nelaukęs atsakymo, iš alyvų giraitės nerangiai nupėdino link Oznako Zo Palo.

— Kodėl pasiuntei būtent jį, chalise? — paklausė Racharas. — Jis storas ir kvailas.

— Šiame mieste, kovų duobėse, Stipruolis Belvasas buvo vergas. Jei kilmingasis Oznakas žus nuo tokio priešininko rankos, didiesiems šeimininkams bus didžiulė gėda, o jei nugalės… na, tai bus menka pergalė tokiam kilmingam vyrui ir Mirino miestas negalės ja didžiuotis.

Be to, kitaip nei seras Džora, Darijus, Rudasis Benas ir trys jos kraujo raiteliai, eunuchas jokiam kariuomenės būriui nevadovavo, mūšių neplanavo ir nebuvo jos patarėjas. Jis nieko neveikia, tik valgo, giriasi ir šaukia ant Arstano. Be Belvaso Daneiris galėjo nesunkiai apsieiti. Be to, pats laikas buvo įsitikinti, kokį sergėtoją magistras Ilyrijus jai atsiuntė.

Kai miestą apsiautę kariai pamatė Belvasą nerangiai einant link gynybinių sienų, per jų gretas nuvilnijo susijaudinimo šurmulys, o nuo Mirino sienų ir bokštų pasipylė šūksniai ir įžeidimai. Oznakas Zo Palas vėl sėdo ant žirgo ir, laikydamas ietį stačią, laukė. Žirgas nekantriai purtė galvą ir kanopa kasė smėlingą žemę. Kad ir koks stambus buvo, šalia raito karžygio eunuchas vis tiek atrodė menkas.

— Tikras riteris nuliptų nuo žirgo, — tarė Arstanas.

Oznakas Zo Palas nuleido ietį ir puolė.

Plačiai išsižergęs Belvasas sustojo. Vienoje rankoje jis laikė nedidelį apvalų skydą, kitoje — lenktą, Arstano taip rūpestingai išgaląstą arachą. Jo storas rudas pilvas ir įdubusi krūtinė buvo nuogi, tik ant juosmens užrišta geltona juosta, be to, Belvasas nedėvėjo šarvų, buvo apsivilkęs vien odinę, kniedėmis nusagstytą liemenę — tokią juokingai mažą, kad jos skvernai net nedengė spenelių.

— Mums reikėjo apvilkti jam šarvinius marškinius, — staiga sunerimusi tarė Dani.

— Su šarviniais marškiniais jis nebūtų toks vikrus, — paprieštaravo seras Džora. — Kautynių duobėse jie šarvų nedėvi. Minia susirenka pamatyti kraujo.

Po šuoliuojančio šyvio kanopomis pakilo dulkės. Oznakas lėkė prie Stipruolio Belvaso, o jam už nugaros vėjyje plaikstėsi dryžuotas apsiaustas. Rodos, šūksniais jį ragino visas Mirinas. Palyginti su jais, apgulėjų drąsinamieji šauksmai buvo gana skysti; jos Grynuoliai stovėjo išsirikiavę gretomis, tylūs ir žvelgė suakmenėjusiais veidais. Rodės, kad Belvasas taip pat suakmenėjo. Jis stovėjo žirgui ant kelio su liemene, standžiai aptempusia jo nugarą. Oznako ietis buvo nukreipta jam į krūtinę. Šviesus plieninis ieties antgalis tviskėjo saulėje. Jį persmeigs ietis, pagalvojo Dani, bet… eunuchas staiga pasisuko šonu. Ir po akimirkos raitelis pro jį prašoko, apsigręžė ir vėl pakėlė ietį. Belvasas nei krustelėjo, nei mėgino jam smogti. Ant gynybinių sienų užsilipę miriniečiai rėkė dar garsiau.

— Ką jis daro? — paklausė Dani.

— Dovanoja miniai reginį, — paaiškino seras Džora.

Oznakas plačiu ratu apjojo Belvasą, tada pentinais paragino žirgą ir puolė vėl. Belvasas vėl laukė, paskui pasisuko ir nustūmė ieties smaigalį į šoną. Raitelis vėl pralėkė pro šalį, ir tada Daneiris išgirdo per lygumą ritantis griausmingą eunucho juoką.

— Ietis per ilga, — tarė seras Džora. — Belvasui nieko daugiau nereikia daryti, tik vengti jos smaigalio. Užuot mėginęs jį persmeigti, tas kvailys turėtų leisti žirgą tiesiai ant Belvaso.

Oznakas Zo Palas puolė trečią kartą ir dabar Dani jau aiškiai matė, kad jis joja šalia Belvaso, kaip įprasta Vesteroso riteriui, artėjančiam prie priešininko per turnyrą, o ne tiesiai į jį, kaip įprasta priešą puolantiems dotrakiams. Lygi žemė leido puolančiajam gerai įsibėgėti, bet ir eunuchui buvo lengva išsisukti nuo keturiolikos pėdų ilgio ieties.

Šį kartą rožinis ir baltas Mirino karžygys mėgino sulaukti tinkamos akimirkos ir paskutinę sekundę pakreipė ietį, norėdamas užklupti Stipruolį Belvasą besisukantį. Bet eunuchas to tikėjosi ir šį kartą, užuot atšokęs į šalį, žemai pritūpė. Ietis pranėrė virš galvos jo nekliudžiusi. Ir staiga Belvasas ėmė ristis ir plačiai mostelėjo aštriu kaip skustuvas, spindinčiu arachu. Ašmenims brūkštelėjus per kojas žirgas sužvingo, paskui suklupo, o karžygys iškrito iš balno.

Ant Mirino mūro sienų staiga įsiviešpatavo tyla. Dabar Dani žmonės džiūgavo ir laidė gerkles.

Palikęs žirgą, Oznakas pašoko ir, prieš Stipruoliui Belvasui puolant, spėjo išsitraukti kalaviją. Sužvangėjo plienas — taip greitai ir įnirtingai, kad Dani nespėjo sekti smūgių. Bet, vos dešimtį kartų sutvinksėjus širdžiai, Belvaso krūtinė jau plūdo krauju nuo drykstelėjimo po krūtimis, o Oznakui Zo Palui aracho ašmenys įsirėžė tiesiai tarp avino ragų. Eunuchas trūktelėjęs ištraukė kardą ir trimis galingais kirčiais per kaklą atskyrė karžygio galvą nuo kūno. Tada aukštai ją iškėlė, kad miriniečiai matytų, švystelėjo link miesto vartų ir ši šokinėdama nusirito per smėlį.

— Štai ir po Mirino karžygio, — juokdamasis pasakė Darijus.

— Beprasmė pergalė, — įspėjo Dani seras Džora. — Žudydami Mirino gynėjus po vieną miesto neužimsime.

— Ne, — sutiko Daneiris, — bet aš patenkinta, kad sudorojome šitą.

Ant sienų stovintys miesto gynėjai ėmė šaudyti į Belvasą iš arbaletų, bet strėlės jo nepasiekdavo arba nuslysdavo žeme nepadarydamos jokios žalos. Eunuchas atsuko nugarą plieninių smaigalių lietui, nusimovė kelnes, atsitūpė ir nusilengvino ant miesto. Tada nusivalė užpakalį dryžuotu Oznako apsiaustu, neskubėdamas apkraustė nukautą priešininką, nutraukė mirtinai sužeisto žirgo kančias ir sunkiais žingsniais grįžo į alyvmedžių giraitę.

Kai Belvasas parėjo į stovyklą, miestą apsiautę kariai sutiko jį triukšmingais sveikinimais. Dani dotrakiai džiūgaudami ūkavo ir rėkė, o Grynuoliai garsiai žvangino ietimis į skydus.

— Puikiai padirbėta, — pagyrė jį seras Džora.

Rudasis Benas švystelėjo jam nunokusią slyvą ir tarė:

— Saldus vaisius už saldžią pergalę.

Jį pagyrė net dotrakių kambarinės.

— Įpintume tau į plaukus varpelį, Stipruoli Belvasai, — pasakė Džiki, — bet tu neturi plaukų.

— Stipruoliui Belvasui žvangančių varpelių nereikia. — Keturiais dideliais kąsniais eunuchas suvalgė Rudojo Beno duotą slyvą ir numetė šalin kauliuką. — Stipruoliui Belvasui reikia kepenų ir svogūnų.

— Tuoj gausi, — pažadėjo Dani. — Stipruolis Belvasas sužeistas.

Jo pilvas buvo raudonas nuo kraujo, tekančio iš didokos plėštinės žaizdos tarp krūtų.

— Menkniekis. Kiekvienam vyrui leidžiu įpjauti prieš jį nužudydamas. — Jis pasitapšnojo kruviną pilvą. — Suskaičiuok randus ir žinosi, kiek jų Stipruolis Belvasas nukirto.

Bet Dani prarado panašiai sužeistą chalą Drogą ir nebuvo linkusi į šią žaizdą numoti ranka. Ji pasiuntė Misandėją atvesti vieno Junkajuje išlaisvinto vergo, garsėjančio gydymo meno išmanymu. Belvasas rėkė ir skundėsi, bet Dani jį išbarė, išvadino dideliu narsiu kūdikiu ir pagaliau jis leido, kad gydytojas actu sustabdytų kraujavimą iš žaizdos, susiūtų ją ir aprištų krūtinę verdančiame vyne pamirkytais lino tvarsčiais. Tik tada ji nusivedė savo kapitonus ir kariuomenės vadus į palapinę ir paprašė jų patarimo.

— Turiu užimti šį miestą, — pareiškė jiems Daneiris, sukryžiavusi kojas sėdėdama ant pagalvių krūvos, iš abiejų pusių apsupta drakonų. Iri ir Džiki pilstė vyną. — Jo grūdų aruodai pilni kaip akis. Ant piramidžių terasų auga figos, datulės ir alyvuogės, o rūsiuose suslėpta daugybė statinaičių sūdytos žuvies ir rūkytos mėsos.

— Ir didelės skrynios aukso, sidabro bei brangakmenių, — priminė jiems Darijus. — Nepamirškime brangakmenių.

— Apžiūrėjau į sausumą išeinančias sienas, bet silpnos vietos neradau, — tarė seras Mormontas. — Jei turėtume daugiau laiko, galėtume pasikasti po bokštu ir pasirūpinti tuneliu, tik… ką kasdami valgysime? Mes beveik nebeturime atsargų.

— Į sausumą išeinančios sienos neturi silpnos vietos? — paklausė Dani. Mirinas dunksojo ant smėlio ir akmens iškyšos toje vietoje, kur nesraunūs, rudi Skahazadano vandenys tekėjo į Vergų įlanką. Šiaurinė miesto siena ėjo upės pakrante, o vakarinė — palei įlankos krantą. — Ar tai reiškia, kad galėtume pulti iš upės arba jūros?

— Su trimis laivais? Būtų gerai turėti čia kapitoną Grolėjų, kad jis gerai apžiūrėtų palei upę einančią sieną, bet, kol ji netrupa, tai tereiškia mirtį vandenyje.

— O jei pastatytume apgulties bokštus? Mano brolis Viseiris apie juos pasakodavo, žinau, jog tokius galima pastatyti.

— Iš medžio, tavo malonybe, — tarė seras Džora. — Vergų pirkliai sudegino visus medžius dvidešimties lygų spinduliu. Neturėdami medžių, neturėsime nei katapultų miesto sienoms pramušti, nei kopėčių joms perlipti, nei apgulties bokštų, nei vėžlių, nei taranų. Žinoma, galime pulti vartus su kirviais, bet…

— Ar matėte virš vartų jų iškeltas bronzines galvas? — įsiterpė Rudasis Benas Plumas. — Kelias eiles harpijos galvų pražiotomis burnomis? Iš tų burnų miriniečiai ims lieti aliejų ir iškeps kirviais ginkluotus karius ten, kur jie stovės.

Darijus Naharis šyptelėjo Pilkajam Kirminui.

— Gal Grynuoliai imtųsi kirvių? Girdėjau, kad verdantis aliejus jums kaip šilta vonia.

— Klysti. — Pilkasis Kirminas jam šypsena neatsakė. — Šie nejaučia deginimo kaip paprasti žmonės, bet toks aliejus akina ir žudo. Tačiau Grynuoliai mirti nebijo. Duokite šiems taranus ir mes išlaušime tuos vartus arba žūsime mėgindami tai padaryti.

— Jūs žūsite, — tarė Rudasis Benas.

Junkajuje, perimdamas vadovavimą Antriesiems Sūnums, jis tvirtino esąs senas, patyręs karys, dalyvavęs šimte mūšių. „Nors nepasakyčiau, kad visuose narsiai koviausi. Yra seni kariai ir narsūs kariai, bet nėra senų narsių karių“, — sakė jis. Dani suprato, kad tai tiesa.

Ji atsiduso.

— Grynuolių gyvybėmis nesišvaistysiu, Pilkasis Kirmine. Galbūt galėtume paimti miestą badu?

Seras Džora gailiai žvilgtelėjo į Dani.

— Mes mirsime badu anksčiau už juos, tavo malonybe. Čia nėra nei maisto, nei pašaro mūsų mulams ir žirgams. Ir šios upės vanduo man nepatinka. Mirinas į Skahazadaną leidžia išmatas, o geriamą vandenį semia iš gilių šulinių. Jau gavome pranešimų, kad stovykloje sergama karštine, viduriuojama, o trys vyrai susirgo prakeikta cholera. Jei čia liksime, tokių ligonių bus daugiau. Vergai nuo žygio nusilpę.

— Išlaisvintieji, — pataisė jį Dani. — Jie jau ne vergai.

— Vergai ar ne vergai, bet jie alkani ir tuoj susirgs. Miestas turi daugiau maisto atsargų ir gero vandens nei mes, be to, jūra gali atsigabenti daugiau maisto. Trijų tavo laivų per mažai, kad užkirstų jiems kelią susisiekti su pasauliu ir upe, ir jūra.

— Ką tuomet patartum, sere Džora?

— Tau mano patarimas nepatiks.

— Vis tiek norėčiau jį išgirsti.

— Kaip nori. Siūlau palikti šį miestą. Negali išlaisvinti visų pasaulio vergų, chalise. Tavęs laukia karas Vesterose.

— Vesteroso nepamiršau. — Kartais Dani sapnuodavo tą legendinį kraštą, kurio niekada nebuvo mačiusi. — Bet jei leisiuosi taip lengvai nugalima senų Mirino plytų sienų, kaip paimsiu didžiąsias akmenines Vesteroso pilis?

— Taip, kaip jas paėmė Eigonas, — atsakė seras Džora, — ugnimi. Kol pasieksime Septynias Karalystes, užaugs tavo drakonai. Be to, ten turėsime apgulties bokštus ir svaidykles, viską, ko neturime čia. Bet… kelias per Ilgosios Vasaros šalis tolimas ir sunkus, be to, ten mūsų laukia pavojai, apie kuriuos nė nenumanome. Stabtelėjai Astapore nusipirkti karių, o ne pradėti karo. Savo ietis ir kalavijus pasaugok Septynioms Karalystėms, karaliene. Palik Miriną ir miriniečius ramybėje ir žygiuokime į vakarus, Pentoso link.

— Pralaimėjusi? — šiurkščiai paklausė Dani.

— Jei bailiai slepiasi už didžiulių sienų, tai jie bijo pralaimėjimo, chalise, — tarė ko Džogas.

Kiti ištikimieji jos kraujo raiteliai irgi taip manė.

— Mano kraujo broliai, — įsiterpė Racharas, — jei bailiai slepiasi ir degina maistą ir pašarą, didieji chalai turi ieškoti narsesnių priešų. Visi tai žino.

— Visi tai žino, — pakartojo Džiki, pilstydama vyną.

— Aš nežinau. — Dani labai vertino sero Džoros patarimus, bet palikti Miriną neužimtą… ne, šito ji negalėjo pakęsti. Ji negalėjo pamiršti prie mylias žyminčių stulpų prikaltų vaikų, paukščių, lesančių jų vidurius, į pakrantės kelią rodančių liesų ištiestų rankų. — Sere Džora, sakai, kad neturime maisto. Jei žygiuosiu į vakarus, kuo turėsiu maitinti savo išlaisvintus vergus?

— Neturėsi kuo jų maitinti. Man labai gaila, chalise. Jiems patiems teks kaip nors prasimaitinti arba mirti iš bado. Taip, žygio metu daugybė jų mirs. Sunku bus su tuo susitaikyti, tačiau išgelbėti jų nėra kaip. Mums reikia kuo greičiau palikti šią išdegintą vietovę.

Kirsdama Raudonąją dykumą Dani irgi nužymėjo savo nueitą kelią lavonais. Daugiau tokio vaizdo ji nenorėjo matyti.

— Ne, — tarė Daneiris. — Nesileisiu su savo žmonėmis į žygį, kuriame jie mirs. — Jie mano vaikai. — Turi būti koks nors kelias patekti į šį miestą.

— Žinau kelią. — Rudasis Benas Plumas paglostė savo margą, pražilusią barzdą. — Nuotekų tuneliai.

— Nuotekų tuneliai? Ką turi omenyje?

— Didžiulius mūrinius nuotekų tunelius, kuriais į Skahazadano upę plūsta miesto atmatos. Jais būrelis karių galėtų patekti į miestą. Skarbui netekus galvos, jais aš ir pasprukau iš Mirino. — Rudasis Benas susiraukė. — Bet tą dvoką ir dabar, rodos, užuodžiu. Kartais naktimis jį sapnuoju.

Seras Džora abejojo.

— Manau, išeiti tais tuneliais lengviau nei įeiti. Sakai, atmatos jais išteka į upę? Tai reikštų, kad tunelių angos — po pat miesto sienomis.

— Ir užtvertos geležinėmis grotomis, — pripažino Rudasis Benas, — bet vietomis jos visiškai surūdijusios, kitaip būčiau nuskendęs išmatose. Patekus vidun tektų ilgai bristi smarvėje ir visiškoje tamsoje per mūrinių tunelių labirintą, kuriame galima pasiklysti ir niekada nerasti išėjimo. Atmatos niekada nesiekia žemiau juosmens, o sprendžiant iš mano matytų žymių, kartais gali pakilti ir virš galvos. Be to, ten yra ir kitos bjaurasties. Didžiausių žiurkių, kokias tik esu matęs, ir dar baisesnių dalykų. Šlykščių…

Darijus Naharis nusijuokė.

— Tokių šlykščių kaip tu, išropojęs iš tų tunelių? Jei atsirastų toks kvailys, kuris sutiktų išmėginti šį kelią, visi Mirino vergų pirkliai užuostų jį tą pačią akimirką, kai jis pasirodytų mieste.

Rudasis Benas gūžtelėjęs tarė:

— Jos malonybė klausė, ar nėra kokio nors kelio patekti į miestą, tad jai ir pasakiau. Bet… Benas Plumas neketina vėl leistis į tuos atmatų tunelius, net jei už tai gautų visą Septynių Karalysčių auksą. Tačiau, jei yra kitų, norinčių pamėginti, tegul jie eina.

Agas, Džogas ir Pilkasis Kirminas vienu metu pravėrė burnas, bet Dani kilstelėjo ranką ir juos nutildė.

— Tie nuotekų tuneliai neatrodo labai daug žadantys. — Dani žinojo, kad, jei būtų įsakiusi, Pilkasis Kirminas savo Grynuolius tais tuneliais būtų vedęs; ištikimieji jos raiteliai irgi ten būtų ėję. Bet nei vieni, nei kiti tokiai užduočiai netiko. Dotrakiai buvo raiteliai, o stiprioji Grynuolių pusė buvo drausmė mūšio lauke. Ar galiu siųsti vyrus mirti tamsoje, kai viltis tokia menka? — Man dar reikia pagalvoti. Grįžkite prie savo pareigų.

Daneiris kapitonai nusilenkė ir paliko ją su kambarinėmis ir drakonais. Bet Rudajam Benui išeinant, Viserionas išskleidė balsvus sparnus ir atsainiai pliaukštelėjo jam per galvą. Vienu sparnu kepštelėjo samdomam kalavijuočiui veidą. Baltasis drakonas nerangiai nutūpė, viena koja pasirėmė į jo galvą, kita į petį, klyktelėjo ir vėl nuskrido.

— Tu jam patinki, Benai, — pasakė Dani.

— Galimas daiktas, — nusijuokė Rudasis Benas. — Ir aš turiu lašelį drakonų kraujo.

— Tu? — nustebusi paklausė Dani. Plumo gyslomis tekėjo trijų giminių kraujas ir jis buvo draugiškas, bet maišytas. Jo veidas buvo platus, oda rusva, nosis sulaužyta ir kumpa, o galva apaugusi švelniais žilais plaukais, be to, iš savo motinos dotrakės jis buvo paveldėjęs dideles, tamsias, migdolo formos akis. Jis tvirtino, girdi, jo giminėje yra buvę bravosiečių, žmonių iš Vasaros salų, ibeniečių, kohoriečių, dotrakių, dorniečių ir vesterosiečių, bet tik dabar Dani pirmą kartą išgirdo Rudąjį Beną turint ir Targarienų giminės kraujo. Ji įdėmiai jį nužvelgė ir paklausė: — Iš kur?

— Na, — paaiškino Rudasis Benas, — kadaise Saulėlydžio karalystėse buvo senasis Plumas, vedęs drakonų princesę. Šią istoriją man papasakojo senelė. Jis gyveno karaliaus Eigono laikais.

— Kurio karaliaus Eigono? — susidomėjo Daneiris. — Vesterosą valdė penki Eigonai.

Jos brolio sūnus būtų buvęs šeštasis, bet Grobiko vyrai trenkė jį galva į sieną.

— O jų buvo penki? Tai labai painu. Negaliu pasakyti, kuriam Eigonui valdant, mano karaliene. Bet tas senasis Plumas buvo lordas ir tais laikais, matyt, turėjo būti garsus vyras, apie kurį kalbėjo visa šalis. O svarbiausia, — meldžiu karalienę atleisti, — jo kotas buvo šešių pėdų ilgio.

Dani taip nusikvatojo, kad suskambo trys jos plaukuose įpinti varpeliai.

— Tikriausiai norėjai pasakyti „šešių colių“?

— Pėdų, — tvirtai pakartojo Rudasis Benas. — Jei tas daiktas būtų buvęs šešių colių, argi kas nors būtų norėjęs apie jį šnekėti, tavo malonybe?

Dani sukikeno lyg maža mergaitė.

— Ir tavo senelė tvirtina tikrai mačiusi tą nepaprastą vyrą?

— Ta senė niekada jo nematė. Jos gyslomis tekėjo ibeniečių ir kohoriečių kraujas, ji niekada nesilankė Vesterose, tad šią istoriją, matyt, bus jai papasakojęs mano senelis. Kažkoks dotrakis nužudė jį dar prieš man gimstant.

— O iš ko šią istoriją girdėjo tavo senelis?

— Manau, tai buvo viena iš sakmių, kurią jis, kaip sakoma, įtraukė su motinos pienu, — gūžtelėjęs paaiškino Rudasis Benas. — Bijau, kad tai ir viskas, ką žinau apie Eigoną nežinia kurį ir galingą senojo lordo Plumo vyriškumą. Geriau pažiūrėsiu, ką veikia Antrieji Sūnūs.

— Taip ir padaryk, — linktelėjo Dani.

Kai Rudasis Benas išėjo, ji vėl atsisėdo ant pagalvių.

— Jei būtum suaugęs, — kreipėsi ji į Drogoną, kasydama jam tarpuragį, — sėsčiau ant tavęs, perskrisčiau per sieną ir iš tos harpijos liktų tik nuodegos.

Bet turėjo praeiti dar ne vieneri metai, kol drakonai bus tinkami joti. O kai užaugs, kas jais jodinės? Drakonas turi tris galvas, o aš tik vieną. Ji prisiminė Darijų. Jei apskritai kada nors buvo toks vyras, kuris galėjo išprievartauti moterį žvilgsniu…

Žinoma, ji ir pati buvo šiek tiek kalta. Kai jos kapitonai susirinko į pasitarimą, Dani sugavo save slapta žvilgčiojant į tirošį, o kartais vakare prisimindavo jam šypsantis žybtelėjusį auksinį dantį. Dantį ir jo akis. Žydras akis. Žygiuojant iš Junkajaus, Darijus kiekvieną vakarą atėjęs su pranešimu atnešdavo jai gėlę arba kokio nors augalo šakelę, kaip pats sakydavo, kad ji geriau pažintų kraštą. Ožkarožių, tamsių rožių, laukinių mėtų, kraujažolių, viksvenių, smilgų, gudobelių, ugniažolių… Be to, jis nenorėjo, kad pamatyčiau nužudytus vaikus. Darijui nereikėjo to daryti, bet jis norėjo pasielgti kilniai. Darijus Naharis ją prajuokindavo, o serui Džorai niekuomet nepavykdavo to padaryti.

Dani pamėgino įsivaizduoti, koks būtų jausmas, jei leistų Darijui ją pabučiuoti, kaip kad laive leidosi pabučiuojama Džoros. Ta mintis sukėlė jai ir jaudulį, ir nerimą. Per daug rizikinga. Tirošis samdinys nebuvo doras vyras, ji ir pati tai suprato. Jis šypsojosi ir pokštavo, bet iš tiesų buvo pavojingas ir net žiaurus. Seiloras ir Prendalis vieną rytą prabudo būdami jo partneriai; o vakare Darijus jau atidavė jai jų galvas. Chalas Drogas irgi galėjo būti žiaurus ir nebuvo pasaulyje už jį pavojingesnio vyro. Ir Daneiris jį vis tiek pamilo. Ar galėčiau pamilti Darijų? Jei įsileisčiau jį į lovą, ką tai reikštų? Ar jis taptų viena iš drakono galvų? — Ji žinojo, kad seras Džora supyktų, tačiau pats sakė, kad ji turi turėti du vyrus. Gal turiu ištekėti už jų abiejų, ir tiek?

Tačiau tai buvo paikos mintys. Ji turėjo užimti miestą ir svajos apie bučinius ir žydras kažkokio samdomo kalavijuočio akis negalėjo jai padėti pramušti Mirino sienų. Mano gyslomis teka drakonų kraujas, priminė sau Dani. Jos mintys sukosi ratu nelyginant savo uodegą gaudanti žiurkė. Staiga ji pajuto, kad ankštoje palapinėje daugiau neištvers nė akimirkos. Noriu jausti į veidą pučiantį vėją ir užuosti jūrą.

— Misandėja! — šūktelėjo Daneiris. — Pabalnok mano Sidabrę. Ir savo žirgą.

Mažoji vertėja nusilenkė.

— Kaip tavo malonybė įsakys. Ar pakviesti ištikimuosius tavo raitelius, kad tave saugotų?

— Pasiimsime Arstaną. Neketinu joti už stovyklų.

Tarp savo vaikų priešų ji neturėjo. O senasis ginklanešys neplepės tiek, kiek plepėtų Belvasas, ir nežiūrės į ją kaip Darijus.

Sudeginta alyvmedžių giraitė, kurioje Dani buvo pasistačiusi savo palapinę, buvo prie jūros, tarp dotrakių ir Grynuolių stovyklų. Kai žirgai buvo pabalnoti, Dani ir jos palyda nujojo jūros pakrante, tolyn nuo miesto. Bet ji vis tiek nugara jautė, kaip Mirinas iš jos tyčiojasi. Žvilgtelėjusi per petį ji pamatė tą miestą su popiečio saulės apšviesta tviskančia bronzine harpija, iškilusia ant Didžiosios Piramidės viršaus. Mirine vergų pirkliai netrukus apsivilks savo tokarus puošniais kraštais, patogiai įsitaisys ir ims puotauti: valgys ėrieną, alyvuoges, negimusius šunyčius, medumi užpiltas miegapeles ir kitus skanumynus, o už miesto sienų jos vaikai slampinės alkani. Staiga ją apėmė baisus pyktis. Aš užimsiu šį miestą, prisiekė sau Dani.

Jiems jojant pro baslius ir duobes, kurios juosė eunuchų stovyklą, Dani girdėjo Pilkąjį Kirminą ir jo karininkus pratybų lauke muštruojant vieną būrį, ginkluotą trumpais kalavijais ir sunkiosiomis ietimis. Kitas būrys maudėsi jūroje, jo vyrai buvo apsimovę vien linines baltas apatines kelnes. Ji atkreipė dėmesį, kad eunuchai labai žiūrėjo švaros. Kai kurie jos samdomi kalavijuočiai dvokė taip, tarsi nebūtų prausęsi ir keitę drabužių nuo tos dienos, kai jos tėvas prarado Geležinį sostą, o Grynuoliai maudydavosi kiekvieną vakarą, net po visą dieną trukusio žygio. Jei arti nebūdavo vandens, jie švarindavosi smėliu, kaip buvo įpratę dotrakiai.

Daneiris jojant pro šalį, eunuchai puolė ant kelių ir priglaudė kumščius prie krūtinių. Ji taip pat juos pasveikino. Jūroje prasidėjo potvynis ir putotos bangos laižė Sidabrei kojas. Dani matė jūroje išmetusius inkarus savo laivus. Arčiausiai stovėjo „Balerionas“, didelis karo laivas, kadaise vadintas „Saduleonu“, jo burės buvo nuleistos ir suvyniotos. Toliau ant bangų sūpavosi galeros, „Meraksas“ ir „Vagaras“, anksčiau vadinti „Džoso išdaiga“ ir „Vasaros saule“. Tiesą sakant, šie laivai priklausė ne jai, o magistrui Ilyrijui, ir vis dėlto, daug negalvojusi, ji davė jiems naujus vardus. Drakonų ir dar kilnesnių būtybių vardus; senojoje Valyrijoje prieš Pražūtį Balerionas, Meraksas ir Vagaras buvo dievai.

Į pietus nuo tvarkingos nusmailintų mietų, duobių, pratybų ir besimaudančių eunuchų karalystės buvo išlaisvintųjų stovyklos, — daug triukšmingesnės ir sujauktos. Dani kaip įmanydama geriau apginklavo buvusius vergus ginklais, paimtais iš Astaporo ir Junkajaus, o seras Džora kovoti galinčius vyrus subūrė į keturis stiprius būrius, bet ji čia nematė nė vieno, plušančio pratybų lauke. Jie prajojo pro laužą, sukrautą iš medžių, išmestų į krantą, aplink kurį susirinkę koks šimtas žmonių kepė visą arklį. Daneiris užuodė mėsą ir išgirdo nuo vaikinų sukamo iešmo varvančius ir šnypščiančius riebalus, bet pamačiusi šį kepsnį tik susiraukė.

Paskui jų žirgus straksėdami ir juokdamiesi bėgo vaikai. Užuot pasveikinę, žmonės iš visų pusių šaukė ją daugybe kalbų. Vieni išlaisvintieji vadino ją „motina“, kiti maldavo gėrybių ir malonių. Kai kurie keistų dievų maldavo jai palaimos, kiti prašė, kad ji juos palaimintų. Dani jiems šypsojosi, sukiojosi į kairę ir į dešinę, lietė į viršų iškeltas rankas, o tiems, kurie klūpojo, leido liesti jos balnakilpes arba kojas. Daugybė išlaisvintųjų tikėjo, kad palietę ją susilauks sėkmės. Jei tai įkvėps jiems drąsos, tegul mane liečia, pagalvojo ji. Mūsų laukia sunkūs išmėginimai…

Dani sustojo šnektelėti su besilaukiančia moterimi, norėjusia, kad Drakonų Motina išrinktų jos kūdikiui vardą, tik staiga kažkas pakėlęs ranką sučiupo jai už kairio riešo. Atsisukusi ji žvilgtelėjo į aukštą, skarmalais apsitaisiusį vyrą plikai nuskusta galva ir įdegusiu veidu. Ne taip smarkiai, prasižiojo sakyti Dani, bet, nespėjusią baigti sakinio, vyras nutraukė ją nuo balno. Ji nukrito ir akimirkai prarado žadą, o jos Sidabrė sužvengė ir žingtelėjo atgal. Priblokšta Dani pasivertė ant šono, pasirėmė alkūne ir… išvydo kalaviją.

— Štai kur tu, klastinga kiaule, — pasakė vyras. — Žinojau, jog vieną dieną atjosi, kad žmonės bučiuotų tau kojas. — Jo galva buvo glotni kaip arbūzas, nosis buvo raudona ir luposi, bet balsas ir tos žalios akys Dani buvo pažįstamos. — Pirmiausia nurėšiu tau papus. — Daneiris menkai tesuvokė, kad Misandėja šaukiasi pagalbos. Kažkoks išlaisvintasis žengė artyn, bet tik vieną žingsnį. Staigus kirtis — ir jis suklupo, o jo veidu ėmė srūti kraujas. Meras nusivalė kalavijo geležtę į kelnes. — Kas nori būti kitas?

— Aš.

Arstanas Žilabarzdis nušoko nuo žirgo ir užstojo ją abiem rankomis laikydamas kietmedžio lazdą, o sūrus jūros vėjas kedeno baltus kaip sniegas jo plaukus.

— Seneli, — tarė Meras, — kuisk iš čia, kol neperlaužiau lazdos ir nepasiunčiau tavęs po…

Vienu lazdos galu senis padarė klaidinantį judesį, o kitu smogė vikriau, nei Dani galėjo patikėti. Titano Pavainikis susverdėjęs atatupstas žingtelėjo į bangas, spjaudydamas kraują ir išmaltus dantis. Žilabarzdis stumtelėjo Dani sau už nugaros. Meras kirto jam į veidą. Senis atšoko vikriai kaip katinas. Jo lazda dunkstelėjo Merui į šonkaulius ir šis ne juokais susverdėjo. Arstanas ėmė bristi į šoną, atmušė galingą smūgį, išvengė antro, sukdamasis lazda sutiko trečią. Judesiai buvo tokie staigūs, kad Daneiris vos spėjo juos sekti. Misandėja padėjo Dani atsistoti, tik staiga ji išgirdo garsų trakštelėjimą. Ir pamanė, kad lūžo Arstano lazda, bet netrukus pamatė sutrupintą ir per odą išlindusį Mero blauzdikaulį. Kai senis pargriuvo, Titano Pavainikis apsigręžęs jį puolė, o jo kalavijo smaigalys buvo nukreiptas tiesiai priešininkui į krūtinę. Žilabarzdis niekinamai nubloškė kalavijo geležtę į šalį ir kitu lazdos galu taukštelėjo stipruoliui į smilkinį. Meras išsitiesė kiek ilgas, jam iš burnos plūstelėjo kraujas, o tada jį užliejo jūros bangos. Dar po akimirkos jį apipuolė įtūžę išlaisvintieji su peiliais, akmenimis ir iš pykčio niežtinčiais kumščiais.

Jausdama pykinimą, Dani šiaip taip atsistojo. Dabar ji bijojo labiau nei tada, kai vyko kautynės. Jis galėjo mane nužudyti.

— Tavo malonybe… — Arstanas priklaupė. — Aš senas žmogus ir apvyliau tave. Neturėjau leisti jam prisiartinti ir tavęs paliesti. Apsileidau. Be barzdos ir plaukų nepažinau jo.

— Ir aš nepažinau. — Dani giliai įkvėpė stengdamasi nuslopinti drebulį. Visur aplink priešai. — Palydėk mane į palapinę. Prašau…

Kai atėjo Mormontas, ji buvo susisiautusi į liūteną ir iš taurės gėrė prieskoniais pagardintą vyną.

— Apžiūrėjau į upę išeinančią sieną… — prabilo jis. — Ji keliomis pėdomis aukštesnė nei kitos ir tokia pat stipri. Be to, po įtvirtinimais miriniečiai pririšo gerą dešimtį ugninių senų laivų korpusų…

Daneiris jį pertraukė:

— Galėjai mane įspėti, kad Titano Pavainikis pabėgo.

Jis susiraukė.

— Nemačiau reikalo tavęs gąsdinti, tavo malonybe. Pasiūliau atlygį už jo galvą…

— Sumokėk jį Žilabarzdžiui. Visą kelią nuo Junkajaus Meras traukė kartu su mumis. Jis nusiskuto barzdą, įsimaišė tarp išlaisvintų vergų ir laukė galimybės atkeršyti. Arstanas jį nužudė.

Seras Džora atidžiai nužvelgė senį.

— Ar teisingai supratau, kad ginklanešys lazda nužudė Merą iš Bravoso?

— Lazda, — patvirtino Dani. — Bet jau ne ginklanešys. Sere Džora, noriu, kad Arstanas būtų pakeltas į riterius.

— Ne.

Atviras atsisakymas vykdyti karalienės valią buvo tikrai netikėtas. Dar keisčiau, kad tą žodį abu vyrai ištarė kartu.

Seras Džora išsitraukė kalaviją.

— Titano Pavainikis buvo bjaurus niekšas. Ir neprastas žudikas. Kas esi, seni?

— Geresnis riteris už tave, sere, — santūriai atsakė Arstanas.

Riteris? Dani suglumo.

— Sakei, kad esi ginklanešys…

— Buvau, tavo malonybe. — Jis priklaupė ant vieno kelio. — Jaunystėje tarnavau ginklanešiu pas lordą Svoną, paskui, magistro Ilyrijaus įsakytas, tarnavau ir Stipruoliui Belvasui. Bet tarp šių tarnysčių daugelį metų buvau riteris Vesterose. Nemelavau tau, mano karaliene. Bet už tai, ką nutylėjau, ir už visas kitas savo nuodėmes galiu tik maldauti tavo atleidimo.

— Ką nutylėjai? — Daneiris tai visai nepatiko. — Viską man pasakysi. Tuojau pat.

Jis nulenkė galvą.

— Kvarte, kai klausei, kuo aš vardu, pasakiau, kad mane vadina Arstanu. Tai buvo tiesa. Kai mudu su Belvasu keliavome į rytus tavęs ieškodami, daug žmonių vadino mane būtent šiuo vardu. Bet tai nėra tikras mano vardas.

Ji jautėsi labiau sutrikusi, o ne supykusi. Jis mane apgaudinėjo, kaip Džora ir buvo įspėjęs, ir vis dėlto dabar išgelbėjo man gyvybę.

Seras Džora staiga išraudo.

— Meras nusiskuto barzdą, o tu užsiželdinai, ar ne? Po galais, nenuostabu, kad atrodei man kažkur matytas…

— Tu jį pažįsti? — visiškai suglumusi paklausė Dani ištremto riterio.

— Mačiau jį gal dešimtį kartų… dažniausiai iš tolo, stovintį su savo broliais arba jojantį kokiame nors turnyre. Bet Septyniose Karalystėse Baristaną Narsųjį pažinojo visi. — Jis priglaudė kalavijo smaigalį seniui prie gerklės. — Chalise, prieš tave klūpo seras Baristanas Selmis, karaliaus sargybos lordas vadas, išdavęs karalių ir tarnavęs Grobikui Robertui Barateonui.

Senasis riteris nė nemirktelėjo.

— Juokiasi puodas, kad katilas juodas, o tu kalbi apie išdavystę?

— Kodėl tu čia? — paklausė jo Dani. — Jei Robertas siuntė tave manęs nužudyti, kodėl išgelbėjai man gyvybę? — Jis tarnavo Grobikui. Jis išdavė Reigaro atminimą ir paliko ištremtą Viseirį likimo valiai. Ir vis dėlto, jei norėjo, kad mirčiau, jam reikėjo tik pasitraukti į šalį… — Noriu sužinoti visą tiesą ir išgirsti, kad prisieki riterio garbe ją atskleisti. Kam tarnauji: Grobikui ar man?

— Tau, jei tik manęs dar norėsi. — Sero Baristano akyse sužibo ašaros. — Taip, Robertas manęs pasigailėjo. Tarnavau jam karaliaus sargyboje ir taryboje. Tarnavau su Karalžudžiu ir dar blogesniais vyrais, suteršusiais baltą apsiaustą, kurį vilkėjau. Pasiteisinti negaliu. Ir dabar tebetarnaučiau Karaliaus Uoste, jei tas niekšas vaikėzas, sėdintis Geležiniame soste, nebūtų manęs išvaręs. Gėda prisipažinti, bet tai tiesa. Ir vis dėlto, kai jis nutraukė man nuo pečių Baltojo Buliaus užsuptą apsiaustą ir tą pačią dieną pasiuntė vyrus manęs nužudyti, man tarsi akys atsivėrė. Tada supratau, jog turiu rasti tikrą karalių ir mirti jam tarnaudamas…

— Ši norą galiu išpildyti, — niūriai įsiterpė seras Džora.

— Patylėk, — sudraudė jį Dani. — Noriu jį išklausyti.

— Gali būti, kad man teks mirti kaip išdavikui, — tarė Baristanas Selmis. — Jei taip, neturėčiau mirti vienas. Prieš priimdamas Roberto atleidimą, koviausi su juo prie Trišakio. Ir tu buvai mano priešininko kariuomenės gretose, Mormontai, tiesa? — Atsakymo jis nelaukė. — Tavo malonybe, gailiuosi, kad tave suklaidinau. Tai buvo vienintelis būdas nuslėpti nuo Lanisterių, kad prisidėjau prie tavęs. Tu sekama, kaip buvo sekamas ir tavo brolis. Lordas Veiris daugybę metų pranešdavo apie kiekvieną Viseirio žingsnį. Sėdėdamas Mažojoje taryboje girdėjau šimtus tokių pranešimų. O nuo tos dienos, kai ištekėjai už chalo Drogo, tau pašonėje buvo šnipas, pardavinėjęs tavo paslaptis, penėjęs žiniomis Vorą už auksą ir pažadus.

Tikriausiai jis kalba ne apie…

— Klysti. — Dani pakėlė akis į Džorą Mormontą. — Pasakyk jam, kad klysta. Nėra jokio šnipo. Sere Džora, pasakyk jam. Mudu drauge peržygiavome Dotrakių jūrą, perėjome Raudonąją dykumą… — Jos širdis daužėsi kaip paukštis spąstuose. — Pasakyk jam, Džora. Pasakyk jam, kad klysta.

— Kad tave kur Kiti, Selmi. — Seras Džora numetė savo ilgąjį kalaviją ant kilimo. — Chalise, taip buvo tik iš pradžių, kol geriau tavęs nepažinau… kol nepamilau…

— Apie meilę geriau nė neužsimink! — Daneiris pasitraukė toliau juo jo. — Kaip tu galėjai? Ką Grobikas tau pažadėjo? Aukso? Darei tai dėl aukso? — Nemirtingoji sakė, kad ji bus išduota dar du kartus: kartą dėl aukso ir kartą dėl meilės. — Klok, kas tau buvo žadėta?

— Veiris sakė, kad… galėsiu grįžti namo. — Seras Džora nuleido galvą.

Aš ketinau grąžinti tave namo! Drakonai pajuto jos įtūžį. Viserionas sušnypštė ir jam iš nasrų išsiveržė garas. Drogonas suplakė juodais sparnais, o Reigalas atsisuko ir išpūtė liepsnos liežuvį. Turėčiau ištarti tą žodį ir sudeginti juos abu. Ar šalia nebuvo nė vieno žmogaus, kuriuo ji būtų galėjusi pasitikėti, nė vieno, kuris galėtų ją apsaugoti?

— Ar visi Vesteroso riteriai tokie veidmainiai kaip judu? Išeikite, kol mano drakonai jūsų dar neiškepė. Kažin, kaip kvepia keptas melagis? Gal dvokia kaip Rudojo Beno nuotekų tuneliai? Eikite!

Seras Baristanas neskubėdamas nevikriai atsistojo. Dabar jis pirmą kartą atrodė pagal savo amžių.

— Kur mums eiti, tavo malonybe?

— Į pragarą, tarnauti karaliui Robertui. — Dani ant skruostų pajuto karštas ašaras. Plakdamas uodega, Drogonas klyktelėjo. — Tegul jus abu Kiti traukia.

Eikite abu ir daugiau negrįžkite, jei dar kartą jus pamatysiu, išdavikai, nukirsiu galvas. Tačiau šių žodžių ištarti negalėjo. Jie mane išdavė. Bet ir išgelbėjo. Bet melavo.

— Eikite…

Mano lokys, mano narsus stiprus lokys, ką aš be jo darysiu? O senis, mano brolio draugas…

— Eikite, eikite…

Kur?

Ir tada ji suprato.

Tirionas

Tirionas apsirengė tamsoje klausydamasis tylaus, iš santuokinio guolio sklindančio žmonos alsavimo. Sapnuoja, dingtelėjo jam, kai Sansa kažką sumurmėjo, — tikriausiai kažkokį vardą, bet sunku buvo pasakyti, kokį, — ir pasivertė ant šono. Jiedu buvo vyras ir žmona, miegojo vienoje lovoje, bet tik tiek. Ji net ašaras slepia.

Papasakojęs apie brolio mirtį jis tikėjosi Sansos sielvarto ir pykčio, bet jos veido išraiška nė kiek nepasikeitė ir Tirionas iš pradžių išsigando, kad žmona jo žodžių nesuprato. Tik vėliau, kai juodu skyrė ąžuolinės durys, jis išgirdo ją kūkčiojant. Tuomet norėjo eiti pas ją ir kaip galėdamas paguosti. Bet ne, priminė jis sau, Lanisterio paguodos jai nereikia. Jis tik galėjo pasirūpinti, kad Sansa nesužinotų baisių Kruvinųjų vestuvių smulkmenų, pasiekusių juos iš Dvynių. Jis nusprendė, jog žmonai nereikia žinoti, kad jos brolio lavonas buvo sukapotas ir išniekintas, o jos motinos lavonas, bjauriai tyčiojantis iš Tulių giminės laidojimo papročių, nuogas įmestas į Žaliąją Šaką. Ko jau ko, o dar daugiau peno košmarams šiai merginai tikrai nereikėjo.

Tačiau tai dar buvo ne viskas. Tirionas apsiautė jai pečius savo apsiaustu ir prisiekė ją ginti, bet tai buvo toks pat žiaurus pokštas kaip ir karūna, kurią Frėjai uždėjo ant Robo Starko didvilkio galvos, prisiuvę šią prie begalvio jo lavono. Sansa taip pat tai žinojo. Ji taip žiūrėdavo į jį, tokia įsitempusi lipdavo į lovą… Leisdamas laiką su žmona, Tirionas nė akimirkai negalėdavo užmiršti, kas jis toks ir koks jis. Ir ji to neužmiršo. Sansa kas vakarą tebevaikščiojo į dievų giraitę melstis, ir Tirionas pagalvojo, ar tik nemeldžia jo mirties. Ji prarado savo namus, savo vietą pasaulyje ir visus, kuriuos kadaise mylėjo ir kuriais pasitikėjo. Ateina žiema, įspėjo Starkų giminės šūkis, ir kartu su šiuo kerštu jiems tikrai atėjo žiema. O Lanisterių giminei dabar pats vidurvasaris. Prakeikimas, tad kodėl man taip šalta?

Tirionas apsiavė batus, susisegė apsiaustą liūto galvos sege ir išslinko į deglais apšviestą koridorių. Iš šios santuokos tik tiek naudos jis ir gavo; vedybos leido jam pasprukti iš Meigoro tvirtovės. Dabar, kai jis turėjo žmoną ir savo namų ūkį, jo lordas tėvas sutiko, kad Tirionui reikia geresnių patalpų, ir lordas Džailsas staiga pasijuto iškraustytas iš erdvių Virtuvės bokšto menių. Tos menės buvo tikrai puikios: didelis miegamasis ir atitinkama svetainė, maudymosi ir persirengimo kambarys jo žmonai, o šalia — nedideli kambarėliai Podui ir Sansos kambarinėms. Net Brono celėje prie laiptų buvo šioks toks langas. Na, gal veikiau šaudymo anga, bet šviesos vis dėlto įleidžia. Tiesa, priešais, kitame kiemo krašte, buvo pagrindinė pilies virtuvė, bet Tirionui jos garsai ir kvapai patiko daug labiau nei gyvenimas su seserimi Meigoro tvirtovėje. Kuo rečiau matė Sersėją, tuo laimingesnis jis jautėsi.

Eidamas pro Brelos kambarėlį, Tirionas girdėjo ją knarkiant. Šaja dėl to vis skundėsi, bet tai, rodos, buvo tik menkas nepatogumas. Šią moterį jam pasiūlė Veiris; anksčiau ji rūpinosi lordo Renlio rezidencija mieste, tad turėjo patirties nieko nematyti, negirdėti ir neplepėti.

Užsidegęs ploną žvakę, jis grįžo prie tarnų laiptų ir ėmė leistis. Apačioje viešpatavo tyla ir, be savo žingsnių, Tirionas daugiau nieko negirdėjo. Jis lipo iki pirmo aukšto ir dar žemiau, kol pagaliau atsidūrė prieblandos gaubiamame rūsyje akmeniniais lubų skliautais. Didžiuma pilies patalpų jungėsi požemiais ir Virtuvės bokštas nebuvo išimtis. Tirionas krypavo ilgu tamsiu koridoriumi, kol rado norimas duris. Tada jas stumtelėjo.

Viduje jo laukė drakonų kaukolės ir Šaja.

— Maniau, kad milordas mane pamiršo.

Šajos suknia kybojo ant juodo danties, styrančio taip aukštai, kad siekė jai viršugalvį, o ji nuoga stovėjo drakono nasruose. Balerionas, pagalvojo jis. O gal Vagaras? Visų drakonų kaukolės atrodė kaip viena.

Vien pamatęs ją Tirionas pajuto, kaip pampsta jo penis.

— Eikš…

— Neisiu. — Ji išdykėliškai nusišypsojo. — Žinau, kad milordas tikrai ištrauks mane iš drakono nasrų.

Bet kai jis krypuodamas žengė artyn, ji pasilenkė ir užpūtė žvakę.

— Šaja…

Jis ištiesė rankas, bet ji apsisuko ir išsprūdo jam iš glėbio.

— Turi mane pagauti. — Šajos balsas sklido jam iš kairės. — Vaikystėje milordas tikrai turėjo žaisti pabaisas ir nekaltas mergeles.

— Vadini mane pabaisa?

— Vadinčiau, jei būčiau nekalta mergelė. — Šaja stovėjo jam už nugaros, o tada žengė grindimis lengvai kaip plunksnelė. — Vis tiek turi mane pagauti.

Ir pagaliau Tirionas ją pagavo, bet tik todėl, kad ji leidosi. Kai Šaja atsidūrė jo glėbyje, jis buvo suplukęs ir nuo trankymosi į drakonų kaukoles sunkiai pūtavo. Tačiau visi šie vargai užsimiršo tą pačią akimirką, kai pajuto tamsoje į veidą atsirėmus nedidukes jos krūtis ir per lūpas bei nosį atstojantį randą švelniai slystančius papurusius jų spenelius. Tirionas parsivertė ją ant grindų.

— Mano milžine, — sukuždėjo Šaja, kai jis į ją įsiskverbė. — Mano milžinas atėjo manęs gelbėti.

Paskui, kai jiedu apsikabinę gulėjo tarp drakonų kaukolių, Tirionas priglaudė galvą jai prie galvos ir įkvėpė malonaus, švara dvelkiančio plaukų aromato.

— Turime grįžti, — nenoriai tarė jis. — Tuoj turėtų švisti. Sansa prasibus.

— Reikėtų pagirdyti ją migdančiu vynu, — pasiūlė Šaja, — kaip kad ledi Tanda pagirdo Lolisę. Taurė tokio vyno prieš miegą ir galėtume dulkintis lovoje šalia Sansos jos nepažadindami. — Ji sukikeno. — Gal vieną naktį taip turėtume ir padaryti? Ar milordui patiktų? — Merginos ranka surado jo petį ir ėmė masažuoti raumenis. — Tavo sprandas kietas kaip akmuo. Kas tau neduoda ramybės?

Tirionas nematė pirštų priešais veidą, bet vis tiek ėmė juos lenkti, vardydamas savo bėdas.

— Žmona. Sesuo. Sūnėnas. Tėvas. Taireliai. — Jam teko pakelti kitą ranką. — Veiris. Paiselis. Mažasis Pirštas. Raudonoji Angis iš Dorno. — Jam liko paskutinis neužlenktas pirštas. — Veidas, spoksantis į mane iš vandens, kai prausiuosi.

Šaja pabučiavo jo sužalotą, šašuotą nosį.

— Narsuolio veidas. Kilnaus ir gero žmogaus veidas. Gaila, kad dabar negaliu jo matyti.

Jos balsas buvo persmelktas viso pasaulyje esančio tyrumo. Tyrumo? Kvaily, ji kekšė, apie vyrus sprendžia vien iš to, kas kabo jiems tarp kojų. Kvaily tu, kvaily…

— Būtų geriau matyti tave, o ne mane. — Tirionas atsisėdo. — Mūsų abiejų laukia ilga diena. Nereikėjo tau užpūsti žvakės. Kaip dabar rasime drabužius?

Ji nusijuokė.

— Gali būti, kad teks eiti nuogiems.

Ir jei mudu kas nors pamatys drauge, mano lordas tėvas lieps tave pakarti. Pasamdęs Šają kaip vieną iš Sansos kambarinių, Tirionas turėjo dingstį susitikti su ja ir pasišnekėti, bet neapgaudinėjo savęs, kad jiedu saugūs. Veiris jį įspėjo.

— Papasakojau išgalvotą Šajos gyvenimo istoriją, bet ji skirta Lolisei ir ledi Tandai. Tavo sesuo gerokai įtaresnė. Jei paklaus, ką žinau…

— Ką nors sugalvosi ir gudriai pameluosi.

— Ne. Pasakysiu jai, kad Šaja yra paprasta paskui karo stovyklą sekusi mergina, kurią susiradai prieš mūšį prie Žaliosios Šakos ir, nors tavo lordas tėvas griežtai prieštaravo, atsigabenai į Karaliaus Uostą. Karalienei nemeluosiu.

— Ir anksčiau meluodavai karalienei. Gal man jai tai pasakyti?

Eunuchas atsiduso.

— Tai žeidžia skaudžiau už peilį, milorde. Ištikimai tau tarnavau, bet, kai galiu, privalau tarnauti ir tavo seseriai. Kaip manai, ar ilgai ji dar leis man gyventi, jei matys, kad iš manęs jai nėra jokios naudos? Neturiu narsaus samdomo kalavijuočio, galinčio mane apginti, neturiu ir šaunaus brolio, galinčio už mane atkeršyti, tik kelis į ausį čiulbančius paukštukus. Tais šnabždesiais turiu kasdien iš naujo pirktis gyvybę.

— Atleisk, jei tavęs neapraudosiu.

— Mielai, bet tu turi man atleisti, jei neapraudosiu Šajos. Prisipažinsiu, niekaip nesuprantu, kuo ji ypatinga, kad tokį protingą vyrą kaip tu paverčia kvailiu.

— Jei nebūtum eunuchas, suprastum.

— Šit kaip? Vyras gali turėti arba proto, arba stambų daiktą tarp kojų, bet negali turėti ir vieno, ir kito? — Veiris sukikeno. — Tuomet tikriausiai turėčiau būti dėkingas, kad mane nupjaustė.

Voras buvo teisus. Baugioje, drakonus slepiančioje tamsoje Tirionas ėmė apgraibomis ieškoti apatinių drabužių, bet jautėsi bjauriai. Jis taip rizikavo, jog buvo įsitempęs kaip styga, be to, jį dar slėgė ir kaltė. Tegul Kiti traukia tą mano kaltę, pagalvojo jis, vilkdamasis tuniką. Kodėl turėčiau būti kaltas? Žmona manęs nenori, ypač tos mano kūno dalies, kuri, rodos, taip geidžia jos. Gal reikėtų papasakoti jai apie Šają? Jis tikrai ne pirmas pasaulyje vyras, turintis meilužę. Garbingasis Sansos tėvas irgi apdovanojo ją pavainikiu broliu. Gali būti net ir taip, kad jo žmona apsidžiaugs sužinojusi, jog jis dulkina Šają, jei tik tai leis jai ir toliau išvengti negeidžiamo jo prisilietimo.

Ne, aš neišdrįsiu. Nesvarbu, kad davė priesaiką, žmona jis pasitikėti negalėjo. Gal tarpkojyje ji ir nekalta, bet vargu ar nekalta, kai kalbama apie išdavystę; kartą Sansa jau atskleidė savo tėvo planus Sersėjai. O jos amžiaus merginos garsėja tuo, kad nemoka saugoti paslapčių.

Vienintelis saugus kelias buvo atsikratyti Šajos. Galėčiau išsiųsti ją pas Čatają, nenoromis pagalvojo Tirionas. Čatajos viešnamyje Šaja turėtų kokių tik nori šilkų ir brangakmenių ir švelniausius kilmingus nuolatinius klientus. Ten ji gyventų daug geriau, nei gyveno tuomet, kai jis ją rado.

Arba, jei Šaja pavargtų pelnytis duoną gulėdama ant nugaros, jis galėtų ją ištekinti. Gal už Brono? — Šis samdomas kalavijuotis niekada neatsisakydavo vykdyti įsakymų, be to, dabar jis buvo riteris, taigi geresnis jaunikis, nei Šaja būtų galėjusi tikėtis. O gal ištekinti ją už sero Talado? — Tirionas jau ne kartą atkreipė dėmesį, kad šis vyras ilgesingai žvilgčioja į Šają. Kodėl ne? Jis aukštas, stiprus, nebjaurus pažiūrėti, tikrai šaunus jaunas riteris. Žinoma, Taladas pažinojo Šają tik kaip pilyje tarnaujančią dailią jauną ledi kambarinę. O jei vedęs ją sužinos, kad ji buvo kekšė…

— Milorde, kur tu? Ar drakonai tave prarijo?

— Ne. Aš čia. — Jis užčiuopė drakono kaukolę. — Radau batą, bet jis, rodos, tavo.

— Milordas taip rimtai kalba. Ar kuo nors neįtikau?

— Ne, — pernelyg šiurkščiai atsakė Tirionas. — Tu man visada įtinki.

Dėl to mums ir kyla pavojus. Tokiomis akimirkomis kaip ši jis vis svajodavo, kad galėtų ją išsiųsti, bet tos svajos niekada ilgai netrukdavo. Tirionas neaiškiai matė ją prieblandoje besimaunančią ant lieknos kojos vilnonę kojinę. Aš ją matau. Pro eilę ilgų siaurų langų, iškirstų aukštai rūsio sienoje, skverbėsi blausi šviesa. Aplink juos iš tamsos lindo pilkos Targarienų drakonų galvos.

— Per greitai išaušo.

Nauja diena. Nauji metai. Naujas šimtmetis. Likau gyvas prie Žaliosios Šakos ir Juodųjų Vandenų, liksiu gyvas ir per prakeiktas karaliaus Džofrio vestuves.

Šaja grybštelėjo nuo drakono danties suknią ir per galvą ją apsivilko.

— Eisiu pirma. Brela norės, kad padėčiau ruošti vandenį maudynėms. — Ji pasilenkė ir pabučiavo jam į kaktą. — Mano milžine Lanisteri. Kaip aš tave myliu…

Ir aš tave myliu, brangioji. Taip, ji buvo kekšė, bet vis tiek nusipelnė daugiau, nei jis galėjo jai duoti. Išleisiu ją už sero Talado. Jis, rodos, geras vyras. Ir aukštas…

Sansa

Koks malonus sapnas, mieguista pagalvojo Sansa. Ji vėl buvo Vinterfele, bėgo per dievų giraitę su motina. Ten buvo ir jos tėvas, ir broliai, visi mieli ir saugūs. Jei sapnai galėtų virsti tikrove…

Ji nusiklojo. Turiu būti narsi. Šiaip ar taip, kančios netrukus turėjo baigtis. Jei čia būtų Ledi, aš taip nebijočiau. Bet Ledi buvo negyva; mirę buvo ir Robas, ir Branas, ir Rikonas, ir Arija, ir tėvas, ir motina ir net septonė Mordeina. Visi mirę, gyva tik aš. Dabar ji liko pasaulyje vienui viena.

Lordo vyro šalia nebuvo, bet prie to Sansa buvo pratusi. Tirionas miegodavo neramiai ir dažnai keldavosi dar prieš auštant. Paprastai ji rasdavo jį menėje palinkusį prie degančios žvakės, įsigilinusį į kokį nors seną pergamento ritinį arba knygą oda aptrauktais viršeliais. Kartais iš krosnių sklindantis kepamos rytinės duonos kvapas atviliodavo jį į virtuvę, o kartais jis užlipdavo ant stogo, į ten įveistą sodą, arba vienas leisdavosi žemyn, Išdaviko taku.

Sansa atvėrė langines, sudrebėjo ir jai pašiurpo rankų oda. Rytiniame dangaus pakraštyje, persmeigti saulės spindulių, telkėsi didžiuliai debesys. Jie atrodo kaip dvi milžiniškos pilys, plūduriuojančios ryto danguje. Sansa matė iš netašytų akmenų sumūrytas jų sienas, galingus jų bokštus ir pylimus. Ant pilių bokštų plevėsavo menkutės vėliavos, mėgindamos pasiekti greitai gęstančias žvaigždes. Už jų tekėjo saulė, ir Sansa žiūrėjo į pilis, iš pradžių juodas, paskui pilkas, o galų gale nusidažiusias visais įmanomais rožiniais, auksiniais ir tamsiai raudonais atspalviais. Netrukus vėjas suginė debesis į krūvą ir ten, kur buvo dvi pilys, liko tik viena.

Ji išgirdo virstelint duris: kambarinės įnešė karšto vandens maudytis. Abi merginos tarnavo jai dar visai neseniai; Tirionas sakė, kad anksčiau jai patarnavusios moterys buvo Sersėjos šnipės, kaip Sansa ir įtarė.

— Ateikite pažiūrėti, — pakvietė ji kambarines. — Danguje kybo pilis.

Jos atėjo pasižiūrėti.

— Ji iš aukso. — Šajos plaukai buvo trumpi ir tamsūs, žvilgsnis įžūlus. Ji darė viską, kas buvo liepiama, bet kartais labai akiplėšiškai nužvelgdavo Sansą. — Man patinka žiūrėti į aukso pilį.

— Pilis? — Brela prisimerkė. — Rodos, tas bokštas virsta. Čia ne pilis, o tik griuvėsiai.

Apie virstančius bokštus ir pilies griuvėsius Sansa nenorėjo klausytis. Ji uždarė langines ir pasakė:

— Mūsų laukia karalienės pusryčiai. Ar mano lordas vyras rytinėje menėje?

— Ne, miledi, — atsakė Brela. — Aš jo nemačiau.

— Gali būti, kad jis nuėjo pasimatyti su tėvu, — pareiškė Šaja. — Tikriausiai karaliaus rankai prireikė jo patarimo.

Brela pauostė orą.

— Ledi Sansa, gal liptum į kubilą, kol vanduo dar neatvėso.

Sansa leido Šajai nuvilkti jos naktinius ir įlipo į didelį medinį kubilą. Ji norėjo paprašyti taurės vyno nervams nuraminti. Santuokos ceremonija turėjo vykti vidurdienį Didžiojoje Beiloro septoje, kitame miesto gale. O vakare Karūnos menėje bus iškelta puota su tūkstančiu svečių, septyniasdešimt septyniais valgiais, dainiais, žongliruotojais ir komediantais. Bet pirmiausia karalienės svečių menėje laukė pusryčiai, kurių buvo pakviesti Lanisteriai, Tairelių vyrai, — Tairelių moterys pusryčiavo kartu su Mardžere, — per šimtą riterių ir lordų. Jie priskyrė mane prie Lanisterių, niūriai pagalvojo Sansa.

Prausdama Sansai nugarą, Brela pasiuntė Šają atnešti dar karšto vandens.

— Tu visa drebi, miledi.

— Vanduo per vėsus, — pamelavo Sansa.

Kambarinėms ją rengiant įėjo Tirionas, o jam įkandin — Podrikas Peinas.

— Atrodai žavingai, Sansa. — Jis atsisuko į ginklanešį. — Podai, būk geras, įpilk man taurę vyno.

— Vyno bus per pusryčius, milorde, — pasakė Sansa.

— Ir čia yra vyno. Turbūt nesitiki, kad eisiu pas seserį blaivus, tiesa? Šiandien prasideda naujas amžius, miledi. Trys šimtai metų nuo Eigono Užkariautojo valdymo pradžios. — Neūžauga paėmė iš Podriko taurę raudonojo vyno ir aukštai ją iškėlė. — Už Eigoną. Jis buvo tikras laimės kūdikis. Dvi seserys, dvi žmonos ir trys dideli drakonai. Ko daugiau vyras gali norėti? — Ir Tirionas atgalia ranka nusibraukė lūpas.

Sansa atkreipė dėmesį, kad Kipšo drabužiai sutepti ir susiglamžę, tarsi būtų su jais miegojęs.

— Gal persirengtum, milorde? Tavo naujoji liemenė labai graži.

— Tiesa, liemenė graži. — Tirionas padėjo taurę. — Eikš, Podai, pažiūrėkime, gal rasime drabužių, kuriuos vilkėdamas neatrodysiu toks neūžauga. Nenorėčiau padaryti gėdos savo ledi žmonai.

Netrukus Kipšas grįžo gana išvaizdus ir net truputį aukštesnis. Podrikas Peinas taip pat persirengė ir pagaliau atrodė beveik kaip tikras ginklanešys, nors šnervės linkyje pūpsantis gana didelis raudonas spuogas gerokai temdė jo puikių ryškiai raudonų, baltų ir aukso spalvos apdarų grožį. Jis toks drovus. Iš pradžių Tiriono ginklanešio Sansa bijojo; juk jis buvo Peinas, sero Ilino Peino, nukirtusio jos tėvui galvą, pusbrolis. Tačiau netrukus suprato, kad Podas jos bijo taip pat, kaip Sansa bijo jo pusbrolio. Kai tik ji Podą užkalbindavo, vaikinas įsitempdavo ir išrausdavo kaip vėžys.

— Ar ryškiai raudona, auksinė ir balta — tai Peinų giminės spalvos, Podrikai? — mandagiai paklausė Sansa.

— Ne. Tai yra, taip. — Vaikinas nuraudo. — Spalvos. Mūsų ženklas — ryškiai raudoni ir balti kvadratėliai, miledi. Su aukso grandinėmis. Tuose kvadratėliuose. Ryškiai raudonuose ir baltuose. Abiejų spalvų. — Jis stebeilijosi Sansai į kojas.

— Tas ženklas turi savo istoriją, — tarė Tirionas. — Neabejoju, kad vieną dieną Podas papasakos ją tavo kojų pirštams. Bet dabar mūsų laukia karalienės svečių menėje. Gal jau eikime?

Sansai magėjo kaip nors to išvengti. Galėčiau jam pasakyti, kad man skauda pilvą arba kad prasidėjo mėnesio kraujavimas. Labiausiai ji norėjo vėl lipti į lovą ir užsitraukti užuolaidas. Turiu būti stipri kaip Robas, tarė ji sau ir įsitempusi įsikibo lordui vyrui į ranką.

Karalienės svečių menėje pusryčiams jie valgė meduolius su gervuogėmis ir riešutais, keptą kumpį, šoninę, duonos trupiniuose apvoliotas ir keptas jūrų žvaigždes, rudenines kriaušes ir dornietišką keptą patiekalą iš svogūnų, sūrio ir virtų kapotų kiaušinių, pagardintą aštriais pipirais.

— Niekas taip nesužadina apetito būsimiems septyniasdešimt septyniems valgiams, kaip sotūs pusryčiai, — kai jų lėkštės buvo prikrautos, pareiškė Tirionas.

Ant stalo stovėjo ąsočiai pieno, midaus ir lengvo saldaus auksaspalvio vyno pusryčiams užgerti. Tarp stalų vaikštinėjo muzikantai dūduodami ir grodami fleitomis, grieždami smuikais, seras Dontosas šuoliavo nelyginant žirgą apsižergęs šluotą, o Mėnuliukas pirsčiojo suspaudęs lūpas ir dainavo nešvankias dainas apie svečius.

Sansa atkreipė dėmesį, kad Tirionas beveik nieko nevalgė, bet išgėrė kelias taures vyno. Ji pati užkramsnojo dornietiškų kiaušinių, bet pipirai ėmė deginti jai burną. Vaisių, žuvies ir meduolių ji tik atsikneibė. Kaskart, kai Džofris į ją pažvelgdavo, Sansa labai susijaudindavo ir nerasdavo sau vietos, tarsi būtų prarijusi šikšnosparnį.

Kai valgiai buvo išnešti, karalienė iškilmingai įteikė Džofui žmonos apsiaustą, kuriuo jis turėjo apsiausti Mardžerei pečius.

— Tai apsiaustas, kurį apsivilkau, kai Robertas paėmė mane į karalienes, tas pats apsiaustas, kurį mano motina ledi Džoana dėvėjo tekėdama už mano lordo tėvo.

Sansai dingtelėjo, kad, tiesą sakant, apsiaustas atrodo nušiuręs, — galbūt todėl, jog buvo toks senas.

Tada atėjo laikas dovanoms. Žemupyje buvo laikomasi tradicijos vestuvių rytą nuotakai ir jaunikiui teikti dovanas; rytoj, jau kaip sutuoktiniai, jie turėjo gauti daugiau dovanų, o teikiamos šiandien buvo skirtos asmeniškai jaunajam ir jaunajai.

Džalabaras Kso padovanojo Džofriui puikų lanką iš auksinto medžio ir strėlinę su ilgomis strėlėmis, papuoštomis žaliomis ir ryškiai raudonomis plunksnomis; ledi Tanda — porą minkštos odos jojimo batų; seras Kevanas — įspūdingą raudonos odos turnyrinį balną; dornietis princas Oberinas — raudono aukso skorpiono pavidalo segę; seras Adamas Marbrandas — sidabrinius pentinus; lordas Matis Rovanas — raudoną šilkinę turnyro palapinę; lordas Paksteris Redvainas — gražią medinę kopiją karo laivo su dviem šimtais irklų, kaip tik dabar statomo Arbore.

— Jei jo malonybei patiks, laivas bus pavadintas „Karaliaus Džofrio narsa“, — pasakė jis ir Džofas neslėpė, kad jam tai tikrai labai patinka.

— Kai išplauksiu į Drakono Uolą žudyti savo išdaviko dėdės Stanio, šis laivas bus mano flagmanas, — pareiškė Džofris.

Šiandien jis vaidina maloningą karalių. Sansa žinojo, jog, kai norėdavo, Džofris mokėdavo būti mandagus, bet, rodės, jis vis mažiau ir rečiau to nori. Ir tikrai: visas jo mandagumas išgaravo, kai Tirionas įteikė jųdviejų dovaną — didžiulę seną knygą „Keturių karalių gyvenimai“, įrištą oda ir puikiai iliustruotą miniatiūromis. Karalius abejingai pasklaidė lapus.

— Kas čia, dėde?

Knyga. Kažin, ar skaitydamas Džofris krutina tas savo storas niekšiškas lūpas? — pagalvojo Sansa.

— Didžiojo meisterio Keto istorija apie Deirono Jaunojo Drakono, Beiloro Palaimintojo, Eigono Nevertojo ir Deirono Gerojo valdymą, — paaiškino jos nykštukas vyras.

— Knyga, kurią turėtų perskaityti kiekvienas karalius, tavo malonybe, — pridūrė seras Kevanas.

— Mano tėvas knygoms neturėjo laiko. — Džofris stumtelėjo knygą per stalą. — Jei mažiau skaitytum, dėde Kipše, galbūt ledi Sansa jau būtų su pilvu. — Jis nusijuokė… o kai juokiasi karalius, kartu su juo kvatojasi ir dvariškiai. — Neliūdėk, Sansa, užtaisęs vaiką karalienei Mardžerei, užsuksiu į tavo miegamąjį ir parodysiu savo neūžaugai dėdei, kaip tai daroma.

Sansa išraudo. Nervingai žvilgtelėjo į Tirioną bijodama to, ką jis gali pasakyti. Tie žodžiai galėjo būti tokie pat nemalonūs kaip ir jųdviejų gultuvės po vestuvių puotos. Bet šį kartą neūžauga gurkštelėjo vyno ir nieko nepasakė.

Lordas Meisas Tairelis atnešė savo dovaną: trijų pėdų aukštumo auksinę taurę su dviem puošniomis ąsomis ir septyniais brangakmeniais tviskančiais veidais.

— Septyni veidai simbolizuoja septynias tavo malonybės karalystes, — paaiškino nuotakos tėvas. Ir visiems parodė, kad kiekvienas veidas turi didžiosios giminės ženklą: rubinų liūtą, smaragdinę rožę, onikso elnią, sidabrinį upėtakį, melsvo nefrito sakalą, opalo saulę ir perlamutrinį didvilkį.

— Nuostabi taurė, — tarė Džofris. — Bet, manau, vilką reikia iškirsti ir jo vietoje inkrustuoti moliuską.

Sansa apsimetė, kad to negirdėjo.

— Per puotą mudu su Mardžere atsigersime iki soties, gerasis tėve.

Džofris pakėlė taurę virš galvos, kad visi galėtų pasigrožėti.

— Tas prakeiktas daiktas tokio aukštumo kaip aš ūgio, — sau po nosimi burbtelėjo Tirionas. — Išmaukęs pusę šios taurės, Džofas kris girtas kaip maišas.

Ir gerai, pagalvojo Sansa. Gal griūdamas nusisuks sprandą…

Palaukęs, kol bus įteiktos visos dovanos, lordas Taivinas padavė karaliui savąją — ilgąjį kalaviją. Jo makštys buvo pagamintos iš vyšnios medžio, aukso ir aliejuje mirkytos raudonos odos, papuoštos auksinėmis liūto galvos smeigėmis. Sansa matė, kad liūtų akys — iš rubinų. Kai Džofris ištraukė kalaviją ir pakėlė jį virš galvos, pusryčiautojai svečių menėje nuščiuvo. Ryto šviesoje kalavijo ašmenys ribėjo raudonai ir juodai.

— Nepaprastas, — įvertino Matis Rovanas.

— Kalavijas, vertas apdainuoti, valdove, — tarė lordas Redvainas.

— Karaliaus kalavijas, — pridūrė seras Kevanas Lanisteris.

Karalius Džofris buvo toks susijaudinęs, kad, rodės, norėjo čia pat ką nors šiuo ginklu nužudyti. Jis šmaukštelėjo kalaviju orą ir nusijuokė.

— Didžiam kalavijui dera turėti didį vardą, milordai! Kaip man jį pavadinti?

Sansa prisiminė Liūto Dantį, kalaviją, kurį Arija įmetė į Trišakį, ir Širdžių Ėdiką, kalaviją, kurį jis privertė ją pabučiuoti prieš mūšį. Kažin, ar Džofris norės, kad šį pabučiuotų Mardžerė?

Svečiai šūkčiojo siūlydami vardus naujam ginklui. Džofas numojo ranka į gerą dešimtį siūlymų, o tuomet išgirdo jam patikusį vardą.

— Našlės Aimana! — suriko jis. — Taip! Juo tikrai pagausinsiu našlių gretas! — Jis užsimojo ir vėl kirto. — O kai stosiu akis į akį su dėde Staniu, jo kalaviją perkirsiu pusiau. — Džofris išmėgino žemąjį kirtį, priversdamas serą Beiloną Svoną skubiai pasitraukti atatupstą. Pamatę sero Beilono veido išraišką, svečiai ėmė kvatotis.

— Atsargiau, tavo malonybe, — įspėjo karalių seras Adamas Marbrandas. — Valyrijos plienas pavojingai aštrus.

— Prisimenu. — Abiem rankomis suėmęs kalavijo rankeną, Džofris iš visų jėgų kirto į Tiriono dovanotą knygą. Nuo smūgio storos odos viršelis pertrūko į dvi dalis. — Aštrus! Juk sakiau, kad Valyrijos ginklų aštrumas man ne naujiena.

Jam prireikė dar geros dešimties kirčių, kol sukapojo storą knygą, ir šį darbą vyrukas baigė sunkiai šnopuodamas. Sansa jautė, kad jos vyras tramdo įtūžį, o seras Osmundas Ketlblekas šūktelėjo:

— Meldžiu, kad šie pavojingi ašmenys niekada nebūtų nukreipti prieš mane, valdove.

— Žiūrėk, kad to nenusipelnytum, sere.

Kalavijo geležtės smaigaliu pervėręs gabalą „Keturių karalių gyvenimų“, Džofris numetė jį nuo stalo, o tada įsikišo Našlės Aimaną į makštis.

— Tavo malonybe, — tarė seras Garlanas Tairelis, — gal nežinojai… Visame Vesterose buvo tik keturi šios knygos egzemplioriai, iliustruoti paties Keto.

— Dabar liko trys. — Džofris nusisegė seną kardasaitį, kad galėtų prisijuosti naująjį. — Tau ir ledi Sansai teks paieškoti geresnės dovanos, dėde Kipše. Mat ši visa sukapota į gabalus.

Tirionas įsistebeilijo į sūnėną skirtingų spalvų akimis.

— Gal tiktų peilis, valdove? Derantis prie tavo kalavijo. Durklas iš tokio paties puikaus Valyrijos plieno… kad ir su drakono kaulo rankena?

Džofas prisimerkęs jį nužvelgė.

— Tu… Taip, durklas, derantis prie mano kalavijo, gerai, — linktelėjo jis. — Tik… rankena kad būtų auksinė ir inkrustuota rubinais. Drakono kaulas man per prastas.

— Kaip pageidausi, tavo malonybe.

Tirionas išgėrė dar vieną taurę vyno. Į Sansą jis visiškai nekreipė dėmesio, tarsi būtų sėdėjęs vienas savo menėje. Bet kai atėjo laikas vykti į santuokos ceremoniją, jis paėmė žmoną už rankos.

Jiedviem einant per kiemą prie jų prisigretino Dorno princas Oberinas, vesdamasis už parankės savo juodaplaukę meilužę. Sansa smalsiai nužvelgė tą moterį. Ji buvo prasčiokė ir netekėjusi, be to, princui jau pagimdė dvi pavainikes dukras, bet nebijojo pažvelgti į akis ir pačiai karalienei. Šaja jai sakė, kad ta Elarija garbina kažkokią lysiečių meilės deivę. „Kai jis ją rado, ji, galima sakyti, buvo kekšė, miledi, — atskleidė paslaptį jos kambarinė, — o dabar vos neprilygsta princesei.“ Sansa dar niekada nebuvo atsidūrusi taip arti šios dornietės. Tiesą sakant, ji net ne gražuolė, dingtelėjo jai, bet, nežinia kodėl, žvilgsnis vis tiek krypsta į ją.

— Kartą man labai pasisekė ir Citadelėje mačiau „Keturių karalių gyvenimus“, — pasakojo jos lordui vyrui princas Oberinas. — Miniatiūros knygoje nuostabios, bet karaliui Viseiriui Ketas buvo pernelyg malonus.

Tirionas šnairomis žvilgtelėjo į pašnekovą.

— Pernelyg malonus? Mano nuomone, jis Viseirį gėdingai nuvertina. Knyga turėtų vadintis „Penkių karalių gyvenimai“.

Princas nusijuokė.

— Viseiris valdė vos dvi savaites.

— Jis valdė ilgiau nei metus, — pataisė jį Tirionas.

Oberinas gūžtelėjo.

— Metus ar dvi savaites, koks skirtumas? Kad užimtų sostą, jis nunuodijo savo sūnėną, o jame įsitaisęs nesiėmė jokių žygių.

— Beiloras mirė savo noru, badaudamas, — pasakė Tirionas. — Jo dėdė kaip karaliaus ranka ištikimai tarnavo jam, o anksčiau — Jaunajam Drakonui. Tiesa, Viseiris valdė vos vienerius metus, bet tie metai atstojo penkiolika, tuo tarpu Deironas tik kariavo, o Beiloras tik meldėsi. — Jis susiraukė. — Gal jis ir pašalino iš sosto sūnėną, bet kas gali jį dėl to kaltinti? Kažkas turėjo gelbėti karalystę nuo Beiloro kvailysčių.

Tai girdėdama, Sansa pasijuto priblokšta.

— Bet Beiloras Palaimintasis buvo didis karalius, — įsiterpė ji. — Jis Kaulų keliu basas nuėjo į Dorną sudaryti taikos ir išgelbėjo Drakono riterį nuo duobės su gyvatėmis. Angys karaliui Beilorui nekirto, nes jis buvo tyras ir šventas.

Princas Oberinas šyptelėjo ir tarė:

— Jei būtum angis, miledi, ar norėtum kirsti į tokią bekrauję šaką kaip Beiloras Palaimintasis? Aš verčiau patausočiau savo geluonį sultingesniam grobiui…

— Mano princas juokauja, ledi Sansa, — įsiterpė Elarija Send. — Septonai ir dainiai mėgsta kartoti, kad gyvatės nekirsdavo Beiloro, bet tiesa yra visai kitokia. Jis buvo įgeltas pusšimtį kartų ir nuo tų įgėlimų turėjo mirti.

— Jei būtų miręs, Viseiris būtų valdęs keliolika metų, — pasakė Tirionas, — ir Septynios Karalystės galėjo būti geriau valdomos. Kai kas mano, kad nuo tų gyvačių nuodų Beiloras išprotėjo.

— Taip, — pritarė princas Oberinas, — tik jūsų Raudonojoje pilyje gyvačių aš nemačiau. Tad kaip paaiškintum Džofrio išprotėjimą?

— Nenorėčiau nieko aiškinti. — Tirionas pakreipė galvą. — Atsiprašysime… Mūsų laukia neštuvai. — Neūžauga padėjo Sansai įlipti ir nevikriai įsiropštė į vidų pats. — Būk gera, miledi, užtrauk užuolaidas.

— Ar būtina, milorde? — Sansa nenorėjo slėptis už užuolaidų. — Diena tokia puiki…

— Jei gerieji Karaliaus Uosto žmonės neštuvuose pamatys mane, jiems tikriausiai kils noras apmėtyti juos mėšlo gabalais. Padaryk paslaugą mums abiem, miledi. Užtrauk užuolaidas.

Ji padarė, kaip liepė vyras. Kelias minutes jiedu taip ir sėdėjo, oras neštuvuose vis labiau šilo ir darėsi tvankus.

— Man buvo gaila tavo knygos, milorde, — prisivertė ištarti Sansa.

— Tai buvo Džofrio knyga. Jei būtų ją perskaitęs, gal būtų šio to išmokęs, — atsainiai tarė Tirionas. — Turėjau apie tai pagalvoti. Turėjau suprasti… juk yra tiek daug gerų dalykų.

— Gal durklas jam labiau patiks.

Neūžauga susiraukė, o jo randas įsitempė ir persikreipė.

— Berniukas nusipelnė durklo, ar tu taip nemanai? — Gerai, kad Tirionas iš žmonos atsakymo nelaukė. — Vinterfele Džofas kivirčijosi su tavo broliu Robu. Sakyk, ar tarp Brano ir jo malonybės irgi buvo perbėgusi juoda katė?

— Tarp jo ir Brano? — Šis klausimas Sansą suglumino. — Tai yra prieš jam nukrintant? — Ji susikaupė ir pamėgino prisiminti. Visa tai buvo taip seniai… — Branas buvo mielas berniukas. Visi jį mylėjo. Pamenu, jiedu su Tomenu kaudavosi mediniais kalavijais, bet tai buvo tik žaidimas.

Tirionas nutilo ir susimąstė. Sansa išgirdo tolumoje žvangant grandines; buvo keliamos tvirtovės vartų grotos. Dar po akimirkos pasigirdo riktelėjimas ir jų neštuvai susvyravę pakilo. Nematydama pro šalį slenkančio vaizdo, ji įsistebeilijo į savo sunertas rankas ir nemaloniai jautė, kad vyras žvelgia į ją savo skirtingų spalvų akimis. Kodėl jis į mane taip žiūri?

— Mylėjai savo brolius, kaip kad aš myliu Džeimį.

Ar tai klasta Lanisterio, norinčio paversti mane išdavike?

— Mano broliai buvo išdavikai ir atgulė išdavikų kapuose. Mylėti išdaviką yra išdavystė.

Jos mažiukas vyras prunkštelėjo.

— Robas sukilo prieš savo teisėtą karalių. Pagal įstatymą jis tapo išdaviku. Bet kiti mirė per jauni, dar nė nežinodami, kas yra išdavystė. — Jis pasitrynė nosį. — Sansa, ar žinai, kas Vinterfele nutiko Branui?

— Branas nukrito. Jis visuomet mėgdavo visur laipioti ir vieną kartą nukrito. Visada bijojome, kad taip nutiks. O Teonas Greidžojus jį nužudė, bet tai buvo vėliau.

— Teonas Greidžojus… — Tirionas atsiduso. — Kadaise tavo ledi motina kaltino mane… tiek to, nevarginsiu tavęs bjauriomis smulkmenomis. Ji nepelnytai kaltino mane. Tavo broliui Branui niekada nieko bloga nedariau. Ir tavęs neketinu skriausti.

Ką jis nori tuo pasakyti?

— Gera tai žinoti, milorde.

Tirionas iš jos kažko norėjo, bet Sansa niekaip nesusigaudė, ko. Jis atrodo kaip badaujantis vaikas, bet aš jam maisto neturiu. Kodėl jis nepalieka manęs ramybėje?

Tirionas vėl pasitrynė randuotą ir šašuotą nosį, ir šis bjaurus įprotis vėl atkreipė Sansos dėmesį į šlykštų jo veidą.

— Niekada taip ir nepaklausei, kaip žuvo Robas arba tavo ledi motina.

— Aš… nenoriu to žinoti. Tik sapnuočiau košmarus.

— Tuomet daugiau nieko nesakysiu.

— Tu… labai kilnus.

— O taip, — linktelėjo Tirionas. — Aš tiesiog įsikūnijęs kilnumas. Ir žinau, ką reiškia sapnuoti košmarus.

Tirionas

Naujoji karūna, kurią jo tėvas atidavė tikėjimo tarnui, buvo du kartus aukštesnė už tą, kurią sudaužė minia, be to, puiki, iš krištolo ir pintų aukso gijų. Šviesa nuo jos atsispindėdavo ir visomis vaivorykštės spalvomis blykstelėdavo kaskart, kai aukštasis septonas krustelėdavo galvą, bet Tirionas stebėjosi, kaip žmogus apskritai gali išlaikyti tokią karūną ant galvos. Be to, net jis turėjo pripažinti, kad Džofris ir Mardžerė, stovintys septoje vienas šalia kito tarp aukštų paauksuotų Tėvo ir Motinos statulų, atrodo kaip tikra karališka pora.

Dramblio kaulo spalvos šilkinę suknią su Myro nėriniais vilkinti nuotaka atrodė žavingai: sijonas buvo papuoštas gėlėmis, išsiuvinėtomis smulkiais perliukais. Kadangi buvo Renlio našlė, ji galėjo dėvėti Barateonų giminės spalvas, auksinę ir juodą, tačiau atėjo pas juos kaip viena iš Tairelių, užsimetusi mergautinį apsiaustą, ant kurio žalio aksomo buvo prisiūta daugybė medžiaginių aukso spalvos rožių. Jis klausė savęs, ar Mardžerė tikrai dar nekalta. Aišku, Džofris nė nežino, kuo nekalta mergelė skiriasi nuo moters.

Karalius atrodė beveik taip pat puikiai kaip nuotaka: po tamsiai raudonu aksomo apsiaustu, ant kurio buvo matyti elnio ir liūto ženklai, vilkėjo dulsvai raudoną liemenę. Ant auksinių jo garbanų buvo uždėta aukso karūna. Aš jam išsaugojau tą prakeiktą karūną. Tirionas nepatogiai perkėlė kūno svorį nuo vienos kojos ant kitos. Per daug vyno. Prieš jiems išvykstant iš Raudonosios pilies jam reikėjo susiprasti ir užsukti į išvietę. Bemiegė su Šaja praleista naktis taip pat atsiliepė, tačiau labiausiai jis geidė pasmaugti savo sūnėną karalių.

„Valyrijos ginklų aštrumas man ne naujiena“, — gyrėsi berniokas. Septonai vis kalbėjo apie tai, kad Tėvas aukštybėse mus visus teisia. Jei Tėvas būtų toks geras ir pasilenkęs sutrintų Džofą kaip mėšlavabalį, galbūt septonų žodžiais ir patikėčiau.

Jis turėjo seniai susiprotėti. Džeimis niekada nebūtų žudyti siuntęs kito žmogaus, o Sersėja buvo per daug gudri, kad naudotųsi durklu, kuris gali būti susietas su ja, bet Džofas, tas pasipūtęs, žiaurus, kvailas niekšelis…

Jis prisiminė šaltą rytą, kai leidosi stačiais išoriniais Vinterfelo bibliotekos laiptais ir rado princą Džofrį juokaujantį su Skaliku apie vilkų žudymą. „Pasiunčiau šunį žudyti vilko“, — pasakė jis. Tačiau net Džofris nebuvo toks kvailas, kad lieptų Sandorui Kligeinui nužudyti Edardo Starko sūnų; Skalikas būtų iš karto nuėjęs pas Sersėją. Užuot tai padaręs, berniūkštis rado įrankį tarp prastą reputaciją turinčių laisvųjų raitininkų, pirklių ir paskui stovyklą sekančių žmonių, prisidėjusių prie karaliaus kariuomenės, traukiančios į šiaurę. Kokį nors spuoguotą pusgalvį, sutikusį rizikuoti gyvybe dėl princo malonės ir kelių grašių. Tirionas svarstė, kas sugalvojo palaukti, kol Robertas išvyks iš Vinterfelo, ir tada perrėžti Branui gerklę. Greičiausiai Džofas. Be abejo, jis manė, kad tai — baisiai gudru.

Tirionas miglotai prisiminė, kad princui priklausančio durklo rankena buvo puošta brangakmeniais, o geležtė — su aukso įlaja. Džofas bent jau nebuvo toks paikas, kad pasinaudotų šiuo ginklu. Jis panaršė po tėvo ginklus. Robertas Barateonas buvo lengvabūdis, dosnus ir būtų davęs sūnui tokį durklą, kokio jis norėjo, bet… Tirionas įtarė, jog Džofris paėmė ginklą neatsiklausęs. Į Vinterfelą Robertas atvyko su gausia riterių ir vasalų palyda, milžinišku vežimu ir krovinių vilkstine. Be abejo, koks nors stropus tarnas pasirūpino, kad būtų gabenami ir karaliaus ginklai, jei kartais jo malonybė kurio nors iš jų užsigeistų.

Džofo išsirinktas durklas buvo puikus ir paprastas. Be aukso puošmenų, be brangakmeniais inkrustuotos rankenos, be sidabro įlajos geležtėje. Karalius Robertas niekada jo neimdavo, tikriausiai apskritai buvo pamiršęs, kad jį turi. Tačiau Valyrijos plienas buvo mirtinai aštrus… toks aštrus, kad vienu kartu perrėžė odą ir raumenis. „Valyrijos ginklų aštrumas man ne naujiena.“ Ir vis dėlto tai jam buvo naujiena, ar ne? Antraip niekada nebūtų buvęs toks kvailas ir paėmęs Mažojo Piršto durklo.

Bet Tirionas vis dar niekaip nesuprato, kodėl. Gal tiesiog iš žiaurumo? Žiaurumo jo sūnėnui netrūko. Tirionui teko gerai susiimti, kad neišvemtų išgerto vyno, neprileistų kelnių arba nepadarytų ir to, ir to. Jis neramiai pasimuistė. Per pusryčius jam reikėjo prikąsti liežuvį. Dabar vaikėzas suprato, kad aš žinau. Prisiekiu, ilgas liežuvis mane pražudys.

Buvo duotos septynios priesaikos, ištarti septyni palaiminimai ir apsikeista septyniais pažadais. Kai buvo sugiedota vestuvių giesmė ir į iššūkio klausimą niekas neatsakė, atėjo laikas apsikeisti apsiaustais. Tirionas mindžikavo nuo vienos trumpos kojytės ant kitos pro savo tėvą ir dėdę Kevaną mėgindamas ką nors pamatyti. Jei dievai teisingi, Džofas ką nors supainios. Jis sąmoningai nežiūrėjo į Sansą, kad žmona nepamatytų kartėlio jo akyse. Po galais, galėjai ir atsiklaupti. Ar tikrai buvo taip sunku sulenkti tuos savo prakeiktus sustirusius Starkų kelius ir leisti man išsaugoti bent lašelį orumo?

Meisas Tairelis atsargiai nusiautė mergautinį dukters apsiaustą, o Džofris paėmė sulankstytą nuotakos apsiaustą iš brolio Tomeno ir plačiu mostu krestelėjęs jį išskleidė. Trylikametis berniukas karalius ūgiu prilygo šešiolikos metų savo nuotakai ir jam nereikėjo lipti ant juokdario nugaros. Jis apsiautė Mardžerei pečius tamsiai raudona ir aukso spalva ir pasilenkė arčiau po kaklu užsegti apsiausto segės. Taip sklandžiai ji perėjo iš tėvo globos savo vyro globon. Bet kas ją saugos nuo Džofo? — Tirionas pažvelgė į Gėlių riterį, stovintį su kitais karaliaus sargybos vyrais. Bus geriau, jei rūpinsies, kad tavo kalavijas visuomet būtų pagaląstas, sere Lorai.

— Šiuo bučiniu prisiekiu tave mylėti! — garsiai ir skambiai ištarė Džofris.

Kai Mardžerė taip pat pakartojo šiuos žodžius, karalius prisitraukė ją ir stipriai bei ilgai bučiavo. Aukštojo septono karūna vėl sutvisko visomis vaivorykštės spalvomis, kai jis iškilmingai paskelbė Džofrį iš Barateonų ir Lanisterių giminės ir Mardžerę iš Tairelių giminės vienu kūnu, viena širdimi ir viena siela.

Gerai, viskas baigta. Dabar grįžkime į prakeiktą pilį, kad galėčiau nusičiurkšti.

Seras Loras ir seras Merinas baltais žvyniniais šarvais ir sniego baltumo apsiaustais vedė procesiją iš septos. Paskui juos ėjo princas Tomenas, barstydamas iš pintinės rožių žiedlapius karaliui ir karalienei po kojomis. Už karališkosios poros žingsniavo karalienė Sersėja ir lordas Tairelis, o už jų — nuotakos motina ir lordas Taivinas. Paskui juos trepeno Erškėčių karalienė, viena ranka remdamasi į sero Kevano dilbį, kita laikydamasi lazdos, o jai įkandin, neatsilikdami nė per žingsnį, traukė jos asmens sargybiniai dvyniai, jei kartais senė pargriūtų. Jiems iš paskos ėjo seras Garlanas Tairelis ir jo ledi žmona, o po jų buvo Tiriono ir jo žmonos eilė.

— Miledi…

Tirionas ištiesė Sansai ranką. Ji klusniai įsikibo, bet jiedviem žingsniuojant septos viduriu jis jautė, kad žmona įsitempusi. Sansa į jį nė karto nepakėlė akių.

Dar nepasiekęs durų jis išgirdo minią, džiaugsmingai sveikinančią jaunuosius. Prasčiokai taip mylėjo Mardžerę, kad net buvo pasiryžę vėl pamilti Džofrį. Anksčiau ji priklausė Renliui, gražiam jaunam princui, kuris savo ruožtu taip mylėjo savo žmones, kad pakilo iš kapo ir grįžo jų gelbėti. Be to, kartu su Mardžere iš Haigardeno iš pietų einančiu Rožių keliu plūstelėjo ir visokios gėrybės. Tie kvailiai, rodos, jau pamiršo, kad ne taip seniai pats Meisas Tairelis uždarė Rožių kelią ir sukėlė prakeiktą badą.

Jis išėjo į gaivų rudens orą.

— Jau bijojau, kad niekada neištrūksime, — tarstelėjo Tirionas.

Dabar Sansai neliko kitos išeities, tik pažvelgti į vyrą.

— Aš… Taip, milorde. Jei taip sakai… — Ji atrodė liūdna. — Ir vis dėlto santuokos ceremonija buvo tokia graži…

Ne tokia kaip mūsiškė.

— Sakyčiau, labai jau ilgai truko. Man reikia grįžti į pilį nusičiurkšti. — Tirionas pasitrynė nosį. — Reikėjo man sugalvoti kokią nors dingstį išvykti iš miesto. Mažasis Pirštas pasielgė gudriau.

Džofris ir Mardžerė, apsupti karaliaus sargybos vyrų, stovėjo ant laiptų, išeinančių į plačią, marmuro plokštėmis grįstą aikštę. Seras Adamas ir jo auksiniai apsiaustai neleido miniai per daug priartėti, o į juos geranoriškai žvelgė karaliaus Beiloro Palaimintojo statula. Tirionui neliko nieko kita, tik stoti į eilę drauge su kitais, norinčiais pasveikinti jaunavedžius. Jis pabučiavo Mardžerei pirštus ir palinkėjo jai sėkmės. Laimė, jam už nugaros savo eilės laukė kiti dvariškiai, tad ilgai jiedu su Sansa neužtruko.

Jų neštuvai buvo palikti saulėje ir juose, už užuolaidų, buvo labai šilta. Kai susvyravę jie pakilo, Tirionas atsigulė, pasirėmė alkūne, o Sansa sėdėjo ir stebeilijosi sau į rankas. Ji tokia pat graži kaip ir Tairelių mergina. Jos plaukai buvo tamsiai rudi su rausvu rudenišku atspalviu, o akys žydros, kaip visų Tulių. Ji buvo prislėgta sielvarto, tad atrodė jautri ir pažeidžiama; bet dėl to darėsi tik dar gražesnė. Jis norėjo ją paliesti, pralaužti jos mandagumo šarvus. Gal dėl to Tirionas prabilo? O gal tik norėjo nukreipti mintis nuo perpildytos šlapimo pūslės?

— Pamaniau, kai keliai vėl bus saugūs, galėtume nukeliauti į Kasterlių Uolą. — Kuo toliau nuo Džofrio ir mano sesers. Kuo dažniau jis prisimindavo, ką Džofas padarė „Keturių karalių gyvenimams“, tuo labiau nerimavo. Taip, sukapojęs knygą, jis mane nebyliai įspėjo. — Norėčiau tau parodyti Auksinę galeriją, Liūto Nasrus ir Didvyrių menę, kur mudu su Džeimiu vaikystėje žaisdavome. Galėtum pasiklausyti iš apačios, kur plakasi jūros bangos, sklindančio dundėjimo…

Sansa lėtai pakėlė galvą. Tirionas žinojo, ką ji matė: ištinusią šiurkščią kaktą, nubrozdintą nosį, kreivą rožinį randą ir skirtingų spalvų akis. Jos pačios akys buvo didelės, žydros ir… tuščios.

— Vyksiu ten, kur mano lordas vyras nori.

— Tikėjausi, kad tau patiks, miledi.

— Man patiks viskas, kas patiks milordui.

Tirionas kietai sučiaupė lūpas. Koks tu niekingas neūžauga. Gal manai, kad plepėdamas apie Liūto Nasrus priversi ją nusišypsoti? Ar apskritai kokia nors moteris būdama su tavimi nusišypsojo negavusi aukso?

— Ne, tai paika mintis. Tik Lanisteriui gali patikti Uola.

Tirionas girdėjo prasčiokus šaukiant karaliaus Džofrio vardą. Po trejų metų šis žiaurus vaikėzas bus jau vyras ir tikras karalius ir… bet kuris neūžauga, turintis galvoje bent kiek košės, pasistengs sprukti kuo toliau iš Karaliaus Uosto. Galbūt į Senmiestį? Arba net į laisvuosius miestus. Jis visada labai norėjo pamatyti Bravoso Titaną. Gal tai Sansai patiktų? Ir jis atsargiai ėmė šnekėti apie Bravosą, bet jo žmona tebebuvo niūriai mandagi, nepalenkiama ir šalta kaip Siena, palei kurią jis kartą žingsniavo lankydamasis šiaurėje. Tai jį baugino. Ir tuomet, ir dabar.

Likusią kelionės dalį jie praleido tylėdami. Po valandėlės Tirionas susivokė besiviliantis, kad Sansa pasakys ką nors, — bet ką, nors vieną vienintelį žodį, — bet ji taip ir nepravėrė burnos. Kai pilies kieme neštuvai sustojo, Tirionas leido vienam iš nešikų padėti žmonai išlipti.

— Po valandos mūsų laukia puotoje, miledi. Netrukus pas tave grįšiu.

Ir sustirusiomis kojomis nužingsniavo. Jis išgirdo iš kito kiemo krašto atsklidusį tylų Mardžerės juoką, kai Džofris iškėlė ją iš balno. Vieną dieną tas berniukas bus aukštas ir stiprus kaip Džeimis, pagalvojo jis, o aš tebebūsiu jam prie kojų besitrinantis neūžauga. Ir vieną gražią dieną jis mane dar labiau patrumpins…

Tirionas surado išvietę ir dėkingas atsiduso, atsikratęs rytą išgerto vyno. Kartais nusičiurkšti būdavo taip pat gera, kaip sugulti su moterimi, ir dabar kaip tik buvo vienas iš tų kartų. Jis gailėjosi, kad taip pat lengvai negali atsikratyti savo abejonių ir kaltės jausmo.

Prie Tiriono menių durų jo jau laukė Podrikas Peinas.

— Padėjau tavo naująjį švarką. Ne čia. Ant lovos. Miegamajame.

— Taip, ten stovi mūsų lova. — Ten turėjo būti ir puotai besirengianti Sansa. Ir Šaja. — Atnešk vyno, Podai.

Tirionas gėrė jį atsisėdęs prie lango ir niūriai mąstydamas, kokia sumaištis dabar tvyro apačioje įsikūrusioje virtuvėje. Saulės spinduliai dar nepalietė pilies sienos viršaus, o jis jau užuodė kepamą duoną ir mėsą. Į sosto menę tuoj ims plūsti nekantrūs svečiai; tai bus didingas, apdainuoti vertas vakaras, skirtas ne tik suvienyti Haigardenui ir Kasterlių Uolai, bet ir parodyti pasauliui savo galią, turtus ir pamokyti visiems, kam dar galėtų šauti į galvą priešintis Džofrio valdymui.

Bet kas galėtų būti toks beprotis ir ginčyti Džofrio teisę į sostą po to, kas nutiko Staniui Barateonui ir Robui Starkui? Upių lygumose šen bei ten dar vyko susirėmimai, tačiau apskritai karas ėjo prie pabaigos. Seras Gregoris Kligeinas persikėlė per Trišakį, užėmė Rubinų brastą, o tuomet labai lengvai privertė pasiduoti Harenholą. Sigardas pasidavė Juodajam Valderiui Frėjui, lordas Rendilas Tarlis užėmė Mergelių Duburį, Prieblandos Slėnį ir Karališkąjį kelią. Vakaruose seras Daivenas Lanisteris prie Auksinio Danties susijungė su sero Forlėjaus Presterio kariuomene ir patraukė link Riverano. Seras Raimanas Frėjus su dviem tūkstančiais ietininkų iš šiaurės, iš Dvynių, žygiavo suvienyti jėgų su jais. O Paksteris Redvainas pranešė, kad netrukus jo laivai išplauks iš Arboro ir pradės ilgą kelionę aplink Dorną ir per Brastos Akmenis. Stanio lysiečiai piratai liks mažumoje ir turės stoti prieš dešimteriopai didesnę flotilę. Kova, kurią meisteriai jau vadino Penkių Karalių karu, buvo beveik baigta. Kai kas girdėjo Meisą Tairelį skundžiantis, kad lordas Taivinas nepaliko jam galimybės laimėti pergalių.

— Milorde… — Prie jo stovėjo Podas. — Ar persirengsi? Padėjau švarką. Ant lovos. Puotai.

— Puotai? — irzliai paklausė Tirionas. — Kokiai puotai?

— Vestuvių puotai. — Slaptos pašaipos, Podas, žinoma, nesuprato. — Karaliaus Džofrio ir ledi Mardžerės vestuvių. Tai yra karalienės Mardžerės…

Tirionas nusprendė šį vakarą prisigerti kaip maišas.

— Puiku, jaunasis Podrikai, pasipuoškime šventei.

Įėję į miegamąjį, vyrai rado Šają, šukuojančią Sansai plaukus. Džiaugsmas ir sielvartas, pamačius jas kartu dingtelėjo Tirionui, juokas ir ašaros. Sansa vilkėjo sidabro spalvos atlasinę suknią nėriniuotais kraštais, ilgomis, beveik žemę siekiančiomis rankovėmis su prorėžomis, pamuštomis švelniu, skaisčiai raudonu šilku. Šaja susukusi ir pakėlusi jos plaukus gražiai apgobė juos sidabro tinkleliu, nusagstytu tamsiai violetiniais, spindinčiais brangakmeniais. Tokios žavios Tirionas jos dar nebuvo matęs, bet ant tų ilgų atlasinių rankovių ji nešiojo gedulą.

— Ledi Sansa, — tarė jis žmonai, — šį vakarą menėje būsi gražiausia moteris.

— Milordas man per daug malonus.

— Miledi, — nedrąsiai kreipėsi į šeimininkę Šaja, — ar negalėčiau patarnauti prie stalo? Taip noriu pasižiūrėti, kaip iš pyrago išskris balandžiai…

Sansa sutrikusi pažvelgė į ją.

— Karalienė jau išrinko visus tarnus.

— Be to, menė ir taip bus perpildyta. — Tirionui teko sutramdyti savo irzulį. — Muzikantai vaikščios po visą pilį, o kieme stovės stalai, lūžtantys nuo valgių ir gėrimų, skirtų visiems. — Jis priekabiai apžiūrėjo savo naująjį švarką — tamsiai raudoną, aksominį su pamuštais pečiais ir pūstomis rankovėmis, prarėžtomis, kad būtų matyti juodo atlaso pamušalas. Gražus drabužis. Reikia tik gražaus vyro, kuris jį dėvėtų. — Eikš, Podai, padėk man jį apsivilkti.

Apsirengęs jis išlenkė dar vieną taurę vyno, tada paėmė žmoną už rankos, išvedė iš Virtuvės bokšto ir jiedu įsiliejo į šilko, atlaso ir aksomo upę, tekančią į sosto menę. Vieni svečiai įėję vidun iš karto ėmė ieškoti jiems paskirtų vietų ant suolų. Kiti būriavosi lauke prie durų mėgaudamiesi rudeniui nebūdinga popiečio šiluma. Tirionas palydėjo Sansą per kiemą pasisveikinti su svečiais ir, kaip dera, tarti jiems kelių mandagių žodžių.

Ji tai moka, pagalvojo Tirionas girdėdamas, kaip ji sako lordui Džailsui, kad jo kosulys po truputį rimsta, kaip giria Elinoros Tairel suknią, kaip klausinėja Džalabaro Kso apie vestuvių papročius Vasaros salose. Jo pusbrolį serą Lanselį atvedė seras Kevanas — nuo mūšio dienos vaikinas šiandien pirmą kartą pakilo iš ligos patalo. Jis atrodo išbalęs kaip giltinė. Lanselis pražilo, jo plaukai pasidarė šiurkštūs, be to, jis buvo liesas kaip lazda. Jei tėvas nebūtų stovėjęs šalia ir jo laikęs, vaikinas tikrai būtų pargriuvęs. Ir vis dėlto, kai Sansa pagyrė jį už narsą ir pasakė, kaip malonu matyti jį atgaunant jėgas, Lanselis ir seras Kevanas plačiai nusišypsojo. Ji būtų buvusi Džofriui gera karalienė ir dar geresnė žmona, jei tik jam būtų pakakę proto ją mylėti. Ir Tirionas suabejojo, ar sūnėnas apskritai dar geba mylėti.

— Atrodai gana dailiai, vaikeli, — tarė Sansai ledi Olena Tairel, mažais žingsneliais priėjusi prie jų. Ji vilkėjo aukso brokato suknią, ko gero, sveriančią daugiau nei ji pati. — Bet vėjas sutaršė tau plaukus. — Senutė pakėlė ranką ir, pasičiupinėjusi su išsipešusiomis sruogomis, sukišo jas po Sansos tinkleliu, o tada pataisė ir jį. — Man buvo labai liūdna girdėti apie tavo netektis, — pridūrė ji, tvarkydama Sansai plaukus. — Žinau, tavo brolis buvo baisus išdavikas, bet jei imsime žudyti vyrus vestuvių puotose, santuokos jie ims bijoti dar labiau nei dabar. Štai, taip daug geriau. — Ledi Olena nusišypsojo. — Man malonu pasakyti, kad poryt grįžtu į Haigardeną. Šis dvokiantis miestas man jau įgriso iki gyvo kaulo, ačiū. Galbūt, kol vyrai kariauja, norėtum mane palydėti ir trumpai pasisvečiuoti? Man taip trūks Mardžerės ir visų žavingų jos freilinų… Tavo draugija būtų širdžiai miela paguoda.

— Tu labai maloni, miledi, — atsakė Sansa, — bet mano vieta — šalia lordo vyro.

Ledi Olena nusišypsojo Tirionui bedante burna ir raukšlių išvagotu veidu.

— Šit kaip? Atleisk paikai senei, milorde, neketinau išvogti tavo žavingos žmonos. Pamaniau, kad vis tiek vesi Lanisterių kariuomenės būrius kautis su klastingais priešais.

— Drakonų ir elnių kariuomenę. Iždininkas turi likti dvare ir rūpintis, kad visi kariai gautų atlygį.

— Žinoma. Drakonai ir elniai… labai protinga. Ir nykštuko grašiai. Girdėjau apie tuos nykštuko grašius. Neabejoju, kad rinkti tą mokestį — bjaurus darbas.

— Jį už mane renka kiti, miledi.

— Ak, tikrai? O aš pamaniau, galbūt norėsi pats tuo pasirūpinti? Dabar negalime leisti, kad karalius būtų apgaudinėjamas, o nykštuko grašių mokesčio būtų vengiama, ar ne?

— Tikrai negalime. — Tirionas ėmė abejoti, ar tikrai lordas Lutoras Tairelis savo noru nušoko nuo uolos. — Prašyčiau mums atleisti, ledi Olena, jau laikas užimti savo vietas prie stalo.

— Ir man. Girdėjau, kad bus septyniasdešimt septyni valgiai. Ar nemanai, kad jų kiek per daug, milorde? Aš negebėsiu praryti daugiau nei trijų ar keturių kąsnių, bet mudu juk gana maži žmonės, tiesa? — Ji vėl patapšnojo Sansai plaukus ir pridūrė: — Nagi, eik, vaikeli, ir pasistenk būti linksmesnė. Kur mano sargyba? Kairy, Dešiny, kur jūs? Ateikite, padėkite man užlipti ant pakylos.

Nors iki vakaro dar liko visa valanda, sosto menė jau buvo ryškiai apšviesta, kiekviename laikiklyje liepsnojo po deglą. Svečiams stovint prie stalų šaukliai skelbė į menę žengiančių lordų ir ledi vardus bei titulus. Karališkas livrėjas vilkintys pažai lydėjo juos plačiu tarpu per menės vidurį. Galerija viršuje buvo pilna muzikantų: būgnininkų, fleitininkų ir smuikininkų, arfininkų, ragų pūtikų ir dūdmaišininkų.

Tirionas, stipriai suėmęs Sansos ranką, žingsniavo sunkiai krypuodamas. Jis jautė, kad visų akys nukreiptos į jį, ir čiupinėjosi savo randą, su kuriuo atrodė dar bjauresnis nei anksčiau. Tegul žiūri, tarė jis sau, šokdamas į savo krėslą. Tegul žiūri ir šnabždasi, kol nusibos, dėl jų tikrai nesislėpsiu. Po jų vilkdama kojas mažais žingsneliais į menę įtipeno Erškėčių karalienė. Tirionas pagalvojo, kažin, kuris iš jųdviejų atrodo juokingiau: jis su Sansa ar ši susiraukšlėjusi moterytė, tipenanti tarp septynių pėdų ūgio dvynių sargybinių.

Džofris ir Mardžerė įjojo į sosto menę ant vienodų šyvų žirgų. Prieš juos tekini skubėjo pažai, barstydami arkliams po kanopomis rožių žiedlapius. Puotai karalius su karaliene taip pat persirengė. Džofris mūvėjo dryžuotas, juodas ir tamsiai raudonas kelnes ir aukso brokato liemenę juodo atlaso rankovėmis ir onikso sagomis. Mardžerė septoje vilkėtą kuklų drabužį pakeitė į gerokai daugiau kūno atidengiančią, šviesiai žalią suknią su smarkiai suveržtu korsetu, leidžiančiu apnuoginti pečius ir mažų krūtų viršų. Jos šviesiai rudi palaidi plaukai krito ant baltų pečių bei nugaros ir beveik siekė juosmenį. Ant galvos ji dėvėjo siaurą aukso karūną. Mardžerė droviai ir maloniai šypsojosi. Žavinga mergina, pagalvojo Tirionas, ir kilnesnė, nei mano sūnėnas nusipelnė.

Karaliaus sargybos vyrai palydėjo juos ant pakylos, į garbingiausias vietas žemiau Geležinio sosto, šiai progai papuoštas ilgomis šilkinėmis Barataeono aukso, Lanisterių tamsiai raudonos ir Tairelių žalios spalvos juostomis. Sersėja apkabino Mardžerę ir pabučiavo į abu skruostus. Jos pavyzdžiu pasekė ir lordas Taivinas, paskui Lanselis ir seras Kevanas. Džofrį meiliai pabučiavo nuotakos tėvas ir du vyrai, ką tik tapę jo broliais — Loras ir Garlanas. Tik, rodos, niekas neskubėjo bučiuoti Tiriono. Kai karalius su karaliene užėmė savo vietas, aukštasis septonas atsistojo sukalbėti maldos. Šis bent jau nebamba taip nuobodžiai kaip anas, buvęs septoje, pasiguodė Tirionas.

Jiedu su Sansa buvo pasodinti karaliui iš dešinės, bet tolokai, šalia sero Garlano Tairelio ir jo žmonos, ledi Leonetės. Bent dešimt kitų svečių sėdėjo arčiau Džofrio ir aikštingesnis žmogus būtų palaikęs tai įžeidimu, juolab kad visai neseniai jis buvo karaliaus ranka. Bet Tirionas būtų buvęs dar labiau patenkintas, jei arčiau karaliaus būtų sėdėję visas šimtas svečių.

— Pripilkite taures! — atidavus duoklę dievams šūktelėjo Džofris. Jo taurininkas į auksinę, šįryt lordo Tairelio dovanotą jaunavedžių taurę supylė visą ąsotį tamsiai raudono Arboro vyno. Karaliui teko ją kelti abiem rankomis. — Už mano žmoną karalienę!

— Už Mardžerę! — vienu balsu pritarė svečiai. — Už Mardžerę! Už Mardžerę! Už karalienę!

Suskambo tūkstantis besidaužiančių taurių ir vestuvių puota iš tiesų prasidėjo. Tirionas Lanisteris gėrė kartu su kitais, paskelbus pirmąjį tostą išlenkė savo taurę iki dugno ir, vos atsisėdęs, pamojo, kad tarnai vėl įpiltų vyno.

Pirmasis valgis buvo riebi grybų ir svieste troškintų sraigių sriuba, patiekta paauksuotuose dubenėliuose. Pusryčiams Tirionas beveik nieko nevalgė, vynas jau mušė jam į galvą, tad maistas tikrai buvo ne pro šalį. Jis greitai išvalgė sriubą. Vienas baigtas, o septyniasdešimt šeši dar laukia. Septyniasdešimt septyni valgiai, nors mieste vis dar yra badaujančių vaikų ir vyrų, kurie dėl ridiko gali nužudyti žmogų. Jei prasčiokai mus dabar matytų, jų meilė Taireliams gerokai sumenktų.

Sansa paragavo šaukštą sriubos ir pastūmė dubenėlį.

— Nepatiko, miledi? — paklausė Tirionas.

— Dar bus tiek daug valgių, milorde. O mano skrandis mažas.

Ji nervingai pasitaisė plaukus ir pažvelgė į galustalę, kur sėdėjo Džofris su savo karaliene iš Tairelių giminės.

Gal ji norėtų būti Mardžerės vietoje? — susiraukęs pagalvojo Tirionas. Net vaikas turėtų daugiau košės galvoje. Jis nusisuko norėdamas prasiblaškyti, bet visur matė moteris — gražias, puikias, laimingas moteris, priklausančias kitiems vyrams. Pirmiausia, žinoma, Mardžerę, meiliai besišypsančią ir kartu su Džofriu geriančią iš didžiulės septynbriaunės jaunavedžių taurės; jos motiną, ledi Eiliri, pražilusią ir gražią, vis dar išdidžią greta Meiso Tairelio; tris jaunesnes karalienės pusseseres, linksmas kaip paukštukai; lordo Meriveterio juodaplaukę žmoną iš Myro didelėmis, juodomis, aistringomis akimis; Elariją Send, įsimaišiusią tarp dorniečių (Sersėja pasodino juos prie atskiro stalo, prie pat pakylos, labai garbingoje vietoje, bet vis dėlto kitame menės krašte, kuo toliau nuo Tairelių), besijuokiančią iš kažko, ką jai pasakė Raudonoji Angis.

Be to, buvo ir dar viena moteris, sėdinti beveik pačiame trečiojo stalo gale, kairėje pusėje… kaip Tirionas suprato, vieno iš Fosovėjų žmona, besilaukianti ir jau beveik galudienė. Pūpsantis pilvas nė kiek nesumenkino nei jos grožio, nei malonumo, kurį ji patyrė valgydama ir žiūrėdama į išdaigas. Tirionas matė, kaip jos vyras maitina ją valgio gabalėliais iš savo lėkštės. Jiedu gėrė iš vienos taurės ir dažnai nieko neperspėję bučiavosi. Kai jųdviejų lūpos susiliesdavo, jis švelniai ir globėjiškai uždėdavo ranką jai ant pilvo.

Tirionas svarstė, ką darytų Sansa, jei dabar jis pasilenktų jos pabučiuoti. Tikriausiai krūptelėtų ir nusisuktų. Arba narsiai iškęstų bučinį, nes tai — jos pareiga. Mano žmona tikrai klusni ir pareiginga. Jei pasakytų, kad šiąnakt nori atimti jai nekaltybę, ji ir tai klusniai iškęstų ir neverktų daugiau nei visada.

Jis vėl liepė įpilti vyno. Kai jo gavo, buvo patiektas antras valgis — trapios tešlos pyragas su kiauliena, pušų sėklomis ir kiaušiniais. Sansa suvalgė tik kąsnelį, o tada šaukliai pakvietė pirmą iš septynių dainių.

Žilabarzdis Arfininkas Hamišas pranešė dainuosiąs „Septyniose Karalystėse dar negirdėtą dainą, skirtą dievų ir žmonių ausims“. Jis pavadino ją „Lordo Renlio kelionė“.

Jo pirštai nuslydo aukštosios arfos stygomis ir sosto menę užplūdo nuostabūs garsai.

— Iš Kaulų sosto Mirties valdovas pažvelgė į mirusį lordą… — užtraukė Hamišas ir toliau dainavo, kaip Renlis, atgailaudamas už mėginimą užgrobti sūnėnui priklausantį sostą, pasipriešino pačiam Mirties valdovui ir grįžo į gyvųjų pasaulį ginti karalystės nuo savo brolio.

Ir dėl jo vargšas Simonas turėjo baigti savo gyvenimą išvietėje… — pagalvojo Tirionas. Dainai baigiantis, kai narsiojo lordo Renlio šmėkla nuskrido į Haigardeną paskutinį kartą žvilgtelėti į savo tikrosios meilės veidą, karalienės Mardžerės akyse suspindo ašaros.

— Renlis Barateonas gyvenime dėl nieko nesigailėjo, — tarė Kipšas Sansai, — bet, jei ką nors išmanau apie dainas, Hamišas ką tik pelnė sau paauksuotą liutnią.

Paskui Arfininkas padainavo jiems kelias žinomesnes dainas. „Auksinė rožė“, be abejo, buvo skirta Taireliams, o „Kastamero lietumi“ dainius norėjo pamaloninti Tiriono tėvą. „Mergelė, Motina ir Senolė“ sužavėjo aukštąjį septoną, o „Mano ledi žmona“ — visas merginas, kurių širdys buvo kupinos meilės, ir, žinoma, kai kuriuos mažus berniukus. Tirionas viena ausimi klausėsi dainavimo ragaudamas tešloje įkeptų saldėsių, karštų avižinių bandelių su datulėmis, obuoliais bei apelsinais ir grauždamas keptą šerno šonkaulį.

Paskui vis įmantresni valgiai ir vis išmoningesnės pramogos keitė vieni kitus tarsi plukdomi ant vyno ir alaus bangų. Hamišas išėjo, jo vietą užėmė nedidukas senas meškinas, nerangiai šokantis pagal dūdelės ir būgno melodiją, o vestuvininkai valgė keptą upėtakį su trintų migdolų pluta. Mėnuliukas užsilipo ant savo kojokų ir žingsniavo tarp stalų persekiodamas absurdiškai storą lordo Tairelio juokdarį, vadinamą Sviestmušiu, o lordai ir ledi ragavo keptų garnių ir pyragėlių su sūriu ir svogūnais. Būrys akrobatų iš Pentoso vartėsi kūlio, stovėjo ant rankų, basomis kojomis žongliravo lėkštėmis, o paskui sulipo vieni kitiems ant pečių ir pastatė gyvą piramidę. Po jų pasirodymo buvo patiekta krabų, virtų su aštriais rytietiškais prieskoniais, dubenys migdolų piene su morkomis, razinomis ir svogūnais troškintos avienos ir ką tik iš krosnies ištrauktų pyragėlių su žuvimi, — tokių karštų, kad degino svečiams pirštus.

Tada šaukliai pakvietė kitą dainių; Koliją Kvajanį iš Tirošio, kurio barzda buvo skaisčiai raudona, o tartis kėlė juoką, kaip Simonas ir sakė. Kolijas pradėjo savo pasirodymą „Drakonų šokiu“, nors iš tiesų ši daina buvo skirta dviem balsams — vyriškam ir moteriškam. Tirionas iškentė ją, įsidėjęs dvigubą porciją kurapkos su medaus ir imbiero padažu ir išlenkęs kelias taures vyno. Bauginanti baladė apie įsimylėjėlius, mirštančius per Valyrijos žlugimą, svečiams būtų patikusi labiau, jei Kolijas nebūtų dainavęs valyrų kalba, kurios dauguma vestuvininkų nemokėjo. Tačiau padainavęs nešvankiąją „Smuklininkę Besą“ jis susigrąžino klausytojų palankumą. Tarnai atnešė datulių prikimštų povų, iškeptų su visomis plunksnomis, o Kolijas pasikvietė būgnininką, žemai nusilenkė lordui Taivinui ir užtraukė „Kastamero lietus“.

Jei šios dainos teks klausytis septynis kartus, turbūt eisiu į Blusyną ir išvemsiu troškinį.

Tirionas kreipėsi į žmoną:

— Ir kuris tau labiau patinka?

Sansa išpūtusi akis sumirksėjo.

— Milorde…

— Kuris dainius tau labiau patinka?

— At…atleisk, milorde. Nesiklausiau…

Ji ir nieko nevalgė.

— Sansa, ar kas nors negerai? — paklausė jis nepagalvojęs ir iš karto pasijuto kaip paskutinis kvailys. Visa Sansos giminė išžudyta, ji ištekinta už manęs, o aš dar klausiu, ar kas nors negerai?

— Ne, milorde.

Sansa nukreipė nuo jo žvilgsnį ir dėjosi susidomėjusi Mėnuliuku, mėtančiu į serą Dontosą datules.

Keturi ugnies burtininkai parodė liepsnomis besiplaikstančius ir baisiais nagais vienas kitą draskančius žvėris, o tuo metu tarnai patiekė jautienos sultinio ir karšto vyno, pasaldinto medumi ir apibarstyto virtais migdolais be luobelių, ir virtos gaidienos kapotinės. Paskui pasirodė keli tarp stalų vaikštantys dūdų pūtikai, dresuoti šunys, kardų rijikai, o svečiams buvo patiekta sviestu užpiltų žirnių, kapotų riešutų ir griežiniais supjaustytos gulbienos, užpiltos šafrano ir persikų padažu. („Ir vėl gulbė“, — burbtelėjo Tirionas, prisiminęs jųdviejų su seseria vakarienę mūšio išvakarėse.) Žongliruotojas mėtė į orą pustuzinį kalavijų ir kirvių, o tuo metu tarnai atnešė iešmus dar spirgančios ir šnypščiančios kraujinės dešros, — toks sugretinimas, Tiriono nuomone, buvo gudrus, bet nelabai skoningas.

Šaukliai vėl ėmė pūsti trimitus.

— Varžytis dėl auksinės liutnios, — sušuko vienas iš jų, — kviečiame Galeoną Kujietį!

Galeonas buvo vyras iš stuomens ir iš liemens, plačia krūtine, juoda barzda, plika galva ir griausmingu balsu, pasiekusiu kiekvieną sosto menės kertelę. Jis atsivedė bent šešis muzikantus, kad jam pagrotų.

— Kilnieji lordai ir gražiosios ledi, šį vakarą jums padainuosiu tik vieną dainą, — pareiškė jis. — Tai daina apie Juoduosius Vandenis ir apie tai, kaip buvo išgelbėta karalystė.

Ir būgnininkas ėmė mušti monotonišką ir grėsmingą ritmą.

— Aukštame bokšte niūrus lordas mąstė, — užtraukė Galeonas, — pilyje, juodoje kaip naktis.

— Juodi jo plaukai ir siela juoda, — pritarė dainiui muzikantai. Pasigirdo fleitos garsai.

— Gyveno jis kraujo troškimu ir pavydu, neapykantos pripildė savo taurę, — dainavo Galeonas. — „Mano brolis kadais valdė Septynias Karalystes, — kreipės į žmoną jis bjaurią. — Atsiimsiu, kas jo, ir mano tai bus. Tegul jo sūnus mano durklą pajus.“

— Jaunas narsus šviesiaplaukis vaikinas, — pritarė muzikantai, suskambus medinei arfai ir smuikui.

— Jei dar kada nors tapsiu ranka, pirmiausia pakarsiu visus dainius, — pernelyg garsiai tarė Tirionas.

Šalia jo sėdinti ledi Leonetė nusijuokė, o seras Garlanas pasilenkęs šnipštelėjo:

— Neapdainuotas puikus žygdarbis savo puikumo nepraranda.

— Niūrus lordas surinko karius, susibūrė jie lyg varnai. Kraujo ištroškę sulipo į laivus…

— …ir nukirto vargšui Tirionui nosį visai, — pabaigė Tirionas.

Ledi Lionetė sukikeno.

— Gal turėtum būti dainiumi, milorde? Rimuoji ne prasčiau už Galeoną.

— Ne, miledi, — paprieštaravo seras Garlanas. — Milordas Lanisteris gimęs atlikti didžių darbų, o ne dainuoti apie juos. Jei ne jo grandinė ir gaisras, priešai būtų persikėlę per upę. Be to, jei Tiriono tyržmogiai nebūtų nužudę daugumos lordo Stanio žvalgų, mums niekada nebūtų pavykę netikėtai jo užpulti.

Girdėdamas šiuos žodžius Tirionas kažkodėl staiga pasijuto dėkingas ir jam lengviau buvo iškęsti nesibaigiančias Galeono dainos strofas apie berniuko karaliaus narsą ir jo motiną, auksinę karalienę.

— Ji to niekada nedarė, — netikėtai leptelėjo Sansa.

— Niekada netikėk tuo, apie ką girdi dainuojant, miledi. — Tirionas pamojo tarnui, kad pripiltų jų taures vyno.

Netrukus už aukštų langų visiškai sutemo, o Galeonas tebedainavo. Jo daina susidėjo iš septyniasdešimt septynių posmų, bet susidarė įspūdis, kad iš tūkstančio. Po posmą kiekvienam menėje sėdinčiam svečiui. Paskutines dvi dešimtis Tirionas ištvėrė gerdamas vyną, kad atsispirtų pagundai užsikimšti grybais ausis. Kai dainius baigė savo pasirodymą ir nusilenkė, kai kurie svečiai jau buvo tokie girti, kad nejučia ėmė linksmintis patys. Didysis meisteris Paiselis užmigo, o šokėjai iš Vasaros salų, apsirengę dulsvo šilko drabužiais, papuoštais spalvingomis plunksnomis, sukosi ratu. Kai buvo įnešti apskriti padėklai su briediena, įdaryta brandžiu mėlynuoju sūriu, vienas iš lordo Rovano riterių durklu smeigė dorniečiui. Auksiniai apsiaustai abu vyrus išvedė: vieną į kalėjimo požemį supūti, kitą — pas meisterį Balabarą susiūti žaizdos.

Tirionui knebinėjant griežinį kiaulės galvos slėgtainio, pagardinto cinamonu, gvazdikėliais, cukrumi ir migdolų pienu, karalius Džofris staiga atsistojo.

— Įveskite mano karališkos dvikovos dalyvius! — apgirtęs šūktelėjo jis ir suplojo rankomis.

Sūnėnas labiau apgirtęs už mane, dingtelėjo Tirionui, o tuo metu auksiniai apsiaustai atidarė didžiąsias duris menės gale. Iš savo vietos jis matė tik dviejų dryžuotų iečių kotus, bet ne vienas šalia kito įjojusius raitelius. Juoko banga nusirito per menės vidurį link karaliaus. Jie tikriausiai joja ant ponių, nusprendė jis, bet… staiga išvydo tuos jojikus.

Dvikovos dalyviai buvo du nykštukai. Vienas jojo ant bjauraus pilko šuns ilgomis kojomis ir dideliu snukiu. Kitas sėdėjo raitas ant didžiulės deglos kiaulės. Nudažyti mediniai šarvai tarškėjo ir barškėjo, o mažieji riteriai sūpavosi balnuose. Skydai buvo didesni už juos, o ietis dvikovininkai vos nulaikė, šios suposi ir svyravo, keldamos svečių juoko papliūpas. Vienas riteris buvo visas aukso spalvos su ant skydo nupieštu juodu elniu; kito šarvai buvo pilki ir balti, o ant skydo buvo nupieštas didvilkis. Atitinkamai buvo papuošti ir jų „žirgai“.

Tirionas apžvelgė pakylą ir besijuokiančius svečius. Džofris buvo įraudęs ir vos gaudė kvapą, Tomenas šūkčiojo ir šokinėjo savo krėsle, Sersėja mandagiai kikeno ir net lordas Taivinas atrodė šiek tiek pralinksmėjęs. Iš visų, sėdinčių prie aukštojo stalo, nesišypsojo tik Sansa. Už tai Tirionas būtų ją mylėjęs, bet, tiesą sakant, Starkų mergina žvelgė nieko nematančiomis akimis, tarsi link jos bevėžlinančių juokingų raitelių menėje nė nebūtų.

Nykštukų kaltinti negalima, tarė sau Tirionas. Kai baigs pasirodymą, reikės juos pagirti ir duoti kapšą sidabrinių. O rytoj susirasiu tą, kuris šią pramogą sugalvojo, ir padėkosiu visai kitaip.

Kai nykštukai sustojo prie pakylos pasveikinti karaliaus, riteris-vilkas pametė skydą. Jam pasilenkus jo pasiimti, riteris-elnias nesuvaldė sunkios ieties ir tvojo ja priešininkui per nugarą. Riteris-vilkas nukrito nuo savo kiaulės, o jo ietis pasviro ir galu vožė priešininkui į galvą. Jie abu atsidūrė ant grindų ir susirėmė. Atsikėlę abu mėgino užsėsti ant šuns. Jiedu toliau laidė gerkles ir stumdėsi. Pagaliau vėl atsidūrė balnuose, tik apsikeitę „žirgais“, sėdėdami veidu į uodegas ir laikydami priešininko skydą.

Atitaisyti visai šiai painiavai prireikė laiko, bet pagaliau jie nujojo į priešingus menės galus, apsisuko ir pasiruošė dvikovai. Lordai ir ledi kvatojo ir prunkštė, mažieji vyrai susirėmė klaikiai žvangėdami ir barškėdami, riterio-vilko ietis pataikė į riterio-elnio šalmą ir nunešė galvą. Ši sukdamasi nuskriejo taškydama kraują ir nukrito lordui Džailsui ant kelių. Begalvis neūžauga svirduliuodamas vaikščiojo tarp stalų mosuodamas rankomis. Lojo šunys, klykė moterys, o Mėnuliukas tęsė savo pasirodymą, vaikštinėdamas ir pavojingai balansuodamas ant kojokų, kol lordas Džailsas ištraukė iš sutrupinto šalmo sultimis aptekusį arbūzą, o tą akimirką riteris-elnias kyštelėjo iš šarvų galvą ir menę sudrebino dar viena juoko banga. Riteriai palaukė, kol juokas nutilo, sustoję priešais apsuko ratą, svaidydamiesi bjauriais įžeidimais, ir jau ketino išsiskirti, kad galėtų vėl susiremti, bet šuo numetė savo raitelį ir iš užpakalio ėmė lipti ant kiaulės. Didžiulė kiaulė išsigandusi sužviegė, o vestuvininkai leipo iš juoko, juolab kai riteris-elnias užšoko ant riterio-vilko, nusimovė medines šarvines kelnes ir, prisispaudęs šiam prie užpakalio, ėmė stropiai sūpuotis.

— Pasiduodu, pasiduodu! — sukliko prislėgtas nykštukas. — Gerasis sere, nuleisk savo kalaviją!

— Taip ir padaryčiau, jei liautumeis judinęs makštis! — visus prajuokindamas atsakė ant viršaus užvirtęs riteris.

Džofris per abi šnerves šnirpštė vyną. Atgavęs kvapą, jis atsistojo, vos neapversdamas aukštos taurės dviem ąsomis.

— Nugalėtojas! — riktelėjo jis. — Turime nugalėtoją! — Išgirdę, kad prabilo karalius, svečiai menėje ėmė rimti. Nykštukai išsiskyrė ir sustojo, be jokios abejonės, tikėdamiesi karaliaus padėkos. — Bet netikrą, — pridūrė Džofas. — Tikras nugalėtojas įveikia visus, metusius jam iššūkį. — Karalius užsilipo ant stalo. — Kas dar norėtų susiremti su mažuoju mūsų nugalėtoju? — Piktdžiugiškai šypsodamasis jis atsisuko į Tirioną. — Dėde! Juk ginsi mano karalystės garbę, tiesa? Juk gali joti ant kiaulės!

Juokas nusirito per jį nelyginant jūros banga. Tirionas Lanisteris neprisiminė nei kaip atsistojo, nei kaip užsilipo ant kėdės, — atitoko tik tuomet, kai jau stovėjo ant stalo. Menė buvo apšviesta deglų šviesos ir pilna klastingų veidų. Jo veidą iškreipė tokia šlykšti šypsena, kokios gal niekas nebuvo matęs Septyniose Karalystėse.

— Tavo malonybe, — sušuko jis, — josiu ant kiaulės, bet… tik jei tu josi ant šuns!

Džofas sutrikęs susiraukė.

— Aš? Aš nesu neūžauga. Kodėl aš?

Pats prisiprašei, Džofai…

— Tu vienintelis vyras menėje, kurį, be jokios abejonės, įveiksiu!

Tirionas nebūtų galėjęs pasakyti, kas jam buvo maloniau: nejaukios tylos akimirka, po jos kilusi juoko audra ar neslepiamas įniršis, pasirodęs jo sūnėno veide. Patenkintas jis nušoko ant grindų, o kai vėl pažvelgė į galustalę, seras Osmundas ir seras Merinas padėjo nulipti nuo stalo ir Džofui. Pamatęs, kad Sersėja piktai į jį žiūri, Tirionas pasiuntė jai oro bučinį.

Užgrojus muzikantams jam palengvėjo. Mažieji dvikovos dalyviai išvedė iš menės šunį ir kiaulę, svečiai vėl įniko valgyti kiaulės galvos žlėgtainius, o Tirionas paprašė dar vienos taurės vyno. Tik staiga rankovę jam palietė sero Garlano ranka.

— Atsargiai, milorde, — įspėjo jį riteris, — karalius…

Tirionas sėdėdamas pasisuko. Džofris stovėjo prie pat jo krėslo, — įraudęs, svirduliuodamas, — per abiem rankomis laikomos didžiulės auksinės jaunavedžių taurės kraštus liejosi vynas.

— Tavo malonybe… — tespėjo ištarti neūžauga, — karalius iškėlė taurę jam virš galvos ir išvertė.

Tiriono veidu tarsi raudona banga plūstelėjo vynas. Nuo jo sušlapo plaukai, ėmė graužti akis, skaudėti žaizdą, jis sruvo skruostais ir gėrėsi į jo naujojo švarko aksomą.

— Kaip tau tai patinka, Kipše? — nusišaipė Džofris.

Tirionui perštėjo akis. Jis rankove nusibraukė nuo veido vyną ir kelis kartus sumirksėjo, tikėdamasis vėl aiškiai matyti pasaulį.

— Žiauriai pasielgei, tavo malonybe, — išgirdo jis sakant serą Garlaną.

— Visai ne, sere Garlanai. — Tirionas nenorėjo leisti, kad šis konfliktas taptų bjauresnis, nei yra dabar, bent jau ne čia, spoksant pusei karalystės. — Ne kiekvienas karalius susiprastų pagerbti savo kuklų tarną, pagirdydamas jį iš karališkos taurės. Gaila, kad vynas išsilaistė.

— Neišsilaistė, — atšovė Džofris, pernelyg įtūžęs, kad pasinaudotų Tiriono jam suteikta galimybe atsitraukti. — Be to, aš tavęs negirdžiau.

Staiga Džofriui prie šono išdygo karalienė Mardžerė.

— Mano mielas karaliau, — maldaujamai tarė Tairelių mergina, — eikš, grįžk į savo vietą, jau laukia kitas dainius.

— Alarikas Eizenietis, — pasakė ledi Olena Tairel, remdamasi į lazdą ir, kaip ir jos anūkė, nekreipdama dėmesio į vynu permirkusį Tirioną. — Taip tikiuosi, kad jis pagros ir padainuos mums „Kastamero lietus“. Jau praėjo valanda ir neprisimenu, apie ką ta daina.

— Be to, seras Adamas nori paskelbti tostą, — pridūrė Mardžerė. — Prašau, tavo malonybe…

— Aš neturiu vyno, — staiga pareiškė Džofris. — Kaip galiu atsakyti į tostą, jei neturiu vyno? Dėde Kipše, galėtum man patarnauti. Kadangi kautis dvikovoje nenori, būsi mano taurininkas.

— Man būtų didelė garbė.

— Nenoriu suteikti tau garbės! — suriko Džofris. — Pasilenk ir pakelk mano taurę. — Tirionas padarė kaip lieptas, bet, kai ištiesė ranką paimti už ąsos, Džofas paspyrė taurę jam tarp kojų. — Pakelk! Ar tu ne tik šlykštus pažiūrėti, bet dar ir nerangus? — Tirionui teko keturpėsčiam ropoti po stalu taurės. — Gerai, dabar pripilk ją vyno. — Tirionas paėmė iš tarnaitės ąsotį ir pripylė tris ketvirčius taurės vyno. — Ne, klaupkis, neūžauga. — Klūpodamas Tirionas pakėlė sunkią taurę svarstydamas, ar tik neteks išsimaudyti dar kartą. Bet Džofris viena ranka paėmė jaunavedžių taurę, godžiai iš jos gurkštelėjo ir pastatė ją ant stalo. — Dabar gali atsistoti, dėde.

Stojantis kojas jam sutraukė mėšlungis ir jis vėl vos neparklupo. Tirionui teko įsikibti krėslo, kad neparvirstų. Seras Garlanas padavė jam ranką. Džofris juokėsi, Sersėja taip pat. Prie jų prisidėjo ir kiti. Tirionas nematė, kas, bet girdėjo juos kvatojant.

— Tavo malonybe, — šaltai, bet pagarbiai įsiterpė lordas Taivinas. — Tarnai atgabena pyragą. Reikės tavo kalavijo.

— Pyragą? — Džofris paėmė už rankos karalienę. — Eime, miledi, reikės prakirsti pyragą.

Pustuziniui plačiai besišypsančių virėjų lėtai per visą menę ant ratukų vežant didžiulį pyragą, svečiai atsistojo šūkaudami, plodami ir dauždamiesi taurėmis. Jis buvo dviejų jardų skersmens, traškus, aukso spalvos, be to, jo viduje kažkas cypsėjo ir tukseno.

Tirionas klestelėjo į savo krėslą. Tik to jam betrūko, — kad karvelis apdergtų galvą, — tada jo diena būtų buvusi tobula. Vynas persigėrė per švarką ir apatinius ir dabar jis jautėsi visas šlapias. Jam reikėjo persirengti, bet niekam nebuvo leidžiama išeiti iš puotos, kol ateis laikas gultuvių ceremonijai. Jis sumetė, kad iki to laiko dar turės būti patiekta dvidešimt ar trisdešimt valgių.

Karalius Džofris ir karalienė Mardžerė priėmė pyragą prie pakylos. Džofui išsitraukus kalaviją, Mardžerė uždėjo plaštaką vyrui ant rankos ir jį sulaikė.

— Našlės Aimana skirtas ne pyragams pjaustyti.

— Tiesa, — linktelėjo Džofris ir garsiai sušuko: — Sere Ilinai, kalaviją!

Iš šešėlių menės gilumoje išniro seras Ilinas Peinas. Vaiduoklis puotoje, pagalvojo Tirionas žiūrėdamas į žingsniuojantį liesą ir niūrų karaliaus teisingumą. Jis buvo pernelyg jaunas, kad būtų pažinojęs serą Iliną prieš šiam prarandant liežuvį. Tais laikais jis buvo visai kitas žmogus, bet dabar tylėjimas — tokia pat jo asmenybės dalis kaip ir tuščias žvilgsnis, aprūdiję šarviniai marškiniai ir ant nugaros kabantis ilgasis kalavijas.

Seras Ilinas nusilenkė karaliui su karaliene, ranka grybštelėjo sau už peties ir ištraukė šešių pėdų ilgio kalaviją su sidabru ir runomis puošta geležte. Jis priklaupė ir ištiesė šio kalavijo rankeną Džofriui; ant rankenos buožės tarsi raudonos liepsnos tviskėjo rubinai, o pati buožė buvo išdrožta iš drakono kaulo ir atrodė tarsi besišypsanti kaukolė.

Krėsle sėdinti Sansa įsitempė.

— Koks čia kalavijas? — Tirionui vynas vis dar graužė akis. Jis sumirksėjo ir pažvelgė atidžiau. Sero Ilino didysis kalavijas buvo tokio pat ilgio ir pločio kaip Ledas, bet gerokai šviesesnis, sidabriškas; Valyrijos plienas buvo tamsesnis ir niūresnės sielos. Sansa suspaudė jam ranką. — Ką seras Ilinas padarė su mano tėvo kalaviju?

Man reikėjo nusiųsti Ledą Robui Starkui, dingtelėjo Tirionui. Jis žvilgtelėjo į savo tėvą, bet lordo Taivino akys buvo nukreiptos į karalių.

Džofris ir Mardžerė kartu užsimojo kalaviju ir kirto žybtelėjusia jo geležte. Pyrago pluta trūko, iš jo vidaus purptelėjo būrys baltų balandžių ir, pasklidę į visas puses, nuplasnojo prie langų ir gegnių. Per suolus nuošė pasitenkinimo šurmulys, o smuikininkai ir dūdų pūtikai balkone užgrojo linksmą melodiją. Džofas apkabino savo jaunąją žmoną ir jiedu mitriai ėmė suktis ratu.

Tarnas įdėjo Tirionui gabalėlį karšto pyrago su balandiena ir užkrėtė ant viršaus šaukštą citrininio kremo. Šiame pyrage balandžiai buvo gerai iškepti, bet Tirionui jie nekėlė apetito, kaip ir tie, kurie laisvi skraidė po menę. Sansa taip pat nevalgė.

— Atrodai mirtinai išblyškusi, miledi, — pasakė Tirionas. — Tau reikia įkvėpti vėsaus oro, o man reikia apsivilkti kitą švarką. — Jis atsistojo ir ištiesė žmonai ranką. — Eikš.

Bet, jiems dar nespėjus išeiti, grįžo Džofris.

— Dėde, kur eini? Jau pamiršai, kad esi mano taurininkas?

— Man reikia persirengti, tavo malonybe. Ar leisi?

— Ne. Man patinka, kaip dabar atrodai. Įpilk vyno.

Karaliaus taurė stovėjo ant stalo, kur buvo ją palikęs. Kad ją pasiektų, Tirionui teko vėl lipti ant krėslo. Džofas griebė taurę jam iš rankų ir ilgai bei godžiai gėrė, jo Adomo obuolys slankiojosi, o raudonas vynas tekėjo per smakrą.

— Milorde, — tarė Mardžerė, — turime grįžti į savo vietas. Lordas Bakleris nori paskelbti tostą į mūsų sveikatą.

— Mano dėdė dar neparagavo pyrago su balandiena. — Vienoje rankoje laikydamas taurę, kita Džofas grybštelėjo Tiriono pyragą.

— Jei nevalgai šio pyrago, užtrauki nelaimę, — papriekaištavo jis ir susikimšo į burną gabalą karštos, prieskoniais pagardintos balandienos. — Matai, jis skanus. — Spjaudydamas pyrago plutos trupinius, karalius kostelėjo ir paėmė į saują dar gabalą. — Bet sausas. Būtinai reikia užsigerti. — Džofas gurkštelėjo vyno ir vėl užsikosėjo, šį kartą smarkiau. — Noriu pamatyti, che, pamatyti, che, che, kaip joji ant tos kiaulės, dėde. Noriu… — Džofris liovėsi kalbėjęs ir pratrūko nevaldomai kosėti.

Mardžerė susirūpinusi žvelgė į jį.

— Tavo malonybe…

— Tai, che, pyragas, che, nieko to… che, tik pyragas. — Džofas pamėgino išgerti dar gurkšnelį, bet jį ištiko smarkus kosulio priepuolis, jis pasilenkė ir vyną išspjovė. Karaliaus veidas įraudo. — Aš, che, negaliu, che, che, che, che… — Taurė išslydo jam iš rankos ir, iš jos išsiliejęs vynas, ėmė tekėti nuo pakylos.

— Jis dūsta, — aiktelėjo karalienė Mardžerė.

Prie jos priėjo senelė.

— Padėkite vargšui vaikinui! — taip paleido gerklę Erškėčių karalienė, kad šito niekas iš jos nesitikėjo. — Bukapročiai! Ar ir toliau stovėsite ir spoksosite? Padėkite karaliui!

Seras Garlanas pastūmė šalin Tirioną ir ėmė daužyti karaliui per nugarą. Seras Osmundas Ketlblekas atsagstė karaliui apykaklę. Iš vaikino gerklės išsiveržė šiurpus aukštas garsas, — tokį išleistų žmogus, mėginantis per nendrės stiebą susiurbti upės vandenį; paskui Džofris nutilo ir tai buvo dar šiurpiau.

— Apverskite jį! — į nieką konkrečiai nesikreipdamas suriko Meisas Tairelis — Apverskite ir pakratykite už kojų!

Kažkas šūktelėjo:

— Vandens, duokite jam vandens!

Aukštasis septonas ėmė garsiai melstis. Didysis meisteris Paiselis kažką garsiai kvietėsi, kad padėtų jam nueiti į kambarius ir atsinešti vaistų. Džofris ėmė nagais iki kraujo draskytis gerklę. Po oda kaklo raumenys buvo įsitempę ir pūpsojo kieti kaip akmuo. Princas Tomenas verkdamas rėkė.

Jis miršta, suprato Tirionas. Keista, bet jis jautėsi ramus, nors aplink jį buvo kilusi tikra sumaištis. Vyrai vėl daužė Džofui per nugarą, tačiau jo veidas vis labiau mėlo. Lojo šunys, verkė vaikai, vyrai tuščiai vieni kitiems patarinėjo. Pusė vestuvininkų buvo pašokę ant kojų, kai kurie stumdėsi, kad galėtų geriau matyti, kas vyksta, kiti, skubėdami išeiti, traukė prie durų.

Seras Merinas šiaip taip pražiodė karalių ir įgrūdo į gerklę šaukštą. Tą akimirką vaikinuko ir Tiriono žvilgsniai susitiko. Jis paveldėjo iš Džeimio akis. Tik Tirionas tokio išsigandusio Džeimio niekada nebuvo matęs. Vaikinukui vos trylika metų. Džofris sausai kosėjo, mėgino kalbėti. Jo akys buvo išvirtusios iš siaubo, be to, jis pakėlė ranką… siekdamas dėdės, o gal rodydamas… Ar jis maldauja mano atleidimo, ar mano, kad galiu jį išgelbėti?

— Neee! — ėmė aimanuoti Sersėja. — Tėve, padėk jam, kas nors, padėkite jam, mano sūnus, mano sūnus…

Tirionas sugavo save galvojant apie Robą Starką. Kai prisimeni, mano vestuvės buvo daug geresnės. Jis žvilgtelėjo į Sansą norėdamas pamatyti jos reakciją, bet menėje buvo tokia sumaištis, kad jis negalėjo rasti žmonos. Tačiau jo žvilgsnis užkliuvo už jaunavedžių taurės, gulinčios ant grindų ir visų pamirštos. Tirionas nuėjęs ją pakėlė. Ant jos dugno dar buvo pusė colio tamsiai raudono vyno. Akimirką pasvarstęs, Tirionas išpylė jį ant grindų.

Mardžerė Tairel verkė savo senelės glėbyje, o senė vis kartojo: „Būk narsi, būk narsi.“ Dauguma muzikantų jau buvo išsilakstę, bet paskutinis fleitininkas balkone grojo graudulingą melodiją. Sosto menės gale, prie durų, kilo panika, svečiai ėmė grūstis, stumdyti vieni kitus. Auksiniai sero Adamo apsiaustai įsikišo ir įvedė tvarką. Svečiai stačia galva nėrė į naktį: vieni verkdami, kiti klupinėdami ir lupdami ožius, dar kiti išbalę iš baimės. Nors ir pavėluotai, Tirionui dingtelėjo, kad ir jam būtų išmintinga nešdintis.

Išgirdęs Sersėjos klyksmą jis suprato, kad viskas baigta.

Turiu išeiti. Tuoj pat. Bet, užuot taip ir padaręs, jis nukrypavo prie sesers.

Sersėja buvo suklupusi vyno klane ir rankose laikė sūnaus galvą. Jos suknia buvo suplėšyta ir sutepta, veidas baltas kaip drobė. Liesas juodas šuo prisigretino prie jos ir apuostė Džofrio kūną.

— Berniukas mirė, Sersėja, — pasakė lordas Taivinas. Jis uždėjo pirštine apmautą ranką dukteriai ant peties, o vienas iš sargybinių nuvijo šalin šunį. — Paleisk jį. Palik jį ramybėje.

Bet ji negirdėjo. Prireikė dviejų karaliaus sargybos vyrų, kad atplėštų jos pirštus, ir tuomet karaliaus Džofrio Barateono kūnas suglebęs ir be gyvybės žymių išdriko ant grindų.

Prie jo priklaupė aukštasis septonas.

— Tėve aukštybėse, būk teisingas mūsų gerajam karaliui Džofriui, — užgiedojo jis maldą už mirusius.

Mardžerė Tairel ėmė kūkčioti, ir Tirionas išgirdo, kaip jos motina, ledi Eiliri, pasakė:

— Jis užspringo, mieloji. Užspringo pyragu. Tu čia niekuo dėta. Jis užspringo. Visi matė.

— Jis neužspringo, — atsklido šiurpus kaip sero Ilino kalavijo kirtis Sersėjos balsas. — Mano sūnus buvo nunuodytas. — Ji pažvelgė į riterius baltais apsiaustais, sutrikusius, stovinčius ir nežinančius, ką daryti. — Karaliaus sargyba, imkitės savo pareigos.

— Miledi… — suglumęs sumurmėjo seras Loras Tairelis.

— Suimkite mano brolį, — įsakė jam Sersėja. — Tai padarė jis, neūžauga. Jis ir jo žmonelė. Jiedu nužudė mano sūnų. Jūsų karalių. Suimkite juos! Suimkite juos abu!

Sansa

Toli likusiame mieste ėmė gausti varpas.

Sansa jautėsi tarsi sapne.

— Džofris negyvas, — tarė ji medžiams norėdama įsitikinti, ar tie žodžiai jos neprižadins.

Kai ji išėjo iš sosto menės, jis dar buvo gyvas. Bet klūpojo nagais draskydamasis kaklą, raižydamas odą, mėgindamas kaip nors įkvėpti. Vaizdas buvo toks siaubingas, kad ji nusisuko ir kūkčiodama spruko. Ledi Tanda padarė tą patį. „Tu geros širdies, miledi, — pasakė ji Sansai, — ne kiekviena mergina taip verktų dėl vyro, kuris ją atstūmė ir ištekino už neūžaugos.“

Geros širdies. Aš geros širdies. Sansa pajuto gerkle kylant isterišką juoką, bet jį užgniaužė. Skambėjo varpai — lėtai ir gedulingai. Gaudė, gaudė ir gaudė. Taip pat jie skambėjo ir karaliui Robertui. Džofris buvo miręs, jis buvo miręs, jis buvo miręs, miręs, miręs. Kodėl ji verkė, nors norėjo šokti? Gal tai buvo džiaugsmo ašaros?

Drabužius Sansa rado ten, kur buvo paslėpusi užvakar naktį. Kadangi tarnaičių, kurios jai padėtų, nebuvo, kol atsiraišiojo suknios raištelius, užtruko ilgokai. Keista, kad jos pirštai buvo negrabūs, nors ji nesijautė tokia išsigandusi, kokia turėjo jaustis. „Dievai žiaurūs, kad pasiėmė jį tokį jauną ir gražų per jo vestuvių puotą“, — pasakė jai ledi Tanda.

Dievai teisingi, dingtelėjo Sansai. Robas taip pat mirė per vestuvių pokylį. Ji verkė dėl Robo. Dėl jo ir Mardžerės. Vargšė Mardžerė, du kartus ištekėjusi ir du kartus likusi našle. Sansa ištraukė ranką iš rankovės, timptelėjo suknią žemyn ir iš jos išsirangė. Susukusi ją į kamuolį, ji įkišo drabužį į ąžuolo drevę ir išskleidė apdarus, kuriuos buvo joje paslėpusi. „Apsirenk šiltai, — patarė jai seras Dontosas, — ir tamsiais drabužiais.“ Juodų rūbų Sansa neturėjo, tad išsirinko storos rudos vilnos suknią. Bet jos korsažas buvo puoštas gėlavandeniais perlais. Apsiaustas juos paslėps. Apsiaustas buvo tamsiai žalias, su dideliu gobtuvu. Sansa per galvą apsivilko suknią, užsimetė ant pečių apsiaustą, tik gobtuvo kol kas nepasikėlė. Ji turėjo ir batus, — paprastus ir tvirtus, žema pakulne ir stačiakampėmis nosimis. Dievai mano maldą išgirdo, pagalvojo Sansa. Ji jautėsi tokia sustirusi ir apdujusi. Mano oda virto porcelianu, dramblio kaulu, plienu. Jos rankos judėjo lėtai, nerangiai, tarsi niekada anksčiau nebūtų paleidusios plaukų. Sansa valandėlę pasigailėjo, kad čia nėra Šajos, kuri būtų padėjusi susitvarkyti su plaukų tinkleliu.

Kai jį nusiėmė, jos ilgi kaštoniniai plaukai nukrito ant nugaros ir pečių. Vyto sidabro tinklelis kabojo jai ant pirštų, taurusis metalas švelniai tviskėjo, o brangakmeniai mėnesienoje atrodė juodi. Juodieji ametistai iš Ašajaus. Vieno akmenėlio trūko. Sansa pakėlė tinklelį ir atidžiau jį apžiūrėjo. Sidabriniame apkauste, iš kurio iškrito brangakmenis, buvo matyti tamsi dėmė.

Staiga ją apėmė siaubas. Širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi ir jai užėmė kvapą. Kodėl taip išsigandau, juk tai tik vienas ametistas, juodas ametistas iš Ašajaus, ir nieko daugiau. Matyt, aptaise jis buvo apylaisvis, ir tiek. Jis buvo laisvas, iškrito ir dabar guli kur nors sosto menėje arba kieme, nebent…

Seras Dontosas sakė, kad plaukų tinklelis stebuklingas, kad jis parves ją namo. Sakė, kad ji privalo dėvėti jį šį vakarą, per Džofrio vestuvių puotą. Sidabrinės gijos stipriai įsirėžė jai į krumplius. Sansa nykščiu braukė per duobutę, kurioje nebuvo akmenėlio. Ji mėgino liautis, bet pirštai buvo tarsi nesavi. Nykštį traukė į apkausto duobutę, kaip liežuvį traukia į tą vietą, kur trūksta danties. Kodėl jis stebuklingas? Karalius mirė — žiaurus karalius, kuris kadaise buvo jos narsusis princas. Jei Dontosas apie plaukų tinklelį sakė netiesą, gal melavo ir visa kita? O jeigu jis taip ir neateis? O jei nėra jokio laivo, jokios valties upėje, jokios galimybės pabėgti? Kas jos laukia tada?

Ji išgirdo tylų lapų šlamesį ir įsikišo sidabrinį plaukų tinklelį giliai į apsiausto kišenę.

— Kas ten?! — šūktelėjo. — Kas ten?

Dievų giraitėje buvo ūkanota ir tamsu, o varpai gaudė ir lydėjo Džofrį į kapą.

— Aš. — Gerokai apgirtęs, jis išsvirduliavo iš už medžių. Ir įsitvėrė jos rankos, kad nepargriūtų. — Mieloji Džonkvile, aš atėjau. Tavo Florianas atėjo, nebijok.

Sansa ištraukė ranką.

— Sakei, kad turiu dėvėti plaukų tinklelį. Sidabrinį tinklelį su… kokiais brangakmeniais?

— Su ametistais. Juodaisiais ametistais iš Ašajaus, miledi.

— Jie — ne ametistai. Ar ne? Ar ne? Tu melavai.

— Juodieji ametistai, — prisiekė jis. — Tie brangakmeniai stebuklingi.

— Jie turi galią žudyti!

— Ramiau, miledi, ramiau. Ne žudyti. Jis užspringo pyragu su balandiena. — Dontosas prunkštelėjo. — Ak, koks skanus tas pyragas. Sidabro ir akmenėlių, tik tiek ir reikėjo, sidabro, akmenėlių ir jų stebuklingos galios.

Varpai tebegaudė, o vėjas švilpė panašiai kaip ir jis, mėgindamas įkvėpti.

— Tu jį nunuodijai. Tu. Išėmei man iš plaukų brangakmenį…

— Ššš… Tu mus visus pražudysi. Nieko aš nepadariau. Eikš, turime sprukti, jie tavęs ieškos. Tavo vyras suimtas.

— Tirionas? — priblokšta paklausė Sansa.

— Turi kitą vyrą? Jie mano, kad tai — Kipšo, dėdės neūžaugos, darbas. — Paėmęs Sansą už rankos, jis trūktelėjo. — Čionai, turime sprukti, ir kuo greičiau, nebijok.

Sansa nesipriešindama nusekė iš paskos. „Negaliu pakęsti žliumbiančių moterų“, — kartą pasakė Džofas, bet vienintelė dabar verkianti moteris buvo jo motina. Senosios auklės pasakojimuose grumkinai darydavo stebuklus ir galėdavo išpildyti norus. Ar norėjau, kad jis mirtų? Sansa žinojo, kad jos neūžauga vyras savo sūnėno nekentė. Ar jis tikrai galėjo Džofrį nužudyti? Ar žinojo apie mano plaukų tinklelį ir apie juodus ametistus? Jis atnešė Džofui vyno. Ar įmanoma, kad kas užspringtų nuo įmesto į vyną ametisto? Jei Tirionas taip ir padarė, jie manys, jog ir aš čia prikišau pirštus, suvokė Sansa ir staiga ją apėmė baimė. Kaipgi kitaip? Juk jiedu — vyras ir žmona, o Džofas nužudė jos tėvą ir tyčiojosi iš jos brolio mirties. Vienas kūnas, viena širdis, viena siela.

— Dabar tylėk, mieloji mano, — tarė Dontosas. — Išėję iš dievų giraitės, neturime kelti nė menkiausio triukšmo. Pasikelk gobtuvą ir paslėpk veidą.

Sansa linktelėjo ir padarė kaip liepta.

Jis buvo toks girtas, jog kartais Sansai tekdavo leisti jam atsiremti į savo ranką, kad neparvirstų. Visame mieste skambėjo varpai, jų gaudė vis daugiau ir daugiau. Sansa ėjo nuleidusi galvą ir glaudėsi šešėliuose, Dontosui už nugaros. Jiems leidžiantis vingiuotais laiptais, jis parklupo ir ėmė lupti ožius. Vargšas mano Florianas, dingtelėjo Sansai, kai jis nusivalė burną plačia rankove. „Apsirenk tamsiais drabužiais“, — liepė Dontosas, o pats po rudu apsiaustu su gobtuvu vilkėjo senąjį savo apsiaustą, išmargintą raudonomis ir rožinėmis horizontaliomis juostomis, einančiomis žemiau juodo viršaus, ant kurio buvo pavaizduotos trys auksinės karūnos — Holardų giminės ženklas.

— Kodėl vilki savo apsiaustą? Džofas grasino, kad nukirsdins tave, jei dar kartą pagaus apsirengusį kaip riterį, jis… ak…

Jokie Džofo grasinimai dabar jau nebuvo baisūs.

— Norėjau būti riteriu. Bent jau vykdydamas šią užduotį. — Dontosas vėl atsistojo ir paėmė ją už rankos. — Eime. Dabar tylėk ir nieko neklausinėk.

Jiedu nusileido vingiuotais laiptais ir perėjo nedidelį įdubusį kiemą. Seras Dontosas stumtelėjęs atidarė sunkias duris ir uždegė ploną ilgą žvakę. Jie ėjo ilga galerija. Pasieniais stovėjo tušti, tamsūs ir apdulkėję šarvai, jų šalmų viršus nuo kaktos iki pakaušio buvo padengtas keliomis metalinių žvynų eilėmis. Jiems skubant pro šalį, žvakės liepsna apšvietė žvynus ir šie, rodos, išsiplėtė ir persikreipė. Tuščiaviduriai riteriai virsta drakonais, dingtelėjo Sansai.

Nusileidę dar vienais laiptais jie pasiekė ąžuolines, geležimi kaustytas duris.

— Dabar būk stipri, mano Džonkvile, jau beveik atėjai.

Kai Dontosas pakėlė skersinį ir atidarė duris, Sansa pajuto į veidą pūstelėjus šaltą vėją. Perėjusi dvylikos pėdų storumo sieną, ji žengė iš pilies ir atsidūrė lauke, ant skardžio. Žemai tekėjo upė, virš galvos plytėjo dangus ir abu jie atrodė juodi.

— Turime nusileisti, — tarė seras Dontosas. — Žemai laukia vyras, kuris valtimi nuplukdys mudu į laivą.

— Aš nukrisiu. — Branas nukrito, nors jis mėgo visur karstytis.

— Ne, nenukrisi. Čia yra lyg ir laiptai, slaptos, akmenyje iškirstos pakopos. Štai, pati gali užčiuopti, miledi. — Jis atsiklaupė, parklupdė Sansą, privertė ją pasilenkti per uolos kraštą ir braukyti pirštais tol, kol rado stačioje uoloje iškaltą atramą rankoms. — Beveik tokios pat geros kaip kopėčių skersiniai.

Ir vis dėlto uola buvo labai aukšta.

— Negaliu.

— Privalai.

— Ar nėra jokio kito kelio?

— Šis vienintelis. Tokiai jaunai stipriai merginai nusileisti nebus labai sunku. Stipriai laikykis, šiukštu nežiūrėk žemyn ir greitai atsidursi apačioje. — Jo akys spindėjo. — Tavo vargšas Florianas aptukęs, senas ir girtas, tad aš turėčiau bijoti. Nukritau nuo žirgo, pameni? Taip viskas ir prasidėjo. Girtas nukritau nuo žirgo ir Džofris norėjo nukirsti man, kvailiui, galvą, o tu mane išgelbėjai. Tu mane išgelbėjai, mieloji.

Jis ašaroja, suprato Sansa.

— O dabar tu išgelbėjai mane.

— Išgelbėsiu, bet tik jei leisies. Jei ne, pražudysiu mus abu.

Tai jis, pagalvojo Sansa, jis nužudė Džofrį. Ji turėjo lipti žemyn — ir dėl jo, ir dėl savęs.

— Tu leiskis pirmas, sere.

Jei Dontosas kris, ji nenorėjo, kad kristų jai ant galvos ir abu juos nublokštų nuo uolos.

— Kaip nori, miledi. — Jis pernelyg jausmingai pabučiavo Sansą, nerangiai permetė kojas per bedugnės kraštą ir mataravo jomis tol, kol rado atramą pėdoms. — Palauk, kol truputį nusileisiu, tada sek paskui mane. Juk seksi iš paskos? Turi prisiekti, kad leisies.

— Leisiuos, — prisiekė Sansa.

Seras Dontosas pradingo. Jis ėmė lipti žemyn ir Sansa girdėjo jį šnopuojant ir dūsuojant. Ji dar pasiklausė varpų gausmo skaičiuodama kiekvieną dūžį. Po dešimto karto ji atsargiai perlipo uolos kraštą ir kojų pirštais baksnojo tol, kol rado, kur pastatyti pėdą. Virš galvos dunksojo didžiulės pilies sienos ir akimirką ji nenorėjo nieko, tik vėl užkopti į viršų ir parlėkti į šiltus Virtuvės bokšto kambarius. Būk narsi, tarė ji sau. Būk narsi kaip ta ledi iš dainos.

Pažvelgti žemyn Sansa nedrįso. Ji neatitraukė akių nuo uolos viršūnės ir tik tvirtai atsistojusi ant vieno laiptelio pėda imdavo ieškoti kito. Akmuo buvo šiurkštus ir šaltas. Kartais pirštai imdavo slysti, mat atramos rankoms nebuvo išdėstytos taip tolygiai, kaip ji būtų norėjusi. Varpai vis nesiliovė skambėję. Neįveikus nė pusės kelio, jai ėmė drebėti rankos ir Sansa suprato, jog nukris. Dar vieną laiptelį, vis sakydavo ji sau, dar vieną laiptelį. Ji negalėjo sustoti. Jei būtų stabtelėjusi, niekada nebūtų vėl ėmusi leistis ir išaušus būtų tebestovėjus prilipusi prie uolos ir sustingusi iš baimės. Dar vieną laiptelį ir dar vieną…

Žemę pasiekė to nesitikėdama. Ji kluptelėjo ir besidaužančia širdimi pargriuvo. Kai apsivertusi ant nugaros pažvelgė aukštyn, į uolą, nuo kurios nusileido, jai susvaigo galva ir Sansa nagais įsikirto žemės. Man pavyko. Pavyko, aš nenukritau, nusileidau ir dabar grįžtu namo.

Seras Dontosas padėjo jai atsistoti.

— Čionai. Tik dabar — tylėk, tylėk, tylėk. — Jiedu laikėsi tamsiuose, nuo uolų krentančiuose šešėliuose. Laimė, eiti reikėjo netoli. Už penkiasdešimties jardų upe žemyn mažoje valtelėje, pasislėpusioje už didžiulės čia atplaukusios ir sudegusios galeros likučių, sėdėjo vyras. Dontosas šnopuodamas priklibikščiavo prie jo. — Osveli…

— Tik nereikia vardų, — atsiliepė vyras. — Lipkite į valtį. — Jis sėdėjo susikūprinęs, palinkęs prie irklų, atrodė senas, aukštas ir nevikrus, jo plaukai buvo ilgi ir žili, nosis stambi ir kumpa, akys paslėptos po gobtuvu. — Greičiau lipkite, — sumurmėjo jis. — Reikia plaukti.

Kai jie abu įlipo į valtį, gobtuvą pasikėlęs vyras nuleido irklų mentes į vandenį, ištiesė rankas ir ėmė irkluoti ten, kur upės srovė buvo stipresnė. Jiems už nugarų tebegaudė varpai, skelbdami apie berniuko karaliaus mirtį. Tamsos gaubiamoje upėje jie buvo vieni.

Stumiama lėtų, tolygių, ritmingų grybšnių, valtis plaukė pasroviui, slydo pro nuskendusias galeras, nulūžusius stiebus, apdegusius laivų korpusus ir suplyšusias bures. Įkabos irklams buvo paminkštintos, kad negirgždėtų, tad plaukė jie beveik be garso. Sansa pamatė dantytas aukštai iškilusių Kipšo bokštų su gervėmis viršūnes, bet didžioji grandinė buvo nuleista ir jie netrukdomi praplaukė tą vietą, kur sudegė tūkstantis vyrų. Krantas nutolo, rūkas sutirštėjo, varpų gausmas ėmė slopti. Pagaliau nebebuvo matyti net žiburių, jie liko kažkur už nugarų. Valtis išplaukė į Juodųjų Vandenų įlanką ir pasaulyje, rodės, liko tik tamsos gaubiamas vanduo, besidraikantis rūkas ir tylusis, prie irklų palinkęs jų bendrakeleivis.

— Ar dar toli? — paklausė Sansa.

— Nekalbėk.

Irklininkas buvo senas, bet stipresnis, nei atrodė, o jo balse galėjai justi įniršį. Jo veidas buvo kažkur matytas, nors Sansa to vyro nepažino.

— Netoli. — Seras Dontosas paėmė jos ranką ir švelniai paglostė. — Tavo draugas jau arti ir tavęs laukia.

— Nekalbėk! — vėl niūriai tarstelėjo irklininkas. — Garsai vandens paviršiumi toli sklinda, sere Kvaily.

Sansa susigėdusi prikando lūpą ir susigūžusi tylėjo. O vyras vis irklavo ir irklavo.

Rytinis dangaus pakraštys jau ėmė truputį šviesėti, kai Sansa pagaliau priekyje išvydo šiurpų tamsoje besisupantį pavidalą; prekybinę galerą nuleistomis ir suvyniotomis burėmis, palengva besiartinančią irkluojant tik viena irklų eile. Kai jie priplaukė arčiau, Sansa pamatė laivo priekio papuošimą — vandenį su auksine karūna, pučiantį puikų, iš jūros kriauklės padirbdintą ragą. Ji išgirdo kažką šūktelint ir laivas palengva ėmė suktis.

Jiems prisigretinus per laivo bortą buvo permestos ir nuleistos virvinės kopėčios. Vyras įkėlė irklus į valtį ir padėjo Sansai atsistoti.

— Dabar stokis. Pirmyn, mergaite, laikau tave.

Sansa padėkojo jam už kilnumą, bet sulaukė ne atsakymo, o tik neaiškaus burbtelėjimo. Lipti virvinėmis kopėčiomis į viršų buvo daug lengviau nei leistis nuo uolos. Irklininkas Osvelis lipo jai iš paskos, o seras Dontosas liko valtyje.

Prie turėklų laukė du jūreiviai ir padėjo jai užsiropšti ant denio. Sansa visa virpėjo.

— Jai šalta, — išgirdo ji kažką sakant. Vyras nusivilko apsiaustą ir apgobė jai pečius. — Štai, ar jau geriau, miledi? Atsikvėpk, sunkiausia jau praeityje.

Ji pažino tą balsą. Bet jis Slėnyje, pagalvojo. Šalia jo laikydamas deglą stovėjo Lotoras Brunas.

— Lorde Petirai, — iš valties šūktelėjo jam seras Dontosas. — Man reikia grįžti atgal, kol dar niekas manęs nepasigedo.

Petiras Beilišas uždėjo ranką ant laivo turėklų.

— Bet pirma nori gauti savo atlygį. Dešimt tūkstančių drakonų, ar ne?

— Dešimt tūkstančių. — Dontosas ranka persibraukė burną. — Kaip ir žadėjai, milorde.

— Sere Lotorai, atlygį!

Lotoras Brunas nuleido deglą. Trys vyrai žengė prie borto, pakėlė arbaletus, iššovė. Viena strėlė įsmigo viršun žiūrinčiam Dontosui į krūtinę ir pervėrė kairę jo apsiausto karūną. Kitos dvi pataikė į gerklę ir pilvą. Viskas įvyko taip greitai, kad nei Dontosas, nei Sansa nespėjo riktelėti. Kai viskas buvo baigta, Lotoras Brunas ant lavono numetė deglą. Valtelė užsiliepsnojo, o galera nuplaukė.

— Jūs jį nužudėte…

Įsikibusi turėklų Sansa nusisuko ir išsivėmė. Ar sprukdama nuo Lanisterių pateko pas dar blogesnius žmones?

— Miledi, — sumurmėjo Mažasis Pirštas, — tas vyras nevertas tavo sielvarto. Jis buvo nepataisomas girtuoklis ir niekieno draugas.

— Bet mane išgelbėjo.

— Jis pardavė tave už pažadą sumokėti dešimt tūkstančių drakonų. Kadangi pabėgai, jie įtars, kad esi Džofrio žudikė. Auksiniai apsiaustai tave medžios, o eunuchas papurtys savo kapšą. Dontosas… Na, pati girdėjai, ką jis sakė. Jis pardavė tave už auksą, o jį pragėręs parduotų tave vėl. Kapšu drakonų galima nupirkti žmogų, kad jis kurį laiką tylėtų, bet taikli arbaleto strėlė nutildo jį amžinai. — Jis liūdnai šyptelėjo. — Visa, ką jis padarė, padarė mano įsakytas. Nedrįsau atvirai su tavimi bičiuliautis. Bet išgirdęs, kaip išgelbėjai Dontosui gyvybę per Džofo riterių turnyrą, supratau, kad jis būtų man tobulas įrankis.

Sansa pajuto šleikštulį.

— Jis sakė esąs mano Florianas.

— Gal kartais dar prisimeni, ką pasakiau tau tądien, kai tavo tėvas sėdo į Geležinį sostą?

Sansa tą akimirką puikiai prisiminė.

— Sakei, kad gyvenimas — ne daina. Ir kad, savo sielvartui, vieną gražią dieną tuo įsitikinsiu. — Sansa pajuto ašaras akyse, bet negalėjo pasakyti, ar verkė dėl sero Dontoso Holardo, ar dėl Džofo, ar dėl Tiriono, ar dėl savęs. — Ar visa yra vien melas, kasdien ir visados, iš kiekvieno lūpų?

— Beveik iš kiekvieno. Išskyrus, žinoma, tave ir mane. — Jis nusišypsojo. — „Jei nori grįžti namo, šiandien vakare ateik į dievų giraitę.“

— Raštelis… Tu jį parašei?

— Turėjai ateiti į dievų giraitę. Jokia kita vieta Raudonojoje pilyje nėra apsaugota nuo eunucho paukštukų, arba, kaip aš juos vadinu, žiurkiukų. Dievų giraitėje sienų nėra, tik medžiai. Nėra nei lubų, tik dangus. O vietoj grindų — šaknys, žemė ir akmenys. Žiurkėms ten nėra kur šmirinėti. Mat joms reikia pasislėpti, kad žmonės nepersmeigtų jų kalavijais. — Lordas Petiras paėmė ją už rankos. — Leisk nuvesti tave į kajutę. Žinau, kad ši diena tau buvo ilga ir sunki. Tikriausiai jautiesi pavargusi.

Jų palikta valtelė jau buvo virtusi dūmų ir ugnies stulpu, tokia vieniša begalinėje aušros budinamoje jūroje. Kelio atgal nebuvo; dabar Sansa galėjo eiti tik pirmyn.

— Aš labai pavargusi, — pripažino ji.

Vesdamas ją į laivo kajutę, lordas Petiras paprašė:

— Papasakok apie vestuvių puotą. Karalienė taip stengėsi… Dainiai, žongliruotojai, šokantis lokys… ar tavo mažajam vyrui patiko mano besikaunantys nykštukai?

— Tavo?

— Turėjau siųsti žmones į Bravosą jų atvežti, o paskui iki vestuvių slėpti juos viešnamyje. Išlaidas viršijo tik patirti nepatogumai. Paslėpti neūžaugą stebėtinai sunku, o Džofris… gali nuvesti karalių prie vandens, bet jei tas karalius — Džofas, turėsi pataškyti vandenį, kad suprastų, jog jį galima gerti. Kai užsiminiau jam apie savo mažytę staigmeną, jo malonybė pasakė: „Kodėl norėčiau savo vestuvių puotoje matyti kažkokius neūžaugas? Nekenčiu jų.“ Man teko paimti jį už peties ir pašnabždėti: „Bet ne taip labai, kaip jų nekenčia tavo dėdė.“

Denis po kojomis sūpavosi ir Sansa pasijuto taip, tarsi visas pasaulis būtų nepatikimas.

— Jie mano, kad Džofrį nunuodijo Tirionas. Seras Dontosas sakė, kad jis suimtas.

Mažasis Pirštas šyptelėjo.

— Našlystė tau labai tiks, Sansa.

Nuo tos minties jai net viduriai nutirpo. Gali būti, kad daugiau niekada nereikės miegoti vienoje lovoje su Tirionu. Juk to ji ir norėjo… ar ne?

Kajutė buvo ankšta ir žemomis lubomis, bet, kad būtų patogiau, ant siauro gulto buvo pakloti pūkiniai patalai, o ant jų prikrauta storų kailių.

— Žinau, kad ankšta, bet tau neturėtų būti labai nepatogu. — Mažasis Pirštas parodė į stovinčią po liuku kedro skrynią. — Joje rasi švarių drabužių. Suknelių, apatinių, šiltų kojinių, apsiaustą. Deja, tik vilnonių ir lininių. Tai nederami audiniai tokiai gražuolei, bet vilkėdama juos būsi sausa ir švari, kol rasime tau prabangesnių apdarų.

Jis visa tai paruošė man.

— Milorde, aš… aš nesuprantu… Džofris atidavė tau Harenholą, paskyrė aukščiausiu Trišakio lordu… Kodėl…

— Kodėl būčiau turėjęs trokšti jo mirties? — Mažasis Pirštas gūžtelėjo. — Neturėjau jokios priežasties. Be to, gyvenu už tūkstančio lygų, Slėnyje. Nuolat stenkis gluminti savo priešus. Jei jie niekada nėra tikri, kas esi ir ko nori, tai nesupras, ką ketini daryti. Kartais geriausia juos gluminti darant beprasmius dalykus arba net tokius, kurie iš pirmo žvilgsnio kenkia tau pačiam. Nepamiršk to, Sansa, kai įsitrauksi į žaidimą.

— Į kokį… žaidimą?

— Vienintelį žaidimą. Sostų žaidimą. — Jis nubraukė jai nuo veido plaukų sruogą. — Esi pakankamai suaugusi, kad suprastum, jog mudu su tavo motina buvome daugiau nei draugai. Buvo toks laikas, kai nieko pasaulyje netroškau taip, kaip Ketės. Drįsau svajoti apie bendrą gyvenimą ir vaikus, kuriuos ji galėjo man pagimdyti, bet… ji buvo Riverano ir Hosterio Tulio duktė. Šeima, Pareiga, Garbė, Sansa. Dėl Šeimos, Pareigos ir Garbės negalėjau gauti jos į žmonas. Bet ji man davė kai ką ypatinga, tai, ką moteris gali duoti tik kartą gyvenime. Tad kaip galėjau atsukti nugarą jos dukteriai? Jei viskas būtų susiklostę palankiau, tu galėjai būti mano, o ne Edardo Starko dukra. Mano ištikima, mylinti dukra… Pamiršk Džofrį, mieloji. Ir Dontosą, ir Tirioną, ir juos visus. Daugiau jie nedrums tau ramybės. Dabar esi saugi, ir tai svarbiausia. Esi saugi su manimi ir plauki namo.

Džeimis

Karalius negyvas, pranešė jam žmonės nė nenutuokdami, kad Džofris buvo jo sūnus ir valdovas.

— Kipšas durklu perrėžė jam gerklę, — pridūrė gatvės prekiautojas prie šalia kelio įsikūrusios užeigos, kurioje jie praleido naktį. — Ir gėrė jo kraują iš didelės auksinės taurės.

Žmogus nepažino nei barzdoto vienarankio riterio su dideliu šikšnosparniu ant skydo, nei kurio nors kito iš jų draugijos, tad išklojo dalykus, kuriuos, jei būtų žinojęs, kas jo klausosi, geriau būtų nutylėjęs.

— Jį nunuodijo, — primygtinai kartojo užeigos šeimininkas. — Vaikino veidas buvo mėlynas kaip slyva.

— Tegul Tėvas būna jam teisingas, — sumurmėjo septonas.

— Prie žmogžudystės prisidėjo ir neūžaugos žmona, — prisiekė šaulys lordo Rovano livrėja. — Po to ji dingo iš menės, paskleidusi kamuolį sieros dūmų, be to, kažkas matė po Raudonąją pilį šmižinėjant didvilkį vaiduoklį ir jam iš nasrų lašėjo kraujas.

Džeimis sėdėjo ir tylėdamas klausėsi tų šnekų pamiršęs, kad sveikojoje rankoje laiko ragą alaus. Džofris. Mano kraujas. Mano pirmagimis. Mano sūnus. Jis pamėgino prisiminti berniuko veidą, bet jo bruožai vis transformuodavosi į Sersėjos. Ji gedės, jos plaukai bus susitaršę, akys paraudusios nuo verksmo, o kai mėgins kalbėti, jai tirtės lūpos. Pamačiusi mane, ji vėl pravirks, nors ašaras sutramdys. Sesuo verkdavo retai, tik būdama su juo. Ji negalėdavo pakęsti minties, jog kiti palaikys ją silpna. Skaudulius parodydavo tik dvyniui broliui. Iš manęs ji lauks paguodos ir keršto.

Džeimio raginami, kitą dieną jie jojo greičiau. Jo sūnus buvo negyvas ir seseriai jo reikėjo.

Kai prieš akis išvydo miestą, jo sargybos bokštus, tamsius vis tirštėjančių sutemų gaubiamo dangaus fone, Džeimis Lanisteris lengva risčia prijojo prie Voltono Geležinės Kojos, traukusio paskui Neidžą, nešiną taikos vėliava.

— Kas čia taip dvokia? — nusiskundė šiaurietis.

Mirtis, dingtelėjo Džeimiui, bet jis to nepasakė.

— Dūmai, prakaitas ir išmatos. Žodžiu, Karaliaus Uostas. Jei turi gerą nosį, suuosi dar ir klastą. Niekada anksčiau neuodei miesto kvapų?

— Uodžiau Baltąjį Uostą. Bet jis taip nedvokė.

— Baltasis Uostas ir Karaliaus Uostas — tai kaip mano brolis Tirionas ir seras Gregoris Kligeinas.

Neidžas užvedė juos ant neaukštos kalvos laikydamas septynuodegę taikos vėliavą, plazdančią ir besiplaikstančią vėjyje, su septynkampe žvaigžde, akinamai spindinčia ant koto viršaus. Netrukus jis pamatys Sersėją, Tirioną ir tėvą. Ar mano brolis tikrai galėjo nužudyti berniuką? Džeimiui buvo sunku tuo patikėti.

Jis buvo keistai ramus. Žinojo, kad kiti vyrai, žuvus jų vaikams, pamesdavo galvą iš sielvarto. Raudavosi plaukus, keikdavo dievus ir prisiekdavo kruvinai atkeršysią. Tad kodėl jis nesijautė panašiai? Berniukas gyveno ir mirė tikėdamas, kad jo tėvas — Robertas Barateonas.

Tiesa, Džeimis matė jį gimstant, bet dėl to, kad norėjo būti šalia Sersėjos, o ne dėl kūdikio. Tačiau niekada nelaikė jo ant rankų. „Kaip tai atrodys? — kai moterys pagaliau paliko juodu dviese, įspėjo jį sesuo. — Jau ir taip blogai, kad Džofas kaip du vandens lašai panašus į tave, to tik betrūko, kad imtum jį sūpuoti.“ Džeimis nusileido beveik nesipriešindamas. Berniukas tebuvo klykiantis rausvas žmogutis, reikalavęs per daug Sersėjos laiko, meilės ir krūtų. Robertas buvo jam geriausias tėvas.

O dabar jis negyvas. Jis įsivaizdavo Džofą gulintį tylų ir šaltą, nuo nuodų pamėlusiu veidu ir vis tiek nieko nejautė. Gal jis tikrai buvo pabaisa, kaip žmonės ir sakė? Jei Tėvas nusileistų iš aukštybių ir pasiūlytų jam sugrąžinti sūnų arba ranką, Džeimis tvirtai žinojo, ką pasirinktų. Šiaip ar taip, jis turėjo antrą sūnų ir užtektinai sėklos daugybei būsimų sūnų. Jei Sersėja nori dar vieno vaiko, aš ją apvaisinsiu… ir šį kartą paimsiu jį ant rankų ir tegul Kiti traukia tuos, kuriems tai nepatiks. Robertas puvo kape, o Džeimis pavargo nuo melo.

Staiga jis apsuko žirgą ir nušuoliavo ieškoti Brienės. Dievai žino, kodėl ji man rūpi. Ji — mažiausiai draugingas žmogus iš visų, kuriuos man teko nelaimė sutikti. Moteris jojo vilkstinės gale ir per kelias pėdas į šalį nuo kitų, tarsi norėdama parodyti, kad šiai draugijai nepriklauso. Pakeliui jie rado jai tinkamų vyriškų drabužių; vienur — tuniką, kitur — mantiją, kelnes, apsiaustą su gobtuvu ir net seną geležinį krūtinės šarvą. Apsirengusi kaip vyras ji jautėsi gerokai patogiau, bet vis vien neatrodė graži. Nei laiminga. Vos išjojus iš Harenholo, vėl grįžo jos kietakaktiškas užsispyrimas.

— Noriu atgauti savo ginklus ir šarvus, — primygtinai kartojo ji.

— Ak, žinoma, grąžinkime tau visą plieną, — atsakė Džeimis, — o ypač — šalmą. Mums visiems bus geriau, jei užsičiaupsi ir nuleisi šalmo antveidį.

Tai Brienė padaryti galėjo, bet niūrus jos tylėjimas netrukus ėmė gadinti jam nuotaiką, kaip ir nesiliaujantys Kiburno mėginimai įsiteikti. Niekada nemaniau, kad ilgėsiuosi Kleoso Frėjaus draugijos, tepadeda man dievai. Galų gale Džeimis ėmė gailėtis, kad nepaliko tos moters sudraskyti lokiui.

— Karaliaus Uostas, — radęs Brienę pasakė Džeimis. — Mūsų kelionė baigta, miledi. Įvykdei savo priesaiką ir pristatei mane į Karaliaus Uostą. Išskyrus kelis pirštus ir plaštaką.

Brienė abejingai į jį žvilgtelėjo.

— Tai tik pusė to, ką prisiekiau. Pažadėjau ledi Ketlinai, kad parvesiu namo dukteris. Ar bent jau Sansą. O dabar…

Ji niekada net nematė Robo Starko, bet dėl to vaikino mirties sielvartauja labiau, nei aš sielojuosi dėl Džofo. O gal ji gedi ledi Ketlinos? Visas naujienas jie sužinojo Margajame miške iš raudonskruosčio storulio riterio, sero Bertramo Bisberio, kurio ženklas buvo trys bičių aviliai juodų ir geltonų juostų fone. Bisberis jiems pasakojo, kad vakar per Margąjį mišką prajojo lordo Paiperio būrys, skubėjęs į Karaliaus Uostą su iškelta taikos vėliava. „Dabar, kai Jaunasis Vilkas žuvęs, Paiperis nemato prasmės toliau kariauti. Jo sūnus paimtas į nelaisvę ir laikomas Dvyniuose“, — pasakė jis. Brienė spoksojo lyg savo gromuliu bepaspringstanti karvė, tad pasakojimą apie Kruvinas vestuves teko išpešti Džeimiui.

— Visi didieji lordai buvo neklusnūs vėliavininkai, pavydėję jam aukštos padėties, — vėliau tarė Džeimis. — Mano tėvas turėjo Reinus ir Tarbekus, Taireliai turi Florentus, Hosteris Tulis turėjo Valderį Frėjų. Tokius vyrus gali sutramdyti tik jėga. Bet kai tik jie pajunta silpnumą… Didvyrių amžiuje Boltonai dirdavo Starkams kailį ir nešiodavo iš jo pasiūtus apsiaustus.

Brienė taip baisiai nusiminė, kad Džeimis panoro ją paguosti.

Nuo tos dienos Brienė atrodė tarsi numirėlė. Net pavadinęs ją „boba“ Džeimis nesulaukdavo jokio atsako. Ją apleido jėgos. Ta moteris nustūmė uolą Robinui Rigeriui ant galvos, turnyriniu kalaviju puolė lokį, nukando Vargui Houtui ausį ir kovėsi su Džeimiu, kol visiškai išseko, o dabar… ėmė ir palūžo.

— Jei nori, pakalbėsiu su tėvu, kad leistų tau grįžti į Tartą, — pasiūlė Džeimis. — Arba, jei mieliau pasiliktum, galbūt rasčiau tau kokią nors vietą dvare.

— Karalienės freilinos? — niūriai paklausė ji.

Džeimis prisiminė, kaip atrodė Brienė vilkėdama rožinę atlasinę suknelę, ir pasistengė geriau negalvoti, ką apie tokią freiliną pasakytų sesuo.

— Gal duočiau tau postą miesto sargyboje…

— Su priesaikos laužytojais ir žudikais netarnausiu.

Tad kam apskritai varginaisi ir ėmei į rankas kalaviją? — būtų galėjęs paklausti Džeimis, bet prikando liežuvį.

— Kaip nori, Briene.

Viena ranka jis apsuko žirgą ir paliko ją vieną.

Pasiekę Dievų vartus, rado juos atidarytus, bet šalikelėje išsirikiavę stovėjo dvi dešimtys vežimų, prikrautų statinaičių sidro, statinių su obuoliais, šieno ir didžiulių moliūgų, kokių Džeimis nebuvo matęs. Beveik kiekvieną vežimą kas nors saugojo: sunkiai ginkluoti riteriai su neįtakingų lordų ženklais ant krūtinių, samdyti kalavijuočiai, vilkintys šarvinius ir kietintos odos marškinius, arba tik raudonskruostis ūkininko sūnus, spausdamas rankoje namuose padirbdintą ietį laužo ugnyje grūdintu antgaliu. Risnodamas pro šalį, Džeimis jiems nusišypsojo. Prie vartų, prieš įleisdami vežimus, auksiniai apsiaustai rinko iš vežikų mokestį.

— Kas čia vyksta? — paklausė Geležinė Koja.

— Jie turi susimokėti už teisę prekiauti mieste. Toks karaliaus rankos ir iždininko įsakymas.

Džeimis pažvelgė į ilgą dengtų ir atvirų vežimų, taip pat nešuliais apkrautų arklių virtinę.

— Ir vis dėlto dar daug jų laukia susimokėti.

— Dabar, kai kovos baigėsi, mieste galima užsikalti gražaus pinigo, — linksmai paaiškino jiems artimiausiame vežime sėdėjęs malūnininkas. — Dabar miestas priklauso Lanisteriams, senajam lordui Taivinui iš Uolos. Sklando gandai, kad jis net tuštinasi sidabru.

— Auksu, — niūriai pataisė jį Džeimis. — O Mažasis Pirštas spaudžia tą auksą iš auksinio ūso, prisiekiu.

— Dabar iždininkas Kipšas, — tarė vartų kapitonas. — Tiksliau, buvo, kol jo nesuėmė už karaliaus nužudymą. — Jis įtariai nužvelgė šiaurietį. — Kas jūs tokie?

— Lordo Boltono vyrai, atjojome susitikti su karaliaus ranka.

Kapitonas žvilgtelėjo į Neidžą su taikos vėliava.

— Norite pasakyti, kad atjojote prisiekti ištikimybės. Ne jūs pirmi. Jokite tiesiai į pilį ir žiūrėkite, kad nepridarytumėte nemalonumų.

Kapitonas pamojo jiems joti ir vėl atsisuko į laukiančius vežimus.

Jei Karaliaus Uoste ir buvo gedima mirusio berniuko karaliaus, Džeimis to nepastebėjo. Sėklų gatvėje išmaldos prašantis brolis nudriskusiais drabužiais garsiai meldėsi už Džofrio sielą, bet praeiviai į jį nekreipė nė tiek dėmesio, kiek būtų kreipę į neužkabintą ir vėjo trankomą langinę. Kitur grūdosi įprasta minia: auksiniai apsiaustai juodais šarvais, kepėjų mokiniai, pardavinėjantys vaisinius pyragaičius, duoną ir karštus pyragus, persisvėrusios per langus ir atsivarsčiusios korsetus į gatvę žiūrėjo kekšės, nutekamuosiuose grioviuose dvokė išmatos. Jie prajojo pro penkis vyrus, mėginančius nuo gatvelės prieigų patraukti kritusį arklį, o paskui — pro žongliruotoją, mėtantį ore peilius, apstotą būrio susižavėjusių girtų Tairelių kareivių ir mažų vaikų.

Jodamas pažįstamomis gatvėmis su dviem šimtais šiauriečių, meisteriu be grandinės ir bjaurios išvaizdos moterimi šalia, Džeimis susivokė, kad niekas į jį nekreipia dėmesio. Ir pats nežinojo, ar jam dėl to džiaugtis, ar pykti.

— Jie manęs nepažįsta, — tarė jis Geležinei Kojai, kai jie jojo per Batsiuvių aikštę.

— Pasikeitė ir tavo veidas, ir šarvai, — gūžtelėjo šiaurietis, — be to, dabar jie turi kitą karalžudį.

Vartai į Raudonąją pilį buvo atviri, bet kelią saugojo gera dešimtis ietimis ginkluotų auksinių apsiaustų. Kai Geležinė Koja pririsnojo, jie nuleido ir atkišo ietis, bet Džeimis pažino jiems vadovaujantį riterį.

— Sere Merinai…

Nuliūdęs seras Merinas Trentas iš nuostabos išpūtė akis.

— Sere Džeimi?

— Kaip malonu, kad mane prisimeni. Patrauk tuos vyrus.

Jau seniai niekas taip mitriai nebuvo puolęs vykdyti jo įsakymo. Džeimis net buvo pamiršęs, kaip jam tai patinka.

Išoriniame kieme jie rado dar du karaliaus sargybos vyrus; vyrus, kurie Džeimiui tarnaujant karaliaus sargyboje baltų apsiaustų dar nevilkėjo. Tik Sersėja ir galėjo paskirti mane lordu vadu, o paskui, nepasitarusi su manimi, priimti į tarnybą naujus žmones.

— Matau, kad kažkas parūpino man du naujus brolius, — pasakė jis, lipdamas nuo žirgo.

— Mums buvo suteikta ši garbė, sere.

Gėlių riteris, apsitaisęs baltais šarvais ir šilku, atrodė toks švarus ir skaistus, kad Džeimis staiga pasijuto nudriskęs ir apsileidęs.

Jis kreipėsi į Meriną Trentą:

— Sere, tu aplaidžiai mokei mūsų naujus brolius pareigų.

— Kokių pareigų? — lyg ir teisindamasis paklausė Merinas Trentas.

— Rūpintis karaliaus gyvybe. Kiek valdovų praradai nuo to laiko, kai palikau miestą? Du, ar ne?

Tada seras Beilonas atkreipė dėmesį į bigę.

— Tavo ranka…

Džeimis prisivertė nusišypsoti.

— Dabar kaunuosi kaire. Taip sunkiau ir įdomiau. Kur mano lordas tėvas?

— Pusryčių menėje su lordu Taireliu ir princu Oberinu.

Meisas Tairelis ir Raudonoji Angis laužia duoną iš vieno kepalo? Labai keista.

— Ar ir karalienė su jais?

— Ne, milorde, — atsakė seras Beilonas. — Ją rasi septoje, besimeldžiančią už karaliaus Džofo…

— Tu!

Džeimis matė, kad nuo žirgo nulipo paskutinis šiaurietis ir dabar Loras Tairelis išvydo Brienę.

— Sere Lorai… — Ji stovėjo paikai suglumusi, laikydama vadeles.

Loras Tairelis priėjo prie jos.

— Kodėl? — paklausė jis. — Tu man pasakysi kodėl. Jis elgėsi su tavimi taip kilniai, davė vaivorykštės apsiaustą. Kodėl jį nužudei?

— Aš jo nežudžiau. Dėl jo būčiau paaukojusi gyvybę.

— Ir paaukosi. — Seras Loras išsitraukė ilgąjį kalaviją.

— Tai padariau ne aš.

— Emonas Kajus mirdamas prisiekė, kad karalių nužudei tu.

— Jo nebuvo palapinėje, jis nieko nematė…

— Palapinėje nebuvo nieko, tik tu ir ledi Stark. Nori pasakyti, kad sena moteris būtų galėjusi perkirsti grūdintą plieną?

— Ten buvo šešėlis. Žinau, skamba paikai, bet… Padėjau Renliui segtis šarvus, bet staiga užgeso žvakės ir visur pasipylė kraujas. Ledi Ketlina sakė, kad tai Stanis. Jo… jo šešėlis. Aš niekuo dėta, garbės žodis…

— Tu neturi garbės. Išsitrauk kalaviją. Nenoriu, kad paskui žmonės kalbėtų, jog nužudžiau tave beginklę.

Tarp jųdviejų įsiterpė Džeimis.

— Nuleisk kalaviją, sere.

Seras Loras jį apėjo.

— Ar tu ne tik žudikė, bet ir bailė, Briene? Ar dėl to pabėgai susitepusi jo krauju rankas? Trauk kalaviją, moterie!

— Geriau žiūrėk, kad neišsitrauktų. — Džeimis vėl pastojo jam kelią. — Nes jei išsitrauks, mums greičiausiai teks išnešti tavo lavoną. Ta boba stipri kaip Gregoris Kligeinas, nors grožiu jam neprilygsta.

— Tai ne tavo reikalas.

Seras Loras jį nustūmė.

Džeimis čiupo vaikiną sveikąja ranka ir apsuko, kad matytų jo veidą.

— Aš esu karaliaus sargybos lordas vadas, pasipūtęs šunyti. Tavo vadas, kol dar vilki šį baltą apsiaustą. Dabar kišk savo prakeiktą kalaviją į makštis, o jei ne, atimsiu jį iš tavęs ir sugrūsiu į tokią vietą, kurios net Renlis niekada nerado.

Vaikinas akimirką padvejojo — tiek ilgai, kad seras Beilonas Svonas tartų:

— Daryk, kaip liepia lordas vadas, Lorai.

Tada kai kurie iš auksinių apsiaustų išsitraukė savo kalavijus, o tai pamatę Dredforto vyrai padarė tą patį. Puiku, pagalvojo Džeimis, vos spėjau nusėsti nuo žirgo, o jau, rodos, kieme turėsime kruvinas kautynes.

Seras Loras Tairelis įniršęs įsikišo kalaviją į makštis.

— Nebuvo labai sunku, ar ne?

— Noriu, kad ji būtų suimta. — Seras Loras pirštu parodė į Brienę. — Ledi Briene, kaltinu tave nužudžius lordą Renlį Barateoną.

— Šiaip jau, — pasakė Džeimis, — ji garbinga moteris. Garbingesnė už tave. Ir net gali būti, kad ji sako tiesą. Patikėk, protinga jos tikrai nepavadintum, bet, jei norėjo meluoti… net mano žirgas būtų sugalvojęs geresnį melą. Tačiau, jei primygtinai reikalauji… Sere Beilonai, palydėk ledi Brienę į kambarį bokšte ir prie durų pastatyk sargybą. O tada Geležinei Kojai ir jo vyrams paieškok tinkamų patalpų, kuriomis jie galėtų naudotis, kol mano tėvas galės su jais susitikti.

— Klausau, milorde.

Didelėse žydrose Beilono Svono ir tuzino auksinių apsiaustų vedamos Brienės akyse atsispindėjo įžeidis. Turėtum siųsti man oro bučinius, moterie, norėjo jai pasakyti Džeimis. Kodėl jie neteisingai supranta kiekvieną sumautą jo poelgį? Eiris. Viskas prasidėjo nuo Eirio. Nusisukęs nuo moters, Džeimis nužingsniavo per kiemą.

Dar vienas riteris baltais šarvais ėjo sargybą prie karališkos septos durų; aukštas vyras juoda barzda, plačiapetis ir kumpanosis. Pamatęs Džeimį, jis gaižiai šyptelėjo ir paklausė:

— Kurgi tu susiruošei?

— Į septą. — Džeimis mostelėjo rankos bige rodydamas, kur eina. — Į šią septą. Ketinu pasimatyti su karaliene.

— Jos malonybė gedi. Ir kodėl turėtų norėti pasimatyti su tokiu kaip tu?

Nes aš jos meilužis ir nužudyto jos sūnaus tėvas, vos nepasakė Džeimis.

— Po septyniais pragarais, kas tu toks?

— Karaliaus sargybos riteris ir elkis pagarbiau, luošy, nes nukirsiu tau antrą ranką ir pusryčių košę galėsi srėbti burna.

— Esu karalienės brolis, sere.

Baltasis riteris prunkštelėjo.

— Pasprukai, ar ne? Ir truputį paūgėjai, milorde?

— Kitas brolis, kvaily. Ir karaliaus sargybos lordas vadas. O dabar pasitrauk, nes pasigailėsi.

Šį kartą kvailys atidžiau įsižiūrėjo į Džeimį.

— Tu… seras Džeimis? — Jis išsitempė kaip styga. — Atleisk, milorde. Nepažinau tavęs. Turiu garbės būti seras Osmundas Ketlblekas.

Anokia čia garbė.

— Noriu pasišnekėti su seserimi akis į akį. Žiūrėk, kad į septą daugiau niekas kojos nekeltų, sere. Jei mudviem kas nors sutrukdys, nukirsiu tau prakeiktą galvą.

— Klausau, sere. Kaip įsakysi.

Seras Osmundas atidarė duris.

Sersėja klūpojo priešais Motinos altorių. Džofrio karstas buvo pastatytas po Pašaliečiu, vedančiu ką tik mirusius į aną pasaulį. Ore galėjai justi sunkų smilkalų kvapą, be to, siųsdamos šimtą maldų, čia degė šimtas žvakių. Rodos, Džofui visų jų ir reikės.

Jo sesuo žvilgtelėjo per petį.

— Kas? — paklausė ji ir tuoj pat pridūrė: — Džeimi? — Ji atsistojo ašarų pilnomis akimis. — Čia tikrai tu? — Tačiau prie jo nesiartino. Ji niekada pas mane neateidavo, pagalvojo Džeimis. Visada laukdavo ir leisdavo man prie jos prieiti. Ji duoda, bet turiu prašyti. — Tau reikėjo grįžti anksčiau, — sumurmėjo Sersėja, kai Džeimis ją apkabino. — Kodėl negalėjai grįžti anksčiau ir jo apsaugoti? Mano berniuko…

Mūsų berniuko.

— Anksčiau grįžti negalėjau. — Išsilaisvinęs iš glėbio, jis žingtelėjo atatupstas. — Vyksta karas, sese.

— Atrodai toks sulysęs. O tavo plaukai, tavo auksiniai plaukai…

— Plaukai ataugs. — Džeimis pakėlė rankos bigę. Ji turi pamatyti. — O plaštaka — ne.

Sersėja išplėtė akis.

— Starkai…

— Ne. Tai — Vargo Houto darbas.

Tas vardas Sersėjai nebuvo girdėtas.

— Kieno?

— Harenholo ožio. Bet Harenholas jam priklausė tik trumpai.

Sersėja nusisuko ir įsistebeilijo į Džofrio karstą. Miręs karalius buvo aprengtas paauksuotais šarvais, šiurpiai panašiais į tuos, kuriuos turėjo Džeimis. Šalmo antveidis buvo nuleistas, bet žvakių šviesoje auksas švelniai spindėjo, tad vaikino kūnas tviskėjo ir atrodė didingai. Žvakių šviesoje žėrėjo ir rubinai, kuriais buvo papuoštas gedulingos Sersėjos suknios korsetas. Plaukai krito jai ant pečių, nesutvarkyti ir net nesušukuoti.

— Jis jį nužudė, Džeimi. Kaip ir buvo mane įspėjęs. Vieną dieną, kai manysiu esanti saugi ir laiminga, jis paversiąs mano džiaugsmą pelenais gerklėje, pasakė jis.

— Kas taip sakė? Tirionas? — Džeimis nenorėjo tuo patikėti. Žiūrint dievų ir žmonių akimis, nužudyti giminaitį buvo blogiau, nei nužudyti karalių. Jis žinojo, kad berniukas mano. Aš Tirioną mylėjau. Na, išskyrus tą vieną kartą, bet… Kipšas apie tai nieko nežinojo. O gal vis dėlto žinojo? — Kodėl jis būtų turėjęs žudyti Džofą?

— Dėl kekšės. — Sersėja paėmė brolį už sveikosios rankos ir stipriai ją suspaudė. — Jis man pasakė, kad ketina tai padaryti. Džofas žinojo. Mirdamas jis parodė žudiką. Mūsų susisukusį mažą pabaisą, mūsų brolį. — Ji pabučiavo Džeimiui pirštus. — Tu jį nužudysi už mane, tiesa? Atkeršysi už mūsų sūnų.

Džeimis atšlijo.

— Jis vis dar mano brolis. — Ir prikišo Sersėjai prie veido rankos bigę, jei kartais dar nebūtų gerai į ją įsižiūrėjusi. — Be to, aš negaliu nieko nužudyti.

— Juk turi kitą ranką, ar ne? Neprašau tavęs, kad pranoktum dvikovoje Skaliką. Tirionas yra celėje uždarytas neūžauga. Tave sargyba tikrai įleis ir nesikiš.

Nuo šios minties Džeimiui pasidarė bloga.

— Turiu išsiaiškinti daugiau. Sužinoti, kaip viskas įvyko.

— Sužinosi, — patikino jį Sersėja. — Bus teismas. Kai išgirsi viską, ką jis padarė, trokši jo mirties taip pat, kaip trokštu aš. — Sersėja palietė broliui veidą. — Be tavęs, Džeimi, buvau tokia sutrikusi. Baiminausi, kad Starkai neatsiųstų man tavo galvos. Nebūčiau to ištvėrusi. — Sersėja jį pabučiavo. Bučinys buvo lengvas, jos lūpos vos palietė jo lūpas, bet apkabinęs seserį Džeimis pajuto, kaip ji virpa. — Be tavęs aš kaip nesava.

Džeimis atsakė į sesers bučinį, bet švelnumo jame nebuvo, vien alkis. Jos lūpos prasiskyrė, įsileido jo liežuvį.

— Ne… — gailiai tarė ji, kai Džeimio lūpos nuslydo jos kaklu, — tik ne čia. Septonai…

— Tegul Kiti traukia tuos septonus.

Džeimis vėl pabučiavo seserį, bučiavo tyliai, bučiavo, kol ji ėmė dejuoti. Tada jis nužėrė žvakes, užkėlė ją ant Motinos altoriaus, užvertė suknios ir apatinį sijonus. Ji trankė jam krūtinę silpnais kumšteliais, murmėjo kažką apie riziką, pavojų, apie jų tėvą, apie septonus, apie dievų rūstybę. Bet Džeimis jos nesiklausė. Jis atsirišo kelnes, pasilypėjo ir pražergė jos nuogas baltas kojas. Viena jo ranka nuslydo jos šlaunimi ir palindo po apatiniais. Nuplėšęs juos, Džeimis pamatė, kad ji kraujuoja, bet jam tai buvo nė motais.

— Paskubėk, — šnabždėjo Sersėja, — greičiau, greičiau, daryk, greičiau. Džeimi, Džeimi, Džeimi! — Jos rankos rodė jam kelią. — Taip, — tarstelėjo Sersėja, kai jis įsiskverbė, — mano broli, mielas broli, taip, taip, turiu tave, jau grįžai, grįžai, grįžai.

Sersėja pabučiavo jam ausį, paglostė trumpus šiurkščius plaukus. Džeimis užsimiršo jos kūne. Jautė, kaip Sersėjos ir jo širdys plaka vienu ritmu, jautė su krauju susijungusios sėklos drėgmę.

Bet vos tik jiedu baigė, karalienė pasakė:

— Paleisk mane. Jei mus kas nors ras…

Jis nenoriai nusirito žemyn ir padėjo nulipti jai nuo altoriaus. Blyškus marmuras buvo išteptas krauju. Džeimis nuvalė jį rankove, o tada pasilenkė pakelti žvakių, kurias buvo nušlavęs. Laimė, krisdamos jos visos užgeso. Jei septa būtų užsiliepsnojusi, net nebūčiau pastebėjęs.

— Tai buvo kvailystė. — Sersėja pasitaisė suknią. — Tėvas pilyje… Džeimi, turime būti atsargūs.

— Man to atsargumo jau iki kaklo. Targarienų giminėje broliai veda seseris, kodėl mes negalėtume pasielgti taip pat? Tekėk už manęs, Sersėja. Atsistok prieš visą karalystę ir pasakyk, kad nori į vyrus manęs. Iškelsime savo vestuvių puotą ir vietoj Džofrio pradėsime kitą sūnų.

Ji žingtelėjo atatupsta.

— Nejuokinga…

— Ar girdi mane juokiantis?

— Ar Riverane praradai protą? — pašaipiai paklausė Sersėja. — Tomenas paveldi sostą per Robertą, juk žinai.

— Jis gaus Kasterlių Uolą, ar to negana? Tegul į sostą sėda tėvas. Aš noriu tik tavęs.

Jis pamėgino paliesti sesers skruostą. Senų įpročių taip greitai neatsikratysi, tad Džeimis pakėlė dešinę ranką.

Sersėja pasibjaurėjusi atšoko nuo jo rankos bigės.

— Ne… nekalbėk taip. Tu mane gąsdini, Džeimi. Nebūk kvailas. Vienas neatsargus žodis, ir mudu prarasime viską. Ką jie tau padarė?

— Nukirto ranką.

— Ne, ne tik. Tu kažkoks pasikeitęs. — Ji pasitraukė dar per žingsnį. — Pasikalbėsime vėliau. Rytoj. Bokšto celėje turiu uždariusi Sansos Stark kambarines, man reikia jas iškvosti… O tu eik pas tėvą.

— Sukoriau tūkstantį lygų, kad ateičiau pas tave, ir pakeliui praradau geriausią savo kūno dalį. Neliepk man išeiti.

— Išeik, — pakartojo Sersėja ir atsuko broliui nugarą.

Džeimis susirišo kelnes ir padarė kaip liepiamas. Kad ir koks buvo pavargęs, griūti į lovą dar negalėjo. Jo lordas tėvas tikriausiai jau žinojo, kad sūnus grįžo į miestą.

Rankos bokštą saugojo Lanisterių namų sargybiniai, kurie jį iš karto pažino.

— Dievai geri, kad grąžino mums tave, sere, — tarė vienas iš jų atidaręs duris.

— Dievai čia niekuo dėti. Mane grąžino Ketlina Stark. Ji ir Dredforto lordas.

Jis užlipo laiptais, įžengė į pietinę menę nepasibeldęs ir rado tėvą sėdintį prie židinio. Lordas Taivinas buvo vienas ir už tai Džeimis buvo dėkingas. Mat dabar neturėjo nė menkiausio noro rodyti savo sužalotos rankos Meisui Taireliui arba Raudonajai Angiai, o juo labiau jiems abiem.

— Džeimi, — tarstelėjo lordas Taivinas, tarsi paskutinį kartą jiedu būtų matęsi per pusryčius. — Lordas Boltonas man pranešė, kad parvyksi anksčiau. Tikėjausi, kad dalyvausi vestuvėse.

— Užtrukau. — Džeimis tyliai uždarė duris. — Girdėjau, mano sesuo persistengė. Septyniasdešimt septyni valgiai ir karaliaus nužudymas. Tokių vestuvių dar nebuvo. Ar seniai žinai, kad aš laisvas?

— Eunuchas pranešė man praėjus kelioms dienoms po to, kai pasprukai. Pasiunčiau į upių kraštus žmones tavęs ieškoti. Gregorį Kligeiną, Semvelį Spaiserį, brolius Plumus. Veiris irgi klausinėjo apie tave, bet tyliai. Sutarėme, jog kuo mažiau žmonių žinos, kad tu laisvas, tuo mažiau jų tave medžios.

— Ar Veiris užsiminė apie tai? — Jis žingtelėjo prie židinio ir leido tėvui pamatyti ranką.

Lordas Taivinas atsikėlė iš krėslo ir sukandęs dantis garsiai iškvėpė.

— Kas tai padarė? Jei ledi Ketlina mano…

— Ledi Ketlina įrėmė man į gerklę kalavijo smaigalį ir privertė prisiekti, kad grąžinsiu jai dukteris. Tai ožio darbas. Vargo Houto, Harenholo lordo!

Lordas Taivinas pasibjaurėjęs nusigręžė.

— Jau ne. Pilį užėmė seras Gregoris. Beveik visi samdomi kalavijuočiai paliko savo buvusį vadą, o keli senieji ledi Vent žmonės atidarė užpakalinius vartus. Houtą Kligeinas rado sėdintį vieną Šimto Širdžių menėje, baigiantį išprotėti nuo skausmo ir karštinės, kuriuos sukėlė užpūliavusi žaizda. Man sakė, kad jam buvo užgauta ausis.

Džeimis nusijuokė. Kaip miela! Ausis! Jis nekantravo papasakoti tai Brienei, nors jai tai tikriausiai nepasirodys taip juokinga, kaip jam.

— Ar jis jau miręs?

— Netrukus bus. Jie nukirto jam rankas ir kojas, bet Kligeinui, rodos, patinka, kaip kohorietis seilėjasi.

Džeimio šypsena išblėso.

— O kaip Smarkieji Vyrukai?

— Keli, pasilikę Harenhole, žuvo. Kiti išsibarstė. Galvą dedu, kad išsibėgiojo po uostus arba dingo miškuose. — Lordo Taivino žvilgsnis vėl užkliuvo už Džeimio bigės ir iš įsiūčio jis stipriai sučiaupė lūpas. — Turėsime jų galvas. Visas iki vienos. Ar gali valdyti kalaviją kaire ranka?

Rytą vos įstengiu apsirengti. Džeimis pakėlė kairę ranką, kad tėvas galėtų atidžiau ją apžiūrėti.

— Keturi pirštai, nykštys, ranka kaip ranka. Kodėl ji negalėtų valdyti kalavijo?

— Gerai, — tarė tėvas. — Tai gerai. Turiu tau dovaną. Tavo grįžimo proga. Kai Veiris man pasakė…

— Dovana gali palaukti, nebent tai — nauja ranka. — Džeimis prisitraukė priešais tėvą stovėjusį krėslą. — Kaip mirė Džofris?

— Jį nunuodijo. Viskas buvo sumanyta taip, kad atrodytų, tarsi jis užspringo maisto trupiniu, bet liepiau perpjauti jam gerklę ir meisteriai joje nerado jokio kamšalo.

— Sersėja tvirtina, kad tai padarė Tirionas.

— Tavo brolis atnešė karaliui užnuodyto vyno matant tūkstančiui žmonių.

— Taigi pasielgė gana kvailai.

— Paėmiau savo globon Tiriono ginklanešį. Ir jo žmonos tarnaites. Pažiūrėsime, ar jos turės ką mums papasakoti. Auksiniai sero Adamo apsiaustai ieško Starkų merginos, o Veiris paskelbė sumokėsiąs atlygį. Karaliaus teisingumas bus įvykdytas.

Karaliaus teisingumas.

— Paskelbsi mirties nuosprendį savo sūnui?

— Jis kaltinamas karaliaus ir giminaičio nužudymu. Jei yra nekaltas, jam nėra ko bijoti. Pirmiausia turime pasverti visus įrodymus, liudijančius prieš jį ir jo naudai.

Įrodymus? Džeimis puikiai žinojo, kokių įrodymų galima rasti šiame melagių mieste.

— Ir Renlis keistai mirė, kai Staniui jo reikėjo.

— Lordą Renlį nužudė viena iš jo sargybinių, iš Tarto kilusi moteris.

— Kaip tik dėl tos moters iš Tarto čia ir atėjau. Įmečiau ją į celę, kad numaldyčiau Lorą, bet greičiau patikėsiu Renlio šmėkla, nei tuo, kad ji kaip nors jį nuskriaudė. O Stanis…

— Džofris mirė nuo nuodų, o ne nuo burtų. — Lordas Taivinas vėl dėbtelėjo į Džeimio bigę. — Be dešinės rankos negali tarnauti karaliaus sargyboje…

— Galiu, — pertraukė Džeimis tėvą. — Ir tarnausiu. Taip jau yra buvę. Jei nori, pavartysiu Baltąją knygą ir tokį atvejį rasiu. Luošas ar sveikas, karaliaus sargybos riteris tarnauja iki mirties.

— Sersėja šią tradiciją nutraukė pakeitusi serą Baristaną dėl senyvo amžiaus. Tinkama dovana Tikėjimui padės įtikinti aukštuosius septonus atleisti tave nuo įžadų. Pripažįstu, atleidusi Selmį tavo sesuo pasielgė paikai, bet dabar, kai jau atvėrė vartus…

— …kažkam reikia vėl juos uždaryti. — Džeimis atsistojo. — Man jau nusibodo kilmingos moterys, svaidančios į mane mėšlo gabalus, tėve. Niekas niekada manęs neklausė, ar norėjau tapti karaliaus sargybos lordu vadu, bet, rodos, juo esu. Manęs laukia pareiga…

— Būtent. — Lordas Taivinas taip pat atsistojo. — Pareiga Lanisterių giminei. Esi Kasterlių Uolos paveldėtojas. Tavo vieta ten. Tomenas vyks kartu kaip tavo globotinis ir ginklanešys. Uoloje jis išmoks būti Lanisteriu, be to, noriu, kad berniukas būtų kuo toliau nuo motinos. Sersėjai ketinu rasti kitą vyrą. Galbūt Oberiną Martelį, kai tik įtikinsiu lordą Tairelį, kad ši santuoka nekelia Haigardenui jokios grėsmės. Be to, ir tau pats laikas vesti. Dabar Taireliai primygtinai reikalauja ištekinti Mardžerę už Tomeno, bet jei vietoj berniuko pasiūlyčiau tave…

— NE! — Džeimis jau išgirdo daugiau, nei galėjo ištverti. Gerokai daugiau. Visa tai jam įgriso iki gyvo kaulo, įgriso lordai ir ledi, įgriso tėvas, sesuo, įgriso visas šis prakeiktas reikalas. — Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Kiek kartų turėsiu ištarti „ne“, kol mane išgirsi? Oberinas Martelis? Tas vyras prastos reputacijos ir ne tik dėl to, kad užnuodijo savo kalaviją. Jis turi daugiau pavainikių už Robertą, be to, miega ir su berniukais. O jei bent vieną niekingą akimirką pamanei, kad vesiu Džofrio našlę…

— Lordas Tairelis prisiekia, kad mergina vis dar nekalta.

— Tegul ji ir miršta nekalta, man tas pats. Nenoriu nei jos, nei tavo Uolos!

— Tu mano sūnus…

— Aš — karaliaus sargybos riteris. Karaliaus sargybos lordas vadas! Ir daugiau niekuo nenoriu būti!

Šiurkščiose lordo Taivino žandenose atsispindėjo auksiniai ugnies atšvaitai. Jo kakle tvinkčiojo gysla, bet jis tylėjo. Tylėjo. Tylėjo.

Įtempta tyla truko tol, kol Džeimis neištvėrė.

— Tėve… — tarė jis.

— Tu man ne sūnus. — Lordas Taivinas nusisuko. — Sakei, esi karaliaus sargybos lordas vadas, ir tik jis. Puiku, sere. Grįžk prie savo pareigų.

Davosas

Jų balsai sūkuriuodami kilo į tamsiai raudoną vakaro dangų nelyginant karšti pelenai.

— Vesk mus iš tamsos, o mano Valdove. Pripildyk mūsų širdis liepsnos, kad galėtume žengti spindinčiu tavo keliu.

Vis tirštėjant tamsai, naktinis laužas liepsnojo kaip didžiulis šviečiantis žvėris, o jo šokčiojanti gelsvai rausva ugnis kieme metė dvidešimties pėdų ilgumo šešėlius. Ant Drakonų Uolos sienų pūpsanti chimerų ir pabaisų kariuomenė, rodės, nerimsta ir juda.

Pro skliautuotą viršutinės galerijos langą Davosas pažvelgė žemyn. Jis matė Melisandrą, iškėlusią rankas, tarsi trokštančią apglėbti virpančias liepsnas.

— Rhlorai, — garsiai ir aiškiai prodainiu užtraukė ji, — tu — šviesa mūsų akyse, ugnis mūsų širdyse, karštis mūsų slėpsnose. Tavo saulė šildo mūsų dienas, tavo žvaigždės saugo mus nakties tamsoje.

— Šviesos Valdove, saugok mus. Naktis tamsi ir siaubinga, — atitarė karalienė Selisa, o suvargusiame jos veide atsispindėjo aistra.

Karalius Stanis stovėjo šalia jos kietai sučiaupęs lūpas, ir kai tik pajudindavo galvą, jo rausvo aukso karūnos smaigaliai blykstelėdavo. Jis su jais, bet ne vienas iš jų, pagalvojo Davosas. Princesė Šairinė stovėjo tarp jų, o pilkomis dėmėmis išmargintas jos veidas ir kaklas laužo šviesoje atrodė beveik juodi.

— Šviesos Valdove, saugok mus, — giedojo karalienė.

Karalius kartu su kitais jai nepritarė. Jis stebeilijosi į liepsnas. Davosas svarstė, ką jis ten mato. Dar vieną būsimo karo regėjimą? Ar ką nors arčiau namų?

— Rhlorai, įkvėpęs mums gyvybę, dėkojame tau, — traukė Melisandra, — Rhlorai, dovanojęs mums dieną, dėkojame tau.

— Dėkojame tau už saulę, kuri mus šildo, — vėl atitarė karalienė Selisa ir kiti garbintojai. — Dėkojame už žvaigždes, kurios žvelgia į mus. Dėkojame tau už mūsų širdis ir deglus, sklaidančius siaubingą tamsą.

Davosui atrodė, kad šį vakarą maldai atitaria mažiau balsų nei vakar; aplink laužą buvo matyti mažiau gelsvai rausvos liepsnos nutviekstų veidų. Bet ar rytoj jų bus dar mažiau, ar… vėl daugiau?

Sero Akselio Florento balsas skambėjo skardžiai kaip trimitas. Jis stovėjo išpūtęs krūtinę, šleivakojis, o laužo liepsna laižė jam veidą nelyginant baisus gelsvai rausvas žvėris. Davosas pagalvojo, ar, kai viskas baigsis, seras Akselis jam padėkos? Po to, ką jie šiąnakt padarys, jis vėl galėtų tapti karaliaus ranka, kaip ir svajojo.

Melisandra sušuko:

— Dėkojame tau už Stanį, per tavo malonę mūsų karalių! Dėkojame už tyrą baltą jo gerumo ugnį, už raudoną teisingumo kalaviją jo rankoje, už jo meilę ištikimiems savo žmonėms. Rodyk jam kelią, gink jį, Rhlorai, ir suteik jėgų sutriuškinti savo priešams.

— Suteik jam jėgų, — vienu balsu pakartojo karalienė Selisa, seras Akselis, Devanas ir kiti. — Suteik jam drąsos. Suteik jam išminties.

Vaikystėje septonai Davosą mokė melstis ir išminties prašyti Senolės, drąsos — Karžygio, o jėgų — Kalvio. Bet dabar jis meldėsi Motinai, kad apsaugotų savo mieląjį sūnų Devaną nuo demoniško raudonosios moters dievo.

— Lorde Davosai… Geriau jau eikime. — Seras Endrius švelniai palietė jam alkūnę. — Milorde…

Jam vis dar buvo keista girdėti tariant šį titulą, bet Davosas nusigręžė nuo lango.

— Taip. Jau laikas.

Stanis, Melisandra ir karalienės žmonės dar gerą valandą čia melsis. Saulei nusileidus, raudonieji žyniai kiekvieną vakarą uždegdavo laužus padėkoti Rhlorui už besibaigiančią dieną ir maldauti, kad rytoj vėl atsiųstų saulę ir išsklaidytų užslinkusią tamsą. Kontrabandininkas turi žinoti, kada prasidės potvynis, ir gebėti juo pasinaudoti. Štai kas jis buvo dienai pasibaigus — Davosas kontrabandininkas. Jis kilstelėjo sužalotą ranką prie kaklo ieškodamas savo laimės, bet jos nerado. Tada ją nuleido ir truputį paspartino žingsnį.

Davoso bendrai neatsiliko ir prisiderino prie jo tempo. Naitsongo Pavainikio veidas buvo išėstas rauplių, o jo veide atsispindėjo gailus kilnumas; seras Džeraldas Gouveris buvo stotingas, šiurkštus, bet geraširdis, šviesiaplaukis vyras; seras Endrius Estermontas — visa galva už jį aukštesnis, užsiželdinęs stačiakampę barzdą, vešliais rudais antakiais. Davosas pagalvojo, kad visi jie savotiškai geri vyrai. Ir jei šios nakties sumanymas nepavyks, netrukus jie visi bus mirę.

— Ugnis — gyvas daiktas, — paaiškino jam raudonoji moteris, kai Davosas jos paprašė išmokyti liepsnose matyti ateitį. — Ji nuolat juda, nuolat keičiasi… kaip knyga, kurios raidės šokinėja ir slankiojasi, kai mėgini ją skaityti. Kad už liepsnų pamatytum pavidalus, reikia praktikuotis ne vienerius metus, o dar daugiau laiko tenka mokytis, kad galėtum pasakyti, kurie pavidalai pranašauja ateitį, o kurie rodo, kas gali būti arba buvo. Bet ir po daugelio metų tai pasakyti sunku, labai sunku. Jūs, Saulėlydžio kraštų žmonės, to nesuprantate. — Tada Davosas jos paklausė, kaip serui Akseliui pavyko taip greitai perprasti šį meną, bet ji tik mąsliai šyptelėjo ir tarė: — Kiekviena katė gali stebeilytis į ugnį ir matyti žaidžiančią raudoną pelę.

Jis nemelavo savo karaliaus vyrams, nieko nuo jų neslėpė.

— Raudonoji moteris gali perprasti mūsų ketinimus, — įspėjo jis juos.

— Vadinasi, pirmiausia turime nužudyti ją, — pasiūlė išeitį Luisas Žuvų Pardavėjas. — Žinau vietelę, kurioje galėtume jos patykoti keturiese, ginkluoti aštriais kalavijais…

— Tu mus visus pasmerktum, — atsakė Davosas. — Meisteris Kresenas jau mėgino nužudyti Melisandrą ir ji iš karto tai sužinojo. Numanau, kad iš savo liepsnų. Man rodos, kad Melisandra akimirksniu pajunta jai iškilusį pavojų, bet tikrai negali numatyti visko. Jei nekreipsime į ją dėmesio, galbūt mums pavyks išvengti jos žvilgsnio.

— Slapstytis ir sėlinti negarbinga, — paprieštaravo seras Tristonas iš Rantytosios Kalvos, kuris, prieš lordui Ganseriui supleškant Melisandros liepsnose, buvo Sanglaso žmogus.

— O degti ant laužo labai garbinga? — paklausė jo Davosas. — Matei, kaip mirė lordas Sanglasas. Ir tu nori taip mirti? Dabar man reikia ne garbingų vyrų. Man reikia kontrabandininkų. Tu su manimi ar ne?

Vyrai buvo jam ištikimi. Ačiū dievams, jie buvo ištikimi.

Pravėręs kambario duris, Davosas rado meisterį Pilosą mokantį Edriką Stormą aritmetikos. Paskui jį sekė seras Endrius; kiti buvo palikti saugoti laiptų ir rūsio durų. Meisteris nutraukė pamoką.

— Kol kas pakaks, Edrikai.

Vyrų įsiveržimas berniuką suglumino.

— Lorde Davosai, sere Endriau… Mes mokėmės aritmetikos.

Seras Endrius nusišypsojo.

— Vaikystėje aritmetikos negalėjau pakęsti, pusbroli.

— O man aritmetika visai nieko. Bet labiausiai mėgstu istoriją. Joje tiek pasakojimų…

— Edrikai, — pasakė meisteris Pilosas, — bėk ir atsinešk apsiaustą. Eisi su lordu Davosu.

— Šit kaip? — Edrikas atsistojo. — O kur eisime? — Jis sučiaupė lūpas ir jo veide šmėstelėjo užsispyrimas. — Melstis Šviesos Valdovui neisiu. Aš ištikimas Karžygiui, kaip ir mano tėvas.

— Mes tai žinome, — linktelėjo Davosas. — Eik, vaikine, negaiškime laiko.

Edrikas apsivilko storą nedažytos vilnos apsiaustą su gobtuvu. Meisteris Pilosas padėjo berniukui jį užsisegti ir pakėlė gobtuvą, kad paslėptų jo veidą.

— Ar ir tu eisi drauge, meisteri? — pasiteiravo Edrikas.

— Ne. — Pilosas pirštais palietė iš daugybės skirtingų metalų nupintą grandinę, kabančią jam ant kaklo. — Mano vieta čia, Drakono Uoloje. Eik su lordu Davosu ir daryk, ką jis lieps. Nepamiršk, kad jis — karaliaus ranka. Ką aš tau sakiau apie karaliaus ranką?

— Ranka kalba karaliaus balsu.

Jaunasis meisteris šyptelėjo.

— Taigi. O dabar eik.

Anksčiau Davosas nevisiškai pasitikėjo Pilosu. Galbūt ir piktinosi, kad šis užėmė senojo Kreseno vietą. Bet dabar galėjo tik žavėtis šio vyro drąsa. Jam tai taip pat gali kainuoti gyvybę.

Už meisterio kambario durų, prie laiptų laukė seras Džeraldas Gouveris. Edrikas Stormas smalsiai jį nužvelgė. Jiems leidžiantis berniukas paklausė:

— Kur einame, lorde Davosai?

— Prie vandens. Mūsų laukia laivas.

Staiga vaikas sustojo.

— Laivas?

— Vienas iš Saladoro Sano laivų. Sala — geras mano bičiulis.

— Eisiu su tavimi, pusbroli, — nuramino jį seras Endrius, — tau nėra ko baimintis.

— Aš nesibaiminu, — pasipiktinęs atšovė Edrikas. — Tik… ar Šairinė taip pat plauks?

— Ne, — tarė Davosas. — Princesė turi likti čia, su savo tėvu ir motina.

— Tuomet turiu ją pamatyti, — pareiškė Edrikas. — Atsisveikinti. Kitaip ji liūdės.

Bet ne taip labai, kaip matydama tave degantį ant laužo.

— Tam nėra laiko, — pasakė Davosas. — Perduosiu princesei, kad ją prisiminei. Be to, kai nuvyksi ten, kur vyksti, galėsi jai parašyti.

Berniukas suraukė kaktą.

— Ar tu tikras, kad privalau plaukti? Kodėl dėdė turėtų išsiųsti mane iš Drakonų Uolos? Gal jam kuo nors neįtikau? Jei taip, tikrai nenorėjau… — Jo veide vėl šmėstelėjo užsispyrimas. — Noriu pasimatyti su dėde. Noriu pamatyti karalių Stanį.

Seras Endrius ir seras Džeraldas susižvalgė.

— Tam nėra laiko, pusbroli, — patikino jį seras Endrius.

— Noriu su juo pasimatyti! — užsispyręs šūktelėjo Edrikas.

— Jis nenori tavęs matyti. — Davosas turėjo ką nors pasakyti, kad berniukas nesustotų. — Esu jo ranka ir kalbu jo balsu. Gal man nueiti pas karalių ir pranešti, kad nedarai to, ką jis liepė? Ar įsivaizduoji, kaip baisiai jis supyks? Ar kada nors matei savo dėdę įpykusį? — Jis nusimovė pirštinę ir parodė berniukui keturis Stanio patrumpintus pirštus. — Aš mačiau…

Tačiau tai buvo melas; kai kirto Svogūnų riteriui pirštų galus, Stanio Barateono širdyje pykčio nebuvo, tik tvirtas teisingumo jausmas. Bet tuomet Edrikas Stormas dar nebuvo gimęs, tad negalėjo to žinoti. Ir šiuo grasinimu Davosas pasiekė, ko norėjo.

— Jam nederėjo taip daryti, — pasakė berniukas, bet leidosi Davoso paimamas už rankos ir tempiamas laiptais žemyn.

Prie rūsio durų prie jų prisidėjo Naitsongo Pavainikis. Jie žingsniavo sparčiai per šešėlių užklotą kiemą, paskui nusileido kažkokiais laiptais po sustingusio drakono uodega. Luisas Žuvų Pardavėjas ir Omeras Blekberis laukė jų prie užpakalinių vartų, — du sargybiniai buvo surišti ir gulėjo jiems prie kojų.

— O laivas? — paklausė jų Davosas.

— Laukia, — atsakė Luisas. — Su keturiais irkluotojais. Galera išmetusi inkarą tuoj už kyšulio. „Pamišėlis Prendosas“.

Davosas nusijuokė. Laivas pavadintas pamišėlio vardu. Tikrai tinkamas pavadinimas. Salai juodojo piratų humoro netrūko.

Davosas priklaupė prieš Edriką Stormą.

— Dabar turiu tave palikti, — pasakė jis. — Laukia valtis, ji nuplukdys tave į laivą. Tada plauksi per jūrą. Esi Roberto sūnus, tad žinau, kad būsi narsus, nesvarbu, kas nutiktų.

— Būsiu. Tik… — Berniukas vis dar dvejojo.

— Manyk, jog tai — nuotykis, milorde. — Davosas stengėsi kalbėti linksmai ir pasitikėdamas savimi. — Šiandien prasideda didysis tavo gyvenimo nuotykis. Tegul Karžygys tave saugo.

— O Tėvas tegul teisingai tave teisia, lorde Davosai.

Kartu su pusbroliu, seru Endriumi, berniukas išėjo pro užpakalinius vartus. Kiti patraukė jiems iš paskos, tik Naitsongo Pavainikis prie jų neprisidėjo. Tegul Tėvas teisingai tave teisia, nusiminęs pagalvojo Davosas. Bet dabar jam nedavė ramybės karaliaus teismas.

— O kur dėti šituos du? — kai Davosas uždarė ir užšovė vartus, paklausė jo seras Rolandas.

— Tempkite į rūsį, — tarė Davosas. — Kai Edrikas saugiai išplauks, galėsite nupjauti jiems pančius.

Pavainikis šiurkščiai linktelėjo. Daugiau nebuvo ko sakyti; lengvoji darbo dalis buvo atlikta. Davosas užsimovė pirštinę vis dar gailėdamasis, kad prarado savo laimę. Nešiodamas ant kaklo tą maišelį su kaulais, jis buvo drąsesnis ir geresnis. Patrumpintais pirštais jis persibraukė rudus retėjančius plaukus ir pagalvojo, ar ne laikas juos pakirpti. Mat prieš karalių turėjo stoti atrodydamas nepriekaištingai.

Drakono Uola dar niekada neatrodė tokia tamsi ir bauginanti. Jis ėjo lėtai, jo žingsnių aidas atsimušė nuo juodų sienų ir drakonų. Akmeniniai drakonai, kurie, — esu tuo tikras, — niekada neatgis. Jam priešais stūksojo milžiniškas Akmeninis Būgnas. Jam priartėjus, prie durų budintys sargybiniai patraukė sukryžiuotas ietis. Ne Svogūnų riteriui, o karaliaus rankai. Į Akmeninį Būgną Davosas žengė dar kaip karaliaus ranka. Ir svarstė, kokias pareigas eis, kai iškels iš ten koją. Jei tik apskritai iškelsiu…

Laiptai atrodė ilgesni ir statesni nei anksčiau, bet tikriausiai tik dėl to, kad jis jautėsi pavargęs. Motina sukūrė mane ne tokioms užduotims vykdyti. Jis iškilo per aukštai ir per greitai ir šio aukšto kalno viršūnėje oras buvo pernelyg išretėjęs, kad Davosas galėtų laisvai kvėpuoti. Vaikystėje jis svajojo apie turtus, tačiau tai buvo seniai. Paskui, kai suaugo, norėjo tik kelių akrų geros žemės plotelio, menės, kurioje sulauktų senatvės, ir geresnio gyvenimo savo sūnums. Aklas Pavainikis jam sakydavo, kad gudrus kontrabandininkas niekada neužsimoja per plačiai ir neatkreipia į save per daug dėmesio. Keli akrai, rąstų menė virš galvos, „seras“ prieš vardą, — ir turėčiau būti patenkintas. Jei šiąnakt liks gyvas, Davosas ketino pasiimti Devaną ir plaukti namo, į Rūstybės kyšulį, pas savo mielą Mariją. Kartu apraudosime savo žuvusius sūnus, tuos, kurie liko gyvi, užauginsime gerais žmonėmis ir apie karalius daugiau nekalbėsime.

Kai Davosas įėjo, Puošniojo Stalo menė buvo tamsi ir tuščia; matyt, karalius tebebuvo su Melisandra ir karalienės žmonėmis. Jis priklaupė ir uždegė židinyje ugnį, norėdamas išvyti iš apvalaus kambario šaltį ir nublokšti atgal į pasienius šešėlius. Tada apėjo menę, stabtelėjo prie kiekvieno lango, atitraukė sunkias aksomines užuolaidas ir atidarė medines langines. Pūstelėjo vėjas, — gaivus, kvepiantis druska ir jūra, ir ėmė plaikstyti jo paprastą rudą apsiaustą.

Priėjęs prie šiaurinio lango, Davosas atsirėmė į palangę įkvėpti šalto nakties oro ir tikėdamasis išvysti kylančią „Pamišėlio Prendoso“ burę, bet, kiek akis užmato, jūra atrodė tamsi ir tuščia. Ar laivas jau nuplaukė? Jam beliko melstis, kad taip ir būtų ir kad tuo laivu išplauktų berniukas. Pro aukštai slenkančius debesis kartkartėmis pasirodydavo pusmėnulis ir Davosas matė pažįstamas žvaigždes. Danguje švietė Galera, jūrininkams rodanti kelią į vakarus; buvo matyti ir Senolės Žibintas — keturios ryškios žvaigždės, apgaubtos auksinio ūko. Didžiąją Ledo Drakono dalį užklojo debesys — spindėjo tik viena mėlyna jo akis, rodanti kelią į šiaurę. Danguje pilna kontrabandininkų žvaigždžių. Tos žvaigždės buvo senos jo draugės; Davosas vylėsi, kad jos pranašauja sėkmę.

Bet kai nuleido akis nuo dangaus ir pažvelgė į tvirtovės pylimus, jau nebuvo toks tikras. Laužo liepsnose akmeninių drakonų sparnai metė didelius juodus šešėlius. Davosas mėgino įsiteigti, jog tai — tik šaltos ir negyvos skulptūros. Kadaise tai buvo jų namai. Drakonų ir drakonų lordų namai, Targarienų giminės rezidencija. Targarienų gyslomis tekėjo senosios Valyrijos kraujas…

Į menę įsiveržė vėjo gūsis, liepsnos židinyje suūžė ir ėmė plaikstytis. Jis pasiklausė, kaip traška ir spragsi malkos. Kai Davosas pasitraukė nuo lango, jam po kojomis driekėsi jo paties šešėlis; plonas ir ilgas, jis krito ant Puošniojo stalo tarsi kalavijas. Čia jis stovėjo ilgai ir laukė. Girdėjo jų, lipančių laiptais, batų bildesį. Pirmiausia atsklido karaliaus balsas.

— …ne trys.

— Trys yra trys, — nuskambėjo Melisandros atsakymas. — Prisiekiu, tavo malonybe, mačiau jį mirštantį ir girdėjau jo motinos raudas.

— Nakties lauže. — Stanis ir Melisandra drauge įžengė pro menės duris. — Liepsnos labai apgaulingos. Kas yra, kas bus, kas galėtų būti… Negali manęs užtikrinti…

— Tavo malonybe, — Davosas žingtelėjo į priekį. — Ledi Melisandra matė teisingai. Tavo sūnėnas Džofris negyvas.

Jei karalius ir nustebo radęs jį Puošniojo Stalo menėje, tai pasistengė neišsiduoti.

— Lorde Davosai, — tarė jis, — jis nebuvo mano sūnėnas. Nors daug metų tikėjau, kad yra.

— Per savo vestuvių puotą Džofris užspringo maisto trupiniu, — pridūrė Davosas. — Taip pat gali būti, kad buvo nunuodytas.

— Jis ir yra trečias, — įsiterpė Melisandra.

— Skaičiuoti moku, moterie. — Stanis nužingsniavo palei stalą, pro Senmiestį ir Arborą, tada į šiaurę, link Skydo salų ir Manderio žiočių. — Vestuvėse dabar, rodos, pavojingiau nei mūšiuose. Kas nuodytojas? Ar jau žinoma?

— Sklinda kalbos, kad jo dėdė. Kipšas.

Stanis sugriežė dantimis.

— Pavojingas žmogus. Tuo jau įsitikinau Juoduosiuose Vandenyse. Iš kur visa tai sužinojai?

— Lysiečiai tebeprekiauja Karaliaus Uoste. Kodėl Saladoras Salas turėtų man meluoti?

— Iš tiesų… — Karalius pirštais perbraukė per stalą. — Džofris… Vis prisimenu virtuvėje prisiglaudusią katę… Virėjai šėrė ją mėsos atliekomis ir žuvų galvomis. Vienas iš jų berniukui pasakė, kad katė pilve turi kačiukų, mat manė, jog galbūt vaikas vieno norės. Džofris durklu perrėžė vargšui gyvūnėliui pilvą, nes norėjo įsitikinti, ar tai tiesa. Radęs kačiukus, nunešė juos parodyti tėvui. Robertas taip užvožė berniukui, kad pamanė jį nužudęs. — Karalius nusiėmė karūną ir padėjo ją ant stalo. — Nesvarbu, ar nužudė dėlė, ar neūžauga, jis puikiai pasitarnavo karalystės labui. Dabar jie privalės kviestis mane.

— Ne, jie nesikvies, — tarė Melisandra. — Džofris turi brolį.

— Tomeną. — Karalius nenoromis ištarė šį vardą.

— Jie karūnuos Tomeną ir valdys jo vardu.

Stanis sugniaužė kumštį.

— Tomenas švelnesnis už Džofrį, bet gimęs iš tos pačios kraujomaišos. Dar viena auganti pabaisa. Dar viena dėlė žemėje. Vesterosui reikia vyro rankos, o ne berniuko.

Melisandra priėjo arčiau.

— Gelbėk juos, valdove. Leisk man prikelti akmeninius drakonus. Trys yra trys. Duok man berniuką.

— Edriką Stormą, — tarstelėjo Davosas.

Stanis įtūžęs atsisuko į jį.

— Žinau jo vardą. Pakaks man tavo priekaištų. Man tai nepatinka kaip ir tau, bet turiu atlikti pareigą karalystei. Mano pareiga… — Jis kreipėsi į Melisandrą: — Prisieki, kad kito kelio nėra? Prisiek savo gyvybe, nes, jei meluoji, žinok, kad tavo mirtis bus ilga ir skausminga.

— Tu esi tas, turintis stoti prieš Kitą. Tas, kurio atėjimas buvo išpranašautas prieš penkis tūkstančius metų. Raudona kometa buvo tavo šauklė. Tu esi pažadėtasis princas, ir jei žūsi, pasaulis žus kartu su tavimi. — Melisandra priėjo prie jo, švelniai pravėrusi raudonas lūpas, o jos rubinas pulsavo. — Duok man tą berniuką, — sušnabždėjo ji, — ir aš grąžinsiu tau tavo karalystę.

— Jis negali, — įsiterpė Davosas. — Edriko Stormo nėra.

— Nėra? — Stanis atsisuko į savo ranką. — Kaip suprasti „nėra“?

— Jis lysiečių galeroje, saugiai plaukia jūra. — Davosas matė, kaip širdies formos Melisandros veidas išblyško. Tame veide jis pamatė šmėstelint ir nerimą, ir staiga kilusį netikrumą. Ji to nematė!

Įdubusios karaliaus akys blykstelėjo kaip du tamsiai mėlyni duburiai.

— Pavainikis buvo išplukdytas iš Drakono Uolos be mano sutikimo? Sakai, jis išplaukė galera? Jei tas lysietis piratas ketina pasinaudoti berniuku ir išsunkti iš manęs aukso…

— Tai tavo rankos darbas, valdove. — Melisandra reikšmingai pažvelgė į Davosą. — Tu jį sugrąžinsi, milorde. Sugrąžinsi.

— Berniukas jau išsprūdo man iš rankų, — tarė Davosas. — Taip pat ir iš tavųjų, miledi.

Pamatęs raudonas jos akis, Davosas nejaukiai pasimuistė.

— Man reikėjo palikti tave tamsiame požemyje, sere. Ar supranti, ką padarei?

— Atlikau savo pareigą.

— Kai kas tai galėtų pavadinti išdavyste. — Stanis priėjo prie lango ir įsistebeilijo į naktį. Gal žvilgsniu ieško laivo? — Pakėliau tave iš purvo, Davosai, — labiau nuvargęs, nei piktas tarė jis. — Ar ištikimybė buvo per didelis mano lūkestis?

— Juoduosiuose Vandenyse už tave galvas padėjo keturi mano sūnūs. Aš ir pats vos nežuvau. Esu ištikimas tau amžinai. — Davosas Sivortas ilgai ir įtemptai galvojo, ką dar pasakyti; nuo tų žodžių priklausė jo gyvybė. — Tavo malonybe, prisaikdinai mane, kad patarinėsiu nuoširdžiai ir paklusiu nedvejodamas, kad ginsiu karalystę nuo tavo priešų, kad ginsiu tavo žmones. Argi Edrikas Stormas — ne vienas iš taviškių? Argi ne vienas iš tų, kuriuos prisiekiau ginti? Aš vykdžiau savo pažadą. Kaip gali būti, jog tai — išdavystė?

Stanis vėl sugriežė dantimis.

— Niekada neprašiau, kad man uždėtų šią karūną. Tas auksas ant galvos — šaltas ir sunkus, bet kol esu karalius, turiu vykdyti savo pareigą… Jei turiu paaukoti vieną vaiką ugniai, kad išgelbėčiau milijonus žmonių nuo tamsos… Aukoti… niekada nėra lengva, Davosai. O jei lengva, tai auka nėra tikra. Paaiškink jam, miledi.

— Azoras Ahajus, — prabilo Melisandra, — užgrūdino Spindulingąjį savo mylimos žmonos širdies krauju. Jei tūkstantį karvių turintis vyras vieną paaukos dievui, tai nieko nereikš. Bet tas, kuris paaukos savo vienintelę karvę…

— Ji kalba apie karves, — tarė karaliui Davosas, — o aš — apie berniuką, tavo dukters draugą, tavo brolio sūnų.

— Apie karaliaus sūnų, kurio gyslomis teka daug galių turintis karališkas kraujas. — Ant kaklo kabantis Melisandros rubinas žioravo tarsi raudona žvaigždė. — Manai, išgelbėjai tą berniuką, Svogūnų riteri? Kai užeis ilga naktis, Edrikas Stormas žus kartu su kitais, kad ir kur būtų pasislėpęs. Tavo sūnūs taip pat žus. Žemėje įsiviešpataus tamsa ir šaltis. Kišiesi į reikalus, kurių nesupranti.

— Aš daug ko nesuprantu, — pripažino Davosas. — Niekada ir nesu apsimetęs, kad yra kitaip. Pažįstu jūras ir upes, visas pakrantes, žinau, kur slypi uolos ir seklumos. Žinau, kur yra slaptų urvų, kuriuose laivas gali pasislėpti niekieno nepastebėtas. Taip pat žinau, jog karalius gina savo žmones, o jei ne, jis ne karalius.

Stanio veidas apsiniaukė.

— Drįsti atvirai iš manęs tyčiotis? Ar svogūnų kontrabandininkui dera mokyti mane, karalių, mano pareigų?

Davosas puolė ant kelių.

— Jei įžeidžiau tave, nukirsk man galvą. Mirsiu, kaip ir gyvenau, — būdamas ištikimas tavo valdinys. Bet pirma manęs išklausyk. Išklausyk bent dėl tų svogūnų, kurių tau parūpindavau, ir dėl pirštų, kuriuos man patrumpinai.

Stanis išsitraukė iš makštų Spindulingąjį. Nuo ginklo spindesnio nušvito visa menė.

— Sakyk, ką norėjai pasakyti, tik greitai.

Karaliaus kaklo raumenys buvo įsitempę kaip virvės.

Davosas pasigrabinėjo vidinėse apsiausto kišenėse ir ištraukė suglamžytą pergamento lapą. Tas lapas atrodė plonas ir menkas daiktas, tačiau tai buvo vienintelė jo apsauga.

— Karaliaus ranka turi mokėti skaityti ir rašyti. Meisteris Pilosas mane to ir mokė.

Pasidėjęs ant kelio, jis delnu ištiesino pergamentą ir stebuklingo kalavijo šviesoje ėmė garsiai skaityti.

Jonas

Jis sapnavo, kad grįžo į Vinterfelą, kad šlubčiojo pro akmeninius, sostuose sėdinčius karalius. Jie lydėjo jį praeinantį pilkomis granito akimis ir pilkais granito pirštais stipriau spaudė ant kelių padėtų surūdijusių kalavijų rankenas. Tu ne Starkas, Jonas girdėjo juos murmant dusliais granitiniais balsais. Tau čia nėra vietos. Eik iš čia. Jis žengė giliau į tamsą. „Tėve! — šūktelėjo. — Branai! Rikonai!“ Niekas neatsiliepė. Jam į sprandą pūstelėjo šaltas vėjas. „Dėde! — vėl sušuko jis. — Dėde Bendžinai! Prašau, tėve, padėk man.“ Virš galvos Jonas išgirdo tratant būgnus. Jie puotauja Didžiojoje menėje, bet aš ten nelaukiamas. Aš ne Starkas ir čia man ne vieta. Jo ramentas paslydo ir Jonas suklupo. Kriptas apgaubė dar tirštesnė tamsa. Šviesa kažkur užgeso. „Igrite? — sušnabždėjo jis. — Atleisk man. Prašau…“ Bet čia buvo tik didvilkis, pilkas ir baisus, apsitaškęs krauju, aukso spalvos akimis, liūdnai šviečiančiomis tamsoje…

Kambaryje buvo tamsu, lova — kieta. Jonas prisiminė, kad tai senoji jo lova tarno kambaryje po Senojo Lokio menėmis. Tiesą sakant, šioje lovoje jį turėjo lankyti malonesni sapnai. Net po kailiais jis šalo. Prieš pradedant bastytis su tyržmogiais kartu miegodavo Vaiduoklis ir jį šildydavo. Tyruose šalia miegodavo Igritė. O dabar nėra nei vieno, nei kito. Jis pats palaidojo Igritę, palaidojo taip, kaip ji būtų norėjusi, o Vaiduoklis… Kurgi tu? Ar jis taip pat žuvęs, ar tai ir reiškė jį aplankęs sapnas, ar kruvinas vilkas kriptose ir buvo Vaiduoklis? Bet sapne vilkas buvo pilkas, ne baltas. Pilkas kaip Brano didvilkis. Ar pasitraukę nuo Karalienės Karūnos teniečiai rado jį ir užmušė? Jei taip, tuomet Braną jis prarado amžinai.

Jonas mėgino susigaudyti, ką reiškia gaudžiantis ragas.

Žiemos ragas, vis dar mieguistas pamanė jis. Bet Mensas Joramuno rago nerado, tad ir pūsti jo negalėjo. Pasigirdo antras gausmas, toks pat ilgai trunkantis ir duslus kaip pirmasis. Jonas suprato, kad privalo keltis ir skubėti prie Sienos, bet jam buvo taip sunku…

Jis nužėrė šalin kailius ir atsisėdo. Kojos skausmas atrodė prislopęs — tokį maudimą jis galėjo kęsti. Jonas miegojo su kelnėmis, tunika ir apatiniais, kad būtų šilčiau, tad jam beliko apsiauti batus, apsivilkti kietintos odos ir šarvinius marškinius, dar užsimesti apsiaustą. Ragas vėl sugaudė, pasigirdo du ilgi pūstelėjimai, todėl jis per vieną petį persimetė Ilganagį, susirado ramentą ir nušlubavo laiptais žemyn.

Lauke buvo tamsi naktis, baisiai šalta ir apsiniaukę. Iš bokštų ir pilių virto jo broliai segdamiesi kardasaičius ir ėjo link Sienos. Jonas pasižvalgė Pipo ir Greno, bet jų niekur nebuvo matyti. Galbūt vienas iš jų buvo sargyboje ir pūtė ragą. Tai Mensas, pagalvojo Jonas. Pagaliau jis atėjo. Tai buvo gerai. Susikausime, o tada pailsėsime. Gyvi arba mirę, bet pailsėsime.

Sienos papėdėje, ten, kur anksčiau buvo laiptai, dabar riogsojo didžiulė apdegusių rąstų ir sutrupėjusių ledo luitų krūva. Į viršų juos kėlė suktuvas, bet narvu galėjo keltis tik po dešimt žmonių, ir kol Jonas priėjo, narvas jau buvo gerokai pakilęs. Reikėjo laukti, kol jis vėl nusileis. Kartu su juo laukė ir kiti broliai: Šilkinis, Malis, Batas Be Poros, Kegsas, stambuolis šviesiaplaukis Haretas atsikišusiais dantimis. Visi vadino jį Arkliu. Kurmių mieste jis dirbo arklininko padėjėju ir buvo vienas iš nedaugelio miestiečių, pasilikusių Juodojoje pilyje. Kiti iškurnėjo atgal į savo laukus ir lūšneles arba į po žeme įsikūrusių viešnamių lovas. Bet Arklys, tas paikšis atsikišusiais dantimis, troško apsivilkti juodą apsiaustą. Pasiliko ir Zėja — kekšė, kuri, kaip paaiškėjo, puikiai valdė arbaletą, be to, Nojus pasiliko tris našlaičius berniukus, kurių tėvas žuvo ant laiptų. Jie buvo dar visai vaikai — devynerių, aštuonerių ir penkerių metų, — bet daugiau jų, rodos, niekas nenorėjo.

Belaukiant grįžtančio narvo Klaidas atnešė jiems po puodelį karšto, prieskoniais pagardinto vyno, o Tripirštis Hobas padalijo po gabalą juodos duonos. Jonas paėmė iš jo kriaukšlį ir ėmė jį graužti.

— Ar tai Mensas Plėšikas? — baikščiai paklausė Šilkinis.

— Galime tikėtis, kad jis.

Buvo ir blogesnių dalykų už tamsa prisidengusius tyržmogius. Jonas prisiminė žodžius, kuriuos ištarė tyržmogių karalius, stovėdamas ant rožinio sniego Pirmųjų Žmonių Kumštyje. Kai ateina mirusieji, negelbsti nei sienos, nei nusmailinti kuolai, nei kalavijai. Mirusiųjų nenugalėsi, Jonai Snou. Niekas nežino to geriau už mane. Vien pagalvojus apie tai, Jonui pasidarė dar šalčiau.

Pagaliau narvas, parištas ant ilgos grandinės, siūbuodamas ir žvangėdamas, nusileido, jie tylomis suėjo į jį ir užsidarė duris.

Malis tris kartus trūktelėjo varpo virvę. Po akimirkos jie ėmė kilti, iš pradžių trūkčiodami ir stabčiodami, paskui sklandžiau. Niekas nepratarė nė žodžio. Viršuje narvas pasviro į šoną ir jie vienas po kito išlipo. Arklys padavė Jonui ranką ir padėjo atsistoti ant ledo. Šaltis smogė jam į dantis nelyginant kumštis.

Ant Sienos viršaus liepsnojo eile išrikiuoti laužai, sukrauti geležiniuose krepšiuose ir iškelti ant polių, aukštesnių už žmogų. Šalto vėjo peilis liepsnas kapojo ir blaškė, tad vaiduokliška gelsvai rausva šviesa, rodės, nuolat juda. Kiekvienam gynėjui po ranka buvo padėta ryšuliai iečių ir strėlių lankams, arbaletams ir svaidyklėms. Akmenys buvo sukrauti į dešimties pėdų aukščio krūsnį, o šalia į eilę sustatytos didelės medinės statinės, pilnos deguto ir lempų aliejaus. Bouvenas Maršas paliko Juodąją pilį puikiai aprūpintą viskuo, išskyrus karius. Juodus palei gynybinius įtvirtinimus prismaigstytų sargybinių-kaliausių apsiaustus plaikstė vėjas.

— Tikiuosi, ragą pūtė ne vienas iš jų, — šlubčiodamas šalia tarė Jonas Donalui Nojui.

— Girdėjai? — suklusęs paklausė Nojus.

Buvo girdėti vėjas, arkliai ir dar kažkas.

— Mamutas, — tarė Jonas. — Tai buvo mamutas.

Pro plačios, suplotos nosies šnerves ginklininko pučiamas oras virto baltais garų tumulais. Į šiaurę nuo Sienos plytėjo tamsos jūra ir jai, rodės, nebus galo. Jonas šiaip taip įžiūrėjo blyškų raudoną tolimų, per mišką slenkančių deglų žioravimą. Kiti deglų nedegdavo.

— Kaip mes kausimės jų nematydami? — paklausė Arklys.

Donalas Nojus atsisuko į dvi didžiules svaidykles, kurias Bouvenas Maršas buvo pataisęs.

— Pašvieskite! — suriko jis.

Deguto statinės paskubomis buvo užkeltos ant svaidyklių ir padegtos deglu. Plaikstoma vėjo ugnis greitai įsišėlo.

— DABAR! — riktelėjo Nojus.

Krito atsvarai, svirtys šovė į viršų ir dunkstelėjo į paminkštintus skersinius. Liepsnojantis degutas perskrodė tamsą ir šiurpia šviesa nutvieskė žemę apačioje. Jonas akimirką išvydo mamutus, nerangiai einančius per prieblandą, ir staiga žvėrys vėl dingo jam iš akių. Keliolika, o gal ir dar daugiau. Statinės tėškėsi į žemę ir suskilo. Jie išgirdo storą duslų trimitavimą, milžinas kažką suriko senąja kalba, o jo balsas priminė senovės griaustinį, nuo kurio Jonui kūnas nuėjo pagaugais.

— Dar kartą! — šūktelėjo Nojus ir svaidyklės buvo užtaisytos vėl.

Per tamsą spragsėdamos nuskriejo dar dvi liepsnojančio deguto statinės ir nusileidusios ištiško priešui po kojomis. Šį kartą viena pataikė į sausuolį ir medis paskendo liepsnose. Ne keliolika mamutų, pamatęs suprato Jonas, o šimtas.

Jis priėjo prie bedugnės krašto. Atsargiai, tarė sau, nes kristi tektų iš labai aukštai. Raudonasis Eilinas vėl papūtė sargybos ragą. „Ahūūūūūū! Ahūūūūūū!“ Dabar tyržmogiai atsakė, ir ne vienu ragu, o visu tuzinu, be to, dar būgnais ir dūdelėmis. „Mes atėjome, — rodos, norėjo paskelbti jie, — atėjome pralaužti jūsų Sienos, užimti jūsų žemių ir pagrobti jūsų dukterų.“ Švilpė vėjas, svaidyklės girgždėjo ir dunksėjo, lėkė statinės. Už milžinų ir mamutų Jonas pamatė vyrus, traukiančius prie Sienos su lankais ir kirviais. Kiek jų buvo: dvidešimt ar dvidešimt tūkstančių? Tamsoje nebuvo įmanoma pasakyti. Tai aklųjų mūšis, bet Mensas jų turi keliais tūkstančiais daugiau nei mes.

— Vartai! — sušuko Pipas. — Jie jau prie VARTŲ!

Siena buvo per didelė, kad ją būtų galima pulti pasitelkus įprastus ginklus; kopėčioms ir apgulties bokštams per aukšta, taranams — per stora. Jokia katapulta nebuvo įmanoma paleisti tokio didelio akmens, kad ją pramuštų, o jei mėgintum ją padegti, tirpstantis ledas kaipmat užgesintų ugnį. Tiesa, ją buvo galima perlipti, kaip tai prie Pilkosios sargybos padarė plėšikai, bet reikėjo būti stipriam, sveikam ir turėti tvirtą ranką, bet ir tuomet galėjai baigti gyvenimą kaip Jarlas, persmeigtas medžio šakos. Jie turi įsiveržti pro vartus, kitaip Sienos neįveiks.

Tačiau vartai buvo kreivas ledo tunelis, siauresnis už visų Septynių Karalysčių pilių vartus, — toks siauras, kad plėšikai turėjo vesti savo arklius vora. Be to, tunelio viduje buvo treji geležiniai vartai — visi užrakinti, apraizgyti grandinėmis ir apsaugoti užmaskuota duobe žudike. Išorinės durys buvo iš seno ąžuolo, devynių colių storio ir kaustytos geležimi, tad jas išlaužti nebuvo lengva. Bet Mensas turi mamutų, prisiminė Jonas, ir milžinų.

— Ten apačioje turėtų būti šalta, — tarė Nojus. — Ką pasakysite, vaikinai, gal juos sušildykime?

Ant sienos krašto buvo sustatyta keliolika indų su lempų aliejumi. Pipas brūkštelėjo per indų eilę deglu ir visus juos uždegė. Ouvenas Kvailelis vieną po kito ėmė stumti juos nuo krašto. Krentančius indus laižė blyškios liepsnos liežuviai. Kai iš akių dingo paskutinis, Grenas paspyręs išmušė deguto statinės kaiščius ir ši dundėdama taip pat persirito per Sienos kraštą. Triukšmas apačioje virto šauksmais ir klyksmais, kurie brolių ausims atrodė tarsi muzika.

Tačiau būgnai tebedundėjo, svaidyklės trūkčiojo ir dunksėjo, o dūdmaišių garsai sklido nakties tamsoje nelyginant keistų, įniršusių paukščių giesmės. Virpančiu, nuo vyno prikimusiu balsu užgiedojo ir septonas Seladoras:

Švelnioji Motina, gailestingumo šaltini,

saugok mūsų sūnus nuo karo, meldžiame tave,

sustabdyk kalavijus ir strėles,

parodyk jiems…

Donalas Nojus jį užsipuolė:

— Jei kuris nors iš vyrų nuleis kalaviją, iš karto permesiu jo susiraukšlėjusį užpakalį per Sieną. Ir pradėsiu nuo tavęs, septone. Lankininkai! Ar dar turime prakeiktų lankininkų?

— Jie čia, — atsiliepė Šilkinis.

— Ir čia, — tarė Malis. — Tik kaip man rasti taikinį? Čia tamsu kaip kiaulės pilve. Kur tie priešai?

Nojus parodė į šiaurę.

— Negailėkite strėlių, gal kelis taikinius ir kliudysite. Bent jau išgąsdinsite juos. — Jis apžvelgė ratu sustojusių vyrų veidus, apšviestus liepsnų. — Man reikia dviejų šaulių ir dviejų ietininkų, kad padėtų atsilaikyti tunelyje, jei priešai pralaužtų vartus. — Į priekį žingtelėjo per dešimt vyrų ir kalvis išsirinko keturis. — Jonai, kol manęs nebus, Siena tavo.

Akimirką Jonas pamanė, kad jam pasigirdo. Įspūdis buvo toks, tarsi Nojus palieka jį vadovauti.

— Milorde…

— Lordas? Aš kalvis. Sakiau, Siena tavo.

Yra vyresnių vyrų, norėjo paprieštarauti Jonas, ir geresnių. Aš vis dar geltonsnapis. Be to, sužeistas ir kaltinamas dezertyravimu. Jam išdžiūvo burna.

— Klausau, — šiaip taip ištarė.

Paskui Jonui Snou atrodė, tarsi tą naktį jis sapnavo. Petys į petį su šiaudiniais kariais, iš šąlančiomis rankomis tvirtai spaudžiamų didlankių ir arbaletų keliolika šaulių paleido šimtą salvių strėlių į nematomą priešą. Retkarčiais jie sulaukdavo atsako: prašvilpiančios tyržmogių strėlės. Jis pasiuntė vyrus prie mažesnių katapultų ir pripildė orą skaldytų, milžino kumščio dydžio akmenų, bet tamsa prarijo juos kaip žmogus praryja saują riešutų. Tamsoje trimitavo mamutai, keisti balsai kažką šaukė nepažįstamomis kalbomis, o girtas septonas Seladoras taip garsiai ir padrikai meldėsi, kad greičiau išauštų, jog Jonui kilo pagunda pačiam nustumti jį nuo Sienos. Jie girdėjo žemai paskutinį kvapą leidžiantį mamutą ir matė kitą, degantį ir svirduliuojantį per mišką, trypiantį medžius ir žmones. Pūtė vis šaltesnis vėjas. Narvu pakilo Hobas ir atgabeno puodelių su svogūnų nuoviru, Ouvenas su Klaidu nunešę išdalijo juos šauliams, kad šie galėtų išgerti nuovirą leisdami strėles. Zėja su arbaletu stovėjo tarp jų. Po kelių valandų trukusio indų svaidymo ir nuolatinio dunksėjimo dešinė svaidyklė šiek tiek išklibo, staiga krentantis atsvaras nepataikė tiksliai į savo vietą, svaidyklės svirtis pakrypo į šoną ir garsiai triokštelėjusi sulūžo. Kairė svaidyklė tebeveikė, bet tyržmogiai greitai susiprotėjo vengti to ploto, kur krito jos metami daiktai.

Mums reikėtų turėti dvidešimt svaidyklių, o ne dvi, ir jos turėtų būti pastatytos ant pavažų ir besisukančių platformų, kad galėtume jas sukioti ir stumdyti. Tačiau tai buvo paika mintis. Lygiai taip Jonas galėjo pageidauti ir dar tūkstančio vyrų, ir galbūt trijų ar bent vieno drakono.

Donalas Nojus vis nesirodė, negrįžo ir nė vienas iš vyrų, nusileidusių su juo ginti tamsoje skendinčio šalto tunelio. Siena mano, pajutęs, kad jėgos senka, primindavo sau Jonas. Jis pats buvo paėmęs į rankas didlankį ir jautė, kad pirštai nuvargę, beveik sušalę ir sugrubę. Be to, jis vėl ėmė karščiuoti, o koja nevalingai drebėjo ir skausmas raižė ją nelyginant peilis. Dar vieną strėlę ir pailsėsiu, jau pusšimtį kartų sakė sau jis. Dar vieną strėlę. Kai strėlinėje baigdavosi strėlės, vienas iš našlaičių kurmiečių atnešdavo jam pilną. Dar vieną strėlinę, ir viskas. Netrukus turėjo švisti.

Rytas išaušo iš pradžių jiems to nė nesupratus. Pasaulis tebeskendėjo tamsoje, bet juoduma virto pilkuma ir prieblandoje ėmė ryškėti pavidalai. Jonas nuleido lanką ir pažvelgė į tirštus sunkius debesis, nuklojusius dangų rytuose. Už jų jis matė švytėjimą, bet galbūt tik sapnavo. Tada įstatė į templę dar vieną strėlę.

Kylanti saulė prasismelkė pro debesis ir blyškiomis šviesos ietimis apipylė kovos lauką. Pamačius pusės mylios žemės plotą, įsiterpusį tarp Sienos ir pamiškės, Jonui nejučia užgniaužė kvapą. Per pusę nakties broliai pavertė jį dykyne, kurioje juodavo sudegusi žolė, kunkuliavo derva, mėtėsi suskilę akmenys, tysojo lavonai. Supleškėjusio mamuto griaučiai jau traukė varnas. Ant žemės gulėjo ir žuvusių milžinų, bet už jų…

Kažkas jam iš kairės sudejavo ir Jonas išgirdo septoną Seladorą sakant:

— Ak, Motin, pasigailėk! Ojojoi, Motin, pasigailėk!

Po medžiais buvo susitelkę visi pasaulio tyržmogiai: plėšikai ir milžinai, aiškiaregiai ir várgai, kalnų vyrai, Sūriosios jūros jūreiviai, Ledo upės kanibalai, urvų gyventojai dažytais veidais, kovos vežimai iš Įšalusio kranto su pakinkytais šunimis, kanopėdžiai, kurių padai buvo kaip kietinta oda, ir visos kitos keistos gentys, kurias Mensas sutelkė Sienos šturmui. Čia ne jūsų žemė, norėjo riktelėti jiems Jonas. Jums čia nėra vietos. Eikite sau. Ir jo sąmonėje iš karto nuskambėjo Tormundo Milžino Prakeiksmo juokas. „Tu nieko neišmanai, Jonai Snou“, — būtų pasakiusi jam Igritė. Jis pagniaužė dešinę ranką, pamiklino pirštus, nors puikiai žinojo, kad ant Sienos kalavijų neprireiks.

Jonas buvo sušalęs ir karščiavo, staiga jį apleido jėgos ir jis negalėjo nulaikyti didlankio. Jis suvokė, kad kova su magnaru buvo niekis, o apie nakties kautynes išvis neverta kalbėti, jos tebuvo mėginimas, tik durklas tamsoje, kuriuo magnaras norėjo užklupti juos nepasiruošusius. Tikras mūšis turėjo prasidėti tik dabar.

— Niekada nepagalvojau, kad jų gali būti tiek daug, — pasakė Šilkinis.

O Jonas tai žinojo. Buvo juos matęs, bet tik ne būryje, ne išsirikiavusius kautynėms. Per žygį tyržmogių kolona tęsėsi daugybę lygų, šliaužė tarsi milžiniškas kirminas, kurio viso iškart niekada nematydavai. Bet dabar…

— Jie ateina, — kažkas dusliai tarstelėjo.

Jonas matė, kad mamutai žengia tyržmogių kolonos viduryje, — jų buvo per šimtą, o jiems ant nugarų sėdėjo milžinai, nusitvėrę tvokles ir didžiulius akmeninius kirvius. Dar daugiau milžinų sliūkino šalia, ant didžiulių medinių ratų stumdami medžio kamieną nusmailintu galu. Taranas, niūriai pagalvojo Jonas. Net jei išorinės vartų durys tebebuvo sveikos, keli šio medžio kamieno trinktelėjimai turėjo paversti jas šipulių krūva. Abipus milžinų tarsi besiritanti banga jojo raitininkai su kietintos odos šarvais ir ugnyje grūdintomis ietimis, plūdo nesuskaičiuojama minia šaulių, šimtai pėstininkų su ietimis, mėtyklėmis, lazdomis ir odiniais skydais. Sparnuose dardėjo kauliniai kovos vežimai iš Įšalusio kranto, šokčiodami per akmenis ir šaknis, traukiami didelių baltų šunų kinkinio. Tyrų įniršis, vėl pagalvojo Jonas klausydamasis dūdmaišių, šunų lojimo ir urzgimo, mamutų trimitavimo, laisvosios tautos švilpčiojimų bei riksmų ir milžinų, kažką rėkaujančių senąja kalba. Būgnų tratėjimas aidėjo nuo ledo lyg besiritantis griaustinis.

Jis pajuto aplink baisią neviltį.

— Jų čia tikriausiai šimtas tūkstančių, — gailiai tarstelėjo Šilkinis. — Kaip mes tokią daugybę sulaikysime?

— Siena juos sulaikys, — nė nepajuto, kaip atsakė Jonas. Jis atsisuko ir pakartojo tuos žodžius garsiau. — Siena juos sulaikys. Siena ginasi pati. — Tai buvo tušti žodžiai, bet Jonas turėjo juos pasakyti broliams, o šiems labai reikėjo juos išgirsti. — Mensas siekia palaužti mūsų drąsą savo karių gausa. Ar jam atrodo, kad mes kvailiai?! — Dabar jis garsiai šaukė pamiršęs savo koją ir visi iki vieno jo klausėsi. — Kovos vežimai, raiteliai, visi tie pėsti pusgalviai… ką jie padarys mums, esantiems ant Sienos? Gal kas nors iš jūsų yra matęs į Sieną kopiantį mamutą? — Jonas nusijuokė ir jo pavyzdžiu pasekė Pipas, Ouvenas ir dar keli vyrai. — Jie — tuščia vieta, iš jų naudos mažiau nei iš mūsų šiaudinių brolių, jie negali mūsų nei pasiekti, nei sužeisti, nei įbauginti, ar ne?

— NEGALI! — suriko Grenas.

— Jie apačioje, o mes viršuje, — pridūrė Jonas, — ir kol vartai mūsų, jie nepraeis.

„Nepraeis!“ — dabar jau šaukė visi, garsiai kartojo Jonui jo paties ištartus žodžius, mosavo kalavijais ir didlankiais, o jų skruostai atrodė įraudę.

— Broli, — paragino Jonas, — pūsk ragą ir skelbk kovą.

Plačiai šypsodamasis Kegsas pakėlė prie lūpų ragą ir du kartus ilgai papūtė, o šis signalas reiškė, kad artinasi tyržmogiai. Tą signalą pasigavo kiti ragai ir netrukus Siena, rodės, drebėjo, o to duslaus ir žemo gaudimo aidas užgožė visus kitus garsus.

— Šauliai, — ragams nutilus įsakė Jonas, — visi iki vieno taikysitės į taraną stumiančius milžinus. Šaukite gavę mano įsakymą, bet ne anksčiau. Į MILŽINUS IR TARANĄ. Noriu, kad kiekviename žingsnyje juos pasitiktų strėlių lietus, bet palauksime, kol jie prieis arčiau. Tas, kuris be reikalo paleis strėlę, turės lipti žemyn jos pasiimti, supratote?

— Supratau! — sušuko Ouvenas Kvailelis. — Supratau, lorde Snou.

Jonas prajuko, juokėsi kaip girtas arba išprotėjęs, o jo vyrai kvatojosi drauge. Jis matė, kad dabar kovos vežimai ir šuoliuojantys raiteliai kolonos sparnuose gerokai aplenkė centre traukiančius karius. Tyržmogiai dar neįveikė nė trečdalio mylios, o jų kovos gretos jau byrėjo.

— Prikraukite katapultas kamuolinių vielų kliūčių, — liepė Jonas. — Ouvenai, Kegsai, pasukite jas į centrą. Svaidykles užtaisykite degančiomis ietimis ir šaukite sulaukę mano komandos. — Jis ištiesė ranką į Kurmių miesto berniukus. — Tu, tu ir tu, stovėkite ir laikykite liepsnojančius deglus.

Priartėję tyržmogių šauliai ėmė laidyti strėles; jie pabėgėdavo į priekį, sustodavo, iššaudavo ir vėl dešimt jardų bėgdavo. Jų buvo tiek daug, kad ore be perstojo švilpė strėlės, bet jų skrydis buvo apgailėtinai trumpas. Tuščias strėlių švaistymas, dingtelėjo Jonui. Matyti, kad jų kariuomenei trūksta drausmės. Mažesni iš rago ir medžio padaryti laisvosios tautos karių lankai nenušaudavo strėlių taip toli, kaip Nakties sargybos kukmedžio didlankiai, be to, tyržmogiai mėgino pataikyti į vyrus, esančius per septynis šimtus pėdų aukščiau jų.

— Tegul šaudo, — pasakė Jonas. — Laukite. Būkite pasiruošę. — Broliams už nugarų vėjas plaikstė apsiaustus. — Vėjas pučia mums į veidus, tad strėlės lėks ne taip toli. Laukite.

Arčiau, arčiau…

Gaudė dūdmaišiai, tratėjo būgnai, tyržmogių strėlės lėkė ir krito nepasiekusios tikslo.

— ĮTEMPKITE TEMPLES.

Jonas pakėlė savo lanką ir įstatęs įtempė strėlę prie ausies. Šilkinis padarė tą patį, šio pavyzdžiu pasekė Grenas, Ouvenas Kvailelis, Batas Be Poros, Juodasis Džekas Bulveris, Aronas ir Emrikas. Zėja pakėlė prie peties arbaletą. Jonas matė artėjantį taraną ir abipus jo nerangiai kėblinančius mamutus ir milžinus. Jie atrodė tokie maži, kad būtum galėjęs sutriuškinti juos viena ranka. Jei tik ta mano ranka būtų tokio didumo. Jie traukė per išdegintą plotą. Nuo kritusio mamuto griaučių pakilo šimtas varnų, o tyržmogiai tapnojo iš abiejų pusių juos aplenkdami. Vis artyn ir artyn, kol pagaliau…

— ŠAUK!

Juodos strėlės švilpdamos smigo žemyn tarsi gyvatės su plunksnų sparnais. Jonas nelaukė, kol pamatys, ar jos kam nors pataikė. Vos paleidęs pirmą, jis išsitraukė antrą strėlę. „ĮSTATYK. ĮTEMPK. ŠAUK.“ Vos strėlė atsiskyrė nuo templės, jis paėmė kitą. „ĮSTATYK. ĮTEMPK. ŠAUK.“ Dar ir dar kartą. Jonas riktelėjo prie svaidyklės dirbantiems broliams, išgirdo girgždesį, sunkų dunkstelėjimą ir oru besisukdami nuskriejo daugybė dygliuotų vielų kamuolių. „Katapultos! — riktelėjo jis, — svaidyklės! Šauliai, šaukite kada panorėję.“ Dabar tyržmogių strėlės smigo į Sieną šimtu pėdų žemiau, nei buvo užsilipę gynėjai. Antras milžinas apsisuko ir susvirduliavo. „Įstatyk, įtempk, šauk.“ Mamutas pasisuko, atsitrenkė į šalia žingsniavusį ir pargriovė milžinus. „Įstatyk, įtempk, šauk.“ Jonas matė, kad taranas nukritęs ir nepavojingas, o jį stūmę milžinai žuvę arba besivaduojantys mirtimi.

— Degančias strėles! — riktelėjo jis. — Noriu, kad tas taranas sudegtų.

Sužeistų mamutų baubimas ir milžinų klyksmai maišėsi su būgnų tratėjimu ir dūdelių švilpimu ir skambėjo lyg šiurpi muzika, o jo šauliai leido strėlę po strėlės, tarsi būtų apkurtę kaip kurčiasis Dikas Folardas. Gal jie ir nebuvo klusniausi kariai, bet vis dėlto Nakties sargybos vyrai arba beveik — dabar tai nebuvo taip svarbu. Štai kodėl priešas neturėtų mūsų įveikti.

Vienas iš mamutų įniršęs talžė straubliu tyržmogius ir trypė jų šaulius. Jonas dar kartą pasiėmė lanką ir paleido į gauruotą žvėries nugarą strėlę, norėdamas dar labiau jį įaudrinti. Ir rytuose, ir vakaruose, kiek akis užmato, tyržmogių kariuomenės gretos pasiekė Sieną nesutikusios jokio pasipriešinimo. Vieni kovos vežimai dardėjo, kiti suko atgal, o raiteliai be tikslo susibūrė po dunksančia ledo iškyša.

— Prie vartų! — suriko kažkas, galbūt Batas Be Poros. — Mamutas prie vartų!

— Ugnies! — įsakė Jonas. — Grenai, Pipai.

Grenas numetė lanką, parvertė ant šono statinę aliejaus ir nuritino prie Sienos krašto, o Pipas iškalė jos kaištį, įgrūdo į skylę susuktą audeklo skiautę ir deglu ją uždegė. Tuomet jiedu drauge statinę nustūmė. Šimtu pėdų žemiau ji trenkėsi į Sieną pripildydama orą liepsnojančių lempų aliejaus purslų. Grenas negaišuodamas ritino prie prarajos krašto antrą statinę, o Kegsas trečią. Pipas abi jas padegė.

— Pataikiau! — šūktelėjo Šilkinis taip toli iškišęs galvą, kad Jonas išsigando, jog vaikinas nugarmės žemyn. — Pataikiau, pataikiau, PATAIKIAU!

Jis išgirdo ugnies šniokštimą. Tada pamatė liepsnojantį milžiną, klupčiojantį ir besiraičiojantį ant žemės.

Ir staiga mamutai pasileido bėgti, spruko nuo dūmų bei ugnies ir persigandę trypė tuos, kurie ėjo jiems iš paskos. Šie irgi pasileido atgal, o jiems įkandin žygiavę milžinai ir tyržmogiai stumdėsi skubėdami pasitraukti žvėrims iš kelio. Po akimirkos subyrėjo visas jų kariuomenės rikiuotės centras. Raiteliai sparnuose apsižiūrėjo, kad juos paliko vienus, ir taip pat nusprendė grįžti, nors nė vienas nebuvo praliejęs nė lašo kraujo. Net kovos vežimai nudardėjo atgal, nors jie nebuvo pavojingi, tik bauginančiai atrodė ir kėlė daug triukšmo. Kai ima bėgti, jie bėga visi, pagalvojo Jonas Snou žvilgsniu nulydėdamas tolstančią priešo kariuomenę. Būgnų tratėjimas liovėsi. Ar tau patinka ši muzika, Mensai? Ar patinka dornietės moters bučinys?

— Ar turime sužeistų? — paklausė jis saviškių.

— Prakeikti šunsnukiai kliudė man koją. — Batas Be Poros išsitraukė strėlę ir, iškėlęs ją virš galvos, pamosavo. — Medinę!

Nuskambėjo nervingas juokas. Zėja čiupo Ouveną už rankų, ėmė sukti jį ratu ir visiems matant karštai pabučiavo. Mėgino pabučiuoti ir Joną, bet jis suėmė merginą už peties ir švelniai, bet tvirtai ją atstūmė.

— Ne, — tarė. Daugiau su niekuo nesibučiuosiu.

Ir staiga jam ėmė linkti kojos, o sužeistąją skaudėjo nuo kelio iki kirkšnies. Jonas apgraibomis ėmė ieškoti ramento.

— Pipai, padėk man nusigauti iki narvo. Grenai, siena tavo.

— Mano? — išsižiojo Grenas.

— Jo? — nustebo ir Pipas.

Sunku buvo pasakyti, kuris iš jų labiau pasibaisėjo.

— Bet, — užsikirsdamas tarė Grenas, — b-bet ką aš darysiu, jei tyržmogiai vėl puls?

— Sustabdyk juos, — tarė jam Jonas.

Jiems narvu besileidžiant žemyn, Pipas nusiėmė šalmą ir nusišluostė nuo kaktos prakaitą.

— Sušalęs prakaitas. Kas gali būti šlykščiau už sušalusį prakaitą? — nusijuokė jis. — Dievai, nemanau, jog kada nors jaučiausi toks alkanas. Prisiekiu, nekramtęs jautį suryčiau. Kaip manai, ar Hobas išvirs mums Greną? — Kai pamatė Jono veidą, jo šypsena išblėso. — Kas yra? Tavo koja?

— Koja, — linktelėjo Jonas. Jam net kalbėti buvo sunku.

— Vadinasi, tai ne dėl mūšio? Mūšį mes laimėjome.

— Paklausk manęs, kai pamatysiu vartus, — niūriai atsakė Jonas. Noriu židinio ugnies, karšto maisto, šiltos lovos ir ko nors, kad nebeskaudėtų koja, pagalvojo jis. Bet pirmiausia turėjo apžiūrėti tunelį ir sužinoti, koks likimas ištiko Donalą Nojų.

Po mūšio su teniečiais jiems prireikė beveik visos dienos išlaisvinti vidiniams vartams nuo ledo ir sulūžusių sijų. Spuoguotasis Peitas, Kegsas ir dar keli statytojai susijaudinę ėmė įrodinėti, kad geriausia būtų nuolaužas palikti, — girdi, Mensui tai būsianti dar viena kliūtis. Tačiau tai būtų reiškę, jog tunelis nebus ginamas, o Nojus apie tai nenorėjo nė girdėti. Keli vyrai žudymo duobėse, po kelis šaulius ir ietininkus prie kiekvienų vidinių vartų ir keli ryžtingai nusiteikę broliai galėjo sulaikyti šimteriopai gausesnes tyržmogių pajėgas ir nukloti kelią jų lavonais. Jis neketino leisti Mensui Plėšikui netrukdomam pereiti ledo tunelio. Tad, pasiėmę kirtiklius, kastuvus ir virves, jie patraukė sulūžusius laiptus ir prisikasė prie vartų.

Pipas nuėjo pas meisterį Eimoną atsarginio rakto, o Jonas laukė prie šaltų geležinių grotų. Ir labai nustebo, kad su Pipu atėjo ir meisteris, ir žibintu pasišviesdamas Klaidas.

— Kai baigsi darbus, ateik pas mane, — pasakė Jonui senis, o Pipas tuo metu čiupinėjosi su grandinėmis. — Turiu pakeisti tvarstį ir uždėti naują šuteklį, be to, tikriausiai norėsi gurkšnelio migdančio vyno, kad taip neskaudėtų.

Jonas vos pastebimai linktelėjo. Durys plačiai atsivėrė. Pipas rodė jiems kelią, o paskui jį ėjo Klaidas su žibintu. Jonas vos suspėjo koja kojon su meisteriu Eimonu. Visur aplink juos dunksojo ledas, jis pajuto į kaulus besismelkiantį šaltį ir Sienos svorį virš galvos. Jonas jautėsi, tarsi žingsniuotų ledo drakono gerkle. Jie pasiekė tunelio posūkį, paskui dar vieną. Pipas atrakino antrus geležinius vartus. Jie traukė toliau, įveikė trečią posūkį ir priekyje išvydo šviesą — silpną ir blankią, besiskverbiančią per ledą. Blogai, iš karto suprato Jonas. Labai blogai.

Tada Pipas tarė:

— Ant grindų kraujas…

Paskutinės dvidešimt tunelio pėdų buvo tas mūšio laukas, kuriame broliai kovėsi ir žuvo. Išorinės geležimi kaustytos ąžuolinės durys buvo sukapotos ir pralaužtos, paskui nuplėštos nuo vyrių ir pagaliau pro jų nuolaužas į vidų prasibrovė milžinai. Žibintas niūria rausva šviesa apšvietė šiurpią kovos sceną. Pipas nusisukęs ėmė lupti ožius, o Jonas staiga susigriebė pavydintis meisteriui Eimonui aklumo.

Nojus su savo vyrais laukė viduje, už storų geležinių grotų vartų, — tokių pačių, kokius Pipas jau du kartus buvo atrakinęs. Milžinui nerangiai prie jų artinantis, du arbaletininkai paleido į jį keliolika strėlių. Tada, matyt, į priekį išėjo ietininkai ir badė jį ietimis. Bet pabaisai vis tiek dar pakako jėgų įkišti pro grotas leteną, nusukti Spuoguotajam Peitui galvą ir palenkus praskirti grotas. Pabirę ant grindų mėtėsi grandinės žiedai. Vienas milžinas. Visa tai — vieno milžino darbas.

— Ar jie visi žuvę? — tyliai paklausė meisteris Eimonas.

— Taip. Donalas mirė paskutinis. — Nojaus kalavijo ašmenys buvo suvaryti milžinui į gerklę iki pat rankenos. Ginklininkas Jonui visada atrodė toks stambus ir stiprus vyras, bet suspaustas didžiulių priešo letenų dabar jis atrodė kaip vaikas. — Milžinas sutraiškė jam stuburą. Nežinau, kas mirė pirmas. — Jis paėmė žibintą ir žingtelėjo artyn, kad geriau matytų. — Megas. — Aš paskutinis iš milžinų. — Giliai širdyje Jonui pasidarė liūdna, bet dabar liūdėti nebuvo laiko. — Tai buvo Megas Galiūnas. Milžinų karalius.

Jonui būtinai reikėjo saulės. Tunelyje buvo pernelyg šalta ir tamsu, o nuo kraujo ir mirties dvoko galėjai uždusti. Jis atidavė žibintą Klaidui, prasispraudė pro lavonus ir sulankstytas grotas ir nužingsniavo link šviesos pasižiūrėti, ką pamatys už sukapotų durų.

Kelią iš dalies užtvėrė negyvas mamutas. Jonui praeinant apsiausto skvernas užsikabino už žvėries ilties ir įplyšo. Lauke, iki pusės užversti akmenų, purvo ir sustingusio deguto, tysojo dar trys milžinai. Jonas atkreipė dėmesį, kad ugnis aptirpino Sieną, didžiuliai ledo luitai buvo nukritę ant juodos žemės ir sutrupėję. Jis pakėlė akis norėdamas pamatyti, nuo kur jie nukrito. Kai čia stovi, Siena atrodo milžiniška, tarsi tuoj tave sutraiškytų.

Jonas grįžo į tunelį, kur jo laukė kiti.

— Turime kaip galėdami sutaisyti išorinius vartus, o tada šią tunelio vietą kuo nors užversti. Nuolaužomis, ledo gabalais, dar kuo nors… Jei galime, net iki antrųjų vartų. Serui Vintonui teks perimti vadovavimą, jis paskutinis likęs riteris, bet turi pradėti veikti nedelsiant, nes nespėsime mirktelėti, o milžinai vėl bus čia. Turime jam pasakyti…

— Sakyk jam, ką tik nori, — švelniai pertraukė Joną meisteris Eimonas. — Jis nusišypsos, linktelės ir viską pamirš. Prieš trisdešimt metų seras Vintonas Stautas gavo keliolika balsų daugiau ir tapo lordu vadu. Jis buvo geras vadas. Prieš dešimt metų jis dar būtų gebėjęs vadovauti. Bet dabar jau ne. Puikiai tai žinai, kaip žinojo ir Donalas, Jonai.

Tai buvo tiesa.

— Tuomet vadovauk tu, — tarė Jonas meisteriui. — Tu visą gyvenimą praleidai prie Sienos, vyrai tavęs klausys. Turime uždaryti vartus.

— Aš meisteris — prisiekęs ir nešiojantis grandinę. Negaliu įsakinėti, Jonai. Mes dalijame patarimus, o ne įsakymus.

— Bet kažkas turi…

— Tu. Vadovauti turi tu.

— Ne.

— Taip, Jonai. Ta pareiga tau teks neilgai. Tik kol grįš įgula. Donalas pasirinko tave, o dar anksčiau ir Korinas Pusrankis. Lordas vadas Mormontas paskyrė tave savo padėjėju. Esi Vinterfelo sūnus, Bendžino Starko sūnėnas. Vadovauti turi tu arba liksime visai be vado. Siena tavo, Jonai Snou.

Arija

Kiekvieną rytą pabudusi viduje ji jautė tuštumą. Tai nebuvo alkis, nors kartais, tiesa, Arija būdavo ir alkana. Tuštuma atsirado ten, kur anksčiau buvo širdis, kur gyveno jos broliai ir tėvai. Be to, jai skaudėjo ir galvą. Ne taip baisiai, kaip iš pradžių, bet vis dėlto gana stipriai. Bet prie to Arija buvo pripratusi, juolab kad gumbas ėmė slūgti ir mažėti. O tuštuma viduje liko. Ta tuštuma niekada neužsipildys, tarė ji sau eidama miegoti.

Būdavo rytų, kai Arija apskritai nenorėdavo pabusti. Susigūždavo po apsiaustu, kietai užsimerkdavo ir mėgindavo prisiversti dar pamiegoti. Jei tik Skalikas būtų davęs jai ramybę, ji būtų miegojusi ir dieną, ir naktį.

Arija ir sapnuodavo. Tai buvo geriausia miego dalis. Beveik kasnakt ji sapnuodavo vilkus. Didelę vilkų gaują, kuriai ji vadovavo. Ji buvo už visus didesnė, stipresnė, vikresnė, greitesnė. Galėdavo aplenkti arklius ir įveikti liūtus. Kai iššiepdavo dantis, nuo jos sprukdavo net žmonės, jos pilvas niekada ilgai nebūdavo tuščias, su kailiu jai buvo šilta net pučiant šaltam vėjui. O jos broliai ir seserys buvo šalia, jų buvo daugybė, — nuožmių, keliančių siaubą ir priklausančių jai. Jie niekada nebūtų jos palikę.

Bet, nors naktimis Arija sapnuodavo vilkus, dieną priklausė šuniui. Sandoras Kligeinas kiekvieną rytą versdavo ją keltis, nesvarbu, ar ji to norėjo, ar ne. Gergždžiančiu balsu ją iškeikdavo arba trūktelėjęs už rankos priversdavo atsistoti ir papurtydavo. O kartą išpylė jai ant galvos visą šalmą šalto vandens. Žiopčiodama ir drebėdama Arija pašoko ir pamėgino jam įspirti, bet Skalikas tik nusijuokė.

— Išsidžiovink ir pašerk tuos velnio arklius, — liepė jis Arijai ir ji pakluso.

Dabar jie turėjo du arklius: Pašalietį ir bėrą jojamą kumelę, kurią Arija pavadino Baile, mat Sandoras pasakė, kad ji greičiausiai pabėgo iš Dvynių, kaip ir jiedu. Rytą po skerdynių jie rado ją be raitelio klajojančią po laukus. Kumelė pasirodė esanti visai neprasta, bet mylėti Bailės Arija negalėjo. Pašalietis būtų kovojęs. Ir vis dėlto Arija kaip įmanydama kumele rūpinosi. Tai buvo geriau nei joti su Skaliku ant vieno žirgo. Gal ir Bailė, tačiau ji buvo jauna ir stipri. Arija manė, kad prireikus Pašalietį ji tikriausiai būtų aplenkusi.

O Skalikas jau nesaugojo Arijos taip stropiai, kaip anksčiau. Kartais atrodydavo, kad jam tas pats, ar ji pasiliks, ar patrauks savo keliais, be to, nakčiai jis nesurišdavo jos įsupęs į apsiaustą. Vieną naktį aš jį nužudysiu miegantį, sakydavo sau Arija, bet to nepadarė. Vieną naktį sėsiu ant Bailės, ir jis manęs nepagaus, pagalvodavo, bet taip ir nemėgino sprukti. Kur ji būtų jojusi? Vinterfelas žlugo. Arijos senelio brolis gyveno Riverane, bet jos nepažinojo, o ji nepažinojo jo. Galbūt ledi Smolvud būtų ją priglaudusi Akornhole, o gal ir ne. Be to, Arija abejojo, ar vėl rastų Akornholą. Kartais pagalvodavo, jog galbūt galėtų grįžti į Šarnos užeigą, jei tik potvynis jos nenuplovė. Ji galėtų likti su Pyragėliu arba galbūt ten ją rastų lordas Berikas. Engvis išmokytų šaudyti iš lanko, ji galėtų jodinėti su Gendriu ir būti bastūne kaip dainose minima Venda Baltoji Elniukė.

Tačiau tai buvo kvailystė, tokias svajas galėjo puoselėti tik Sansa. Pyragėlis ir Gendris paliko ją, kai tik pasitaikė proga, o lordas Berikas ir bastūnai tik norėjo gauti už ją išpirką, kaip ir Skalikas. Niekas iš jų netroško jos draugijos. Jie niekada nebuvo mano gauja, net Pyragėlis ir Gendris. Buvau kvaila, kad taip maniau, tiesiog paika maža mergaitė, visai ne vilkė.

Taigi ji pasiliko su Skaliku. Jie kasdien jodavo, bet niekada dvi naktis nemiegodavo toje pačioje vietoje ir kaip įmanydami vengė miestų, kaimų ir pilių. Kartą ji paklausė Sandoro Kligeino, kur jiedu traukia.

— Tolyn, — atsakė šis. — Daugiau tau nieko nereikia žinoti. Dabar tu man nieko neverta ir nenoriu girdėti tavęs inkščiant. Geriau būčiau leidęs tau bėgti į tą prakeiktą pilį.

— Tikrai, geriau būtum leidęs, — sutiko Arija, galvodama apie motiną.

— Jei būčiau leidęs, dabar būtum negyva. Turėtum man padėkoti. Turėtum padainuoti man gražią dainelę, kaip kad padainavo tavo sesuo.

— Ar jai irgi trenkei kirviu?

— Trenkiau tau kirvio pentimi, kvaila kalaite. Jei būčiau kirtęs ašmenimis, Žaliąja Šaka tebeplauktų tavo galvos gabalai. O dabar, po galais, užsičiaupk. Jei cyptelėsi, atiduosiu tave tyliosioms seserims. Per daug plepioms mergaitėms jos išpjauna liežuvius.

Bet taip sakydamas Skalikas nebuvo sąžiningas. Išskyrus tą vieną kartą, Arija apskritai beveik nekalbėdavo. Neretai visą dieną jiedu nepratardavo nė žodžio. Arija jautė per didelę tuštumą, kad šnekėtų, o Skalikas būdavo per daug įpykęs. Ji matė, kad Kligeinas siunta: matė iš veido, iš kietai sučiauptų ir kartais persikreipiančių lūpų, iš žvilgsnio. Paėmęs kirvį pakapoti malkų laužui, jis pasiduodavo šaltam įtūžiui, kaip pamišęs kapodavo medį arba sausuolį, arba nulūžusią šaką ir galų gale jie turėdavo dvidešimt kartų daugiau prakurų ir malkų, nei jiems reikėjo. Kartais po tokio malkavimo jis būdavo toks suirzęs ir pavargęs, kad atsiguldavo ir užmigdavo net neužkūręs laužo. Arija labai širsdavo, kai taip nutikdavo, ir Kligeino nekęsdavo. Tokiomis naktimis ji ilgiausiai stebeilydavosi į kirvį. Jis atrodo baisiai sunkus, bet lažinuosi, kad pajėgčiau juo užsimoti. Ir ji Skalikui būtų trenkusi tikrai ne pentimi.

Kartais beklajodami jie pamatydavo ir kitų žmonių; ūkininkų savo laukuose, kiauliaganių su kiaulėmis, karvę vedančią melžėją, ginklanešį, jojantį su žinia provėžų suraikytu keliu. Bet kalbėtis su jais nenorėjo ir Arija. Rodės, tarsi jie gyventų kažkokioje tolimoje šalyje ir kalbėtų keista svetima kalba; jie neturėjo nieko bendra su ja, o ji — su jais.

Be to, rodytis kitiems buvo nesaugu. Kartkartėmis vingiuotais ūkių keliais prajodavo būriai raitelių su priekyje plevėsuojančia Frėjų vėliava. „Medžioja išsilaksčiusius šiauriečius, — jiems nutolus paaiškindavo Skalikas. — Kai tik išgirsti kanopų bildesį, greitai nuleisk galvą, nes tas raitelis greičiausiai nebus tavo bičiulis.“

Vieną dieną žeminėje po nuvirtusio ąžuolo šaknimis jie akis į akį susidūrė su vyru, likusiu gyvu po įvykių Dvyniuose. Ženkle ant jo krūtinės buvo pavaizduota šilkų sūkuryje šokanti rožinė mergelė ir jis pasisakė esantis sero Marko Paiperio žmogus; šaulys, nors lanką buvo pametęs. Kairys jo petys buvo išsuktas ir sutinęs; jis paaiškino gavęs smūgį vėzdu, kuris sutrupino žastikaulį ir suvarė šarvinių marškinių geležį į kūną.

— Tai buvo šiaurietis, — pravirko jis. — Jo ženklas buvo kruvinas vyras, pamatęs mano ženklą jis pajuokavo, girdi, raudonas vyras ir rožinė mergelė galėtų susieiti. Gėriau už jo lordą Boltoną, jis gėrė už serą Marką, kartu gėrėme už lordą Edmurą ir ledi Rosliną ir už Šiaurės karalių. O paskui jis mane nužudė.

Kai vyras kalbėjo, karščiuojančios jo akys spindėjo, ir Arija suprato, kad visa tai tiesa. Jo petys buvo bjauriai sutinęs, pūliais ir krauju buvo ištepta visa kairė jo kūno pusė. Be to, jis dvokė. Jis trenkia lavonu. Vyras maldavo duoti gurkštelėti jam vyno.

— Jei būčiau turėjęs vyno, pats jau būčiau jį išgėręs, — pasakė jam Skalikas. — Galiu duoti tik vandens ir pasigailėti.

Šaulys ilgai į jį žiūrėjo, o paskui tarė:

— Tu — Džofrio šuo.

— Dabar jau laisvas šuo. Nori vandens?

— Noriu. — Vyras nurijo seiles, o tada pridūrė: — Ir malonės. Prašau…

Visai neseniai jie buvo praėję nedidelę kūdrą. Sandoras padavė Arijai savo šalmą ir liepė prisemti jį vandens, tad ji nuplumpino prie kranto. Iš po jos batų tryško purvas. Šuns šalmą ji panaudojo kaip dubenį. Pro skyles akims tekėjo vanduo, tačiau šalmo dugne vis tiek jo liko užtektinai.

Kai grįžo, šaulys atlošė galvą ir ji įpylė vandens jam į burną. Vandenį jis rijo greitai, Arija vos spėjo pilti, o jo nenurytas vanduo sruvo skruostais ir tekėjo nuo sudžiūvusio kraujo sustirusiomis žandenomis, kol pagaliau jam ant barzdos pasirodė blyškiai rožiniai lašai. Kai vanduo baigėsi, jis stvėrė šalmą ir ėmė laižyti plieną.

— Gerai, — tarė nelaimėlis, — tik gaila, kad tai nebuvo vynas. Norėjau vyno.

— Ir aš. — Skalikas, galima sakyti, švelniai suvarė durklą vyrui į krūtinę, užgulė ginklą visu svoriu ir pervėrė apsiaustą, šarvinius marškinius ir paminkštinimą po jais. Ištraukęs geležtę ir nuvalęs ją į mirusįjį, jis pakėlė akis į Ariją. — Štai kur yra širdis, mergaite. Štai kaip nužudomas žmogus.

Tai tik vienas būdas.

— Ar laidosime jį?

— O kam? — gūžtelėjo Sandoras. — Jam jau tas pats, o mes neturime kastuvo. Palik jį vilkams ir laukiniams šunims. Tavo ir mano broliams. — Jis atidžiai pažvelgė į Ariją. — Bet pirmiausia jį apiplėšime.

Šaulio kapše buvo du sidabriniai elniai ir beveik trisdešimt variokų. Jo durklo rankena buvo inkrustuota gražiu rausvu akmeniu. Skalikas pakilnojo ginklą ir švystelėjo Arijai. Ši sučiupo jį už rankenos, užsikišo už diržo ir pasijuto truputį geriau. Tai nebuvo Adata, bet vis dėlto plienas. Miręs vyras dar turėjo ir strėlių pilną strėlinę, bet šios be lanko niekam nebuvo reikalingos. Jo batai buvo per dideli Arijai ir per maži Skalikui, tad batus jiedu irgi paliko. Arija pasiėmė apvalų jo šalmą, nors jo kraštas dengė nosį ir, norėdama ką nors pamatyti, ji turėjo jį pasikelti.

— Jis tikrai turėjo ir arklį, kitaip nebūtų pasprukęs, — dairydamasis aplink pasakė Kligeinas, — bet sakyčiau, kad arklys bus velniškai toli nuklydęs. Nežinia, ar ilgai jis čia glaudėsi.

Kol jiedu pasiekė Mėnulio kalnų prieškalnes, lietūs beveik liovėsi. Arija matė saulę, mėnulį bei žvaigždes ir jai rodės, kad jiedu traukia į rytus.

— Kur keliaujame? — vėl paklausė ji.

Šį kartą Skalikas jai atsakė:

— Lizde turi tetą. Gal ji norės išpirkti tavo liesą užpakalį, nors dievai žino, kodėl. Kai rasime vieškelį, juo pasieksime Kruvinuosius vartus.

Teta Lisa. Pagalvojusi apie ją Arija vėl pajuto tuštumą. Ji norėjo grįžti pas motiną, o ne pas motinos seserį. Savo motinos sesers ji nepažinojo, kaip ir didžiojo savo dėdės, Juodosios Žuvies. Mums reikėjo eiti į pilį. Jie tikrai nežinojo, ar jos motina ir Robas žuvę. Jiedu nematė jų mirštančių. Gal lordas Frėjus tik paėmė juos į nelaisvę? Gal jie, surakinti grandinėmis, tūno jo pilies požemyje arba gal Frėjai gabena juos į Karaliaus Uostą, kad Džofris nukirstų jiems galvas. Jiedu su Skaliku nežinojo.

— Turime grįžti, — staiga nusprendė Arija. — Turime grįžti į Dvynius ir pasiimti mano motiną. Ji negali būti mirusi. Turime jai padėti.

— Maniau, tik tavo sesers galvoje buvo dainos, — suniurnėjo Skalikas. — Tiesa, Frėjus galėjo pasilikti tavo motiną tikėdamasis išpirkos. Bet, po septyniais pragarais, kaip aš ištrauksiu ją iš tos pilies ir dar vienui vienas?

— Ne vienas. Ir aš josiu kartu.

Jis išleido garsą, primenantį juoką.

— Pamatęs tave, senis tikrai iš baimės prišvilps kelnes.

— Tu tik bijai mirti! — niekinamai šūktelėjo Arija.

Dabar Kligeinas nenusijuokė.

— Mirties aš nebijau. Tik ugnies. O dabar tylėk, nes kitaip pats nupjausiu tau liežuvį ir išvaduosiu tyliąsias seseris nuo šio nemalonaus darbo. Mes Slėnyje.

Arija nemanė, kad Skalikas tikrai gali nupjauti jai liežuvį; jis tik taip kalba, panašiai kaip Raudonakis grasindavo prikulti ją negyvai. Ir vis dėlto erzinti Kligeino ji nenorėjo. Sandoras Kligeinas buvo ne Raudonakis. Raudonakis neperkirsdavo žmonių išilgai ir netvodavo jiems kirviais. Net ir kirvių pentimis.

Šiąnakt ji užmigo galvodama apie savo motiną ir svarstydama, ar negalėtų nužudyti miegančio Skaliko ir pati išgelbėti ledi Ketlinos. Vos užsimerkdavo, jai prieš akis iškildavo motinos veidas. Ji taip arti, kad beveik galiu ją užuosti…

…ir staiga Arija tikrai ją užuodė. Kvapas nebuvo stiprus, be to, buvo sumišęs su kitais kvapais — samanų, dumblo, vandens, — taip pat su pūvančių nendrių ir žmonių lavonų dvoku. Per minkštą žemę ji palengva nutipeno prie upės kranto, palakė, ir pakėlusi galvą ėmė uosti orą. Dangus buvo pilkas ir debesuotas, o upė — žalia ir pilna vandens paviršiuje plūduriuojančių daiktų. Seklumos buvo užkimštos žmonių lavonų, vieni, stumiami vandens srovės, plaukė, kitus bangos buvo priplakusios prie kranto. Prie jų būriavosi jos broliai ir seserys ir dantimis plėšė sultingas mėsas.

Čia buvo ir daugybė varnų: jos piktai krankė ant vilkų, po orą skraidė plunksnos. Jų kraujas buvo karštesnis, ir viena iš jos seserų kaptelėjo dantimis praskrendančią varną ir sučiupo ją už sparno. Arija irgi užsinorėjo varnos. Norėjo pajusti kraujo skonį, išgirsti tarp dantų traškančius kaulus ir prisikimšti pilvą šiltos, o ne šaltos mėsos. Ji buvo alkana, aplink mėsos netrūko, bet ji suprato negalinti ėsti.

Dabar kvapas sustiprėjo. Ji pastatė ausis ir įsiklausė į gaujos urzgimą, įpykusių varnų krankimą, sparnų plazdėjimą ir tekančio vandens šniokštimą. Kažkur toli girdėjo arklius ir gyvų žmonių balsus, bet tai nebuvo svarbu. Svarbus buvo tik tas kvapas. Ji vėl pauostė orą. Kvapas vėl buvo čia, dabar ji ir matė, kas jį skleidžia, — kažkas blyškus ir balsvas, upės srovės nešamas žemyn ir, atsitrenkęs į kerplėšą, vis pasisukantis. Nendrės lenkėsi ir davė jam kelią.

Garsiai taškydama vandenį ji puolė į seklumą, o tada, plakdama kojomis, nėrė giliau. Srovė buvo stipri, bet ji — stipresnė. Ji plaukė vadovaudamasi savo nosimi. Upės kvapai buvo stiprūs ir drėgni, bet ją traukė ne jie. Ji yrėsi paskui raudoną šalto kraujo kvapo draiskaną, paskui salstelėjusį šleikštų mirties dvoką. Ji vijosi tuos kvapus, kaip dažnai per mišką vydavosi taurųjį elnią, ir galų gale tuos kvapus sučiupo — dantimis nusitvėrė už blyškios balsvos rankos. Ji papurtė ranką, kad ši sujudėtų, bet nasruose jautė tik mirtį ir kraują. Palengva jos jėgos ėmė sekti ir daugiau ji nieko negalėjo padaryti, tik išvilkti kūną į krantą. Kai ištempė jį į dumbliną pakrantę, iškoręs liežuvį atklydo vienas iš jos brolių. Jai teko suurgzti ir jį nuvyti, kitaip jis būtų pradėjęs ėsti. Tik tada ji sustojo ir pasipurtė taškydama iš kailio vandenį. Balsvas grobis gulėjo veidu į purvą, lavonas buvo susiraukšlėjęs ir baltas, iš gerklės tekėjo šaltas kraujas. Kelkis, pagalvojo ji. Kelkis, ėsk ir bėk su mumis.

Išgirdusi arklių keliamą triukšmą, ji pasuko galvą. Žmonės. Jie artinosi pavėjui, tad ji jų neužuodė, o dabar jau buvo visai arti. Raiti žmonės plazdančiais juodais, geltonais ir rožiniais sparnais ir ilgais spindinčiais rankų nagais. Kai kurie iš jaunesnių jos brolių iššiepė dantis ketindami ginti rastą maistą, bet ji urgztelėjo ir jie išsilakstė. Tai buvo laukinės gamtos įstatymas. Elniai, kiškiai ir varnos sprukdavo nuo vilkų, o vilkai bėgdavo nuo žmonių. Ji paliko šaltą balsvą grobį dumble, kur buvo jį išvilkusi, ir, visai nesigėdydama, pasileido bėgti.

Rytą Skalikui nereikėjo šaukti ant Arijos arba ją purtyti, kad keltųsi. Bent kartą ji pabudo anksčiau už jį ir net pagirdė arklius. Tylėdami jiedu papusryčiavo, o tada Sandoras tarė:

— Dėl tavo motinos…

— Tai nesvarbu, — dusliai atsakė Arija. — Žinau, kad ji mirusi. Mačiau ją sapne.

Skalikas atidžiai ją nužvelgė ir linktelėjo. Daugiau jie apie tai nešnekėjo. Ir jojo toliau kalnų link.

Pasiekę aukštesnes kalvas jie rado nuo pasaulio atskirtą kaimelį, apsuptą pilkai žalsvų sargmedžių ir aukštų mėlynųjų pušų, ir Kligeinas nusprendė surizikuoti ir į jį užsukti.

— Mums reikia maisto, — paaiškino jis, — ir stogo virš galvos. Neatrodo, kad jie žinotų, kas atsitiko Dvyniuose, o jei truputį pasiseks, jie ir manęs nepažins.

Kaimelio gyventojai aplink savo namus statė aštriatvorę ir, kai pamatė, kokie platūs Skaliko pečiai, pasiūlė jiems maisto, pastogę ir net monetų už darbą. „Jei gaučiau dar ir vyno, sutikčiau“, — suniurnėjo jis. Galų gale jis nusileido, sutiko paimti alaus ir kiekvieną vakarą prieš užmigdamas jo prisiplempdavo.

Tačiau jo svajonė parduoti Ariją ledi Arin sudužo čia, kalnuose.

— Aukščiau kalnuose spaudžia šaltis, o kalnų perėjose guli sniegas, — pasakė kaimo vyresnysis. — Jei nesušalsite ir nemirsite badu, jus sudoros šešėlių katės arba urviniai lokiai. Be to, ten kalnų gentys. Kai Vienaakis Timetas grįžo iš karo, Apdegėliai veikia be jokios baimės. O prieš pusę metų Guntoras, Gurno sūnus, su Akmeninėmis Varnomis vos už aštuonių mylių nuo čia užpuolė kaimą. Jie pasiėmė visus grūdus, visas moteris, be to, išžudė pusę kaimo vyrų. Dabar jie turi plieno, gerų kalavijų, šarvažiedžių marškinių ir visi karaliauja vieškelyje, — Akmeninės Varnos, Pieno Gyvatės ir Ūkanos Sūnūs. Galbūt ir patiesi kelis, bet galų gale jie tave nužudys ir pagrobs tavo dukterį.

Aš nesu jo duktė! — būtų surikusi Arija, jei nebūtų buvus tokia pavargusi. Dabar ji nebuvo niekieno duktė. Ji apskritai buvo niekas. Nei Arija, nei Kiaunė, nei Aris, nei netgi Gumbagalvis. Tiesiog mergaitė, kuri dieną keliaudavo su šunimi, o naktį sapnuodavo vilkus.

Kaime buvo ramu. Jie turėjo lovas su šiaudiniais čiužiniais ir ne per daugiausia utėlių, maistas buvo paprastas, bet sotus, o oras kvepėjo pušų sakais. Ir vis tiek netrukus Arija nusprendė, kad jai čia nepatinka. Kaimelio gyventojai buvo bailiai. Nė vienas iš jų nedrįso pažvelgti Skalikui į veidą, o jei ir pažvelgdavo, tai tik trumpam. Kelios moterys pamėgino apvilkti jai suknelę ir pasodinti prie siuvinio, bet jos toli gražu nebuvo ledi Smolvud ir Arija apie tai nė girdėti nenorėjo. Be to, viena mergaitė, kaimo vyresniojo duktė, ėmė paskui ją sekioti. Ji buvo Arijos amžiaus, bet dar visai vaikas; nusibrozdinusi kelį žliumbdavo ir visur, kur eidavo, nešdavosi paiką skudurinę lėlę. Lėlė buvo aprengta taip, kad atrodytų panaši į kovų meistrą, tad mergaitė vadino ją seru Kareiviu ir gyrėsi, kaip ta lėlė ją saugo. „Eik sau, — sakydavo jai Arija, — duok man ramybę.“ Tačiau mergaitė neatstojo, tad Arija neapsikentusi atėmė iš jos lėlę, praplėšė ją ir, įkišusi pirštą, ištraukė iš pilvo skudurinį užpildą. „Dabar ji tikrai atrodo kaip kareivis!“ — sušuko ji ir švystelėjo lėlę į upokšnį. Tada mergaitė nuo jos atstojo ir Arija leido dienas rūpindamasi Baile ir Pašaliečiu arba bastydamasi po miškus. Kartais susiradusi pagalaitį imdavosi pratybų, bet paskui prisimindavo, kas nutiko Dvyniuose, ir trankydavo tą pagalį į medį tol, kol šis sulūždavo.

— Gali būti, kad mums teks pasilikti čia ilgiau, — po dviejų savaičių pasakė jai Skalikas. Jis buvo prisigėręs alaus, bet labiau susimąstęs nei mieguistas. — Lizdo niekada nepasieksime, o upių kraštuose Frėjai vis dar medžios likusius gyvus po vestuvių. Dabar, kai siaučia bastūnų gaujos, kaimiečiams, rodos, reikės tvirto vyro. Pailsėsime ir galbūt rasime kaip nusiųsti tavo tetai laišką.

Išgirdus šiuos žodžius Arijos veidas apsiniaukė. Likti kaimelyje ji nenorėjo, bet ir keliauti nebuvo kur. Kitą rytą, Skalikui išėjus kirsti medžių ir tampyti rąstų, ji įslinko atgal į lovą.

Bet kai darbas buvo baigtas ir aukšta statinių aštriatvorė pastatyta, kaimelio vyresnysis aiškiai pasakė, kad jiems vietos čia nėra.

— Artėja žiema, ir mes sunkiai išmaitinsime saviškius, — paaiškino jis. — O tu… toks vyras kaip tu visur palieka kraujo šliūžę.

Sandoras kietai sučiaupė lūpas.

— Vadinasi, žinote, kas aš?

— Taip. Tiesa, pas mus neužsuka jokie keliautojai, bet mes važiuojame į turgų ir į muges. Apie karaliaus Džofrio šunį esame girdėję.

— Kai čia ateis tos Akmeninės Varnos, džiaugsitės turėdami šunį.

— Gal ir taip. — Vyresnysis padvejojo, paskui sukaupė drąsą. — Bet sklinda kalbos, kad po Juodųjų Vandenų mūšio kautis tau nepatinka. Žmonės šneka…

— Žinau, ką jie šneka, — gergždžiančiu kaip du pjūklai balsu tarė Sandoras. — Sumokėkite man ir mes išeisime.

Kai jie išjojo, Skalikas turėjo kapšą variokų, odmaišį rūgštaus alaus ir naują kalaviją. Tiesą sakant, ginklas buvo labai senas, bet jam — naujas. Skalikas išmainė jį į ilgąjį kirvį, kurį buvo pasičiupęs Dvyniuose ir kuriuo kaukštelėjo Arijai per pakaušį. Alus baigėsi dar tą pačią dieną, bet kalaviją Kligeinas galąsdavo kiekvieną vakarą keikdamas vyrą, su kuriuo jį išmainė, dėl kiekvienos ištrupos ir kiekvienos rūdžių dėmelės. Jei kautis jam nepatinka, kodėl jis taip rūpinasi, kad kalavijo ašmenys būtų aštrūs? Paklausti Arija nedrįso, bet daug apie tai galvojo. Ar todėl jis pabėgo iš Dvynių ir nusinešė kartu ją?

Grįžę į upių kraštus jiedu pamatė, kad lietūs apstojo, o potvynio vandenys po truputį ėmė slūgti. Skalikas pasuko į pietus, link Trišakio.

— Josime į Riveraną, — jiedviem bekepant jo sumedžiotą kiškį pasakė Kligeinas. — Gal Juodoji Žuvis norės nusipirkti vilkiūkštę.

— Jis manęs nepažįsta. Jis net nebus tikras, jog tai tikrai aš. — Arija jau pavargo keliauti į Riveraną. Ji, rodės, traukė į Riveraną kelerius metus, ir tai kelionei nebuvo galo. Kaskart, kai išsiruošdavo į Riveraną, atsidurdavo visai kitoje, prastesnėje vietoje. — Jis tau neduos jokios išpirkos. Tikriausiai tik pakars tave.

— Tegul pabando. — Sandoras pasuko iešmą.

Iš jo šnekos neatrodo, kad jam būtų nusibodę kautis.

— Žinau, kur galėtume joti, — pasakė Arija. Ji vis dar turėjo vieną gyvą brolį. Jonas manęs tikrai norės, net jei visi kiti nenorėtų. Jis pavadins mane „mažąja sesute“ ir pataršys plaukus. Tačiau kelias buvo tolimas ir ji nemanė, kad galėtų sukarti jį viena. Juk jai net nepasisekė nusigauti į Riveraną. — Galėtume joti prie Sienos.

Sandoro juokas priminė staugimą.

— Mažoji vilkiūkštė nori stoti į Nakties sargybą, ar ne?

— Prie sienos mano brolis, — atkakliai laikėsi savo ji.

Kligeinas vyptelėjo.

— Iki Sienos nuo čia — tūkstantis lygų. Kad nusigautume bent iki Sąsmaukos, mums tektų susiremti su prakeiktais Frėjais ir juos nugalėti. Tose pelkėse knibžda pusiau driežų, pusiau liūtų, kurie pusryčiams kasdien ryja vilkus. Net jei išnešę sveiką kailį atsidurtume šiaurėje, pusę pilių ten valdo geležiniai, be to, žioplinėja ir daug prakeiktų šiauriečių.

— Tu jų bijai? — paklausė ji. — Kautis tau jau nepatinka?

Akimirką ji pamanė, kad Skalikas jai trenks. Bet tuo metu kiškis jau apskrudo, odelė ėmė trūkinėti, o į laužo ugnį lašantys taukai šnypšti. Sandoras numovė kepsnį nuo iešmo, stambiomis rankomis padalijo jį į dvi dalis ir pusę kiškio švystelėjo Arijai į sterblę.

— Viskas man patinka, — atsakė jis, plėšdamas kiškio koją, — bet man nusispjaut ir ant tavęs, ir ant tavo brolio. Ir aš turiu brolį.

Tirionas

— Tirionai, — šiek tiek suirzęs tarė seras Kevanas Lanisteris, — jei tikrai esi nekaltas dėl Džofrio mirties, tau neturėtų būti sunku tai įrodyti teisme.

Pro langą žiūrėjęs Tirionas atsisuko.

— Kas mane teis?

— Teisingumas priklauso sostui. Karalius negyvas, bet tavo tėvas tebėra karaliaus ranka. Kadangi kaltinamas jo sūnus, o auka yra jo vaikaitis, jis paprašė lordą Tairelį ir princą Oberiną taip pat užimti teisėjų krėslus.

Ši žinia Tiriono toli gražu nenuramino. Meisas Tairelis, nors ir trumpai, buvo Džofrio uošvis, o Raudonoji Angis… na, jis buvo gyvatė.

— Ar man bus leista prašyti teisingumo per dvikovą?

— To aš tau nepatarčiau.

— Kodėl? — Dvikova išgelbėjo jį Slėnyje, kodėl neturėtų išgelbėti čia? — Paaiškink, dėde. Ar man bus leista prašyti teisingumo per dvikovą ir turėti kovotoją, kuris įrodys, kad esu nekaltas?

— Žinoma, jei taip nori, tau bus leista. Tačiau pats puikiai žinai, kad tokiame teisme tavo sesuo savo kovotoju ketina pasirinkti serą Gregorį Kligeiną.

Ta kalė sustabdo mano žingsnius anksčiau, nei spėju juos žengti. Gaila, kad ji nepasirinko Ketlbleko. Su bet kuriuo iš trijų brolių Bronas būtų nesunkiai susitvarkęs, bet Jojantis Kalnas buvo visiškai kitoks priešininkas.

— Nuspręsiu rytą, išsimiegojęs. — Reikia kuo greičiau pasikalbėti su Bronu. Jis nenorėjo nė galvoti apie tai, kiek jam viskas kainuos. Bronas savo kailį didžiai vertino. — Ar Sersėja turi liudytojų prieš mane?

— Kasdien vis daugiau.

— Tuomet turiu rasti savų liudytojų.

— Pasakyk, ką norėtum matyti, ir seras Adamas pasiųs sargybos vyrus, kad tuos žmones atvestų į teismą.

— Mieliau pats juos rasčiau.

— Esi kaltinamas karaliaus ir giminaičio nužudymu. Ar tikrai manai, kad tau bus leista kada panorėjus išeiti iš savo kambario ir į jį grįžti? — Seras Kevanas mostelėjo į stalą. — Turi plunksną, rašalo ir pergamento. Užrašyk pageidaujamų liudytojų vardus, ir aš padarysiu viską, kas mano galioje, kad juos rasčiau, duodu Lanisterio žodį. Bet iš šio bokšto išeisi tik į teismo menę.

Tirionas nenorėjo žemintis ir maldauti.

— Gal bent mano ginklanešiui leisite laisvai ateiti ir išeiti? Vaikinui, vardu Podrikas Peinas?

— Žinoma, jei tik nori. Atsiųsiu jį pas tave.

— Taip ir padaryk. Geriau greičiau nei vėliau, o dabar geriau nei greičiau. — Jis nukrypavo prie rašomojo stalo. Bet išgirdęs virstelint atidaromas duris atsisuko ir pridūrė: — Dėde…

Seras Kevanas stabtelėjo.

— Klausau.

— Aš to nepadariau.

— Norėčiau tuo tikėti, Tirionai.

Kai durys užsivėrė, Tirionas Lanisteris šiaip taip įlipo į krėslą, pasismailino plunksną ir pasiėmė tuščią pergamento lapą. Kas galėtų liudyti mano naudai? Jis padažė plunksnos galą rašalinėje.

Netrukus atėjus Podrikui Peinui lapas tebebuvo švarus.

— Kvietei, milorde, — tarė vaikinas.

Tirionas padėjo plunksną.

— Nedelsiant rask ir atvesk Broną. Pasakyk, kad reikalas kvepia auksu, kad aukso gali gauti daugiau, nei kada nors svajojo, ir, žiūrėk, be jo negrįžk.

— Gerai, milorde. Tai yra, ne. Negrįšiu. Tai yra, grįšiu.

Vaikinas išėjo.

Ir negrįžo nei iki saulės laidos, nei rytojaus rytą. Tirionas užmigo krėsle prie lango ir švintant pabudo visas sustiręs ir geliančiais kaulais. Tarnas pusryčiams atnešė košės ir obuolių, taip pat ragą alaus. Tirionas valgė prie stalo, priešais pasidėjęs tuščią pergamento lapą. Po valandos tarnas grįžo paimti dubens.

— Gal matei mano ginklanešį? — paklausė jo Tirionas.

Tarnas papurtė galvą.

Atsidusęs jis vėl atsigręžė į stalą ir vėl pasidažė plunksną. Sansa, parašė jis pergamente. Paskui sėdėjo stebeilydamasis į tą vardą taip kietai sukandęs dantis, kad net skaudėjo žandikaulius.

Jei Džofris tikrai neužspringo paprasčiausiu kąsniu maisto, kurį net Tirionui buvo sunku praryti, jį nunuodyti turėjo Sansa. Džofas, galima sakyti, įdėjo taurę jai į sterblę, o priežasčių jam nunuodyti Sansai netrūko. Paskutinės abejonės Tirionui išsisklaidė, kai žmona dingo. Vienas kūnas, viena širdis, viena siela. Jis vyptelėjo. Ji negaišo laiko įrodinėti, kokia svarbi jai ši priesaika, ar ne? O ko tu tikėjaisi, neūžauga?

Ir vis dėlto… kur Sansa būtų gavusi nuodų? Jis negalėjo patikėti, kad mergina veikė viena. Ar tikrai noriu ją rasti? Argi teisėjai patikės, kad jaunutė Tiriono žmona nunuodijo karalių be savo vyro žinios? Aš nepatikėčiau. Sersėja primygtinai tvirtins, kad tai — jų abiejų darbas.

Bet kitą dieną jis vis tiek atidavė pergamento lapą dėdei. Seras Kevanas suraukė antakius.

— Ledi Sansa — vienintelė tavo liudytoja?

— Ilgainiui sąrašą papildysiu.

— Geriau papildyk jį dabar. Teisėjai ketina pradėti bylą po trijų dienų.

— Per greitai. Uždarėte mane čia ir pastatėte sargybą, tad kaip galiu rasti liudytojų, kurie patvirtintų, kad esu nekaltas?

— Tavo sesuo be jokio vargo rado liudytojų, patvirtinančių tavo kaltę. — Seras Kevanas susuko pergamento lapą. — Sero Adamo vyrai ieško tavo žmonos. Tam, kas praneš, kur ji yra, Veiris pažadėjo šimtą elnių, o tam, kuris pristatys merginą, — šimtą drakonų. Jei Sansą įmanoma rasti, ją suras ir aš atvesiu ją pas tave. Nematau nieko bloga, jei vyras ir žmona leis laiką tame pačiame kambaryje vienas kitą guosdami.

— Tu per daug malonus. Gal matei mano ginklanešį?

— Vakar jį pas tave nusiunčiau. Jis neatėjo?

— Atėjo, — linktelėjo Tirionas, — o tada vėl išėjo.

— Gerai, vėl jį tau atsiųsiu.

Bet Podrikas Peinas grįžo tik rytojaus rytą. Jis nedrąsiai įžengė į kambarį, o jo veide atsispindėjo didžiulė baimė. Paskui jį įėjo Bronas. Samdomas riteris vilkėjo odinukę, nusagstytą sidabrinėmis smeigėmis, ant pečių buvo užsimetęs sunkų jojimo apsiaustą, o už kardasaičio užsikišęs porą dailiai pasiūtų pirštinių.

Vos užmetęs akį į Brono veidą Tirionas giliai viduriuose pajuto šleikštulį.

— Ilgai užtrukai.

— Vaikinas išmeldė, kitaip apskritai nebūčiau atėjęs. Stokvorto pilyje manęs laukia vakarienės.

— Stokvorte? — Tirionas nušoko nuo lovos. — Prašyčiau paaiškinti, kas Stokvorte tavęs laukia?

— Nuotaka. — Bronas išsišiepė tarsi vilkas, mąsliai stebėdamas pasmerktą ėriuką. — Poryt vesiu Lolisę.

— Lolisę… — Po galais, koks tobulas žingsnis. Puskvaišė ledi Tandos duktė gaus kilmingą vyrą ir šiokį tokį tėvą pilve nešiojamam pavainikiui, o seras Bronas iš Juodųjų Vandenų palypės dar vienu laipteliu aukščiau. Be abejonės, savo purvinus pirštus čia bus prikišusi Sersėja. — Mano kalė sesuo įkišo tau raišą kumelę. Ta mergina pusprotė.

— Jei ieškočiau proto, vesčiau tave.

— Lolisė laukiasi kito vyro vaiko.

— Ir kai jį pagimdys, pasirūpinsiu, kad lauktųsi manojo.

— Ji net nėra Stokvorto įpėdinė, — įspėjo Broną Tirionas. — Ji turi vyresnę seserį. Falisę. Ištekėjusią seserį.

— Dešimt metų ištekėjusią ir vis dar bevaikę, — tarė Bronas. — Jos lordas vyras vengia santuokinio guolio. Sklinda kalbos, kad jam labiau patinka nekaltos.

— Jam gali patikti ir ožiai, tai neturi reikšmės. Po ledi Tandos mirties žemės vis tiek atiteks jo žmonai.

— Nebent Falisė mirtų anksčiau už motiną.

Tirionas pasvarstė, ar tik Sersėja nesugalvojo pakišti ledi Tandai šios minties, tarsi gyvatės, kad ši ją užaugintų. O jei ir taip, ar jai ne vis tiek?

— Tai ko čia atėjai?

Bronas gūžtelėjo.

— Kadaise sakei, kad, jei kas nors pasiūlytų tave parduoti, tu sumokėsi dvigubai.

Taip.

— Nori dviejų žmonų, ar dviejų pilių?

— Pakaks vienos žmonos ir vienos pilies. Bet jei nori, kad tavo vardu nužudyčiau Gregorį Kligeiną, pilis turi būti velniškai didelė.

Septyniose Karalystėse tikrai netrūko kilmingų mergelių, bet net seniausios, vargingiausios ir negražiausios senmergės būtų atsisakiusios tekėti už tokio žemos kilmės niekšo kaip Bronas. Nebent ji būtų minkšto kūno ir minkštos galvos, būtų pusšimtį kartų išprievartauta ir lauktųsi tėvo neturinčio kūdikio. Ledi Tanda taip stengėsi rasti Lolisei vyrą, kad buvo ėmusi persekioti net Tirioną, tačiau tai buvo prieš pusei Karaliaus Uosto vyrų pasidžiaugiant Lolise. Sersėja, be abejo, prie šio siūlymo pridėjo kokį nors viliojantį prizą, o Bronas dabar buvo riteris, todėl tiko į porą jaunesniajai mažai kam žinomos giminės dukteriai.

— Dabar, kaip tyčia, neturiu nei atliekamų pilių, nei kilmingų tekamojo amžiaus mergelių, — pripažino Tirionas. — Bet, kaip ir anksčiau, galiu pasiūlyti aukso ir dėkingumą.

— Aukso turiu. O ką galėčiau nusipirkti už tavo dėkingumą?

— Pats nustebtum, ką. Lanisteriai skolingi nelieka.

— Ir tavo sesuo priklauso Lanisterių giminei.

— Mano ledi žmona — Vinterfelo įpėdinė. Jei išbrisiu iš šios balos su galva ant pečių, gali būti, kad vieną dieną jos vardu valdysiu šiaurę. Galėčiau atrėžti tau nemažą tų žemių dalį.

— Vien „jei“, „kai“ ir „gali būti“, — atrėžė Bronas. — Be to, ten pasiutusiai šalta. O Lolisė minkšta, šilta ir arti. Po dviejų naktų jau galėčiau ją dulkinti.

— Tokia galimybe pernelyg nesimėgaučiau.

— Šit kaip? — Bronas plačiai nusišypsojo. — Pripažink, Kipše. Jei turėtum rinktis: dulkinti Lolisę ar stoti į dvikovą su Kalnu, akimirksniu nusimautum kelnes ir tau pasistotų.

Po galais, jis gerai mane pažįsta.

Tirionas pakeitė taktiką.

— Girdėjau, kad seras Gregoris prie Raudonosios Šakos buvo sužeistas, o dar kartą nukentėjo Prieblandos Slėnyje. Tos žaizdos tikriausiai atsilieps jo mitrumui.

Bronas, rodos, suirzo.

— Jis niekada nebuvo greitas. Tik baisiai didelis ir pašėlusiai stiprus. Bet, patikėk, jis mitresnis, nei lauktum iš tokio stambaus vyro. Jis velniškai toli pasiekia ir, rodos, nejaučia smūgių taip, kaip juos jaustų normalus vyras.

— Ar tu jo taip bijai? — paklausė Tirionas, tikėdamasis jį išprovokuoti.

— Jei nebijočiau, būčiau prakeiktas kvailys. — Bronas gūžtelėjo. — Gal jį ir nugalėčiau. Šokinėčiau aplink, kol taip pavargtų mojuoti kalaviju, kad jo nebepakeltų. Kaip nors išversčiau jį iš kojų. Kai jie guli aukštielninki, jų ūgis jau nesvarbu. Ir vis dėlto tai būtų rizikinga. Vienas klaidingas žingsnis ir aš miręs. Kodėl turėčiau rizikuoti? Mėgstu tave, bjaurus, mažas kalės vaike, bet… jei kausiuosi už tave dvikovoje, neišvengiamai pralaimėsiu. Arba Kalnas paleis man žarnas, arba aš nudėsiu jį, bet prarasiu Stokvortą. Parduodu savo kalaviją, nedovanoju jo veltui. Nesu tavo prakeiktas brolis.

— Ne, — liūdnai tarė Tirionas, — tikrai nesi. — Jis mostelėjo. — Tada eik sau. Bėk į Stokvortą pas ledi Lolisę. Gal tu savo santuokiniu guoliu pasidžiaugsi daugiau, nei aš pasidžiaugiau savuoju.

Prie durų Bronas stabtelėjo.

— Ką darysi, Kipše?

— Pats nužudysiu Gregorį. Argi tada dainiai nesudės linksmos dainos?

— Tikiuosi, išgirsiu juos apie tai dainuojant.

Bronas paskutinį kartą nusišypsojo ir išėjo pro duris iš pilies ir iš Tiriono gyvenimo.

Podas brūkštelėjo padu per grindis.

— Man labai gaila.

— Kodėl? Ar tu kaltas, kad Bronas — įžūlus kietaširdis nenaudėlis? Jis visada buvo įžūlus kietaširdis nenaudėlis. Todėl jį ir mėgau.

Tirionas prisipylė taurę vyno ir nusinešė jį į krėslą prie lango. Lauke buvo apsiniaukę, lijo, bet ateitis vis dėlto atrodė giedresnė nei šiandieninis oras. Jam dingtelėjo, kad galėtų išsiųsti Podriką Peiną ieškoti Šiagos, bet Karaliaus miško gūdumoje buvo tiek daug slėptuvių, kad bastūnai išvengdavo suėmimo po kelis dešimtmečius. O kartais, kai nusiunčiu jį sūrio, Podui sunku rasti net virtuvę. Timetas, Timeto sūnus, dabar jau tikriausiai bus grįžęs į Mėnulio kalnus. Ir nepaisant to, ką jis kalbėjo Bronui, pačiam stoti į dvikovą su seru Gregoriu Kligeinu būtų buvusi didesnė komedija nei Džofrio parūpinti besikaunantys nykštukai. Tirionas neketino mirti ausyse šėlstant juoko audrai. Štai tau ir teisingumas per dvikovą…

Tą dieną, tik vėliau, o paskui ir kitą dieną pas jį vėl užsuko seras Kevanas. Dėdė mandagiai pranešė, jog Sansa dingo be pėdsakų. Taip pat niekur nėra ir sero Dontoso, dingusio tą pačią naktį. Gal Tirionas turįs kitų liudytojų, kuriuos norėtų pasikviesti? Jis neturėjo. Po galais, kaip aš įrodysiu neužnuodijęs vyno, jei tūkstantis žmonių matė mane pilant jį į Džofo taurę?

Tą naktį jis nesudėjo bluosto.

Tirionas gulėjo tamsoje, stebeilijosi į baldakimą ir skaičiavo šmėklas. Jis matė besišypsančią ir jį bučiuojančią Tišą, matė Sansą, nuogą ir virpančią iš baimės. Matė Džofrį, nagais draskantį sau gerklę, per kaklą srūvantį kraują ir pajuodusį veidą. Jis matė Sersėjos akis, vilkišką Brono šypsnį, nuodėmingą Šajos šypsenėlę. Net mintis apie Šają jo nesujaudino. Tirionas ėmė glostinėtis manydamas, kad galbūt, jei pažadins savo lytį ir ją patenkins, paskui galės ramiau ilsėtis, bet tai nieko nepadėjo.

O paskui ėmė švisti ir atėjo laikas jo teismui.

Tą rytą pas jį apsilankė ne seras Kevanas, o seras Adamas Marbrandas ir gera dešimtis auksinių apsiaustų. Tirionas pusryčių pavalgė virtų kiaušinių, keptos šoninės, skrudintos duonos ir apsirengė geriausiais drabužiais.

— Sere Adamai, — pasakė jis, — maniau, palydėti manęs į teismą tėvas atsiųs karaliaus sargybos vyrus. Aš vis dar karališkos šeimos narys, ar ne?

— Taip, milorde, tik bijau, kad dauguma karaliaus sargybos vyrų liudys prieš tave. Lordui Taivinui pasirodė nederama, kad jie būtų tavo sargybiniai.

— Tegul dievai saugo, kad nepadarytume ko nors nederama. Prašau mane vesti.

Tirionas turėjo būti teisiamas sosto menėje, kurioje mirė Džofris. Sero Adamo vedamas per aukštas bronzines duris ir ilgu kilimu, jis jautė, kad visų akys nukreiptos į jį. Čia susirinko keli šimtai žmonių pažiūrėti, kaip jis bus teisiamas. Bent jau jis tikėjosi, kad jie atėjo pamatyti šio reginio. Kaip suprantu, visi jie liudys prieš mane. Balkone jis išvydo karalienę Mardžerę, išblyškusią ir gedinčią, bet vis tiek gražią. Du kartus ištekėjusi, du kartus tapusi našle ir tik šešiolikos. Jai iš vienos pusės ištiesinusi pečius stovėjo jos motina, iš kitos — mažutė senelė su freilinomis ir karalienės tėvo namų riteriais, užėmusiais visą likusį balkoną.

Žemiau tuščio Geležinio sosto tebebuvo pakyla, o stalai buvo išnešti, paliktas tik vienas. Prie jo sėdėjo stambus lordas Meisas Tairelis, ant žalių drabužių apsisiautęs auksinę mantiją, ir lieknas princas Oberinas Martelis, apsirengęs plevenančiais gelsvai rausvai, geltonai ir skaisčiai raudonai dryžuotais rūbais. Tarp jų sėdėjo lordas Taivinas Lanisteris. Gal vis dėlto man dar yra vilties? — Dornietis ir haigardenietis niekino vienas kitą. Jei sugalvočiau, kaip tuo pasinaudoti…

Aukštasis septonas teismą pradėjo malda, prašydamas Tėvo Danguje padėti jiems vykdyti teisingumą. Kai jis baigė, tėvas žemėje pasilenkė ir paklausė:

— Tirionai, ar tu nužudei karalių Džofrį?

Laiko jis negaišta.

— Ne.

— Ak, kaip palengvėjo, — santūriai tarstelėjo Oberinas Martelis.

— Ar tai padarė Sansa Stark? — vėl paklausė lordas Tairelis.

Ja dėtas, būčiau tai padaręs. Bet, kad ir kur Sansa būtų, kad ir kaip būtų prisidėjusi prie šios žmogžudystės, vis dėlto ji tebebuvo jo žmona. Tirionas apgaubė jos pečius savo apsaugą garantuojančiu apsiaustu, nors ir teko pasilipti juokdariui ant nugaros.

— Džofrį nužudė dievai. Jis užspringo pyragu su balandiena.

Lordas Tairelis nuraudo.

— Kaltini kepėjus?

— Juos arba balandžius. Tik nevelkite į šį reikalą manęs.

Tirionas išgirdo nervingą juoką ir suprato suklydęs. Prikąsk liežuvį, kvaileli, kol dar neišsikasei sau kapo duobės.

— Yra liudytojų, norinčių duoti parodymus prieš tave, — tarė lordas Taivinas. — Pirmiausia išklausysime juos. Tada galėsi kviesti savo liudytojus. Kalbėti gali tik mums leidus.

Tirionui neliko nieko kita, tik linktelėti.

Seras Adamas nemelavo; pirmas atvestas žmogus buvo seras Beilonas Svonas, tarnaujantis karaliaus sargyboje.

— Lorde ranka, — prabilo jis, kai aukštasis septonas prisaikdino jį sakyti tik tiesą, — man teko garbė su tavo sūnumi kautis ant laivų tilto. Jis narsus vyras, nors ir mažo ūgio, ir aš nenoriu tikėti, kad jis tai padarė.

Per menę nuvilnijo murmesys, ir Tirionas ėmė spėlioti, kokį suktą žaidimą Sersėja čia žaidžia. Kam kviestis liudytoją, tikintį, kad esu nekaltas? Bet netrukus viskas paaiškėjo. Seras Beilonas nenoriai papasakojo, jog atskyrė Tirioną nuo Džofrio tą dieną, kai kilo neramumai.

— Iš tiesų, jis trenkė jo malonybei. Bet tai buvo įniršio priepuolis, ir tiek. Vasaros audra. Minia vos nenužudė mūsų visų.

— Targarienų valdymo laikais, žmogus, prikišęs nagus prie karališkos giminės atstovo, atsisveikindavo su ranka, kuria trenkė, — tarė Raudonoji Angis iš Dorno. — Ar neūžaugai ranka ataugo, ar jūs, baltieji kalavijai, pamiršote savo pareigą?

— Jis ir pats buvo karališkos giminės narys, — atsakė seras Beilonas. — Ir, be to, karaliaus ranka.

— Ne, — įsiterpė lordas Taivinas. — Jis tik pavadavo mane ir laikinai ėjo rankos pareigas.

Kai atėjo eilė liudyti jam, seras Merinas Trentas mielai papildė sero Beilono pasakojimą.

— Jis parmušė karalių ant žemės ir apspardė. Ir šaukė, jog neteisinga, kad jo malonybė išsisuko nuo minios nenukentėjęs.

Tirionas ėmė perprasti sesers kėslus. Ji pradėjo nuo sąžiningumu garsėjančio žmogaus ir išpešė iš jo viską, kas buvo įmanoma. Dabar kiekvienas liudytojas kalbės vis baisesnius dalykus, kol imsiu atrodyti kaip Meigoras Žiaurusis ir Eiris Pamišėlis kartu sudėti, pagardintas žiupsneliu Eigono Nevertojo.

Seras Merinas papasakojo, kaip Tirionas sudraudė Džofrį, kad šis nepriekabiautų prie Sansos Stark.

— Neūžauga paklausė jo malonybės, ar jis žinąs, kas nutiko Eiriui Targarienui. Kai seras Borosas mėgino karalių užtarti, Kipšas pagrasino jį nužudysiąs.

Paskui liudijęs Blauntas pakartojo šią nelemtą istoriją. Kad ir kaip seras Borosas nemėgo Sersėjos už tai, kad ji atleido jį iš karaliaus sargybos, vis dėlto jis liudijo taip, kaip ji norėjo.

Tirionas ilgiau tylėti negalėjo.

— Kodėl nepapasakoji teisėjams, ką darė Džofris?

Stambus vyras padribusiu pagurkliu dėbtelėjo į jį.

— Liepei savo laukiniams nužudyti mane, jei prasižiosiu, štai ką aš pasakysiu teisėjams.

— Tirionai, — vėl įsiterpė Taivinas. — Turi teisę kalbėti tik tada, kai suteiksime tau žodį. Suprask šią pastabą kaip įspėjimą.

Tirionas niršdamas pakluso.

Po to liudijo Ketlblekai — visi trys paeiliui. Osnis ir Osfrydas papasakojo apie Tiriono vakarienę su Sersėja Juodųjų Vandenų mūšio išvakarėse ir apie jo grasinimus.

— Jis pasakė jos malonybei, jog ketina ją nuskriausti, — tarė seras Osfrydas. — Pakenkti.

Jo brolis Osnis paaiškino:

— Jis sakė palauksiąs dienos, kai ji bus laiminga, ir pasirūpins, kad tas džiaugsmas virstų pelenais jos burnoje.

Apie Alajają nė vienas iš jų neužsiminė.

Seras Osmundas Ketlblekas, riteriškumo įsikūnijimas, užsivilkęs nepriekaištingus žvyninius šarvus ir apsisupęs vilnoniu apsiaustu, prisiekė, kad karalius Džofris seniai žinojo, jog dėdė Tirionas ketina jį nužudyti.

— Tai nutiko tą dieną, kai jie man apvilko baltą apsiaustą, milordai, — tarė jis teisėjams. — Tas narsus jaunuolis man pasakė: „Gerasis sere Osmundai, stropiai mane saugok, nes mano dėdė manęs nemyli. Jis nori užimti mano vietą soste.“

Tirionas vėl neiškentė.

— Melagis!

Jis žingtelėjo du žingsnius, bet auksiniai apsiaustai nutempė jį atgal.

Lordas Taivinas susiraukė.

— Ar turėsime sukaustyti tau rankas ir kojas grandinėmis, kaip paprastam plėšikui?

Tirionas sugriežė dantimis. Antra klaida, tu kvailas, kvailas, kvailas neūžauga. Elkis ramiai, kitaip būsi pasmerktas.

— Ne. Prašau atleisti, milordai. Jo melas mane supykdė.

— Norėjai pasakyti: „Jo tiesa“, — įsiterpė Sersėja. — Tėve, maldauju, sukaustyk jį grandinėmis dėl savo paties saugumo. Juk matai, kaip jis elgiasi.

— Matau, kad jis neūžauga, — pasakė princas Oberinas. — Tą dieną, kai imsiu bijoti neūžaugos įniršio, nusiskandinsiu raudonojo vyno statinėje.

— Grandinių mums nereikia. — Lordas Taivinas žvilgtelėjo į langus ir atsistojo. — Jau vėlu. Teismą tęsime rytoj.

Tą vakarą vienas savo bokšto celėje su tuščiu pergamento lapu ir taure vyno Tirionas nejučia prisiminė savo žmoną. Ne Sansą; savo pirmąją žmoną, Tišą. Žmoną-kekšę, ne žmoną-vilkę. Ji tik apsimetinėjo jį mylinti, ir vis dėlto jis ta meile tikėjo ir tas tikėjimas teikė jam džiaugsmo. Duokite man saldaus melo, o karčią tiesą pasilaikykite sau. Gerdamas vyną Tirionas pagalvojo apie Šają. Vėliau, kai prieš naktį pas jį užsuko seras Kevanas, Tirionas paprašė pakviesti Veirį.

— Manai, kad eunuchas liudys tavo naudai?

— Nežinosiu, kol su juo nepasišnekėsiu. Būk toks geras, dėde, atsiųsk jį pas mane.

— Kaip nori.

Antrą teismo dieną pirmieji liudijo meisteriai Balabaras ir Frenkenas. Jie perskrodė taurų karalius Džofrio kūną ir prisiekė, kad karališkoje gerklėje nerado nei trupinio balandienos, nei jokio kito maisto gabalėlio.

— Jis buvo nunuodytas, milordai, — pasakė Balabaras, o Frenkenas niūriai linktelėjo.

Tada jie pakvietė didįjį meisterį Paiselį, sunkiai besiramsčiuojantį kreiva lazda ir netvirtai vaikštantį, kuriam ant plono lyg viščiuko kaklo stirksojo keli žili plaukai. Jis buvo per silpnas stovėti, tad teisėjai leido jam atnešti krėslą ir stalą. Ant stalo buvo sustatyta daug mažų indelių. Paiselis su malonumu išvardijo, kas kuriame yra.

— Pilkagalvė, — virpančiu balsu tarė jis, — gaminama iš šungrybio. Šunvyšnė, saldžiamiegė, demono šokis. Tai — akla akis. Našlės kraujas, vadinama taip dėl savo spalvos. Žiaurus nuodas. Jis uždaro žmogaus pūslę ir žarnas ir galų gale jis paskęsta savo kūno nuoduose. Čia kurpelė, čia — basilisko nuodai, o čia — Lyso ašaros. Taip. Visus juos pažįstu. Kipšas Tirionas Lanisteris pavogė juos iš mano kambarių, kai buvo be jokio pagrindo mane įkalinęs.

— Paiseli! — sušuko Tirionas, rizikuodamas užsitraukti tėvo įtūžį. — Ar kurie nors iš šių nuodų gali uždusinti žmogų?

— Ne. Tam reikia retesnio nuodo. Kai dar buvau berniukas ir mokiausi Citadelėje, mokytojai tuos nuodus vadino tiesiog smaugėju.

— Bet šių retų nuodų nebuvo rasta, ar ne?

— Ne, milorde, — atsakė Paiselis ir sumirksėjo. — Tu juos visus panaudojai nužudyti kilniausiam vaikui, kurį dievai pasiuntė į gerąją žemę.

Tirionui iš pykčio vėl aptemo protas.

— Džofris buvo žiaurus ir kvailas, bet aš jo nenužudžiau. Jei norite, nukirskite man galvą, bet prie savo sūnėno mirties aš neprisidėjau.

— Tylos! — sušuko lordas Taivinas. — Jau tris kartus tave įspėjau. Kitą kartą liepsiu užkimšti burną ir surakinti grandinėmis.

Po Paiselio atėjo visa virtinė liudytojų, — begalinė ir varginanti. Lordai, ledi ir kilnieji riteriai, kilmingieji ir prasčiokai — visi jie dalyvavo vestuvių pokylyje, visi matė, kaip Džofris užspringo ir kaip jo veidas pamėlynavo nelyginant dornietiška slyva. Lordas Redvainas, lordas Seltigaras ir seras Flementas Braksas girdėjo Tirioną grasinant karaliui; du tarnai, žongliruotojas, lordas Džailsas, seras Hoberis Redvainas ir seras Filipas Futas matė, kaip jis pripylė į jaunavedžių taurę vyno; ledi Meriveter prisiekė mačiusi, jog neūžauga kažką metė į karaliui skirtą vyną, kol Džofris ir Mardžerė pjovė pyragą; senasis Estermontas, jaunasis Pekldonas, dainius Galeonas Kujietis ir ginklanešiai Morosas ir Jotosas Slintai papasakojo, kad Džofui mirštant Tirionas paėmė taurę ir išpylė ant grindų užnuodyto vyno likučius.

Kada spėjau įgyti tiek daug priešų? Ledi Meriveter buvo visiškai svetimas žmogus. Tirionas spėliojo, ar ji akla, ar nupirkta. Bent jau Galeonas Kujietis nepavertė savo liudijimo daina, nes kitaip tikriausiai būtų tekę klausytis septyniasdešimt septynių nepabaigiamų posmų.

Tą vakarą užsukęs pas jį po vakarienės, dėdė elgėsi labai šaltai ir santūriai. Ir jis mano, kad aš tai padariau.

— Ar turi mums liudytojų? — pasiteiravo seras Kevanas.

— Liudytojų? Ne. Nebent radote mano žmoną.

Dėdė papurtė galvą.

— Teisingumo svarstyklės, rodos, krypsta ne tavo naudai.

— Ak, tu taip manai? Neatkreipiau dėmesio… — Tirionas apsičiupinėjo randą. — Veiris taip ir neatėjo.

— Ir neateis. Rytoj jis liudys prieš tave.

Žavinga.

— Suprantu. — Sėdėdamas krėsle Tirionas neramiai pasimuistė. — Vis dėlto man smalsu. Tu visada buvai sąžiningas žmogus, dėde. Kas tave įtikino?

— Kam vogti Paiselio nuodus, jei neketini jais naudotis? — šiurkščiai klausimu į klausimą atsakė seras Kevanas. — Be to, ledi Meriveter matė…

— …nieko ji nematė! Nes nebuvo ko matyti. Tik kaip man tai įrodyti? Ką apskritai galiu įrodyti, uždarytas čia?

— Galbūt atėjo laikas tau prisipažinti?

Net per storas akmenines Raudonosios pilies sienas Tirionas girdėjo nepaliaujamai lyjant.

— Pakartok tai, dėde. Galėčiau prisiekti, kad raginai mane pripažinti kaltę.

— Jei pripažintum savo kaltę sostui ir atgailautum už savo nusikaltimą, tavo tėvas kalavijo neišsitrauktų. Tau būtų leista apsivilkti juodą apsiaustą.

Tirionas nusijuokė dėdei į veidą.

— Tokias pačias sąlygas Sersėja iškėlė ir Edardui Starkui. Visi žinome, kuo tai baigėsi.

— Tavo tėvas prie to neprisidėjo.

Taip, bent jau tai buvo tiesa.

— Juodojoje pilyje knibždėte knibžda žmogžudžių, vagių ir prievartautojų, — tarė Tirionas, — bet, kai ten buvau, nepamenu sutikęs bent vieno karalžudžio. Manai, patikėsiu, jog prisipažinęs esąs karaliaus ir giminaičio žudikas galiu tikėtis, kad mano tėvas linktelės, atleis man ir, įdavęs šiltų vilnonių apatinių, išsiųs prie Sienos? — Jis garsiai ir šiurkščiai nusijuokė.

— Apie atleidimą niekas nė nekalba, — rūsčiai pasakė seras Kevanas. — Bet prisipažinimas leistų šį reikalą baigti. Dėl to tavo tėvas ir atsiuntė mane su šiuo siūlymu.

— Maloniai padėkok jam mano vardu, dėde, — tarė Tirionas, — bet perduok, kad prisipažinti aš nenusiteikęs.

— Tavimi dėtas, nusiteikčiau kitaip. Tavo sesuo reikalauja tavo galvos ir bent jau lordas Tairelis yra linkęs tą galvą jai duoti.

— Vadinasi, vienas iš teisėjų mane jau pasmerkė neišklausęs nė vieno mane užtariančio žodžio? — Nieko kito jis ir nesitikėjo. — Ar man vis tiek bus leista kalbėti ir pristatyti savo liudytojus?

— Tu neturi liudytojų, — priminė Tirionui dėdė. — Tirionai, jei padarei šį baisų nusikaltimą, Siena — švelnesnė bausmė, nei esi nusipelnęs. O jei esi nekaltas… Žinau, kad šiaurėje vyksta kovos, bet ten vis tiek tau bus saugiau nei Karaliaus Uoste — nesvarbu, kaip baigsis šis teismas. Prasčiokų minia tavo kaltumu neabejoja. Jei būsi toks kvailas ir drįsi kelti koją į gatvę, jie tave suplėšys į gabalus.

— Matau, tokia mano ateitis tave liūdina.

— Esi mano brolio sūnus.

— Galėtum tai priminti jam.

— Manai, jis leistų tau apsivilkti juodą apsiaustą, jei nebūtum jo ir Džoanos kūnas ir kraujas? Žinau, tau Taivinas atrodo žiaurus žmogus, tačiau jis tikrai ne žiauresnis, nei būtina. Mudviejų tėvas buvo švelnus ir draugiškas, bet toks silpnas, kad vėliavininkai prisigėrę iš jo tyčiodavosi. Kai kurie drįso net atvirai jam nepaklusti. Kiti lordai skolinosi mūsų auksą, tik nesivargino jo grąžinti. Dvare jie pokštaudavo apie bedančius liūtus. Iš jo vogė net jo meilužė. Moteris, esanti vos vienu laipteliu aukščiau už paprastą kekšę, nugvelbė mano motinos brangakmenius! Pareiga grąžinti Lanisterių giminei garbingą vardą teko Taivinui. Taip pat jam teko valdyti šią karalystę, nors buvo sulaukęs vos dvidešimties metų. Šią sunkią naštą jis nešė dvidešimt metų ir negavo iš to jokios naudos, tik užsitraukė pamišėlio karaliaus pavydą. Užuot sulaukęs pelnytos pagarbos, jis buvo priverstas nuolat kęsti įžeidinėjimus, tačiau jo valdomose Septyniose Karalystėse įsiviešpatavo taika, gerovė ir teisingumas. Jis teisingas žmogus. Išmintingai pasielgtum juo pasitikėdamas.

Tirionas priblokštas sumirksėjo. Seras Kevanas buvo tvirtas, santūrus ir praktiškas; jis niekada nebuvo girdėjęs dėdės kalbant su tokiu užsidegimu.

— Tu jį myli.

— Jis mano brolis.

— Aš… aš pagalvosiu apie tai, ką pasakei.

— Tuomet labai gerai pagalvok. Ir nedelsdamas.

Tą naktį Tirionas tik apie tai ir galvojo, bet išaušus rytui vis dar nebuvo apsisprendęs, ar gali pasitikėti tėvu. Pusryčiams tarnas jam atnešė košės ir medaus, bet vos pagalvojęs apie prisipažinimą Tirionas burnoje pajusdavo šleikštulį. Kol gyvas būsiu, jie vadins mane karalžudžiu. Ir dar ne vieną tūkstantį metų, jei apskritai būsiu prisimenamas, bus pasakojama, kaip šlykštus neūžauga nužudė jaunąjį savo sūnėną per šio vestuvių puotą. Pagalvojęs apie tai Tirionas taip supyko, kad sviedė dubenį ir šaukštą į kitą kambario galą ir koše aplipdė sieną. Atėjęs vesti Tiriono į teismo menę, seras Adamas Marbrandas smalsiai nužvelgė dėmę, bet buvo toks mandagus, kad nieko neklausinėjo.

— Lordas Veiris, — paskelbė šauklys, — šnabždūnų vadas.

Visą laiką, kol kalbėjo, išsipudravęs, išsipustęs ir rožių vandeniu kvepiantis Voras trynėsi rankas. Lyg plautųsi nuo jų mano gyvenimą, pagalvojo Tirionas klausydamasis niūraus eunucho pasakojimo, kaip Kipšas rezgė planus palikti Džofrį be Skaliko apsaugos ir šnekėjosi su Bronu apie tai, kaip būtų naudinga, jei soste sėdėtų Tomenas. Pusiau tiesa daug vertesnė už įžūlų melą. Ir, kitaip nei prieš jį liudiję žmonės, Veiris turėjo dokumentus; pergamentus, kruopščiai prirašytus pastabų, detalių, datų ir ištisų pokalbių. Tiek daug medžiagos, kad perskaityti ją užtruko visą dieną ir didžioji jos dalis užtraukė Tirionui bausmę. Veiris patvirtino, kad vidurnaktį Tirionas lankėsi didžiojo meisterio Paiselio kambariuose ir pavogė jo nuodus bei vaistus, patvirtino, kad jis grasino Sersėjai tą vakarą, kai jiedu kartu vakarieniavo, patvirtino kiekvieną prakeiktą smulkmeną, bet ne nunuodijimą. Princui Oberinui paklausus, iš kur jis šitiek visko gali žinoti, nors pats nė viename iš tų įvykių nedalyvavo, eunuchas tik sukikeno ir tarė:

— Mano paukštukai man pasakė. Žinoti — ir jų, ir mano duona.

Kaip galiu abejoti tuo, ką sako paukštukai? — pagalvojo Tirionas. Reikėjo nukirsti eunuchui galvą pačią pirmą dieną, kai atsidūriau Karaliaus Uoste. Tebūnie jis prakeiktas. Ir tebūnu prakeiktas aš, kad juo pasitikėjau.

— Ar jau viską išgirdome? — Veiriui išėjus paklausė lordas Taivinas dukters.

— Beveik, — tarė Sersėja. — Labai prašau leisti man rytoj atvesti paskutinį liudytoją.

— Jei taip nori… — sumurmėjo lordas Taivinas.

Ak, kaip gerai, įniršęs pagalvojo Tirionas. Po šios teismo komedijos mirties bausmė bus tarsi palengvėjimas.

Tą vakarą sėdėdamas prie lango ir gerdamas vyną, Tirionas už durų išgirdo balsus. Seras Kevanas atėjo išgirsti mano atsakymo, iš karto dingtelėjo jam, bet į kambarį įžengė ne jo dėdė.

Tirionas atsistojo ir pašaipiai nusilenkė princui Oberinui.

— Ar teisėjams leidžiama lankyti kaltinamąjį?

— Princams leidžiama eiti, kur jie nori. Bent jau taip pasakiau tavo sargybiniams.

Raudonoji Angis atsisėdo.

— Mano tėvas nebus tavimi patenkintas.

— Taivino Lanisterio laimė man niekada pernelyg nerūpėjo. Geri dornietišką vyną?

— Arboro.

Oberinas vyptelėjo.

— Raudonas vandenėlis. Ar tu jį nunuodijai?

— Ne. O gal tu?

Princas šyptelėjo.

— Ar visų neūžaugų liežuviai tokie aštrūs kaip tavo? Pastarosiomis dienomis kai kas ketina jį nupjauti.

— Ne tu pirmas man taip sakai. Gal reikėtų pačiam jį išsilupti, mat per tą liežuvį, rodos, man vieni nemalonumai.

— Mačiau. Manau, vis dėlto išgerčiau tų lordo Redvaino vynuogių sulčių.

— Jei tik nori.

Tirionas pripylė jam taurę.

Princas gurkštelėjo vyno, pateliūskavo jį burnoje ir nurijo.

— Tiek to, bus gerai. Rytoj atsiųsiu tau stipraus dornietiško vyno. — Jis išgėrė dar gurkšnelį. — Radau tą auksaplaukę kekšę, kurios norėjau.

— Vadinasi, radai Čatajos viešnamį?

— Pas Čatają suguliau su juodaode mergina. Man rodos, ji vardu Alajaja. Puiki, nors ir su dryžiais ant nugaros. Bet kalbėdamas apie auksaplaukę kekšę turėjau omenyje tavo seserį.

— Ar ji tave jau sugundė? — nė kiek nenustebęs paklausė Tirionas.

Oberinas garsiai nusijuokė.

— Ne, bet sugundys, jei sumokėsiu, kiek prašo. Karalienė net užsiminė apie vedybas. Jos malonybei reikia kito vyro, o kas galėtų tikti labiau už Dorno princą? Elarija sako, kad turėčiau sutikti. Ji, ta gašli moteriškė, sudrėksta vien pagalvojusi apie Sersėją mūsų lovoje. Be to, mums net nereikėtų mokėti nykštuko grašio. Tavo sesuo iš manęs nereikalauja nieko daugiau, tik vienos galvos, truputį per didelės ir su nuplėšta nosimi.

— Ir ką darysi? — nekantriai pasiteiravo Tirionas.

Užuot atsakęs, princas Oberinas vėl pateliūskavo burnoje vyną ir tarė:

— Kai Jaunasis Drakonas kadaise užkariavo Dorną, jis paliko mus valdyti Haigardeno lordui, kuris prisiekė jam ištikimybę Saulės Ietyje. Tas Tairelis su savo palyda keliavo iš vienos pilies į kitą persekiodamas maištininkus ir žiūrėdamas, kad kartą parklupę nemėgintume stotis. Jis atvykdavo su kariuomene, užimdavo pilį, pabūdavo, kol pasikeisdavo mėnulis, o tada išjodavo į kitą pilį. Jis buvo pratęs išvaryti lordus iš jų menių ir miegoti jų lovose. Vieną naktį jis atsidūrė po sunkiu aksominiu baldakimu. Prie pagalvių kabojo juosta, jei kartais norėtų pasikviesti moterį. O tas lordas Tairelis dornietes mėgo ir kas būtų galėjęs jį dėl to kaltinti? Tad jis trūktelėjo juostą, o tada baldakimas prasiskyrė ir jam ant galvos nukrito šimtas raudonųjų skorpionų. Jo mirtis įžiebė ugnį, kuri netrukus nušniokštė per visą Dorną, per dvi savaites niekais paversdama visas Jaunojo Drakono pergales. Klūpantys vyrai atsistojo ir vėl buvo laisvi.

— Žinau šią legendą, — linktelėjo Tirionas. — Tik… kas iš to?

— O tai, kad jei kada nors prie savo lovos rasiu juostą ir ją trūktelėsiu, geriau tegul ant manęs nukrenta skorpionai, nei pasirodo nuoga ir graži karalienė.

Tirionas nusišypsojo.

— Tuomet mudu turime daug ką bendra.

— Žinoma, aš tavo seseriai už daug ką dėkingas. Jei ne jos per puotą pareikštas kaltinimas, galėjo būti ir taip, kad tu teistum mane, o ne aš tave. — Tamsios princo akys linksmai žybtelėjo. — Šiaip ar taip, kas geriau išmano apie nuodus, jei ne Raudonoji Angis iš Dorno? Kas turi svaresnių priežasčių neprileisti Tairelių prie sosto, jei ne ji? O Džofriui atsidūrus kape pagal Dorno teisę Geležinis sostas turi atitekti jo seseriai Mirselai, kuri, tavo dėka, susižadėjusi su mano sūnėnu.

— Dornietiška teisė pas mus negalioja. — Tirionas turėjo tiek savo bėdų, kad nerado laiko stabtelėti ir pamąstyti apie valdžios perėmimą. — Mano tėvas karūnuos Tomeną, gali būti tuo tikras.

— Čia, Karaliaus Uoste, jis tikrai gali karūnuoti Tomeną. Bet tai nereiškia, kad mano brolis negali Saulės Ietyje karūnuoti Mirselos. Ar tavo tėvas pradės karą su tavo dukterėčia, palaikydamas tavo sūnėno pusę? O tavo sesuo? — Jis gūžtelėjo. — Gal man vis dėlto vesti karalienę Sersėją su sąlyga, kad ji palaikys savo dukters, o ne sūnaus pusę? Manai, ji sutiktų?

Niekada, norėjo pasakyti Tirionas, bet šis žodis įstrigo jam gerklėje. Sersėja visada piktinosi, kad yra nušalinta nuo valdžios dalybų dėl savo lyties. Jei vakaruose galiotų dorniečių teisė, ji būtų Kasterlių Uolos įpėdinė. Mat jiedu su Džeimiu buvo dvyniai, bet Sersėja į pasaulį atėjo anksčiau ir to pakako. Palaikydama Mirselos pusę ji kovotų ir už savo teisę.

— Nežinau, ką pasirinktų mano sesuo — Tomeną ar Mirselą, — prisipažino jis. — Tai visai nesvarbu. Mano tėvas niekada neleis jai rinktis.

— Tavo tėvas, — atkreipė Tiriono dėmesį princas Oberinas, — amžinai negyvens.

Šiuos žodžius dornietis ištarė taip, kad Tirionui net plaukai ant sprando pasišiaušė. Staiga jis vėl prisiminė Eliją ir viską, ką kalbėjo Oberinas jiedviem jojant per pelenais paleistą lauką. Jis nori kalbančios galvos, ne tik rankos, kuri mojuoja kalaviju.

— Neišmintinga Raudonojoje pilyje tarti tokius išdavikiškus žodžius, mano prince. Paukštukai klausosi.

— Tegul sau klausosi. Argi išdavystė sakyti, kad žmogus yra mirtingas? Valar morgulis, kaip senais laikais sakydavo Valyrijoje. Visi žmonės turi mirti. Ją ištikusi Pražūtis patvirtino, jog tai tiesa. — Dornietis priėjo prie lango ir pažvelgė į naktį. — Sklinda kalbos, kad neturi ištikimų liudytojų.

— Tikėjausi, kad, vien pažvelgę į mano mielą veidą, visi suprasite, jog esu nekaltas.

— Apsirikai, milorde. Tukli Haigardeno gėlė gana tvirtai tiki tavo kalte ir yra nusiteikęs matyti tave mirštantį. Jis mums jau pusšimtį kartų priminė, jog iš tos taurės gėrė ir jo brangioji Mardžerė.

— O ką manai tu? — paklausė Tirionas.

— Žmonės retai būna tokie, kokie atrodo. Tu atrodai toks kaltas, kad esu įsitikinęs tavo nekaltumu. Ir vis dėlto tikriausiai būsi nuteistas. Šioje kalnų pusėje teisingumo labai trūksta. Jo nesulaukė nei Elija, nei Eigonas, nei Reinė. Kodėl turėtum sulaukti tu? Galbūt tikrąjį Džofrio žudiką suėdė lokys. Rodos, Karaliaus Uoste taip nutinka dažnai. Ak, palauk, dabar pamenu, lokys buvo Harenhole.

— Tai štai kokį žaidimą žaidžiame? — Tirionas pasitrynė šašuotą nosį. Pasakęs Oberinui tiesą, jis nieko negalėjo prarasti. — Harenhole buvo lokys ir jis tikrai sudraskė serą Eimorį Lorčą.

— Kaip man jo gaila, — nusiviepė Raudonoji Angis. — Ir tavęs. Kažin, ar visi nosies netekę žmonės taip prastai meluoja?

— Aš nemeluoju. Seras Eimoris ištraukė princesę Reinę iš po jos tėvo lovos ir mirtinai subadė durklu. Su juo buvo keli riteriai, bet jų vardų nežinau. — Tirionas pasilenkė arčiau. — Bet princo Eigono galvą į sieną suknežino ir tavo seserį Eliją išprievartavo seras Gregoris Kligeinas krauju ir smegenimis aplipusiomis rankomis.

— Kas tai? Tiesa iš Lanisterio lūpų? — Oberinas santūriai šyptelėjo. — Taip sakyti liepė tėvas, ar ne?

— Ne. — Tirionas melavo nedvejodamas ir nė neklausė savęs, kodėl turėtų liautis.

Dornietis kilstelėjo vieną siaurą juodą antakį.

— Koks klusnus sūnus. Ir koks nevykęs melas. Tai lordas Taivinas atnešė karaliui Robertui mano sesers vaikus, suvyniotus į tamsiai raudonus Lanisterių apsiaustus.

— Gal apie tai tau reikėtų pasišnekėti su mano tėvu. Jis ten buvo. O aš buvau Uoloje ir dar toks jaunas, jog maniau, kad tas daikčiukas tarp kojų reikalingas tik pasisioti.

— Taip, bet dabar esi čia ir, sakyčiau, pakliuvęs į bėdą. Tavo nekaltumas gali būti toks pat akivaizdus kaip ir randas ant veido, ir vis dėlto tai tavęs neišgelbės. Neišgelbės nė tavo tėvas. — Dorno princas nusišypsojo ir pridūrė: — O aš galėčiau.

— Tu? — Tirionas atidžiai jį nužvelgė. — Esi tik vienas iš trijų teisėjų. Kaip galėtum mane išgelbėti?

— Ne kaip teisėjas. Kaip tavo pasirinktas kovotojas.

Džeimis

Baltojoje menėje ant balto stalo buvo padėta Baltoji knyga.

Menė buvo apvali, jos sienos nubaltintos kalkėmis ir nukabinėtos baltais vilnoniais gobelenais. Ji užėmė visą pirmąjį aukštą Baltojo Kalavijo bokšto — keturių aukštų siauro priestato, prijungto prie pilies sienos, išeinančios į įlanką, kampo. Skliautuotoje požeminėje galerijoje buvo laikomi ginklai ir šarvai, o antrame ir trečiame aukšte buvo įrengti nedideli miegamieji kambarėliai šešiems karaliaus sargybos broliams.

Aštuoniolika metų vienas iš tų kambarėlių priklausė jam, bet šį rytą Džeimis persinešė savo daiktus į ketvirtą aukštą, kurį visą užėmė lordo vado kambariai. Tos patalpos taip pat buvo kuklios, tačiau erdvios; be to, jos buvo iškilusios virš išorinių sienų, todėl jis galėjo matyti jūrą. Tai man patiks, pagalvojo Džeimis. Ir vaizdas, ir visa kita.

Išblyškęs kaip kambario sienos, apsivilkęs baltus karaliaus sargybos vado drabužius, Džeimis sėdėjo prie knygos ir laukė savo prisiekusių brolių. Jam prie klubo kabojo ilgasis kalavijas. Prie dešinio klubo. Anksčiau kalaviją jis visada nešiojo prie kairiojo klubo ir išsitraukdavo jį dešine ranka. O šį rytą Džeimis pasikabino ginklą prie dešinio klubo, kad prireikus galėtų išsitraukti jį kaire ranka, bet jausti ginklo svorį toje pusėje buvo keista, o kai pamėgino išsitraukti kalaviją iš makštų, tas judesys atrodė nevikrus ir nenatūralus. Drabužiai Džeimiui taip pat netiko. Jis apsivilko žiemiškus karaliaus sargybos vyro apdarus, — balintos vilnos tuniką, kelnes ir sunkų baltą apsiaustą, — bet rūbai atrodė dukslūs ir kabėjo ant jo tarsi maišai.

Kelias pastarąsias dienas Džeimis praleido brolio teisme, stovėdamas menės gale ir niekam nekrisdamas į akis. Tirionas jo arba nematė, arba nepažino, ir tai Džeimio nestebino. Rodės, pusė dvariškių jo nebepažįsta. Aš svetimas savo paties namuose. Jo sūnus buvo miręs, tėvas jo išsižadėjo, o sesuo… po tos pirmos dienos karališkoje septoje, kurioje tarp degančių žvakių gulėjo Džofris, ji nė karto nepasiliko su juo akis į akį. Net kai jie nešė velionį per miestą į kapą Didžiojoje Beiloro septoje, Sersėja laikėsi atokiau nuo jo.

Džeimis dar kartą apsižvalgė po Apvaliąją menę. Sienas dengė balti vilnoniai gobelenai, o virš židinio kabojo baltas skydas ir du sukryžiuoti ilgieji kalavijai. Krėslas prie stalo buvo senas, padirbtas iš juodojo ąžuolo, paminkštintas balintos karvės odos pagalvėlėmis, bet ta oda jau buvo gerokai nusitrynusi. Nutrinta kaulėtų Baristano Narsiojo, prieš jį — sero Džeroldo Haitauerio, taip pat princo Eimono Drakono riterio, sero Rajamo Redvaino ir Demono Dario, sero Dankano Aukštojo ir Blyškiojo Grifo Eilino Koningtono užpakalių. Kaip galėjo karalžudys priklausyti tokiai kilniai draugijai?

Ir vis dėlto priklausė.

Stalas buvo padirbdintas iš seno burtmedžio ir atrodė balsvas lyg kaulas, jis buvo milžiniško skydo formos, o stalviršį laikė trys balti eržilai. Pagal tradiciją lordas vadas sėdėjo skydo viršuje, o broliai — po tris kiekviename šone, bet tai nutikdavo labai retai, kai jie susirinkdavo visi septyni. Prie Džeimio alkūnės gulėjo didžiulė knyga; dviejų pėdų ilgio ir pusantros pėdos pločio, tūkstančio puslapių iš plono pergamentinio popieriaus, įrištų tarp balintos odos viršelių, su auksiniais įtvarais ir sankabais. Oficialiai ji buvo vadinama „Brolių knyga“, bet dažniausiai broliai ją vadino tiesiog Baltąja knyga.

Baltojoje knygoje buvo surašyta karaliaus sargybos istorija. Kiekvienam riteriui, kada nors tarnavusiam šioje sargyboje, buvo skirtas atskiras puslapis, kuriame buvo užrašytas jo vardas ir viso gyvenimo nuopelnai. Kiekvieno puslapio viršutiniame kairiame kampe ryškių spalvų rašalu buvo nupieštas to vyro skydas, kurį jis nešiojo, kai buvo pašauktas į tarnybą. Dešiniame apatiniame kampe buvo nupieštas karaliaus sargybos skydas: baltas kaip sniegas, tuščias ir švarus. Viršutiniai skydai buvo skirtingi; apatiniai — visi tokie pat. Tarp jų buvo surašyti kiekvieno vyro gyvenimo ir tarnybos faktai. Skydus ir miniatiūras piešdavo tris kartus per metus iš Didžiosios Beiloro septos siunčiami septonai, bet rūpintis naujais įrašais buvo lordo vado pareiga.

Dabar — mano pareiga. Tai yra, kai tik išmoks rašyti kaire ranka. Baltosios knygos įrašai buvo gerokai apleisti. Reikėjo įrašyti, kad mirė seras Mendonas Muras ir seras Prestonas Grynfildas, taip pat pažymėti trumpą ir kruviną Sandoro Kligeino tarnybą karaliaus sargyboje. Reikėjo pradėti naujus puslapius serui Beilonui Svonui, serui Osmundui Ketlblekui ir Gėlių riteriui. Turėsiu pasikviesti septoną, kad nupieštų jų skydus.

Prieš Džeimį lordu vadu buvo seras Baristanas Selmis. Jo skyde puslapio viršuje buvo nupieštas Selmių giminės ženklas: trys kviečių varpos su stiebeliais rudame fone. Džeimis prajuko, bet ir nustebo pamatęs, kad, prieš palikdamas pilį, seras Baristanas rado laiko įrašyti savo atleidimui iš lordo vado pareigų.

Seras Baristanas iš Selmių giminės. Pirmagimis sero Lajonelio Selmio iš Harvestholo sūnus. Tarnavo sero Manfredo Svono ginklanešiu. Dešimtaisiais gyvenimo metais gavo pravardę „Narsusis“ už tai, kad su skolintais šarvais kaip paslaptingasis riteris pasirodė Blekheiveno turnyre, kuriame buvo nugalėtas ir demaskuotas Dankano, Laumžirgių princo. Eidamas šešioliktus metus karaliaus Eigono V Targarieno pakeltas į riterius už tai, kad žiemos turnyre Karaliaus Uoste parodė didžiulę narsą kaip paslaptingasis riteris ir įveikė princą Dankaną Mažąjį ir serą Dankaną Aukštąjį, karaliaus sargybos lordą vadą. Per Devynių Skatikų karalių karą dvikovoje jis nužudė Meilisą Baisųjį, paskutinįjį Blekfairo apsimetėlį. Nugalėjo Lormelį Ilgąją Ietį ir Sedriką Stormą, Bronzinių Vartų Pavainikį. Dvidešimt trečiais gyvenimo metais lordo vado sero Džeroldo Haitauerio pašauktas į tarnybą karaliaus sargyboje. Sidabrinio Tilto turnyre apgynė perėjimą nuo visų kovotojų. Turnyrinio riterių mūšio prie Mergelių Duburio nugalėtojas. Per Prieblandos Slėnio maištą, nors ir sužeistas strėle į krūtinę, išgelbėjo karalių Eirį II. Atkeršijo už savo prisiekusio brolio, sero Gveino Gaunto, nužudymą. Nuo Karaliaus miško brolijos išgelbėjo ledi Džeinę Svon ir jos septą, nugalėjęs Besišypsantį Riterį ir Saimoną Toiną, o pastarąjį ir nužudęs. Senmiesčio turnyre nugalėjo paslaptingąjį riterį Juodąjį Skydą ir atskleidė, kad jis — Aukštumų Pavainikis. Vienintelis lordo Stefono Vėtrų Gūžtoje surengto turnyro nugalėtojas, išmetęs iš balno lordą Robertą Barateoną, princą Oberiną Martelį, lordą Leitoną Haitauerį, lordą Džoną Koningtoną, lordą Džeisoną Molisterį ir princą Reigarą Targarieną. Trišakio mūšyje kaudamasis petys į petį su prisiekusiais broliais ir Drakono Uolos princu Reigaru buvo sužeistas strėle, ietimi ir kalaviju. Karalius Robertas I Barateonas jam atleido ir paskyrė karaliaus sargybos lordu vadu. Tarnavo garbės sargyboje, lydėjusioje ledi Sersėją iš Lanisterių giminės į Karaliaus Uostą tekėti už karaliaus Roberto. Per Beilono Greidžojaus sukilimą vadovavo Senojo Viko puolimui. Penkiasdešimt septintais gyvenimo metais tapo riterių turnyro Karaliaus Uoste nugalėtoju. Šešiasdešimt pirmais gyvenimo metais karaliaus Džofrio I Barateono atleistas iš tarnybos dėl senatvės.

Pirmoji išsamios sero Baristano biografijos dalis buvo įrašyta didele ir tvirta sero Džeroldo Haitauerio ranka. Paties Selmio smulkesnė ir grakštesnė rašysena atsirado tik minint jo sužeidimą prie Trišakio.

Palyginti su jo, įrašai Džeimiui skirtame puslapyje buvo labai kuklūs.

Seras Džeimis iš Lanisterių giminės. Pirmagimis lordo Taivino ir ledi Džoanos iš Kasterlių Uolos sūnus. Tarnavo lordo Samnerio Kreikholo ginklanešiu kaunantis su Karaliaus miško brolija. Penkioliktais gyvenimo metais už narsą mūšio lauke sero Arturo Deino iš karaliaus sargybos buvo įšventintas į riterius. Tais pačiais penkioliktais gyvenimo metais karaliaus Eirio II Targarieno pašauktas į tarnybą karaliaus sargyboje. Per Karaliaus Uosto apsiaustį Geležinio sosto papėdėje nužudė karalių Eirį II. Po to žinomas kaip „Karalžudys“. Karalius Robertas I Barateonas už šį nusikaltimą jam atleido. Tarnavo garbės palydoje, lydėjusioje jo seserį, ledi Sersėją Lanister, į Karaliaus Uostą tekėti už karaliaus Roberto. Turnyro, vestuvių proga surengto Karaliaus Uoste, nugalėtojas.

Taip susumuotas, jo gyvenimas atrodė menkas ir nereikšmingas. Seras Baristanas galėjo bent jau paminėti jo pergales keliuose kituose turnyruose. O seras Džeroldas galėjo pridėti kelis žodžius apie tai, ką jis nuveikė serui Arturui Deinui palaužus Karaliaus miško broliją. Jis išgelbėjo lordui Samneriui gyvybę, kai Didpilvis Benas jau ketino suknežinti šiam galvą, nors tas bastūnas, tiesa, nuo Džeimio paspruko. Be to, jis šauniai laikėsi kaudamasis su Besišypsančiu Riteriu, nors nužudė jį Arturas Deinas. Kokia buvo kova ir koks priešininkas! Besišypsantis Riteris buvo tikras pamišėlis, kilnumas ir žiaurumas jo širdyje buvo tiesiog susipynę, bet jis nežinojo, kas yra baimė. Ir Deinas su Ryto kalaviju rankoje… Dvikovai baigiantis bastūno kalavijo ašmenyse buvo tiek įrantų, kad seras Arturas stabtelėjo ir leido jam pasiimti kitą kalaviją. „Noriu tavo balto kalavijo“, — kai jiedu vėl tęsė dvikovą, pareiškė riteris plėšikas, nors tuomet jau buvo daugiau kaip dešimt kartų sužeistas ir iš žaizdų jam bėgo kraujas. „Nori — ir turėsi, sere“, — atsakė Ryto Kalavijas ir smogė paskutinį kartą.

Tais laikais gyventi buvo paprasčiau, pagalvojo Džeimis, o vyrai ir kalavijai buvo nuliedinti iš tauresnio plieno. O gal tik jam, penkiolikmečiui, tuomet taip atrodė? Dabar jie visi buvo kapuose — Ryto Kalavijas ir Besišypsantis Riteris, Baltasis Bulius ir princas Levainas, juodojo humoro meistras seras Osvelis Ventas ir uolusis Jonas Daris, Saimonas Toinas ir jo Karaliaus miško brolija, ir šiurkštus, bet geraširdis senasis Samneris Kreikholas. O tas vaikinukas, koks tuomet buvau… kažin, kada mirė jis? Kai apsivilkau baltą apsiaustą? O gal kai perrėžiau gerklę Eiriui? Tas jaunuolis norėjo būti seru Arturu Deinu, bet nė pats nepajuto, kaip tapo Besišypsančiu Riteriu.

Išgirdęs virstelint duris, Džeimis užvertė Baltąją knygą ir atsistojo ketindamas pasitikti savo prisiekusius brolius. Pirmas atėjo Osmundas Ketlblekas. Jis plačiai nusišypsojo Džeimiui, tarsi jiedu būtų buvę seni ginklo bičiuliai.

— Sere Džeimi, — tarė jis, — jei aną vakarą būtum atrodęs taip kaip dabar, iš karto būčiau tave pažinęs.

— Šit kaip? — Džeimis tuo abejojo. Tarnai jį išmaudė, nuskuto barzdą, ištrinko ir sušukavo plaukus. Žiūrėdamas į stiklą, jis jau nematė vyro, su Briene perėjusio visą upių kraštą, bet… taip pat neatrodė panašus į save. Jo veidas buvo sulysęs ir abejingas, be to, po akimis atsirado raukšlių. Atrodau kaip senis. — Stokis prie savo krėslo, sere.

Ketlblekas pakluso. Vienas po kito susirinko likę prisiekusieji broliai.

— Serai, — kai atėjo visi penki, oficialiai kreipėsi į juos Džeimis, — kas saugo karalių?

— Mano broliai, seras Osnis ir seras Osfrydas, — atsakė seras Osmundas.

— Ir mano brolis, seras Garlanas, — pridūrė Gėlių riteris.

— Ar su jais karalius saugus?

— Taip, milorde.

— Tada sėskitės. — Tai buvo ritualiniai žodžiai. Prieš septynetui pradedant posėdžiauti, turėjo būti užtikrintas karaliaus saugumas.

Seras Borosas ir seras Merinas atsisėdo Džeimiui iš dešinės, palikę tarp savęs tuščią krėslą, kuris priklausė serui Ariui Oukhartui, išvykusiam į Dorną. Seras Osmundas, seras Beilonas ir seras Loras įsitaisė jam iš kairės. Senieji ir naujieji. Džeimis pasvarstė, ar tai ką nors reiškia. Karaliaus sargybos istorijoje būta laikų, kai jos riteriai buvo susipriešinę, ypač smarkiai ir apmaudžiai per Drakonų Šokį. Ar ir dabar reikėjo baimintis to paties?

Džeimiui buvo keista sėdėti lordo vado krėsle, kuriame tiek metų sėdėdavo Baristanas Narsusis. O dar keisčiau sėdėti čia suluošintam. Nepaisant to, krėslas priklausė jam ir dabar tai buvo jo karaliaus sargyba. Tomeno septintukas.

Džeimis daug metų tarnavo kartu su Merinu Trentu ir Borosu Blauntu; jiedu buvo neblogi kariai, bet Trentas atrodė klastingas ir žiaurus, o Blauntas — bambeklis ir pagyrūnas. Serui Beilonui Svonui jo apsiaustas būtų tikęs labiau ir, žinoma, Gėlių riteris, rodės, buvo tikras tobulo riterio įsikūnijimas. Penkto vyro, to Osmundo Ketlbleko, Džeimis nepažinojo.

Jis svarstė, ką apie šią kompaniją būtų pasakęs seras Arturas Deinas. „Kaip čia nutiko, kad karaliaus sargyba taip žemai puolė?“ — greičiausiai būtų nusistebėjęs jis. „Tai aš kaltas, — būčiau atsakęs, — atvėriau duris ir, kai pro jas ėmė brautis visokie padugnės, nieko nedariau.“

— Karalius mirė, — prabilo Džeimis. — Mano sesers sūnus, trylikos metų berniukas, nužudytas per savo vestuvių pokylį, savo menėje. Jūs visi penki ten buvote. Visi penki jį saugojote. Ir vis dėlto jis negyvas. — Jis palaukė, ką į jo žodžius atsakys susirinkę vyrai, bet nė vienas nepravėrė burnos. Tairelių vaikinukas pyksta, o Beilonui Svonui gėda, dingtelėjo Džeimiui. Kiti trys, jo nuomone, buvo visiškai abejingi. — Ar tai — mano brolio darbas? — tiesiai paklausė jis. — Ar mano sūnėną nunuodijo Tirionas?

Seras Beilonas neramiai pasimuistė krėsle. Seras Borosas sugniaužė kumštį. Seras Osmundas tingiai gūžtelėjo. Galų gale Merinas Trentas atsakė:

— Jis pripylė Džofrio taurę vyno. Matyt, tada ir įbėrė nuodų.

— Ar esi tikras, kad užnuodytas buvo būtent vynas?

— O kas daugiau? — skėstelėjo rankomis Borosas Blauntas. — Vyno likučius Kipšas išpylė ant grindų. Kam reikėjo pilti lauk vyną? Nebent jis įrodė jo kaltę.

— Jis žinojo, kad vynas užnuodytas, — pritarė seras Merinas.

Seras Beilonas Svonas suraukė kaktą.

— Kipšas ant pakylos buvo ne vienas. Toli gražu. Puota buvo įsibėgėjusi, žmonės stovėjo ir vaikštinėjo, keitėsi vietomis, išsmukdavo į išvietę, tarnai ateidavo ir išeidavo… Karalius su karaliene buvo ką tik prapjovę vestuvių pyragą, visų žvilgsniai buvo nukreipti į juodu ir tuos triskart prakeiktus balandžius. Į vyno taurę niekas nežiūrėjo.

— Kas dar buvo ant pakylos? — paklausė Džeimis.

Jam atsakė seras Merinas:

— Karališkoji šeima, nuotakos šeima, didysis meisteris Paiselis, aukštasis septonas…

— Štai jis ir nunuodijo, — klastingai šypsodamasis pakišo mintį seras Osmundas Ketlblekas. — Tas senis per daug jau šventas. Aš niekada jo nemėgau. — Ir nusijuokė.

— Ne, — rimtai atrėžė Gėlių riteris. — Nuodytoja yra Sansa Stark. Jūs visi pamirštate, kad iš tos taurės gėrė ir mano sesuo. Iš visų menėje susirinkusių svečių vienintelė Sansa Stark turėjo priežastį geisti ir Mardžerės, ir karaliaus mirties. Užnuodijusi jaunavedžių taurę, ji galėjo tikėtis atsikratyti jų abiejų. Be to, jei yra nekalta, kodėl paskui pabėgo?

Vaikinukas kalba protingai. Gali būti, kad Tirionas nekaltas. Tačiau neatrodė, jog kas nors būtų bent jau aptikęs tos merginos pėdsakus. Gal Džeimiui reikėjo užsiimti paieška pačiam? Pradžiai būtų gerai sužinoti, kaip ji paspruko iš pilies. Veiris apie tai gali turėti savų minčių. Niekas taip gerai nepažinojo Raudonosios pilies kaip, eunuchas.

Tačiau tai galėjo palaukti. Dabar Džeimis turėjo svarbesnių rūpesčių. „Sakai, esi karaliaus sargybos lordas vadas? — pasakė jo tėvas. — Tai eik ir vykdyk savo pareigas.“ Šie penki vyrai nebuvo jo pasirinkti broliai, jie buvo broliai, kuriuos jis dabar turėjo; atėjo laikas juos papurtyti.

— Kad ir kas tai padarė, — pasakė jiems Džeimis, — Džofris negyvas, ir dabar Geležinis sostas priklauso Tomenui. Noriu, kad soste jis sėdėtų, kol pražils ir kol jam iškris dantys. Ir ne nuo nuodų. — Džeimis atsisuko į serą Borosą Blauntą. Pastaraisiais metais šis vyras gerokai aptuko, tačiau iš prigimties buvo stambaus sudėjimo, tad jam tai nė kiek netrukdė. — Sere Borosai, atrodai kaip žmogus, mėgstantis pavalgyti. Nuo šiol ragausi viską, ką valgys ir gers Tomenas.

Seras Osmundas Ketlblekas garsiai nusijuokė, Gėlių riteris šyptelėjo, o seras Borosas išraudo kaip vėžys.

— Aš — ne ragautojas! Esu karaliaus sargybos riteris!

— Liūdna, bet turiu tau pritarti. — Sersėjai nereikėjo atimti iš šio vyro balto apsiausto. Tačiau dar labiau suklydo jųdviejų tėvas, grąžinęs jį serui Borosui. — Sesuo man pasakojo, kaip noriai atidavei mano sūnėną Tiriono samdytų kalavijuočių malonei. Tikiuosi, kad morkų ir žirnių taip labai neišsigąsi. Kai tavo prisiekę broliai praktikuosis kieme su kalavijais ir skydais, tu galėsi praktikuotis su šaukštu ir dubeniu. Tomenui patinka pyragėliai su obuoliais. Žiūrėk, kad samdyti kalavijuočiai nenugvelbtų jų ir nepaspruktų.

— Ir tu man tai sakai? Tu?

— Turėsi geriau mirti, nei leisti nunuodyti Tomeną.

— Kaip kad tu numirei gindamas Eirį, sere? — Seras Borosas pašoko nuo krėslo ir suspaudė kalavijo rankeną. — Aš… aš to nepakęsiu. Man rodos, kad maisto ragautoju turi būti tu. Kam dar luošys tinka?

Džeimis nusišypsojo.

— Sutinku. Nesu pasiruošęs saugoti karaliaus kaip ir tu. Tad išsitrauk kalaviją, kurio rankeną glostai, ir pažiūrėsime, kaip tavo dviem rankoms seksis prieš mano vieną. Po šios dvikovos vienas iš mudviejų bus miręs, o karaliaus sargyba — sustiprėjusi. — Jis atsistojo. — Arba, jei nori, gali grįžti prie savo pareigų.

— Cha! — Seras Borosas atkrenkštė, spjovė skreplius Džeimiui po kojomis ir, taip ir neištraukęs kalavijo iš makštų, išėjo.

Tas vyras bailys, bet geros širdies. Nors ir aptukęs, senstelėjęs ir tik vidutiniškas kovotojas, seras Borosas vis tiek galėjo sukapoti Džeimį į krauju pasruvusius gabalus. Tačiau Borosas to nežino, tad geriau tegul nesužino ir kiti. Jie bijojo manęs tokio, koks buvau; o tokio, koks esu, gaili.

Vėl atsisėdęs, Džeimis kreipėsi į Ketlbleką:

— Sere Osmundai… Aš tavęs nepažįstu. Ir man tai atrodo keista. Kaudavausi riterių turnyruose, bendrose kautynėse ir mūšiuose visose Septyniose Karalystėse. Pažįstu visus, net ir nevykusius riterius, laisvuosius raitininkus ir išsišokėlius įvairiausių gabumų ginklanešius, kurie drįsdavo suremti ietis su turnyrų dalyviais. Kaip gali būti, kad niekada negirdėjau apie tave, sere Osmundai?

— Šito pasakyti negaliu, milorde. — Seras Osmundas plačiai nusišypsojo, tarsi jiedu su Džeimiu būtų buvę seni ginklo draugai, dabar linksmai traukiantys vienas kitą per dantį. — Tačiau esu karys, o ne turnyrų riteris.

— Kur tarnavai, kai mano sesuo tave rado?

— Šen bei ten, milorde.

— Buvau Senmiestyje pietuose ir Vinterfele šiaurėje. Lanisporte vakaruose ir Karaliaus Uoste rytuose. Bet nesu buvęs nei šen, nei ten. — Neturėdamas pirštų, Džeimis nukreipė į kumpą sero Osmundo nosį rankos bigę. — Dar kartą klausiu. Kur tarnavai?

— Brastos Akmenyse. Paskui Ginčijamose žemėse. Ten nuolat vyksta susirėmimai. Jodinėjau su Narsiaisiais Vyrais. Kovėmės už Lysą ir šiek tiek už Tirošį.

Koveisi už bet ką, kas tau mokėjo pinigus.

— Kaip buvai pakeltas į riterius?

— Tai įvyko mūšio lauke.

— Kas tave įšventino?

— Seras Robertas… Stounas. Jis žuvęs, milorde.

— Na, žinoma…

Jis numanė, kad seras Robertas Stounas galėjo būti koks nors pavainikis iš Slėnio, pardavinėjęs savo kalaviją Ginčijamose žemėse. Kita vertus, gal jo apskritai nebuvo, o tą vardą seras Osmundas paskubomis sugalvojo, prisiminęs mirusį karalių ir pilies sienos akmenis. Ir ką Sersėja manė vilkdama jam baltą apsiaustą?

Tačiau Ketlblekas bent jau turėjo žinoti, kaip naudotis kalaviju ir skydu. Tarp samdomų kalavijuočių retai pasitaikydavo garbingas vyras, bet kautis jie mokėdavo, kitaip būtų žuvę.

— Gerai, sere, — tarė Džeimis, — gali eiti.

Vyro veide vėl nušvito šypsena. Jis išdidžiai išėjo.

— Sere Merinai, — Džeimis šyptelėjo paniurusiam riteriui rusvais plaukais ir su maišeliais po akimis. — Girdėjau šnekas, kad Džofris naudojosi tavimi, norėdamas nubausti Sansą Stark. — Jis viena ranka apsuko Baltąją knygą. — Štai, parodyk, kur mūsų priesaikoje parašyta, kad prisiekiame mušti moteris ir vaikus.

— Dariau tai, ką man liepė jo malonybė. Mes prisiekę paklusti karaliui.

— Nuo šiol tokio klusnumo atsisakysi. Mano sesuo yra karalienė regentė. Mano tėvas — karaliaus ranka. O aš — karaliaus sargybos lordas vadas. Klausyk mūsų. Ir nieko kito.

Sero Merino veido išraiška pasikeitė, buvo aiškiai matyti, kad jis spyriojasi.

— Liepi mums nepaklusti karaliui?

— Karaliui aštuoneri metai. Svarbiausia mūsų pareiga yra jį saugoti, taip pat ir nuo jo paties. Naudokis tuo bjauriu daiktu, kurį turi šalme. Jei Tomenas norės, kad pabalnotum jo žirgą, taip ir padaryk. Jei lieps žirgą užmušti, ateik pas mane.

— Gerai. Kaip pasakysi, milorde.

— Gali eiti. — Kai jis išėjo, Džeimis atsisuko į serą Beiloną Svoną. — Sere Beilonai, daug kartų mačiau tave besirungiantį turnyruose ir kovojau su tavimi ir prieš tave bendrose riterių kautynėse. Man sakė, kad Juodųjų Vandenų mūšyje daugybę kartų įrodei savo narsą. Karaliaus sargybai garbė, kad joje tarnauji.

— Tai man garbė tarnauti, milorde, — neprarasdamas budrumo atsakė seras Beilonas.

— Užduosiu tau tik vieną klausimą. Ištikimai mums tarnavai, tai tiesa… bet Veiris sako, kad tavo brolis jodinėjo su Renliu, paskui su Staniu, o tavo lordas tėvas nutarė apskritai nekelti savo vėliavų ir visą mūšį pratupėjo už Akmens Šalmo sienų.

— Mano tėvas — senas žmogus, milorde. Gerokai per keturiasdešimt. Laikai, kai jis šauniai kariavo, jau praeityje.

— O tavo brolis?

— Donelis mūšyje buvo sužeistas ir pasidavė serui Elvudui Hartui. Paskui buvo išpirktas iš nelaisvės ir prisiekė ištikimybę karaliui Džofriui, kaip ir kiti belaisviai.

— Taip, tiesa, — tarė Džeimis. — Ir vis dėlto… Renlis, Stanis, Džofris, Tomenas… kaip jam pavyko neprisiekti ištikimybės Beilonui Greidžojui ir Robui Starkui? Jis būtų galėjęs tapti pirmuoju riteriu karalystėje, prisiekusiu ištikimybę visiems šešiems karaliams.

Seras Beilonas pasijuto labai nesmagiai.

— Donelis suklydo, bet dabar jis — Tomeno žmogus. Duodu žodį.

— Nerimauju ne dėl Donelio Ištikimojo, o dėl tavęs. — Džeimis pasilenkė į priekį. — Ką darysi, jei narsusis seras Donelis atiduos kalaviją kuriam nors kitam uzurpatoriui ir vieną gražią dieną įsiverš į sosto menę? O tu stovėsi ten apsivilkęs baltais drabužiais tarp karaliaus ir savo tikro brolio. Ką tada darysi?

— Na… Milorde, taip niekada nenutiks.

— Taip jau nutiko man, — atsakė Džeimis.

Svonas baltos tunikos rankove nusibraukė nuo kaktos prakaitą.

— Nežinai, ką atsakyti?

— Milorde… — Seras Beilonas ištiesino pečius. — Prisiekiu savo kalaviju, savo garbe ir savo tėvo vardu… nepasielgsiu taip, kaip pasielgei tu.

Džeimis nusijuokė.

— Gerai. Grįžk prie savo pareigų. Ir pasakyk serui Doneliui, kad ant savo skydo pridėtų vėtrungę.

Tada jis liko vienas su Gėlių riteriu.

Lieknas kaip kalavijas, lankstus ir mitrus, seras Loras Tairelis vilkėjo baltą kaip sniegas tuniką, mūvėjo baltas vilnones kelnes, buvo prisijuosęs aukso spalvos diržą ir prisisegęs auksinę rožę, atstojančią puikaus šilkinio apsiausto sąsagą. Jo plaukai buvo vešlūs, rusvi, akys taip pat rudos ir įžūliai spindinčios. Jis mano, kad tai turnyras ir kad ką tik buvo paskelbta dvikova ietimis, kurioje jis turi dalyvauti.

— Vos septyniolikos, o jau karaliaus sargybos riteris, — tarė Džeimis. — Turėtum didžiuotis. Princui Eimonui Drakono riteriui taip pat buvo septyniolika, kai jį pašaukė į karaliaus sargybą. Ar tai žinojai?

— Taip, milorde.

— O ar žinai, kad aš buvau pašauktas penkiolikos?

— Ir tai žinau, milorde. — Jis nusišypsojo.

Džeimiui ta šypsena nepatiko.

— Buvau geresnis už tave, sere Lorai. Stambesnis, stipresnis ir vikresnis.

— O dabar esi vyresnis, — tarė vaikinukas. — Milorde.

Džeimis nesusilaikęs nusijuokė. Kaip paika. Jei dabar Tirionas mane girdėtų, negailestingai iš manęs pasityčiotų, kad varžausi su šiuo geltonsnapiu.

— Vyresnis ir išmintingesnis, sere. Turėtum iš manęs mokytis.

— Kaip ir tu kadaise mokeisi iš sero Boroso ir sero Merino?

Ši strėlė įsmigo pernelyg skaudžiai.

— Aš mokiausi iš Baltojo Buliaus ir Baristano Narsiojo, — atšovė jis. — Mokiausi iš sero Arturo Deino, Ryto Kalavijo, kuris būtų galėjęs nužudyti jus visus penkis perėmęs kalaviją į kairę ranką, o dešine prilaikydamas savo kotą ir šlapindamasis. Mokiausi iš princo Levaino iš Dorno, iš sero Osvelio Vento ir iš sero Džonotoro Dario, kurie visi trys buvo puikūs vyrai.

— Bet dabar jie visi mirę.

Jis — kaip aš, staiga suprato Džeimis. Kalbuosi su savimi, su tokiu, koks buvau, — per daug savimi pasitikinčiu pasipūtėliu ir tuštybės kupinu tauruoliu. Taip jau būna, kai esi pernelyg geras ir pernelyg jaunas.

Kaip ir dvikovoje kalavijais, kartais geriausia kirsti kitaip.

— Girdėjau kalbant, kad puikiai koveisi mūšyje… beveik taip pat gerai, kaip šalia kovojusi lordo Renlio šmėkla. Prisiekęs brolis nuo lordo vado nieko neslepia. Pasakyk man, sere, kas buvo užsivilkęs Renlio šarvus?

Kelias akimirkas atrodė, kad Loras Tairelis šios paslapties neišduos, bet paskui prisiminė įžadus.

— Mano brolis, — niūriai tarė jis. — Renlis buvo aukštesnis už mane ir jo krūtinė buvo platesnė. Man jo šarvai buvo per dideli, bet puikiai tiko Garlanui.

— Ar šį maskaradą sugalvojai tu, ar jis?

— Taip pasielgti pasiūlė lordas Mažasis Pirštas. Jis pasakė, girdi, tai išgąsdins neišmanėlius Stanio karius.

— Ir neapsiriko. — Tai išgąsdino net kai kuriuos riterius ir neįtakingus lordus. — Ką gi, parūpinai peno dainių eilėms. Manau, į šį nuopelną taip pat negalima numoti ranka. Kur dėjai Renlio palaikus?

— Palaidojau jį savomis rankomis toje vietoje, kurią jis man kartą parodė, kai dar tarnavau ginklanešiu Vėtrų Gūžtoje. Niekas jo ten neras ir nedrums jam ramybės. — Jis maištingai pažvelgė į Džeimį. — Prisiekiu, ginsiu karalių Tomeną iš visų jėgų. Jei reikės, dėl jo ir gyvybę paaukosiu. Bet niekada nei žodžiu, nei veiksmu neišduosiu Renlio. Jis buvo toks, koks ir turi būti karalius. Geriausias iš visų.

Galbūt geriausiai apsirengęs, dingtelėjo Džeimiui, bet šį kartą jis prikando liežuvį. Kai tik prabilo apie Renlį, sero Loro pasipūtimas išgaravo. Jis ėmė atsakinėti nuoširdžiai. Jis išdidus, beatodairiškas ir padūkęs, bet neveidmainiauja. Bent jau kol kas.

— Jei jau taip sakai… Dar vienas dalykas, o tada galėsi grįžti prie savo pareigų.

— Klausau, milorde.

— Bokšto celėje tebelaikau uždaręs Brienę iš Tarto.

Vaikinas kietai sučiaupė lūpas.

— Jai labiau tiktų celė kalėjimo požemyje.

— Ar tu tikras, kad ji to nusipelnė?

— Ji nusipelnė mirties. Sakiau Renliui, kad moteriai vaivorykštės sargyboje ne vieta. Bendras riterių kautynes ji laimėjo apgaule.

— Rodos, prisimenu kitą riterį, garsėjusį apgaulėmis. Kartą ant rujojančios kumelės išjojo kautis su priešu, raitu ant nirtaus eržilo. O kokią gudrybę sugalvojo Brienė?

Seras Loras nuraudo.

— Ji puolė… na, nesvarbu. Brienė laimėjo, pripažįstu. Jo malonybė apvilko jai vaivorykštinį apsiaustą. O ji jį nužudė. Arba nieko nedarė ir leido žūti.

— Tai didelis skirtumas. — Tai skirtumas tarp mano nusikaltimo ir gėdingo Boroso Blaunto aplaidumo.

— Brienė buvo prisiekusi jį saugoti. Tokią pačią priesaiką davė ir Emonas Kajus, ir seras Robaras Roisas, ir seras Parmenas Kreinas. Kaip kuris nors galėjo pakelti prieš karalių ranką, jai būnant palapinėje, o visiems kitiems — lauke, bet visiškai netoliese? Nebent jie buvo sąmokslo dalyviai.

— Per vestuvių puotą buvote penkiese, — priminė Džeimis. — Kaip Džofris galėjo mirti? Nebent patys dalyvavote sąmoksle.

Seras Loras ištiesino pečius, įsitempė.

— Mes nieko negalėjome padaryti.

— Ta moteris sako tą patį. Ji gedi Renlio, kaip ir tu. Patikėk, aš niekada negedėjau Eirio. Brienė negraži ir užsispyrusi kaip ožka. Bet meluoti jai trūksta protelio, be to, ji beprotiškai ištikima. Ji prisiekė atgabenti mane į Karaliaus Uostą ir štai aš čia. O ranka, kurią praradau… na, dėl to aš pats kaltas tiek pat, kiek ir ji. Prisiminęs, kaip ji mane gynė, neabejoju, jog būtų kovusis už Renlį, jei tik būtų buvę su kuo kautis. Bet kovoti su šešėliu? — Džeimis papurtė galvą. — Išsitrauk kalaviją, sere Lorai. Ir parodyk man, kaip tu kovotum su šešėliu. Norėčiau pamatyti.

Seras Loras nė nemėgino stotis.

— Ji pabėgo, — tarė jis. — Jiedvi su Ketlina Stark paliko jį kraujo klane ir pabėgo. Kam būtų sprukusios, jei tai nebuvo jųdviejų darbas? — Vaikinas įbedė žvilgsnį į stalą. — Renlis pavedė man vadovauti kariuomenės avangardui. Kitaip aš pats būčiau padėjęs jam užsisegti šarvus. Šią užduotį jis dažnai man patikėdavo. Mudu… tą vakarą mudu kartu meldėmės. Palikau jį su Briene. Seras Parmenas ir seras Emonas ėjo sargybą prie palapinės, ten buvo ir seras Robaras Roisas. Seras Emonas prisiekė, kad Brienė… nors…

— Ką nori pasakyti? — pajutęs vaikino abejonę sukluso Džeimis.

— Kaklo šarvai buvo prakirsti. Vienu kirčiu kalavijo ašmenys tolygiai perskrodė plieninius kaklo šarvus. Renlio šarvai buvo puikūs, iš geriausio plieno. Kaip ji galėjo juos perkirsti? Paskui pats mėginau, bet tai neįmanoma. Kaip moteris, ji baisiai stipri, tačiau net Kalnui būtų reikėję sunkaus kirvio. Be to, kam apvilkti jį šarvais, o tik tada perrėžti gerklę? — Jis sutrikęs žvilgtelėjo į Džeimį. — Kita vertus, jei ne ji… kaip galėjo būti, jog kažkoks šešėlis?..

— Paklausk jos. — Džeimis nusprendė. — Nueik į Brienės celę. Užduok jai klausimus ir išklausyk atsakymų. Jei vis dar būsi tikras, kad ji nužudė lordą Renlį, pasirūpinsiu, kad už tai atsakytų. Nuspręsi pats. Apkaltink ją arba paleisk. Tik prašau teisti sąžiningai ir garbingai, kaip dera riteriui.

Seras Loras atsistojo.

— Pažadu. Teisiu garbingai.

— Tada baigėme.

Jaunuolis pasuko prie durų. Bet netrukus vėl atsigręžė.

— Renlis manė, kad ji juokinga. Moteris su vyro šarvais, apsimetanti riteriu.

— Jei kada nors būtų pamatęs ją, vilkinčią rožinio atlaso suknia su nėriniais, nebūtų taip manęs.

— Kartą jo paklausiau, kodėl leidžia būti Brienei šalia, jei mano, kad ji juokinga? Jis man paaiškino, jog visi kiti jo riteriai ko nors iš jo norėjo, — pilių, malonių arba turtų, — o Brienė tetroško už jį numirti. Kai pamačiau jį plūstantį krauju, ją sprunkančią, o kitus tris visiškai sveikus… Jei ji nekalta, tada Robaras ir Emonas… — Seras Loras pritrūko žodžių.

Džeimis nė akimirkos apie tai nesusimąstė.

— Aš būčiau pasielgęs taip pat, sere. — Pameluoti nebuvo sunku, o seras Loras, už tai, rodos, buvo dėkingas.

Kai jis išėjo, Baltojoje menėje lordas vadas susimąstęs liko vienas. Gėlių riteris taip sielvartavo dėl Renlio žūties, kad visai pamišo ir kalaviju nužudė du prisiekusius brolius, o Džeimiui net nešovė į galvą tą patį padaryti tiems penkiems vyrams, apvylusiems Džofrį. Jis buvo mano sūnus, mano slaptas sūnus… Kas aš per žmogus, jei nepakeliu man likusios rankos ir nekeršiju už savo kūną ir sėklą? Jam reikėjo nužudyti bent jau serą Borosą ir taip jo atsikratyti.

Džeimis pažvelgė į savo rankos bigę ir susiraukė. Reikia pasirūpinti ta ranka. Velionis seras Džeislinas Baivoteris turėjo geležinę ranką, o jis galėtų turėti auksinę. Sersėjai tikriausiai tai patiktų. Auksinė ranka jos auksaspalviams plaukams glostyti ir laikyti ją tvirtai prispaudus.

Tačiau ranka galėjo palaukti. Dabar buvo svarbesnių reikalų. Reikėjo atiduoti skolas.

Sansa

Į priekinį denį vedančios kopėčios buvo stačios ir pilnos rakščių, tad Sansa pasirėmė į ištiestą Lotoro Bruno ranką. Seras Lotoras, truputį pamąsčiusi prisiminė ji; šis vyras buvo įšventintas į riterius už narsą Juodųjų Vandenų mūšyje. Ir vis dėlto joks tikras riteris nebūtų mūvėjęs tokių išteptų, dėmėtų, rudų kelnių, avėjęs tokių nutrintų batų ir vilkėjęs sutrūkinėjusios, lietaus nudrengtos odinukės. Stambus, apvalaus veido vyras kadaise sulaužyta nosimi ir susivėlusių žilų plaukų kaltūnu, Brunas kalbėdavo retai. Bet jis stipresnis, nei atrodo. Taip Sansa pagalvojo pamačiusi, kaip lengvai Brunas ją pakėlė, — tarsi ji būtų buvusi plunksnelė.

Už Juodojo Karaliaus Iečių žiedo plytėjo plikas ir akmenuotas krantas, — vėjų nugairintas, be medžių, nesvetingas. Ir vis tiek gera buvo jį matyti. Labai ilgai jie smarkiai plušo, kol vėl ėmė plaukti reikiamu kursu. Paskutinė audra nubloškė juos labai toli ir žemės apskritai nebuvo matyti, o didžiulės bangos taip talžė galeros šonus, jog Sansa neabejojo, kad jie nuskęs. Ji girdėjo senąjį Osvelį sakant, kad du vyrai buvo nuplauti nuo denio ir iškrito per bortą, o trečias tėškėsi nuo stiebo ir nusisuko sprandą.

Ji pati beveik nedrįso kelti kojos į denį. Ankšta jos kajutė buvo drėgna ir šalta, bet didžiąją kelionės dalį Sansa vis tiek sirgo… baime, karščiavimu, jūros liga. Viską, ką suvalgydavo, išvemdavo ir sunkiai užmigdavo. Užsimerkus prieš akis iškildavo Džofris, draskantis savo apykaklę, nagais raižantis kaklo odą, mirštantis su pyrago trupiniais ant lūpų ir vyno dėmėmis ant liemenės. O įtemptais lynais grojantis vėjas priminė jai tą siaubingą cypimą, kai Džofris iš paskutiniųjų mėgino įkvėpti. Kartais Sansa sapnuodavo ir Tirioną.

— Jis nieko nepadarė, — kartą ji pasakė Mažajam Pirštui, kai šis atėjo į kajutę pasižiūrėti, ar ji jaučiasi geriau.

— Tiesa, Džofrio jis nenužudė, bet neūžaugos rankos toli gražu nėra švarios. Ar žinojai, kad prieš tave jis turėjo žmoną?

— Jis man sakė.

— O ar pasakojo, kad, kai ta žmona jam nusibodo, padovanojo ją savo tėvo sargybiniams? Ilgainiui Tirionas taip pat galėjo pasielgti ir su tavimi. Dėl Kipšo ašarų geriau neliek, miledi.

Vėjas sūriais pirštais braukė jai per plaukus ir Sansa suvirpėjo. Net taip arti kranto laivui supantis jos skrandis buvo neramus. Jai labai reikėjo išsimaudyti ir persirengti. Tikriausiai atrodau mirtinai nuvargusi ir dvokiu vėmalais.

Lordas Petiras priėjo prie jos kaip visuomet puikiai nusiteikęs.

— Labas rytas. Druskos prisotintas oras tikrai gaivus, ar ne? Jis man visuomet sužadina apetitą. — Jis užjaučiamai uždėjo ranką Sansai ant pečių. — Kaip jautiesi? Atrodai tokia išblyškusi…

— Mano skrandis streikuoja. Tai jūros liga.

— Gurkšnelis vyno tau padėtų. Kai tik išlipsime į krantą, pasirūpinsime, kad gautum taurę vyno. — Petiras mostelėjo į seną titnago bokštą, dunksantį šviesiai pilko dangaus fone, o į uolas, ant kurių jis stovėjo, dužo didžiulės bangos. — Audringa, tiesa? Bijau, kad prisišvartuoti niekur nepavyks. Krantą pasieksime valtimi.

— Čia? — Sansa nenorėjo lipti į krantą čia. Ji buvo girdėjusi, kad Pirštai — niūri vieta, o nedidelis bokštas atrodė nuošalus ir visų užmirštas. — Ar negalėčiau likti laive, kol pasieksime Baltąjį Uostą?

— Iš čia „Karalius“ plauks į rytus, į Bravosą. Be mūsų.

— Bet, milorde, tu sakei… sakei, kad plaukiame namo.

— Čia ir yra namai, kad ir kokie kuklūs. Mano protėvių namai. Bijau, kad šie namai neturi pavadinimo. Tikriausiai sutiksi, kad įtakingo lordo rezidencijai reikia pavadinimo? Vinterfelas, Lizdas, Riveranas — tai pilys. Dabar aš Harenholo lordas, ir tai skamba išdidžiai, o kas buvau anksčiau? Avių spirų lordas ir Nuobodulio tvirtovės šeimininkas? Kažko man trūko. — Petiras nekaltai pažvelgė į Sansą pilkai žalsvomis akimis. — Atrodai priblokšta. Negi manei, kad keliaujame į Vinterfelą, mieloji? Vinterfelas užimtas, sudegintas ir apiplėštas. Visi, kuriuos pažinojai ir mylėjai, mirę. O tie šiauriečiai, kurie atsilaikė prieš geležinius, kariauja tarpusavyje. Net Siena puolama. Vinterfelas buvo tavo vaikystės namai, Sansa, bet tu jau ne vaikas. Esi suaugusi moteris ir tau reikia savų namų.

— Bet ne čia, — nusiminusi tarė Sansa. — Čia viskas atrodo taip…

— …menka, atšiauru ir nyku? Tikrai taip ir dar blogiau. Pirštai — nuostabi vieta, jei esi akmuo. Tačiau nesibaimink, neliksime čia ilgiau nei dvi savaites. Tikiuosi, kad tavo teta jau joja mūsų pasitikti. — Jis nusišypsojo. — Mudu su ledi Lisa susituoksime.

— Susituoksite? — priblokšta paklausė Sansa. — Tu su mano teta?

— Harenholo lordas ir Lizdo ledi.

Sakei, kad mylėjai mano motiną. Bet ledi Ketlina, žinoma, buvo mirusi, tad net jei slapta mylėjo Petirą ir atidavė jam savo nekaltybę, dabar tai nebuvo svarbu.

— Tu tokia tyli, miledi… — tarė Petiras. — Neabejojau, kad palinkėsi man laimės. Retai nutinka, kad vaikinas, gimęs akmenų ir avių spirų įpėdiniu, vestų Hosterio Tulio dukterį ir Jono Arino našlę.

— Aš… melsiuosi, kad ilgai drauge gyventumėte, susilauktumėte daug vaikų ir būtumėte labai laimingi.

Motinos sesers Sansa nebuvo mačiusi jau daugybę metų. Žinoma, ji man bus maloni dėl mano motinos. Ji — mano kraujo. O Arino Slėnis gražus, visose dainose taip sakoma. Gal ir nebus taip siaubinga laikinai čia apsistoti.

Lotoras ir senasis Osvelis irkline valtimi nuplukdė juodu prie kranto. Sansa susigūžė valties priekyje po apsiaustu, pasikėlusi gobtuvą nuo vėjo ir svarstydama, kas jos laukia. Iš bokšto jų pasitikti išėjo tarnai; liesa sena moteris ir kita, putli ir vidutinio amžiaus, du nukaršę žilaplaukiai vyrai ir dvejų ar trejų metų mergaitė su miežiu ant akies. Pažinę lordą Petirą jie atsiklaupė ant uolų.

— Mano šeimyna, — tarė jis. — Vaiko nepažįstu. Matyt, dar viena Kelos mergaitė. Ji pagimdo po vaiką kas keleri metai.

Du seni vyrai iki šlaunų įsibrido į vandenį iškelti iš valties Sansos, kad ji nesušlaptų sijonų. Osvelis ir Lotoras taškydami vandenį patys nubrido į krantą, jų pavyzdžiu pasekė ir Mažasis Pirštas. Senai moteriai jis pabučiavo į skruostą, o jaunesniajai plačiai nusišypsojo.

— Kas šitos mergaitės tėvas, Kela?

Rubuilė nusijuokė.

— Negaliu tiksliai pasakyti, milorde. Aš ne iš tų, kuri atsako prašantiems.

— Neabejoju, kad visi vyrukai aplinkui už tai dėkingi.

— Malonu, kad grįžai, milorde, — tarė vienas iš senių. Jis atrodė taip, tarsi būtų sulaukęs bent aštuoniasdešimties, tačiau vilkėjo kniedžių prisegiotą jūrininko švarką, juosėjo ilgąjį kalaviją prie šono. — Kiek laiko praleisite rezidencijoje?

— Kuo trumpiau, Brajanai, nebijok. Kaip manai, ar dabar bokšte įmanoma gyventi?

— Jei būtume žinoję, kad atvyksti, būtume ant grindų pakloję šviežių nendrių, milorde, — pasakė senė. — Židinyje kūrenasi mėšlas.

— Niekas taip neprimena namų, kaip degančio mėšlo kvapas. — Petiras atsisuko į Sansą. — Grisela buvo mano žindyvė, bet dabar rūpinasi pilimi. Umfredas — mano pilies valdytojas, o Brajanas… Ar, kai paskutinį kartą čia buvau, nepakėliau tavęs į sargybos kapitonus?

— Pakėlei, milorde. Taip pat sakei, kad atgabensi daugiau vyrų, bet taip jų ir neatvežei. Sargybą einu tik aš ir mano šunys.

— Ir neabejoju, kad puikiai susitvarkote. Aiškiai matau, jog niekas nenušvilpė nei mano akmenų, nei avių spirų. — Petiras mostelėjo į rubuilę moterį. — Didžiulėmis mano bandomis rūpinasi Kela. Kiek dabar turiu avių, Kela?

Jai teko truputį pasukti galvą.

— Tris ir dvidešimt, milorde. Buvo devynios ir dvidešimt, bet vieną sudraskė Brajano šunys, o dar kelias papjovėme ir susūdėme jų mėsą.

— Ak, šalta sūdyta aviena. Rodos, tikrai grįžau namo. Kai pusryčiams pavalgysiu kirų kiaušinių ir jūros dumblių sriubos, tikrai tuo patikėsiu.

— Jei tik nori, milorde, — pasakė senoji Grisela.

Lordas Petiras suraukė antakius.

— Eime, pažiūrėsime, ar mano menė tokia niūri, kokią ją prisimenu.

Jis nusivedė juos pakrante per slidžius nuo pūvančių dumblių akmenis. Titnago bokšto papėdėje ganėsi kelios avys rupšnodamos skurdžią žolę, augančią tarp avių aptvaro ir arklidės nendrėmis dengtu stogu. Sansa turėjo eiti labai atsargiai; mat visur buvo pilna avių spirų.

Viduje bokštas atrodė dar mažesnis. Atviri akmeniniai laiptai vingiavo aplink vidinę sieną nuo požemio iki stogo. Kiekviename aukšte buvo vos po vieną kambarį. Tarnai gyveno ir miegojo virtuvėje, pirmame aukšte kartu su didžiuliu rudmargiu mastifu ir keliais aviganiais šunimis. Virš virtuvės buvo kukli menė, o dar aukščiau — miegamasis. Langų nebuvo, tik šaudymo angos, vienodu atstumu viena nuo kitos iškirstos palei vingiuojančius laiptus išorinėje sienoje. Virš židinio kabojo sulūžęs ilgasis kalavijas ir aptrupėjęs ąžuolinis skydas suskilusiais ir byrančiais dažais.

Ant skydo nupiešto ženklo Sansa nepažino; tai buvo pilka akmeninė galva nuožmiomis akimis šviesiai žaliame fone.

— Mano senelio skydas, — pamatęs, kad ji žiūri į ginklus, paaiškino Petiras. — Jo tėvas gimė Bravose ir atvyko į Slėnį kaip samdomas kalavijuotis tarnauti lordui Korbrėjui, tad, kai mano senelis buvo pakeltas į riterius, savo ženklu jis pasirinko Titano galvą.

— Ji labai nuožmi, — tarė Sansa.

— Net pernelyg nuožmi tokiam draugiškam žmogui kaip aš, — pripažino Petiras. — Man labiau patinka strazdas.

Osvelis dar du kartus nuplaukė prie Juodojo Karaliaus Iečių atgabenti maisto ir mantos. Tarp jo atplukdytų daiktų buvo ir kelios statinaitės vyno. Kaip ir žadėjo, vieną taurę Petiras pripylė Sansai.

— Imk, miledi, tikiuosi, kad vynas nuramins tavo skrandį.

Vos atsistojusi ant tvirtos žemės Sansa pasijuto geriau, bet klusniai abiem rankomis paėmė taurę, pakelė ir gurkšnelį išgėrė. Vynas buvo puikus; jai dingtelėjo, jog tai — Arboro vynas. Jo skonis priminė ąžuolą, vaisius ir karštas vasaros naktis, o kvapai skleidėsi burnoje nelyginant saulei žiedus atveriančios gėlės. Ji tik meldėsi, kad nepasidarytų bloga. Lordas Petiras buvo toks malonus, kad Sansa nenorėjo jo apvemti ir visko sugadinti.

Lordas Petiras atidžiai žvelgė į ją per savo taurės kraštą, o jo žalsvai pilkose akyse atsispindėjo… linksmumas? Ar kas nors kita? Sansa negalėjo tiksliai pasakyti.

— Grisela, — pašaukė jis senę, — atnešk valgio. Tik ne per sunkaus, miledi skrandis jautrus. Galbūt geriausiai tiktų vaisiai. Iš „Karaliaus“ Osvelis parplukdė apelsinų ir granatų.

— Taip, milorde.

— Ar galėčiau ir išsimaudyti karšo vandens kubile? — paprašė Sansa.

— Liepsiu Kelai ištraukti iš šulinio vandens, miledi.

Sansa išgėrė dar gurkšnelį vyno ir ėmė sukti galvą, kaip užmegzti mandagų pokalbį, bet lordas Petiras nuo to vargo ją išvadavo. Kai Grisela ir kiti tarnai nuėjo, jis tarė:

— Lisa atvyks ne viena. Prieš jai atvykstant turime susitarti, kas esi.

— Kas esu? Kaip suprasti?..

— Veiris visur turi šnipų. Jei Slėnyje pasirodys Sansa Stark, eunuchas tai sužinos dar nepasikeitus mėnuliui, o tai sukeltų nepageidaujamų… sunkumų. Šiuo metu būti Starku pavojinga. Tad pasakysime Lisos palydai, kad esi nekilminga mano duktė.

— Nekilminga? — pasibjaurėjusi pakartojo Sansa. — Tai yra pavainikė?

— Na, kažin, ar galėtum būti mano santuokinė duktė. Niekada neturėjau žmonos, ir visi tai žino. Kokiu vardu norėtum būti vadinama?

— Na… galėčiau vadintis kaip mano motina…

— Ketlina? Per daug jau akivaizdu… Bet galėtum vadintis kaip mano motina, taip būtų geriausia. Eleina. Ar šis vardas tau patinka?

— Eleina — gražus vardas. — Sansa vylėsi, kad prisimins. — Bet ar negalėčiau būti santuokinė kurio nors iš tau tarnaujančių riterių duktė? Galbūt narsiai kovojusio, žuvusio mūšyje ir…

— Aš neturiu man tarnaujančių narsių riterių, Eleina. Toks pasakojimas sukels nepageidaujamų klausimų, kaip kad lavonas pritrauktų varnų. Tačiau kapstytis nesantuokinių vyro vaikų praeityje yra labai nemandagu. — Jis kilstelėjo galvą. — Taigi, kas tu?

— Eleina… Stoun. Ar tokia pavardė tiktų? — Lordui Petirui linktelėjus, ji pridūrė: — Bet kas bus mano motina?

— Gal Kela?

— Prašau, ne, — įsižeidusi tarė Sansa.

— Pajuokavau. Tavo motina buvo garbinga mergina iš Bravoso, pirklio duktė. Mudu susipažinome Kirų mieste, kai vadovavau uostui. Ji mirė tave gimdydama ir atidavė globoti tikėjimo seserims. Turiu kelias religines knygas, galėsi jas pavartyti. Išmok kelias citatas. Niekas taip neužčiaupia burnų norintiems užduoti nepageidaujamų klausimų, kaip pamaldus mekenimas. Šiaip ar taip, po pirmojo kraujavimo nusprendei, kad nenori būti septonė, ir parašei man laišką. Tuomet pirmą kartą apie tave išgirdau. — Jis pasičiupinėjo barzdą. — Kaip manai, ar visa tai prisiminsi?

— Tikiuosi. Tai bus lyg ir žaidimas, ar ne?

— Mėgsti žaisti, Eleina?

Priprasti prie naujo vardo jai reikėjo truputį laiko.

— Žaisti? Manau… manau, tai priklauso nuo…

Petirui nespėjus nieko pasakyti, į menę grįžo Grisela, nešina dideliu pusdubeniu. Ir padėjo indą tarp jųdviejų. Jame buvo obuolių ir kriaušių, taip pat granatų, nekaip atrodančių vynuogių ir didelis rausvas apelsinas. Senė atnešė ir riekę duonos bei molinę puodynėlę sviesto. Petiras durklu perpjovė granatą ir vieną jo pusę pasiūlė Sansai.

— Turi pamėginti ko nors pavalgyti, miledi.

— Dėkoju, milorde.

Granato sėklos buvo tokios bjaurios; Sansa paėmė kriaušę ir gražiai atsikando mažą kąsnelį. Vaisius buvo labai prinokęs. Jai per smakrą tekėjo sultys.

Geležtės smaigaliu lordas Petiras išlupo vieną sėklą.

— Žinau, tau tikriausiai labai trūksta tėvo. Lordas Edardas buvo narsus vyras, sąžiningas ir ištikimas, bet… prastas žaidėjas. — Jis pakėlė prie burnos ant durklo galo padėtą sėklą. — Karaliaus Uoste yra dvi žmonių rūšys. Žaidėjai ir figūros.

— Ir aš buvau figūra? — Sansa baiminosi išgirsti atsakymą.

— Taip, bet dėl to nesijaudink. Tu dar labai jaunutė. Iš pradžių kiekvienas vaikinas ir kiekviena mergina yra figūra. Net ir kai kurie, laikantys save žaidėjais. — Jis suvalgė dar vieną sėklą. — Pavyzdžiui, kad ir Sersėja. Ji laiko save gudria, bet iš tiesų jos veiksmai lengvai nuspėjami. Jos galia kyla iš jos grožio, aukštos kilmės ir turtų. Tik pirmoji savybė tikrai priklauso jai pačiai, tačiau netrukus ji jos neteks. Tada man jos bus gaila. Sersėja trokšta valdžios, o kai ją gauna, neturi nuovokos, kaip ja naudotis. Kiekvienas ko nors nori, Eleina. Ir kai žinai, ko žmogus nori, supranti, kas jis toks ir kaip jį stumdyti.

— Kaip tu pastūmėjai serą Dontosą nunuodyti Džofrį?

Sansa nusprendė, jog tai turėjo padaryti Dontosas.

Mažasis Pirštas nusijuokė.

— Seras Raudonasis Dontosas buvo vaikštantis odmaišis vyno. Jam niekada nebūtų buvę galima patikėti tokios svarbios užduoties. Jis būtų viską sugadinęs arba mane išdavęs. Ne, Dontosui buvo patikėta tik išvesti tave iš pilies… ir pasirūpinti, kad dėvėtum sidabrinį plaukų tinklelį.

Juodieji ametistai…

— Bet… jei ne Dontosas, tuomet — kas? Ar turi ir kitų… figūrų?

— Galėtum apversti Karaliaus Uostą aukštyn kojomis ir nerastum nė vieno vyro su prie širdies išsiuvinėtu strazdu, bet tai nereiškia, kad neturiu draugų. — Petiras nuėjo prie laiptų. — Osveli, ateik čia ir leisk ledi Sansai gerai į tave įsižiūrėti.

Po kelių akimirkų senis atėjo plačiai šypsodamasis ir lankstydamasis.

Sansa suglumusi jį nužvelgė.

— Ką turėčiau pamatyti?

— Pažįsti jį? — paklausė Petiras.

— Ne.

— Įsižiūrėk atidžiau.

Sansa atidžiai nužvelgė raukšlėtą, vėjo nugairintą senio veidą, kumpą nosį, žilus plaukus ir stambias liesas plaštakas. Jo bruožai vis dėlto buvo pažįstami, bet Sansa vis tiek papurtė galvą.

— Ne. Esu tikra, kad prieš lipdama į laivą niekada nebuvau mačiusi Osvelio.

Osvelis plačiai nusišypsojo parodydamas kreivus dantis.

— Ne, bet miledi tikriausiai buvo sutikusi tris mano sūnus.

Tie „trys sūnūs“ ir šypsena pagaliau užvedė ją ant kelio.

— Ketlblekas! — Sansa iš nuostabos išpūtė akis. — Tu — Ketlblekas!

— Taip, miledi, tavo paslaugoms.

— Ji nesitveria džiaugsmu. — Lordas Petiras mostelėjo jam eiti ir toliau valgė granatą, o Osvelis nušlepsėjo laiptais žemyn. — Pasakyk man, Eleina, kas pavojingiau: kai priešas mosuoja tau panosėje durklu ar kai durklas slapta įremtas tau į nugarą ir nematai, kieno ranka jį laiko?

— Slapta įremtas durklas.

— Protinga mergaitė. — Petiras nusišypsojo, o siauros jo lūpos nuo granatų sulčių atrodė ryškiai raudonos. — Kai Kipšas išvaikė jos sargybinius, karalienė liepė serui Lanseliui parūpinti jai samdomų kalavijuočių. Lanselis jai rado Ketlblekus, o tai labai patiko tavo mažajam lordui vyrui, mat tiems vyrukams jis per Broną mokėjo atlygį. — Jis nusijuokė. — Bet tai aš, sužinojęs, kad Bronas ieško kalavijuočių, liepiau Osveliui nuplukdyti savo sūnus į Karaliaus Uostą. Trys slapti durklai, Eleina, ir tobulai nutaikyti.

— Vadinasi, į Džofrio taurę nuodų įpylė vienas iš Ketlblekų?

Sansa prisiminė, kad seras Osmundas visą vakarą buvo šalia karaliaus.

— Ar aš taip sakiau? — Lordas Petiras durklu perpjovė rausvą apelsiną ir vieną jo pusę pasiūlė Sansai. — Tie vyrai per daug sukti, kad galėtų būti tokio sąmokslo dalyviai, o ypač nepatikimas Osmundas, įstojęs į karaliaus sargybą. Mano nuomone, baltas apsiaustas labai pakeičia žmogų. Net tokį vyrą kaip jis. — Lordas Petiras atlošė galvą, paspaudė rausvą apelsiną ir jo sultys ėmė tekėti jam į burną. — Mėgstu sultis, bet man nepatinka limpantys pirštai, — pasiskundė jis, valydamasis rankas. — Švarios rankos, Sansa. Kad ir ką darytum, pasirūpink, kad tavo rankos būtų švarios.

Sansa šaukštu pasėmė truputį sulčių iš savosios apelsino pusės.

— Bet jei tai padarė ne Ketlblekai ir ne Dontosas… Tavęs net nebuvo mieste, o Tirionas irgi negalėjo…

— Nori dar paspėlioti, mieloji?

Ji papurtė galvą.

— Ne…

Petiras šyptelėjo.

— Galiu lažintis, kad tą vakarą kažkas pasakė, kad tavo plaukų tinklelis nusislinkęs, ir jį pataisė.

Sansa delnu užsidengė burną.

— Juk nenori pasakyti, kad… Ji norėjo pasiimti mane drauge į Haigardeną ir ištekinti už savo vaikaičio…

— Švelnaus, pamaldaus, geraširdžio Vilo Tairelio. Būk dėkinga likimui, kad viskas susiklostė kitaip, nes su Vilu būtum numirus iš nuobodulio. Tačiau senė — ne nuoboda, turiu tai pripažinti. Ji baisi sena ragana ir ne tokia silpna, kaip apsimeta. Kai atvykau į Haigardeną derėtis dėl Mardžerės rankos, ji leido savo lordui sūnui pūstis ir girtis, o pati uždavinėjo labai konkrečius klausimus apie Džofrio prigimtį. Žinoma, aš jį kaip įmanydamas gyriau… o mano žmonės lordo Tairelio tarnams pasakojo nerimą keliančias istorijas. Štai taip ir žaidžiamas žaidimas.

Taip pat pakišau mintį, kad seras Loras galėtų apsivilkti baltą apsiaustą. Ne pasiūliau — tai būtų buvę per daug tiesmuka. O mano palydai priklausę žmonės pripasakojo siaubingų istorijų apie tai, kaip minia nužudė serą Prestoną Grynfildą ir išprievartavo ledi Lolisę, taip pat įbruko kelis sidabrinius lordo Tairelio dainių pulkui, kad padainuotų apie Rajamą Redvainą, Serviną Veidrodžių Skydą ir princą Eimoną Drakono riterį. Tinkamose rankose arfa gali būti tokia pat pavojinga kaip ir kalavijas.

Meisas Tairelis buvo įsitikinęs, kad į vedybų sutartį įtraukti sąlygą dėl sero Loro įstojimo į karaliaus sargybą jo paties mintis. Kas būtų galėjęs geriau ginti jo dukterį, jei ne tobulas jos brolis riteris. Be to, jam nuo pečių nuslinko sunki užduotis — rasti žemių ir nuotaką trečiajam sūnui, — mat tai visuomet sunku, o juo labiau, jei kalbame apie serą Lorą.

Šiaip ar taip, ledi Olena neketino leisti Džofui skriausti savo brangiosios mielosios anūkės, bet, kitaip nei jos sūnus, ji suprato, kad, nepaisant gėlių ir gražių drabužių, seras Loras yra toks pat karštakošis kaip ir Džeimis Lanisteris. Sumesk į vieną puodą Džofrį, Mardžerę ir Lorą, ir gausi viską, ko reikia karalžudžio troškiniui. Be to, senė suprato ir dar kai ką. Jos sūnus buvo tvirtai pasiryžęs siekti, kad Mardžerė taptų karaliene, ir tam jam reikėjo karaliaus, bet… nebūtinai Džofrio. Netrukus sulauksime dar vienų vestuvių — palauk ir pamatysi. Mardžerė ištekės už Tomeno. Ji išlaikys savo karališką karūną, nekaltybę, nors nei vienos, nei kitos ne itin geidžia, tačiau argi tai svarbu? Svarbiausia, kad didžioji vakarų sąjunga nežlugs… bent jau kol kas.

Mardžerė ir Tomenas. Sansa nesumetė, ką pasakyti. Ji mėgo ir Mardžerę Tairel, ir jos mažutę irzlią senelę. Ir vėl svajingai pagalvojo apie Haigardeną, apie jo kiemus, muzikantus ir pasiplaukiojimui skirtas baržas Manderyje… Haigardenas buvo puikus, visai ne toks kaip šis niūrus krantas. Čia bent jau esu saugi. Džofris negyvas, daugiau jis manęs nebeskriaus, be to, dabar aš viso labo pavainikė duktė. Eleina Stoun neturi nei vyro, nei pretenzijų ką nors paveldėti. O netrukus čia atvyks ir jos teta. Ilgai trukęs Karaliaus Uosto košmaras baigėsi, jos santuokos parodija — taip pat. Kaip Petiras ir sakė, čia ji galės susikurti naujus namus.

Kol atvyko Lisa, praėjo aštuonios ilgos dienos. Penkias iš jų lijo, o Sansa nuobodžiavo prie židinio šalia seno aklo šuns ir labai nerimavo. Šuo buvo pasiligojęs, be dantų ir negalėjo eiti sargybos kartu su Brajanu, tad daugiausia miegojo, bet, kai Sansa jį patapšnojo, suinkštęs palaižė jai ranką ir po to jiedu beveik susidraugavo. Kai liovėsi lyti, Petiras per pusdienį apėjo su Sansa savo valdas. Kaip ir sakė, jis turėjo daugybę akmenų. Vienoje vietoje jūros bangos pro vėjo išpūstą skylę uoloje šoko net į trisdešimties pėdų aukštį, o kitoje ant riedulio kažkas buvo iškalęs septynkampę naujųjų dievų žvaigždę. Petiras papasakojo, kad riedulys žymi vietą, kurioje kadaise išsilaipino andalai, iš anapus jūros atplaukę iš Pirmųjų Žmonių atimti Slėnio.

Toliau nuo jūros pakrantės, prie pelkėto durpyno, iš akmenų sukrautose trobelėse gyveno keliolika šeimų.

— Mano prasčiokai, — paaiškino Petiras, tačiau jį pažinojo tik senesnieji. Jo žemėse buvo ir atsiskyrėlio urvas, bet… tuščias. — Dabar jis miręs, bet, kai buvau dar berniukas, tėvas nuvedė mane ir jį parodė. Tas vyras buvo nesiprausęs keturiasdešimt metų, tad gali įsivaizduoti, kaip dvokė, tačiau sklido kalbos, kad geba pranašauti. Jis mane truputį pagrabinėjo ir pasakė, jog tapsiu didžiu vyru, o tėvas už tai davė jam odmaišį vyno. — Petiras prunkštelėjo. — Tą patį tėvui būčiau galėjęs pasakyti ir už pusę taurės.

Pagaliau vieną apniukusią vėjuotą popietę į bokštą atbėgo Brajanas su jam iš paskos skuodžiančiais ir skalijančiais šunimis ir pranešė, kad iš pietvakarių artinasi raiteliai.

— Lisa, — tarė lordas Petiras. — Eime, Eleina, jos pasitikti.

Apsivilkę apsiaustus, jiedu išėjo į lauką. Raitelių nebuvo daugiau kaip dvi dešimtys; kaip Lizdo ledi — labai jau kukli palyda. Su ja jojo trys merginos ir keliolika riterių, apsivilkusių šarvinius marškinius ir užsisegusius antkrūtinius. Jos palydoje taip pat buvo septonas ir gražuolis dainius retais ūsiukais ir ilgais gelsvai rusvais plaukais.

Ar ji gali būti mano teta? Ledi Lisa buvo dvejais metais jaunesnė už Sansos motiną, bet atrodė dešimčia metų vyresnė. Vešlūs, tamsiai rudi, garbanoti plaukai siekė jai žemiau juosmens, tačiau po brangiais aksominiais apdarais ir deimantais nusagstytu korsetu jos kūnas buvo pavytęs ir išsipūtęs. Lisos veidas buvo rausvas ir padažytas, krūtys — sunkios, rankos ir kojos — storos. Mažąjį Pirštą ji lenkė ir ūgiu, ir svoriu; sprendžiant iš to, kaip nerangiai nusėdo nuo žirgo, jai trūko grakštumo.

Petiras priklaupė pabučiuoti jai pirštų.

— Mažoji karaliaus taryba liepė man pasipiršti ir laimėti tavo širdį, miledi. Kaip manai, ar galėčiau būti tavo lordas ir vyras?

Ledi Lisa atkišo lūpas, pakėlė lordą Petirą ir pabučiavo į skruostą.

— Ak, gal ir leisčiausi įkalbama. — Ji sukikeno. — Ar atgabenai dovanų mano širdžiai suminkštinti?

— Karaliaus taiką.

— Ak, kas iš tos taikos! Ką dar man atvežei?

— Savo dukterį. — Mažasis Pirštas pamojo Sansai prieiti. — Miledi, leisk tau pristatyti Eleiną Stoun.

Lisa Arin, rodos, nelabai apsidžiaugė ją pamačiusi. Nuleidusi galvą, Sansa padarė gilų reveransą.

— Pavainikė? — išgirdo ji sakant tetą. — Buvai nedoras, Petirai? Kas buvo jos motina?

— Ta moteris mirusi. Tikėjausi išsivežti Eleiną į Lizdą.

— Ką aš ten su ja veiksiu?

— Galėčiau šį tą pasiūlyti, — tarė lordas Petiras. — Bet šią akimirką man įdomiau, ką galėčiau veikti su tavimi, miledi.

Apvaliame rausvame tetos veide atsispindėjęs rūstumas akimirksniu dingo, ir Sansai pasirodė, kad Lisa Arin tuoj pravirks.

— Mielas Petirai, aš tavęs taip pasiilgau, tu nė nežinai — negali žinoti. Jonas Roisas pridarė man tiek nemalonumų, reikalavo, kad kelčiau savo vėliavas ir traukčiau į karą. Kiti taip pat zuja aplink mane, Hanteris, Korbrėjus ir tas siaubingas Nestoras Roisas, — jie visi nori mane vesti ir globoti mano sūnų, bet nė vienas iš tiesų manęs nemyli. Tik tu, Petirai. Taip ilgai apie tave svajojau…

— Ir aš apie tave, miledi. — Jis apglėbė Lisą ir pabučiavo jai kaklą. — Ar greitai galėtume susituokti?

— Tuoj pat, — atsidususi tarė ledi Lisa. — Atsivedžiau savo septoną, dainių ir atsigabenau midaus vestuvių puotai.

— Čia? — Lordui Petirui tai nepatiko. — Mieliau būčiau vedęs tave Lizde, dalyvaujant visiems tavo dvariškiams.

— Trauk velniai tuos dvariškius. Taip ilgai laukiau, kad daugiau negaliu laukti nė sekundės. — Ji apglėbė Petirą. — Šiąnakt noriu miegoti tavo lovoje, mielasis. Noriu, kad pradėtume dar vieną vaiką, broliuką arba mažą mielą sesutę Robertui.

— Ir aš apie tai svajoju, mieloji. Bet iškėlus dideles viešas vestuves, kuriose dalyvautų visas Slėnis, būtų galima daug pasiekti…

— Ne, — treptelėjo koja ledi Lisa. — Geidžiu tavęs dabar, dar šią naktį. Ir turiu tave įspėti, kad po tiek metų tylos ir šnabždesių ketinu šaukti, kai mane mylėsi. Ketinu rėkti taip garsiai, kad mane išgirs ir Lizde!

— Gal galėčiau pamylėti tave dabar, o vesti vėliau?

Ledi Lisa sukikeno kaip mergaitė.

— Ak, Petirai Beilišai, tu toks nedoras… Ne, aš nesutinku, esu Lizdo ledi ir įsakau tau tuoj pat mane vesti!

Petiras gūžtelėjo.

— Kaip miledi įsakys. Kaip visada, prieš tave aš bejėgis.

Nepraėjus nė valandai ir vakaruose leidžiantis saulei, jiedu davė santuokos įžadus stovėdami po žydru dangus skliautu. Po to ant ožių buvo sumeistrauti stalai, pastatyti nediduko titnago bokšto papėdėje ir visi puotavo: valgė putpeles, elnieną ir keptą šernieną užgerdami puikiu nestipriu midumi. Kai sutemos ėmė tirštėti, buvo uždegti deglai. Lisos dainius padainavo „Neištartą priesaiką“, „Mano meilės metus“ ir „Dvi širdys plaka kaip viena“. Keli jaunesni riteriai net pakvietė Sansą šokti. Jos teta taip pat šoko: Petiras apkabinęs ją suko, o jos suknios sijonai sūkuriavo pagauti vėjo. Midus ir vestuvės ledi Lisą gerokai atjaunino. Laikydama savo vyro ranką, ji juokėsi iš visko, o kai tik į jį pažvelgdavo, jos akys, rodos, suspindėdavo.

Kai atėjo laikas gultuvėms, jos riteriai nunešė Lisą į bokšto viršų pakeliui rengdami ir šūkaudami nešvankius juokelius. Tirionas mane nuo to apsaugojo, prisiminė Sansa. Nebūtų buvę taip baisu būti nurengtai dėl vyro, kurį myli, ir draugų, kurie myli abu jaunuosius. Bet būti nurengtai Džofrio… Ją nukrėtė šiurpas.

Su teta atvyko tik trys ledi, tad jos spaudė Sansą, kad padėtų nurengti lordą Petirą ir nuvesti jį prie santuokinio guolio. Jis mielai leidosi vedamas, vis šmaikščiai atsikirsdavo ir neliko damoms skolingas. Kol nuvedė jį į bokštą ir išrengė, moterys jau buvo įraudusios, jų suknių raišteliai atsirišę, kepuraitės nuslinkusios į šoną, o sijonai susijaukę. Bet joms vedant jaunąjį į miegamąją menę, kurioje jo laukė ledi žmona, Mažasis Pirštas tik šyptelėjo Sansai.

Ledi Lisa ir lordas Petiras trečio aukšto miegamajame liko vieni, tačiau bokštas buvo nedidelis… o teta, kaip ir žadėjo, garsiai šaukė. Pradėjo lyti, tad vestuvininkai sugužėjo į menę antrame aukšte ir girdėjo kiekvieną žodį. „Petirai… — dejavo jos teta. — Ak, Petirai, Petirai, mielas Petirai, ai, ai, ai… Čia, Petirai, čia. Čia tavo vieta.“ Ledi Lisos dainius užtraukė nešvankią „Miledi vakarienės“ versiją, tačiau net jo dainavimas ir grojimas neužgožė Lisos šauksmų. „Pradėk man vaiką, Petirai! — plyšojo ji. — Pradėk man dar vieną mielą kūdikį! Ak, Petirai, mano brangusis, mano brangusis PEEETIRAI!“ Paskutinis jos klyksmas buvo toks garsus, kad ėmė loti šunys, o dvi tetos ledi vos tramdė juoką.

Sansa nulipo laiptais ir išėjo į tamsos gaubiamą kiemą. Ant puotos likučių dulksnojo lietus, bet oras buvo švarus ir gaivus. Ji vėl prisiminė jųdviejų su Tirionu vestuvių vakarą. „Tamsoje aš — Gėlių riteris, — tada pasakė jis. — Galėčiau būti tau geras.“ Bet tai buvo tik dar vienas Lanisterio melas. „Žinai, šuo užuodžia melą, — kartą tarė jai Skalikas. Jai ausyse vėl nuskambėjo šiurkštus jo balsas. — Apsidairyk ir gerai apsiuostyk. Jie visi melagiai ir visi meluoja geriau už tave.“ Ir Sansa ėmė svarstyti, koks likimas ištiko Sandorą Kligeiną. Ar jis žino, kad Džofris nužudytas? Ar jam tai rūpi? Šiaip ar taip, daug metų jis buvo prisiekęs princo skydas.

Sansa ilgai vaikštinėjo lauke. Kai pagaliau, sušlapusi ir sužvarbusi, nuėjo į savo lovą, tamsoje skendinčioje menėje žioravo vien blyški židinyje degančių durpių liepsna. Viršuje buvo tylu. Jaunasis dainius sėdėjo kampe, tyliai niūniuodamas. Viena iš tetos tarnaičių lordo Petiro krėsle bučiavosi su riteriu, — jųdviejų rankos stropiai dirbo pakištos po vienas kito drabužiais. Keli vyrai girti miegojo, o vienas išvietėje garsiai lupo ožius. Nedidukėje savo nišoje po laiptais Sansa rado aklą seną Brajano šunį ir atsigulė šalia. Šis prabudo ir lyžtelėjo jai veidą. „Vargšas senas šuo“, — tarė ji ir pakedeno jam kailį.

— Eleina… — Prie jos stovėjo tetos dainius. — Mieloji Eleina. Aš Mariljonas. Mačiau tave, grįžtančią iš lietaus. Naktis šalta ir drėgna. Leisk man tave sušildyti.

Senas šuo pakėlė galvą ir suurzgė, bet dainius tvojo jam per ausį ir šis inkšdamas nuslinko.

— Mariljonai… — suglumusi tarė Sansa. — Tu… mielas, kad apie mane galvoji, bet… prašau, atleisk man. Aš labai pavargusi.

— Ir labai graži. Mintyse visą vakarą kūriau tau dainas. Trumpą dainelę tavo akims, baladę tavo lūpoms, duetą krūtims. Tačiau aš jų nedainuosiu. Tai menkos dainelės, nevertos tokio grožio. — Jis atsisėdo ant Sansos lovos ir uždėjo ranką jai ant kojos. — Verčiau leisk man dainuoti tau savo kūnu.

Ji užuodė jam iš burnos sklindantį kvapą.

— Tu girtas.

— Niekada nebūnu girtas. Nuo midaus aš tik pralinksmėju. Aš visas virpu iš geidulio. — Jo ranka slystelėjo jai šlaunimi. — Tu taip pat.

— Patrauk ranką. Užsimiršai.

— Pasigailėk manęs. Valandų valandas dainavau meilės dainas. Man užvirė kraujas. O tavasis, aš žinau… pavainikės — pačios geismingiausios. Ar tu jau sudrėkusi?

— Aš dar nekalta, — ėmė gintis Sansa.

— Šit kaip? Ak, Eleina, Eleina, gražuole mano, padovanok man savo nekaltybę. Dėkosi dievams, kad tai padarei. Pasirūpinsiu, kad dainuotum garsiau už ledi Lisą.

Išsigandusi Sansa pasitraukė toliau nuo jo.

— Jei neduosi man ramybės, mano te… mano tėvas tave pakars. Lordas Petiras.

— Mažasis Pirštas? — Vaikinas nusijuokė. — Ledi Lisa mane labai myli, o lordas Robertas taip pat labai mėgsta. Jei tavo tėvas mane nuskriaus, sužlugdysiu jį dainos žodžiais. — Jis uždėjo ranką Sansai ant krūties ir spustelėjo. — Nuvilkime tau tuos šlapius drabužius. Juk žinau: nenori, kad juos nuplėščiau. Nagi, mieloji, atverk širdį…

Staiga Sansa išgirdo į odą brūkštelint plieną.

— Dainiau, — nuskambėjo šiurkštus balsas, — jei dar nori dainuoti, geriau eik.

Nišoje tvyrojo prieblanda, bet ji pamatė žybtelint ašmenis.

Tai nepraslydo pro akis ir dainiui.

— Susirask kitą moterį…

Durklas vėl žybtelėjo, ir dainius suriko:

— Tu man įdūrei!

— Jei neisi sau, bus dar blogiau.

Ir Mariljonas dingo. O kitas vyras liko stovėti tamsoje palinkęs prie Sansos.

— Lordas Petiras liepė tave saugoti.

Ji suprato, jog tai — Lotoro Bruno balsas. Ne Skaliko, ne, kaip jis galėtų būti Skaliko? Žinoma, tai Lotoro balsas…

Tą naktį Sansa beveik nesudėjo akių, bet vartėsi ir blaškėsi, lyg būtų likusi „Juodojo karaliaus“ denyje. Ji sapnavo mirštantį Džofrį, bet kai šis ėmė nagais draskyti sau kaklą ir per pirštus ėmė srūti kraujas, ji be jokios baimės pamatė, kad tai jos brolis, Robas. Taip pat sapnavo ir pirmą naktį po savo vestuvių, ir Tiriono akis, ryte ryjančias ją nusirengiančią. Tik jis buvo didesnis nei Tirionas kada nors galėjo būti, o kai įlipo į lovą, randuota buvo tik viena jo veido pusė. „Noriu, kad man padainuotum“, — sušvokštė jis. Sansa pakirdo ir rado šalia seną aklą šunį.

— Gaila, kad tu ne Ledi, — tarė ji.

Rytą Grisela, nešina padėklu, užlipo į miegamąjį patiekti lordui ir ledi pusryčių duonos su sviestu, medumi, vaisiais ir grietinėle. Grįžusi pranešė, kad jaunavedžiai kviečia ateiti Eleiną. Sansa dar jautėsi mieguista. Jai prireikė kelių akimirkų prisiminti, kad Eleina — tai ji.

Ledi Lisa tebegulėjo lovoje, o lordas Petiras buvo atsikėlęs ir apsirengęs.

— Teta nori su tavimi pasikalbėti, — tarė jis Sansai audamasis batą. — Pasakiau jai, kas iš tiesų esi.

Tebūna dievai geri.

— Ačiū… Dėkoju tau, milorde.

Petiras apsiavė kitą batą.

— Jau pabuvau namuose tiek, kad ilgiau negaliu tverti. Šiandien popiet išvyksime į Lizdą.

Jis pabučiavo savo ledi žmoną, nulaižė ant jos lūpų pakibusį lašelį medaus ir patraukė prie laiptų.

Sansa stovėjo lovos kojūgalyje, o teta valgė kriaušę ir atidžiai žiūrėjo į dukterėčią.

— Dabar matau, — padėjusi graužtuką tarė ji. — Tu labai panaši į Ketliną.

— Malonu girdėti.

— Norėjau ne pamaloninti. Tiesą sakant, tu net per daug panaši į Ketliną. Turime kažką daryti. Manau, prieš parsivežant tave į Lizdą, reikia patamsinti tau plaukus.

Patamsinti plaukus?

— Jei nori, teta Lisa…

— Negali manęs taip vadinti. Žinia, kad esi čia, neturi pasiekti Karaliaus Uosto. Neketinu kelti pavojaus savo sūnui. — Ji krimstelėjo medaus korio kraštą. — Pasirūpinau, kad Slėnis kare nedalyvautų. Sulaukėme gausaus derliaus, mus saugo kalnai, o Lizdas — neprieinamas. Ir vis dėlto būtų neprotinga užsitraukti lordo Taivino rūstybę. — Lisa padėjo korį ir nusilaižė nuo pirštų medų. — Petiras sako, kad ištekėjai už Tiriono Lanisterio. To niekšingo neūžaugos.

— Jie mane privertė. Aš tos santuokos nenorėjau.

— Ir aš nenorėjau tekėti, — pasakė teta. — Jonas Arinas buvo aukštas, bet senas. Matydama mane dabar taip nepagalvotum, bet per savo vestuves atrodžiau tokia graži, kad mano motina nė iš tolo man neprilygo. Bet Jonas troško tik mano tėvo kalavijų, kad šie padėtų brangiems jo sūnums. Man reikėjo atsisakyti tekėti už Jono, bet jis buvo toks senas, tad argi galėjo ilgai gyventi? Negaliu pakęsti vyrų, kuriems iš burnos sklinda blogas kvapas. Petiro kvapas visuomet gaivus… žinai, jis buvo pirmas vyras, kurį pabučiavau. Mano tėvas sakė, kad jis pernelyg žemos kilmės, bet aš žinojau, kaip aukštai jis kils. Norėdamas man įsiteikti, Jonas pavedė jam Kirų mieste rinkti muito mokesčius, o kai Petiras padidino įplaukas dešimt kartų, mano lordas vyras pamatė, koks jis protingas, ir patikėjo jam kitas užduotis, net išsiuntė į Karaliaus Uostą, kad ten taptų iždininku. Man buvo labai sunku kasdien jį matyti ir vis dar būti to šalto senio žmona. Miegamajame Jonas atlikdavo pareigą, bet negalėjo nei suteikti man malonumo, nei pradėti vaikų. Jo sėkla buvo sena ir silpna. Visi mano kūdikiai, išskyrus Robertą, mirė — trys mergaitės ir du berniukai. Visi mano mieli kūdikėliai mirė, o tas senis su nemaloniu kvapu iš burnos ir toliau juos vis pradėdavo. Tad, kaip matai, ir aš kentėjau. — Ledi Lisa šniurkštelėjo. — Ar žinai, kad vargšė tavo mama mirusi?

— Tirionas man pasakė, — linktelėjo Sansa. — Jis pasakojo, kad Frėjai nužudė ją ir Robą Dvyniuose.

Staiga ledi Lisos akyse sužibo ašaros.

— Dabar likome tik mes, moterys, tu ir aš. Bijai, vaikeli? Būk narsi. Niekada neatstumčiau Ketės dukters. Mudvi sieja kraujo ryšys. — Ji pamojo Sansai prieiti. — Gali pabučiuoti man į skruostą, Eleina.

Ji klusniai priėjo ir atsiklaupė prie lovos. Teta iš tolo maloniai kvepėjo, tačiau kvepalus permušė rūgštaus pieno kvapas. Jos skruostas buvo dažų ir pudros skonio.

Sansai traukiantis, ledi Lisa sučiupo ją už riešo.

— O dabar pasakyk man, — griežtai tarė ji, — ar laukiesi? Klok tiesą, jei meluosi, iš karto suprasiu.

— Ne, — atsakė ji, priblokšta tokio klausimo.

— Bet esi jau kraujavusi moteris, ar ne?

— Taip. — Sansa suprato, kad tiesos apie kraujavimą Lizde ilgai nuslėpti nepavyks. — Tirionas ne… Jis taip ir… — Ji pajuto, kad jai rausta skruostai. — Aš vis dar nekalta.

— Ar neūžauga nepajėgus?

— Ne. Jis tiesiog… Jis buvo… — Kilnus? Taip pasakyti Sansa negalėjo, tik ne čia ir ne tetai, kuri jo taip nekentė. — Jis… turėjo kekšių, miledi. Bent jau man taip sakė.

— Kekšių… — Lisa paleido jai riešą. — Aišku, kad turėjo. Argi kokia nors moteris gulsis į lovą su tokiu padaru, jei negaus už tai aukso? Reikėjo nužudyti Kipšą, kai buvo mano galioje, bet jis mane pergudravo. Jis niekšiškas ir suktas. Jo samdytas kalavijuotis nužudė mano gerąjį serą Vardį Egeną. Sakiau Ketlinai, kad jo čia nevežtų. Be to, ji pasiėmė ir mūsų dėdę. Pasielgė negražiai. Juodoji Žuvis buvo mano Vartų riteris ir, kai jis mus paliko, kalnų gentys ėmė darytis vis įžūlesnės. Bet Petiras netrukus viską sutvarkys. Paskirsiu jį lordu Slėnio sergėtoju. — Sansos teta pagaliau gana šiltai nusišypsojo. — Gal jis ir neatrodo toks aukštas ir stiprus kaip kiti, bet yra vertas daugiau, nei jie visi kartu sudėti. Pasitikėk juo ir daryk, ką liepia.

— Gerai, teta… miledi.

Ledi Lisa, rodos, liko patenkinta.

— Pažinojau tą berniuką, Džofrį. Jis žiauriai pravardžiuodavo mano Robertą, o kartą kirto jam mediniu kalaviju. Vyras pasakytų, kad nuodyti — negarbinga, bet moteris garbę supranta kitaip. Motina sukūrė mus saugoti savo vaikų ir negarbę užsitraukiame tik tuomet, kai mums nepavyksta to padaryti. Kai turėsi vaiką, suprasi.

— Vaiką? — suglumusi tarstelėjo Sansa.

Lisa atsainiai mostelėjo.

— Dar daug metų jo nesusilauksi. Tu per jauna būti motina. Tačiau vieną dieną norėsi vaikų. Taip pat norėsi ištekėti.

— Aš… aš jau ištekėjusi, miledi.

— Taip, bet netrukus būsi našlė. Džiaukis, kad Kipšui labiau patiko kekšės. Mano sūnui nederėtų imti to, kas atliko nuo neūžaugos, bet jei jis tavęs taip ir nepalietė… Kaip tau patiktų ištekėti už savo pusbrolio, lordo Roberto?

Šis klausimas privertė Sansą suklusti. Apie Robertą Ariną ji žinojo tik tiek, kad jis dar mažas ir ligotas berniukas. Ji nori, kad sūnus vestų ne mane, o mano palikimą. Niekas niekada neves manęs iš meilės. Vis dėlto dabar meluoti jai buvo lengva.

— Nekantrauju… su juo susipažinti, miledi. Tačiau jis dar visai vaikas, tiesa?

— Jam aštuoneri. Ir jis nelabai stiprios sveikatos. Bet toks geras berniukas, toks linksmas ir protingas. Jis bus didis vyras, Eleina. „Sėkla stipri“, — mirdamas pasakė mano lordas vyras. Tai buvo paskutiniai jo žodžiai. Kai gulime mirties patale, dievai kartais leidžia mums žvilgtelėti į ateitį. Nematau priežasties, dėl kurios negalėtum tekėti, kai tik sužinosime, kad tavo vyras Lanisteris negyvas. Žinoma, vestuvės bus slaptos. Neįmanoma, kad Lizdo lordas vestų pavainikę, tai būtų visiškai nederama. Kai Kipšo galva nusiris, iš Karaliaus Uosto varnai turėtų atnešti mums tą žinią. Kitą dieną judu su Robertu galėsite susituokti, argi ne džiugu? Jam bus tik į naudą turėti draugiją. Kai pirmą kartą grįžome į Lizdą, jis žaisdavo su Vardžio Egeno berniuku ir mano ūkvedžio sūnumis, bet jie buvo pernelyg grubūs ir neturėjau kitos išeities, tik juos išsiųsti. Ar gerai moki skaityti, Eleina?

— Septonė Mordeina buvo tokia maloni ir sakydavo, kad moku.

— Roberto silpnos akys, tačiau jis mėgsta, kad jam kas nors skaitytų, — atskleidė ledi Lisa. — Labiausiai jam patinka istorijos apie gyvūnus. Ar žinai dainelę apie lape persirengusį viščiuką? Nuolat Robertui ją dainuoju, o jam niekada nenusibosta. Be to, jis mėgsta žaisti varlytes ir „Pasuk kalaviją ir įženk į mano pilį“, tik visuomet turi leisti jam laimėti. Juk tai suprantama, tiesa? Šiaip ar taip, jis Lizdo lordas, niekada neturėtum to pamiršti. Tu kilminga ir Vinterfelo Starkai visuomet buvo išdidūs, bet Vinterfelas žlugo ir dabar tu tiesiog elgeta, tad nebūk išdidi. Dabar, kai tavo padėtis tokia, tau labiau tiktų dėkingumas. Taip. Ir klusnumas. Mano sūnus gaus dėkingą ir klusnią žmoną.

Jonas

Dieną naktį pokšėjo kirviai.

Jonas neprisiminė, kada pastarąjį kartą miegojo. Vos užsimerkdavo, prieš akis iškildavo mūšio vaizdai; pabudęs traukdavo į mūšį. Net Karaliaus bokšte jis girdėjo nepaliaujamą medį kapojančių bronzinių, titnaginių ir geležinių kirvių dunksėjimą, o kai mėgindavo atsipūsti sušilti skirtoje pašiūrėje ant Sienos viršaus, tas pokšėjimas atrodė dar garsesnis. Mensas paleido į darbą ir kūjus, ir ilguosius pjūklus kauliniais ir titnaginiais dantimis. Kartą, kai Jonas visiškai nusivaręs nuo kojų snūduriavo, Vaiduoklių miške kažkas garsiai sutraškėjo ir, apsuptas purvo ir spyglių debesies, nuvirto didžiulis sargmedis.

Kai pas jį atėjo Ouvenas, jis jau nemiegojo, tik neramiai vartydamasis gulėjo po kailių krūva ant sušilti skirtos pašiūrės grindų.

— Lorde Snou, — kreipėsi Ouvenas, purtydamas jį už peties, — jau švinta.

Jis padavė Jonui ranką ir padėjo atsistoti. Kiti kovotojai taip pat jau kėlėsi, stumdėsi ankštoje pašiūrėje, avėsi batus, segėsi kardasaičius. Niekas nepratarė nė žodžio. Kalbėti visi buvo pernelyg pavargę. Pastarosiomis dienomis tik keli iš jų buvo palikę Sieną. Mat nusileisti ir vėl pakilti narvu užtrukdavo per daug laiko. Juodojoje pilyje liko tik meisteris Eimonas, seras Vintonas Stautas ir keli broliai, per seni arba pernelyg paliegę kovoti.

— Sapnavau, kad atjojo karalius, — laimingas tarė Ouvenas. — Meisteris Eimonas pasiuntė varną, ir karalius Robertas atvyko su visa savo kariuomene. Sapne mačiau jo auksines vėliavas.

Jonas prisivertė nusišypsoti.

— Gerai būtų jį čia pamatyti, Ouvenai.

Nekreipdamas dėmesio į koją diegiantį skausmą, jis užsimetė ant pečių juodą kailinį apsiaustą, pasiėmė ramentą ir nuklibikščiavo ant Sienos sutikti dar vienos dienos.

Šalto vėjo gūsis lediniais pirštais perbraukė ilgus rudus jo plaukus. Už pusmylės į šiaurę įsikūrusiose tyržmogių stovyklose buvo matyti sujudimas, jose degantys laužai rūko ir dūmų pirštai draskė blyškų, aušros vos paliestą dangų. Pamiškėje jie pasistatė palapines iš odų ir kailių ir net susirentė ilgąją menę iš šakų ir rąstų. Rytiniam pakrašty buvo išrikiuoti arkliai, vakariniam — mamutai, o žmonės maišėsi visur: galando kalavijus, movė negrabiai padirbdintų iečių antgalius, vilkosi odinius, kaulinius ir raginius šarvus. Jonas žinojo, kad kiekvienam vyrui, kurį matė, teko dar dvi dešimtys miške besislepiančių karių. Krūmynai jiems buvo tarsi užuoglauda nuo gamtos stichijos ir slėpė juos nuo nekenčiamų varnų akių.

Jų šauliai palengva jau slinko į priekį, stumdami savo skydus ant ratų.

— Štai ir mūsų pusryčių strėlės, — kaip ir kiekvieną rytą, linksmai tarė Pipas.

Gerai, kad jis dar gali pasišaipyti, dingtelėjo Jonui. Juk kažkas turi juokauti. Prieš tris dienas viena iš tų pusryčių strėlių įsmigo Raudonajam Eilinui iš Rouzvudo į koją. Pavojingai persisvėręs per Sieną, jos papėdėje dar galėjai matyti jo kūną. Jonas nejučia pagalvojo, jog geriau tegul broliai juokiasi iš Pipo pokšto, nei nuliūdę mąsto apie Eilino lavoną.

Tyržmogių skydai buvo mediniai ir, pakreipti įkypai, tokio platumo, kad už jų galėtų pasislėpti penki ar bent jau trys laisvosios tautos vyrai. Šauliai juos suglausdavo, tada pasislėpę už jų atsiklaupdavo ir per medyje padarytas išpjovas leisdavo strėles. Kai tyržmogiai išrideno juos pirmą kartą, Jonas liepė šaudyti degančias strėles ir kelis skydus padegė, bet tada Mensas liepė uždengti juos žaliomis odomis. Dabar liepsnojančios strėlės nebegalėjo jų padegti. Broliai net ėmė lažintis, kiek strėlių surinks šiaudiniai sargybiniai, kol baigsis priešo apšaudymas. Kol kas pirmavo Paniurėlis Edas, surinkęs keturias, bet Otelas Jarvikas, Tumberjonas ir Vatas iš Ilgojo Ežero turėjo po tris. Būtent Pipas ir pradėjo vadinti kaliauses žuvusių brolių vardais.

— Tuomet atrodo, kad mūsų daugiau, — pasakė jis.

— Mūsų daugiau su strėlėmis pilvuose, — paprieštaravo Grenas, bet toks poelgis, rodos, brolius padrąsino, tad Jonas leido vadinti kaliauses žuvusiųjų vardais ir lažintis.

Ant Sienos krašto, remdamasi trimis išstypusiomis kojomis, stovėjo įmantri žalvarinė myrietiška akis. Kadaise, kol jam nepablogėjo regėjimas, meisteris Eimonas per ją stebėdavo žvaigždes. Jonas nukreipė vamzdį žemyn pasižiūrėti į priešus. Net ir iš taip toli aiškiai išsiskyrė didžiulė balta Menso Plėšiko palapinė, pasiūta iš baltųjų lokių kailių. Myro lęšiai taip priartino tyržmogius, kad Jonas galėjo atpažinti jų veidus. Tą rytą Menso jis nepamatė, bet jo moteris, vardu Dala, lauke kurstė laužą, o jos sesuo Vala prie palapinės melžė ožką. Dala atrodė tokia išsipūtusi, jog, rodės, tikras stebuklas, kad ji dar pajuda. Netrukus gimdys, pagalvojo Jonas. Jis pasuko akį į rytus ir tarp palapinių bei medžių klaidžiojo tol, kol rado vėžlį. Jis taip pat netrukus pajudės. Per naktį vienam iš kritusių mamutų tyržmogiai nudyrė kailį ir neišdirbtą kruviną odą užmetė ant vėžlio viršaus, kurį jau dengė avikailiai. Vėžlio viršus buvo apvalainas, jis stovėjo ant aštuonių didžiulių ratų, o po kailiais ir odomis buvo tvirtas medinis rėmas. Kai tyržmogiai ėmė jį kalti, Šilkiniui pasirodė, kad jie stato laivą. Jis ne kažin kiek apsiriko. Vėžlys buvo tarsi apverstas laivo korpusas su atviru priekiu ir galu; ilgoji menė ant ratų.

— Jis jau baigtas, ar ne? — paklausė Grenas.

— Beveik. — Jonas nusuko akį į šoną. — Greičiausiai šiandien jis atslinks. Ar pripildei statines?

— Visas iki vienos. Per naktį jos visiškai sušalo, Pipas patikrino.

Grenas, kadaise buvęs stambus, nerangus vaikinas įraudusiu sprandu, su kuriuo Jonas iš pradžių susidraugavo, dabar labai pasikeitė. Jis pusę pėdos paaugo, jo krūtinė ir pečiai paplatėjo, be to, nuo tos dienos, kai jie paliko Pirmųjų Žmonių Kumštį, jis nesikirpo plaukų ir nesiskuto barzdos. Grenas atrodė didelis ir gauruotas kaip Tauras, — taip per pratybas jį ir praminė seras Aliseris Tornas. Tačiau dabar Grenas buvo pavargęs. Išklausęs Jono, jis linktelėjo.

— Visą naktį girdėjau pokšint kirvius. Per tą dunksėjimą negalėjau miegoti.

— Tada eik nusnūsti dabar.

— Man nereikia…

— Reikia. Noriu, kad pailsėtum. Eik, tikrai neleisiu tau pramiegoti mūšio. — Jonas prisivertė nusišypsoti. — Tu vienintelis gali išjudinti tas prakeiktas statines.

Grenas murmėdamas nuėjo, o jis vėl palinko prie akies ir ėmė žvalgyti tyržmogių stovyklą. Kartkartėmis jam virš galvos praskriedavo strėlė, bet į jas Jonas jau buvo įpratęs nekreipti dėmesio. Atstumas buvo didelis, kampas netinkamas, o tikimybė, kad į tave pataikys, visai menka. Stovykloje jis taip ir nerado Menso Plėšiko, bet prie vėžlio pamatė Tormundą Milžino Prakeiksmą ir du jo sūnus. Jiedu plūkėsi su mamuto oda, o Tormundas graužė keptą ožkos kulšį ir garsiai nurodinėjo. Kitoje vietoje Jonas rado tyržmogių várgą Varamirą Šešiaodį, einantį tarp medžių su šešėlių kate iš paskos.

Išgirdęs sukamųjų grandinių barškėjimą ir atidaromų geležinių narvo durų girgždesį Jonas suprato, kad, kaip ir kiekvieną rytą, Hobas atnešė pusryčius. Pamatęs Menso vėžlį jis visai prarado apetitą. Aliejus jiems beveik baigėsi, o paskutinę statinę deguto broliai nurideno nuo Sienos prieš dvi dienas. Netrukus jiems baigsis ir strėlės, o drožėjų, kurie papildytų atsargas, nebuvo. Tačiau užvakar naktį iš vakarų juos pasiekė sero Denio Molisterio paleistas varnas. Rodos, Bouvenas Maršas nubloškė tyržmogius iki pat Šešėlių bokšto, o paskui nusivijo dar toliau, į tamsoje skendinčią Sangrūdą. Ant Kaukolių tilto jis sutiko Verksnį su trimis šimtais tyržmogių ir laimėjo kruviną mūšį. Tačiau ši pergalė brangiai kainavo. Žuvo per šimtą brolių, tarp jų — seras Endrius Tartas ir seras Aladeilas Vinčas. Senasis Granatas buvo parneštas į Šešėlių bokštą sunkiai sužeistas. Juo rūpinosi meisteris Mulinas, bet, kol jis pasveiks ir galės grįžti į Juodąją pilį, turėjo praeiti nemažai laiko.

Perskaitęs šią žinią, Jonas išsiuntė Zėją į Kurmių miestą davęs jai geriausią žirgą, kad maldautų miestelėnus padėti ginti Sienos. Bet ji taip ir negrįžo. Kai paskui ją Jonas pasiuntė Malį, šis parjojęs pranešė, jog visas miestelis tuščias, net ir viešnamiai. Greičiausiai Zėja nusekė paskui juos tiesiai į pietus Karališkuoju keliu. Gal mums visiems reikėtų taip pasielgti? — niūriai pagalvojo Jonas.

Jis prisivertė pavalgyti, nesvarbu, kad nejautė alkio. Jau ir taip buvo blogai, kad neišsimiegojo, tad dar ir nevalgęs tikrai nebūtų pavilkęs kojų. Be to, šie pusryčiai gali būti paskutiniai. Mums visiems tai gali būti paskutinis valgis. Tad Jonas buvo prisikimšęs pilvą duonos, kumpio, svogūnų ir sūrio, kai išgirdo Arklį šaukiant: „ATSLENKA!“

Niekam nereikėjo klausti, kas atslenka. O Jonui nereikėjo nė Myro akies matyti, kaip jis slenka tarp palapinių ir medžių.

— Iš tiesų jis visai neatrodo kaip vėžlys, — įvertino Šilkinis. — Vėžliai neturi kailio.

— Dauguma iš jų neturi ir ratų, — tarė Pipas.

— Pūsk karo ragą, — įsakė Jonas, ir Kegsas du kartus ilgai papūtė, kad prikeltų Greną ir kitus vyrus, kurie per naktį budėjo, o dabar miegojo.

Tyržmogiams puolant Sienai reikėjo kiekvieno brolio. Dievai mato, mūsų čia tik saujelė. Jonas pažvelgė į Pipą, Kegsą ir Šilkinį, į Arklį ir Ouveną Kvailelį, į Timą Vingraliežuvį, į Malį, Batą Be Poros ir visus kitus ir pamėgino įsivaizduoti juos, sustojusius petys į petį, išsitraukusius kalavijus, speigo kaustomoje tunelio tamsoje mėginančius atsilaikyti prieš šimtą klykiančių tyržmogių ir apsaugotus tik vienų grotų. Štai kas jų laukė, nebent jiems pavyktų sustabdyti vėžlį ir neleisti pralaužti vartų.

— Jis didelis, — pasakė Arklys.

Pipas sučepsėjo.

— Pagalvok, kiek sriubos iš jo išvirtume.

Juokas buvo nevykęs. Net Pipo balsas buvo persmelktas nuovargio. Jis atrodo leisgyvis, tarė sau Jonas, bet mes visi tokie. Užusienio karalius turėjo tiek daug vyrų, kad kaskart galėjo leisti pulti vis kitus, o kiekvieną antpuolį turėjo sutikti vis ta pati saujelė brolių ir tai palengva juos nualino.

Jonas žinojo, kad po medžiu ir oda pasislėpę vyrai stumia vėžlį iš visų jėgų, darbuojasi įrėmę pečius, iš paskutiniųjų stengiasi, kad ratai suktųsi, bet, kai tik vėžlys pasieks vartus, jie numes virves ir paims į rankas kirvius. Bent jau savo mamutų Mensas šiandien nepaleido. Jonas tuo džiaugėsi. Siaubinga jų jėga šturmuoti Sienos nepadėjo, o dėl didumo jie buvo tiesiog lengvi taikiniai. Paskutinis gaištantis mamutas kamavosi pusantros paros ir klausytis jo graudaus trimitavimo buvo baisu.

Vėžlys lėtai slinko per akmenis, kelmus ir krūmokšnius. Per ankstesnį puolimą laisvoji tauta prarado per šimtą karių. Dauguma jų tysojo ten, kur žuvo. Per pertraukas lavonus aptūpdavo varnai, bet dabar paukščiai krankdami spruko šalin. Varnams, kaip ir Jonui, vėžlys nepatiko.

Jonas žinojo, kad Šilkinis, Arklys ir kiti nenuleidžia nuo jo akių ir laukia įsakymų. O jis buvo toks pavargęs, kad nesumojo, ko griebtis. Siena mano, priminė jis sau.

— Ouvenai, Arkly, prie katapultų. Kegsai, judu su Batu Be Poros — prie svaidyklių. Visi kiti paruoškite lankus. Užsidekite strėles. Pažiūrėkime, ar nepavyks jo padegti.

Jonas suprato, jog tai tikriausiai bergždžias mėginimas, bet tai buvo geriau nei stovėti nuleidus rankas.

Į gremėzdišką ir lėtai slenkantį vėžlį pataikyti buvo lengva ir lankininkai bei arbaletininkai netruko jį paversti šliaužiančiu mediniu ežiu, tačiau… drėgnos gyvulių odos jį saugojo ne prasčiau už medinius skydus ir liepsnojančios strėlės užgesdavo vos įsmigusios. Jonas tyliai nusikeikė.

— Svaidyklės, — davė komandą jis, — katapultos!

Svaidyklių sviesti užtaisai giliai įduobė kailius, bet žalos padarė ne daugiau už strėles. Akmenys atšoko nuo vėžlio viršaus, storuose kailių sluoksniuose palikę įdubas. Iš katapultos paleistas akmuo gal būtų vėžlį sulaužęs, bet viena katapulta tebebuvo sulūžusi, o tą vietą, į kurią akmenis svaidė kita, tyržmogiai stropiai aplenkė.

— Jonai, jis vis dar šliaužia, — tarė Ouvenas Kvailelis.

Jis ir pats tai matė. Colis po colio, jardas po jardo vėžlys artėjo riedėdamas, dardėdamas, supdamasis ir įveikė ruožą, kuriame buvo pasiekiamas brolių ginklų. Kai tyržmogiai pristums jį prie Sienos, vėžlys taps puikia priedanga ir jie kirviais galės kapoti paskubomis sutaisytus išorinius vartus. Patekę į vidų, jie per kelias valandas išvalys nuolaužas iš ledo tunelio, o tuomet niekas negalės jų sustabdyti, tik dveji geležiniai vartai, keli į kaulą sušalę lavonai ir broliai, kuriuos Jonas pasiųs ginti įėjimo, kovoti ir mirti tamsoje.

Jonui iš kairės dunkstelėjo katapulta ir švystelėjo į orą šūsnį akmenų. Jie tėškėsi į vėžlio viršų nelyginant kruša ir, nepadarę jokios žalos, atšoko. Už skydų užsiglaudę tyržmogių šauliai tebelaidė strėles. Viena pataikė šiaudiniam broliui į veidą ir Pipas tarė:

— Ketvirta Vatui iš Ilgojo Ežero! Lygiosios!

Tačiau kita strėlė prašvilpė jam pro pat ausį.

— Fui! — šūktelėjo Pipas. — Aš turnyre nedalyvauju!

— Odos neužsidegs, — pasakė Jonas veikiau sau nei kitiems broliams. Vienintelė jiems likusi viltis buvo pamėginti sutriuškinti vėžlį, kai jis pasieks Sieną. Tam jiems reikėjo riedulių. Kad ir koks tvirtas buvo vėžlys, didžiulis uolos gabalas, tėškęsis į jį iš septynių šimtų pėdų aukščio, turėjo padaryti žalos. — Grenai, Ouvenai, Kegsai, laikas.

Palei sušilti skirtą pašiūrę stovėjo tuzinas į eilę išrikiuotų tvirtų ąžuolinių statinių. Jos buvo pripildytos susmulkintų akmenų; žvirgždo, kuriuo juodieji broliai paprastai išpildavo takus, kad saugiau galėtų vaikščioti Sienos viršumi. Vakar, pamatęs laisvąją tautą dengiant vėžlį odomis, Jonas liepė Grenui pripilti pilnas statines vandens. Vanduo persismelkė per susmulkintus akmenis, o naktį viskas sušalo į kaulą. Tai buvo į riedulį panašiausias daiktas, kokį tik jie galėjo sugalvoti.

— Kam viską šaldyti? — paklausė jo Grenas. — Kodėl negalime nuridenti tokių statinių, kokios dabar yra?

Jonas jam paaiškino:

— Jei krisdamos statinės atsitrenks į Sieną, jos subyrės ir palaidas žvirgždas plačiai pažirs. Mes juk nenorime pavaišinti tų kalės vaikų akmenukų kruša.

Jiedu su Grenu petimi įsirėmė į vieną statinę, o Kegsas su Ouvenu ėmėsi kitos. Kartu broliai jas išjudino ir atplėšė dugnus nuo sušalusio ledo.

— Gyvatė, sveria visą toną, — pasiskundė Grenas.

— Apversk ją ir ridenk, — liepė Jonas. — Tik atsargiai: jei užsiritinsi ant pėdos, ir tau nutiks tas pats, kas nutiko Batui Be Poros.

Kai statinė parvirto ant šono, Jonas čiupo deglą ir pamosavo juo pirmyn atgal virš Sienos paviršiaus, — tik tiek, kad truputį aptirpintų ledą. Per susidariusį vandens sluoksnelį statinė ritosi gerokai lengviau. Net per daug lengvai; broliai jos vos neprarado. Bet galų gale, sukibę visi keturi, jie nurideno savo riedulį prie bedugnės krašto ir vėl pastatė.

Kai Pipas riktelėjo: „Vėžlys prie mūsų durų!“, jie virš vartų buvo spėję sustatyti keturias dideles ąžuolines statines. Jonas įsirėmė sužeistąja koja ir pasilenkė apsižvalgyti. Laikinas tvoras… Maršui reikėjo pastatyti laikinas tvoras. Jiems reikėjo padaryti tiek daug dalykų… Tyržmogiai tempė nuo vartų žuvusius milžinus. Arklys ir Malis jiems ant galvų svaidė akmenis ir Jonui pasirodė, kad vienas karys parkrito, tačiau akmenys buvo per maži ir vėžliui žalos nepadarė. Jis ėmė spėlioti, ką laisvoji tauta darys su ant kelio tysančiu kritusiu mamutu, bet netrukus pamatė. Vėžlys buvo beveik ilgosios menės pločio, tad jie paprasčiausiai perstūmė jį per mamutą. Jonui ėmė skausmingai tvinkčioti koją, tačiau Arklys čiupo jį už rankos ir patraukė nuo Sienos krašto.

— Neturėtum taip žemai lenktis, — papriekaištavo jam vaikinas.

— Mums reikėjo pastatyti laikinas tvoras. — Jonui pasirodė, kad girdi medį kapojančius kirvius, bet tikriausiai jam ausyse aidėjo baimė. Jis atsisuko į Greną. — Verčiam!

Grenas užėjo už statinės, įrėmė petį, suniurnėjo ir ėmė stumti. Ouvenas, Malis prišoko jam padėti. Jie pastūmė statinę per pėdą, paskui dar per vieną. Ir staiga ji nukrito.

Broliai išgirdo dunkstelėjimą, kai statinė krisdama atsitrenkė į Sieną, o paskui — dar vieną, gerokai garsesnį, panašų į lūžtančio medžio triokštelėjimą, tada pasigirdo riksmai ir klyksmai. Šilkinis džiaugsmingai šūktelėjo, Ouvenas Kvailelis pradėjo šokti ir suktis ratu, o Pipas pasilenkė pažiūrėti ir pranešė:

— Vėžlys buvo prikimštas kiškių! Žiūrėkite, kaip jie visi išsilaksto!

— Dar kartą! — riktelėjo Jonas. Grenas su Kegsu įrėmė pečius į dar vieną statinę ir nustūmė ją nuo Sienos krašto į tuštumą.

Kai jie baigė darbuotis, iš Menso vėžlio priekio buvo likusi tik suknežintų ir subyrėjusių pagalių krūva, o pro kitą galą virto tyržmogiai ir paskubomis traukėsi į stovyklą. Šilkinis čiupo arbaletą ir paleido kelias strėles į bėgančius tyržmogius, kad greičiau juos išlydėtų. Barzdočius Grenas plačiai šypsojosi, Pipas juokavo ir nė vienas iš jų šiandien nežuvo.

Bet rytoj… Jono žvilgsnis nukrypo į pašiūrę. Ten, kur prieš kelias minutes stovėjo dvylika statinių žvirgždo, dabar liko tik aštuonios. Staiga jis suvokė, koks yra nuvargęs ir kaip jam skauda koją. Man reikia pamiegoti. Bent kelias valandas. Jis turėjo nusileisti pas meisterį Eimoną migdančio vyno, kad padėtų užmigti.

— Leidžiuosi į Karaliaus bokštą, — pasakė jis broliams. — Jei Mensas vėl ką nors sumanys, pašaukite mane. Pipai, Siena tavo.

— Mano? — nustebo Pipas.

— Jo? — nusistebėjo ir Grenas.

Šypsodamasis Jonas paliko juodu išpūtusius akis ir nusileido narvu.

Ir tikrai: taurė migdančio vyno jam padėjo. Vos grįžo į savo kambarėlį ir išsitiesė ant siauros lovos, jį suėmė miegas. Jonas sapnavo keistus ir padrikus sapnus, kupinus keistų balsų, riksmų ir šauksmų, paskui viską užgožė karo rago gausmas, žemas ir stiprus, o monotoniška ir vieniša jo gaida dar ilgai aidėjo virpindama orą.

Pabudęs pro langą atstojusią šaudymo angą Jonas pamatė, kad lauke jau tamsu, o prie jo lovos stovi keturi nepažįstami vyrai. Vienas iš jų laikė žibintą.

— Jonai Snou, — šiurkščiai tarė aukščiausias iš jų, — aukis batus ir eik su mumis.

Dar mieguistam Jonui pirmiausia šovė mintis, kad, kol jis miegojo, Siena kažkaip buvo paimta, kad Mensas Plėšikas pasiuntė daugiau milžinų arba dar vieną vėžlį ir pralaužė vartus. Bet pasitrynęs akis pamatė, kad visi nepažįstamieji vilki juodais drabužiais. Jie — Nakties sargybos vyrai, suprato jis.

— Kur man eiti? Kas jūs?

Aukštasis vyras mostelėjo ir kiti du išvilko Joną iš lovos. Žibintu šviesdamiesi kelią, jie ištempė Joną iš jo kambarėlio ir, palipę pusę laiptų vingio aukštyn, nusivedė jį į Senojo Lokio menę. Jonas pamatė prie židinio stovintį meisterį Eimoną, susidėjusį rankas ant lazdos, išdrožtos iš dygiosios slyvos, bumbulo. Septonas Seladoras kaip visada buvo gerokai įkaušęs, o seras Vintonas Stautas sėdėjo prie lango ir snaudė. Kitų brolių Jonas nepažinojo. Išskyrus vieną.

Vilkėdamas nepriekaištingą apsiaustą kailiu pamuštais kraštais ir avėdamas nublizgintus batus, seras Aliseris Tornas atsisuko ir tarė:

— Štai jis, perbėgėlis, milorde. Nedo Starko pavainikis iš Vinterfelo.

— Aš ne perbėgėlis, Tornai, — ramiai atrėmė Jonas.

— Pažiūrėsim. — Odiniame krėsle prie stalo, prie kurio Senasis Lokys rašydavo laiškus, sėdėjo augalotas, stambus vyras nukarusiu pagurkliu, kurio Jonas nepažinojo. — Taigi, pažiūrėsime, — pakartojo jis. — Tikiuosi, neneigsi, kad esi Jonas Snou? Starko pavainikis?

— Jis mėgsta save vadinti lordu Snou.

Seras Aliseris buvo aukštas, liesas, grakštus ir raumeningas vyras ir šią akimirką jo tamsiose, titnago spalvos akyse atsispindėjo linksmumas.

— Tai tu vadindavai mane lordu Snou, — tarė Jonas. Būdamas Juodosios pilies kovų meistru, seras Aliseris mėgo pravardžiuoti vaikinus, kuriuos treniravo. Senasis Lokys išsiuntė Torną į Rytų sargybą prie jūros. Kiti broliai turėtų būti Rytų sargybos vyrai. Varnas pasiekė Koterį Paiką ir jis mums atsiuntė pagalbą.

— Kiek vyrų atvedėte? — paklausė jis prie stalo sėdinčio brolio.

— Klausimus čia užduodu aš, — atsakė jam vyras su nudribusiu pagurkliu. — Esi kaltinamas priesaikos sulaužymu, bailumu ir dezertyravimu, Jonai Snou. Ar neigi, kad palikai savo brolius mirti Pirmųjų Žmonių Kumštyje ir prisidėjai prie tyržmogio, vardu Mensas Plėšikas, vadinančio save Užusienio karaliumi?

— Palikau?.. — tariant šį žodį Jonui pritrūko kvapo.

Tada prabilo meisteris Eimonas.

— Milorde, mudu su Donalu Nojumi šiuos reikalus išsiaiškinome tuoj pat, kai Jonas pas mus grįžo, ir jo paaiškinimai mus tenkino.

— O manęs jie netenkina, meisteri, — tarė tuklusis vyras. — Pats noriu išgirsti tuos paaiškinimus. Taip, labai norėčiau!

Jonas užgniaužė pyktį.

— Aš nieko nepalikau. Iš Kumščio išėjau kartu su Korinu Pusrankiu žvalgyti Aidžiosios perėjos. Prie tyržmogių prisidėjau gavęs įsakymą. Pusrankis baiminosi, kad Mensas galėjo rasti Žiemos ragą…

— Žiemos ragą? — Seras Aliseris sukikeno. — Gal tau buvo įsakyta suskaičiuoti ir jų snarkus, lorde Snou?

— Ne, bet kiek galėdamas tiksliau suskaičiavau jų milžinus.

— Sere, — piktai įsiterpė vyras padribusiu pagurkliu, — į serą Aliserį prašau kreiptis „sere“, o į mane — „milorde“. Aš Janas Slintas, Harenholo lordas ir vadovausiu Juodajai piliai, kol su savo įgula grįš Bouvenas Maršas. Taigi kreipsiesi į mus su visa derama pagarba. Nepakęsiu, kad išdaviko pavainikis šaipytųsi iš tokio pateptojo riterio kaip gerasis seras Aliseris. — Jis pakėlė ranką ir nukreipė storą pirštą tiesiai Jonui į veidą. — Ar neigi, kad įsileidai į savo guolį tyržmogių moterį?

— Ne, neneigiu. — Sielvartas dėl Igritės dar taip skaudžiai degino Jonui širdį, kad jis neketino jos išsižadėti. — Neneigiu, milorde.

— Kaip suprantu, dulkinti tą nepraustaburnę kekšę taip pat liepė Korinas Pusrankis? — nusišaipė seras Aliseris.

— Sere. Ji nebuvo kekšė, sere. Korinas liepė nesvyruoti, kad ir ko tyržmogiai iš manęs reikalaus, bet… neneigsiu, kad taip elgiausi ne vien pareigos verčiamas ir kad ji… ji man rūpėjo.

— Vadinasi, prisipažįsti sulaužęs priesaiką, — tarė Janas Slintas.

Jonui nebuvo paslaptis, kad pusė Juodosios pilies vyrų retkarčiais apsilankydavo Kurmių mieste pasidžiaugti po žeme įsikūrusio viešnamio malonumais, bet nenorėjo žeminti Igritės, prilygindamas ją Kurmių miesto kekšėms.

— Sulaužiau įžadus su moterimi. Taip, pripažįstu tai.

— Taip, milorde! — Slintas rūsčiai pažvelgė į Joną ir jo pagurklis suvirpėjo. Jis buvo toks pat apkūnus kaip Senasis Lokys ir, be jokios abejonės, būtų buvęs toks pat plikas, jei tik būtų sulaukęs Mormonto amžiaus. Pusė jo plaukų jau buvo nuslinkę, nors Janui Slintui negalėjo būti daugiau nei keturiasdešimt metų.

— Taip, milorde, — pasitaisė Jonas. — Jojau su tyržmogiais, valgiau su jais, kaip man buvo liepęs Pusrankis, ir miegojau po vienu kailiu su Igrite. Bet prisiekiu, kad niekada nebuvau perbėgėlis. Kai tik galėjau, pabėgau nuo magnaro ir niekada nepakėliau ginklo nei prieš savo brolius, nei prieš karalystę.

Lordas Slintas atidžiai nužvelgė jį savo mažomis akutėmis.

— Sere Glendonai, — įsakė jis, — atvesk belaisvį.

Seras Glendonas buvo tas aukštas vyras, kuris ištempė Joną iš lovos. Kartu su juo iš kambario išėjo dar keturi vyrai, bet netrukus jie visi grįžo vedini belaisviu, — nediduku, išblyškusiu, nudriskusiu vyru grandinėmis sukaustytomis rankomis ir kojomis. Jo antakiai buvo sužėlę į vieną liniją, viršugalvis praplikęs, ūsai atrodė lyg prie viršutinės lūpos prilipęs purvas, jo veidas buvo sutinęs, nusėtas mėlynių, o dauguma priekinių dantų išmušti.

Rytų sargybos vyrai šiurkščiai nubloškė belaisvį ant grindų. Lordas Slintas susiraukęs pažvelgė į jį.

— Ar apie šitą žmogų kalbėjai?

Belaisvis sumirksėjo geltonomis akimis.

— Apie šitą. — Tik dabar Jonas pažino, jog tai — Barškalas. Be savo šarvų jis visai kitas žmogus, dingtelėjo jam. — Apie šitą, — pakartojo tyržmogis, — jis bailys, jis nužudė Pusrankį. Tai nutiko Speigilčiuose po to, kai sugaudėme kitus varnus ir visiems iki vieno perrėžėme gerkles. Būtume papjovę ir šitą, bet jis maldavo palikti jį gyvą ir žadėjo prisidėti prie mūsų, jei pasigailėsime. Pusrankis prisiekė, kad pamatys tą bailį mirštant pirmą, bet vilkas Koriną apdraskė, o šitas perrėžė jam gerklę. — Belaisvis apdovanojo Joną bedante šypsena ir krauju spjovė jam po kojomis.

— Nagi, — griežtai paklausė Janas Slintas, — ar prisipažįsti? O gal sakysi, kad Korinas liepė tau jį nužudyti?

— Jis man sakė… — Jonas sunkiai rinko žodžius. — Jis man liepė daryti viską, ką jie įsakys.

Slintas apsidairė po menę ir susižvalgė su kitais Rytų sargybos vyrais.

— Ar tas vaikinas mano, kad žemyn galva iškritau iš ropių vežimo?

— Melas dabar tavęs neišgelbės, lorde Snou, — įspėjo jį seras Aliseris Tornas. — Mes išgausime iš tavęs tiesą, prakeiktas pavainiki.

— Pasakiau jums tiesą. Mūsų arkliai nuvargo, o Barškalas lipo mums ant kulnų. Korinas man liepė apsimesti, kad noriu prisidėti prie tyržmogių. „Kad ir ko jie reikalautų, turi nesvyruodamas tai padaryti“, — pasakė jis. Korinas Pusrankis žinojo, kad tyržmogiai lieps man jį nužudyti. Suprato ir tai, jog Barškalas ir taip ketino perrėžti jam gerklę.

— Taigi dabar tvirtini, kad didysis Korinas Pusrankis bijojo šio padaro? — Slintas pažvelgė į Barškalą ir prunkštelėjo.

— Kaulų Lordo bijo visi, — niūriai burbtelėjo tyržmogis. Seras Glendonas spyrė belaisviui ir šis vėl nutilo.

— Aš niekada to nesakiau, — išsigynė Jonas.

Slintas trenkė kumščiu į stalą.

— Girdėjau, ką sakei! Rodos, seras Aliseris teisingai tave įvertino. Meluoji sukandęs prakeiktus pavainikio dantis. Ką gi, aš to nepakęsiu. Nepakęsiu! Gal tau ir pavyko apmulkinti tą luošą kalvį, bet apmauti Jano Slinto nepavyks! O ne. Janas Slintas melu taip lengvai nepatikės. Gal manai, kad mano galva prikimšta kopūstų lapų?

— Nežinau, ko prikimšta tavo galva. Milorde.

— Lordas Snou labai jau pasipūtęs, — tarė seras Aliseris. — Jis nužudė Koriną, kaip kad jo bičiuliai perbėgėliai sudorojo Mormontą. Nenustebčiau sužinojęs, kad tai buvo to paties žiauraus sąmokslo dalis. Bendžinas Starkas taip pat gali būti prie to prisidėjęs. Ką mes žinome, gal jis ir dabar sėdi Menso Plėšiko palapinėje. Juk pažįsti tuos Starkus, milorde.

— Pažįstu, — linktelėjo Janas Slintas. — Kuo puikiausiai.

Jonas nusimovė pirštinę ir parodė jiems apdegusią ranką.

— Gindamas lordą Mormontą nuo numirėlio, apdegiau ranką. O mano dėdė buvo garbingas vyras. Jis niekada nebūtų sulaužęs duotos priesaikos.

— Kaip ir tu, ar ne? — pasišaipė seras Aliseris.

Septonas Seladoras krenkštelėjo.

— Lorde Slintai, — prabilo jis, — šis vaikinas atsisakė duoti įžadus septoje, kaip dera, ir nukeliavo už Sienos ištarti tų žodžių priešais širdmedį. Jis sakė, kad tai — jo tėvo dievai, bet tai — ir tyržmogių dievai.

— Tai šiauriečių dievai, septone, — mandagiai, bet ryžtingai įsiterpė meisteris Eimonas. — Milordai, kai Donalas Nojus žuvo, šis jaunuolis, Jonas Snou, perėmė vadovavimą Sienos gynybai ir atsilaikė prieš didį tyržmogių įniršį. Jis įrodė esąs narsus, ištikimas ir sumanus. Jei ne jis, atvykę būtumėte radę čia sėdintį Mensą Plėšiką, lorde Slintai. Elgiatės su juo labai neteisingai. Jonas Snou buvo lordo Mormonto tarnas ir ginklanešys. Jis buvo pakviestas į tą tarnybą, nes lordas vadas matė, koks jis daug žadantis jaunuolis. Ir aš tai mačiau.

— Daug žadantis? — pašaipiai tarė Slintas. — Na, pažadai gali ir likti pažadais. Jo rankos suteptos Korino Pusrankio krauju. Sakai, Mormontas juo pasitikėjo, tik… kas iš to? Žinau, ką reiškia būti išduotam vyrų, kuriais pasitikėjai. O taip. Taip pat žinau, kaip elgiasi vilkai. — Jis vėl nukreipė pirštą Jonui į veidą. — Tavo tėvas mirė kaip išdavikas.

— Mano tėvą nužudė. — Jonui nerūpėjo, ką broliai su juo darys, bet neketino daugiau tylomis kęsti melo apie savo tėvą.

Slintas išraudo kaip vėžys.

— Nužudė? Tu įžūlus šunyti… Karaliaus Roberto lavonui dar nespėjus atšalti, lordas Edardas ėmėsi jo sūnaus. — Lordas Slintas atsistojo; jis buvo žemesnis už Mormontą, bet plačia krūtine, storomis rankomis ir pūpsančiu pilvu. Jo apsiaustas prie peties buvo susegtas nedidele auksine ietimi raudonu emaliuotu galu. — Tavo tėvas žuvo nuo kalavijo, bet jis buvo kilmingas ir karaliaus ranka. Tau pakaks ir kilpos ant kaklo. Sere Aliseri, nuvesk tą perbėgėlį į ledo celę.

— Milordas labai išmintingas, — tarė seras Aliseris ir sučiupo Joną už rankos.

Jonas išsilaisvino ir įsiutęs taip stvėrė riterį už gerklės, kad pakėlė į orą. Ir būtų jį pasmaugęs, jei Rytų sargybos broliai nebūtų jo nutempę šalin. Tornas netvirtai žingtelėjo atatupstas trindamasis ant kaklo Jono pirštų paliktas žymes.

— Patys matote, broliai. Tas vaikinas — tyržmogis.

Tirionas

Auštant jis suprato, kad nieko negalės paimti į burną. Iki vakaro tikriausiai jau būsiu pasmerktas. Jo skrandį ėdė rūgštis, jam niežtėjo nosį. Tirionas peilio geležtės galu ją pasikasė. Ištversiu dar vieną liudytoją, o tada ateis mano eilė. Tik… ką daryti? Viską neigti? Apkaltinti Sansą arba serą Dontosą? Prisipažinti ir tikėtis, kad likusi gyvenimo dalis bus praleista prie Sienos? O gal mesti burtus ir melstis, kad Raudonoji Angis įveiktų serą Gregorį Kligeiną?

Tirionas abejingai badė šakute riebią pilkšvą dešrelę ir slapta troško, kad tai būtų jo sesuo. Prie Sienos velniškai šalta, tačiau bent jau būčiau toli nuo Sersėjos. Jis nemanė, kad galėtų būti geras žvalgas, bet Nakties sargybai reikėjo ne tik stiprių, bet ir galvotų vyrų. Bent jau taip sakė lordas vadas Mormontas, kai Tirionas lankėsi Juodojoje pilyje. Bet reikės duoti tuos varžančius įžadus. Tai reikštų galą jo santuokai ir pretenzijoms paveldėti Kasterlių Uolą, tačiau, šiaip ar taip, nei jo santuoka buvo vykusi, nei jam buvo lemta tapti Kasterlių Uolos įpėdiniu. Be to, jis miglotai prisiminė, jog netoli Sienos esančiame kaime buvo viešnamis…

Tai nebuvo gyvenimas, apie kokį jis svajojo, bet vis dėlto… gyvenimas. Kad jį išsaugotų, Tirionui tereikėjo pasitikėti tėvu, atsistoti ant savo trumpų kojyčių ir tarti: „Taip, aš tai padariau, prisipažįstu.“ Bet apie tai pagalvojus jam užgniauždavo kvapą. Tirionas beveik gailėjosi nenunuodijęs Džofrio, juolab kad už šį nusikaltimą jis, rodės, vis tiek bus nubaustas.

— Milorde… — kreipėsi į jį Podrikas Peinas. — Jie jau čia, milorde. Seras Adamas. Ir auksiniai apsiaustai. Jie laukia už durų.

— Podai, pasakyk man tiesą… Manai, kad aš tai padariau?

Vaikinas kiek padvejojo. Paskui pravėrė burną, bet tik kažką neaiškiai sumurmėjo.

Aš pasmerktas. Tirionas atsiduso.

— Gali neatsakyti. Tu buvai geras ginklanešys. Geresnis, nei nusipelniau. Nesvarbu, kas nutiktų, dėkoju tau už ištikimą tarnybą.

Prie durų su šešiais auksiniais apsiaustais laukė seras Adamas Marbrandas. Šį rytą, rodos, jis neturėjo ko pasakyti. Dar vienas geras vyras, manantis, kad esu karaliaus žudikas. Tirionas kaip įmanydamas oriau nukrypavo laiptais žemyn. Eidamas per kiemą jautė, kad į jį žiūri visi: sargybiniai ant sienų, arklininkai prie arklidžių, indų plovėjos, skalbėjos ir kambarinės. Sosto menėje riteriai ir lordai pasitraukė jo praleisti ir kažką šnabždėjo savosioms ledi.

Vos tik Tirionas užėmė savo vietą priešais teisėjus, būrys auksinių apsiaustų atvedė Šają.

Tirionui širdį suspaudė šaltis. Veiris ją išdavė, pagalvojo jis. Bet paskui prisiminė. Ne. Aš pats ją išdaviau. Reikėjo palikti ją su Lolise. Žinoma, kad jie ištardė Sansos kambarines. Ir aš taip daryčiau. Tirionas pasitrynė glotnų randą, kur anksčiau buvo visa jo nosis, svarstydamas, kodėl Sersėja taip varginosi. Šaja nežino nieko, kas galėtų man pakenkti.

— Jiedu drauge tai sugalvojo, — pareiškė mergina, kurią Tirionas mylėjo. — Kipšas ir ledi Sansa tą sąmokslą pradėjo regzti žuvus Jaunajam Vilkui. Sansa troško atkeršyti už brolį, o Tirionui rūpėjo užimti sostą. Paskui jis ketino nužudyti savo seserį ir savo lordą tėvą, kad galėtų būti princo Tomeno ranka. O dar po metų kitų, prieš Tomenui sulaukiant tinkamo amžiaus, būtų nužudęs ir jį, o tada užsidėjęs ant galvos karūną.

— Iš kur gali visa tai žinoti? — paklausė princas Oberinas. — Kodėl Kipšas būtų turėjęs atskleisti tokius ketinimus žmonos kambarinei?

— Kai ką slapta nugirdau, milorde, — paaiškino Šaja, — o kai ką prasitarė ir pati miledi. Bet daugiausia man papasakojo Tirionas. Aš nebuvau vien ledi Sansos kambarinė. Visą laiką, kol jis gyveno Karaliaus Uoste, buvau ir jo kekšė. Vestuvių rytą jis nusitempė mane žemyn, kur laikomos drakonų kaukolės, ir, pasiguldęs tarp tų pabaisų, išdulkino. O kai pravirkau, jis pasakė, girdi, turėčiau būti dėkingesnė, nes ne kiekvienai merginai lemta būti karaliaus sugulove. Tada jis man ir atskleidė, kaip ketina tapti karaliumi. Jis pareiškė, kad vargšas berniukas Džofris niekada nepažins savo nuotakos taip, kaip jis pažino mane. — Ir Šaja ėmė kūkčioti. — Niekada neketinau būti kekšė, milordai. Norėjau ištekėti. Jis buvo ginklanešys, geras, narsus ir kilmingas vaikinas. Bet Kipšas pamatė mane prie Žaliosios Šakos ir vaikiną, už kurio ketinau tekėti, pastatė į pirmąją kariuomenės gretą, o kai jis žuvo, pasiuntė tyržmogius, kad atvestų mane į jo palapinę. Stambuolį Šiagą ir Timetą su išdegusia akimi. Jis sakė, kad, jei netenkinsiu jo įgeidžių, atiduos mane tiems dviem tyržmogiams, tad paklusau jam. Paskui atsivežė mane į miestą, kad, jam manęs užsinorėjus, nereikėtų toli ieškoti. Jis vertė mane daryti tokius gėdingus dalykus…

Princas Oberinas, rodos, labai susidomėjo.

— Kokius būtent?

— Baisius dalykus. — Kai gražiu jos veidu lėtai ėmė riedėti ašaros, be jokios abejonės, kiekvienas menėje buvęs vyras troško apkabinti Šają ir ją paguosti. — Su burna ir… kitomis kūno vietomis, milorde. Visomis kūno vietomis. Jis naudojosi manimi visais įmanomais būdais ir… versdavo sakyti, koks jis didelis. Turėjau kreiptis į jį „mano milžine, mano milžine Lanisteri“.

Pirmas pradėjo juoktis Osvaldas Ketlblekas. Prie jo prisidėjo Borosas ir Merinas, paskui Sersėja, seras Loras ir daugiau lordų bei ledi, nei Tirionas galėjo suskaičiuoti. Nuo staiga kilusios juoko bangos aidėjo ir virpėjo sosto menės gegnės.

— Tai tiesa, — ėmė gintis Šaja. — „Mano milžine Lanisteri.“

Nugriaudėjo dar skambesnis juokas. Jų lūpos buvo persikreipusios iš linksmumo, pilvai tirtėjo. Kai kurie kvatojosi taip, kad jiems iš šnervių ištryško snarglys.

Aš jus visus išgelbėjau, dingtelėjo Tirionui. Išgelbėjau šį šlykštų miestą ir visų jūsų gyvybes, nors nebuvote to verti. Sosto menėje buvo susirinkę šimtai žmonių ir visi jie juokėsi, išskyrus jo tėvą. Bent jau taip atrodė. Prunkštė net Raudonoji Angis, Meisas Tairelis, rodės, tuoj sprogs, o lordas Taivinas Lanisteris sėdėjo tarp jųdviejų lyg suakmenėjęs, susinėręs pirštus po smakru.

Tirionas prasibrovė į priekį.

— MILORDAI! — suriko jis. Tirionui reikėjo šaukti, jei norėjo, kad kas nors jį išgirstų.

Jo tėvas kilstelėjo ranką. Menėje palengva įsiviešpatavo tyla.

— Išveskite tą melagę kekšę, kad aš jos nematyčiau, — tarė Tirionas, — ir aš viską prisipažinsiu.

Lordas Taivinas linktelėjo, mostelėjo ranka. Pamačiusi, kad ją apstojo auksiniai apsiaustai, Šaja pasibaisėjusi apsidairė. Kai vyrai vedė ją nuo pakylos, jųdviejų su Tirionu žvilgsniai susitiko. Ką jis tose akyse išvydo — gėdą ar baimę? Jis bandė spėti, ką Sersėja bus jai pažadėjusi. Gausi aukso ir brangakmenių, kiek tik paprašysi, pagalvojo jis žiūrėdamas į tolstančią jos nugarą, bet dar nepasikeitus mėnuliui Sersėja privers tave smaginti kareivinėse auksinius apsiaustus.

Tirionas pažvelgė savo tėvui į rūsčias, žalias su aukso spalvos dėmelėmis akis.

— Kaltas, — tarė jis, — labai kaltas. Ar ne tai norėjote išgirsti?

Lordas Taivinas nieko neatsakė. Meisas Tairelis linktelėjo. Princas Oberinas atrodė šiek tiek nusivylęs.

— Prisipažįsti nunuodijęs karalių?

— Nieko panašaus, — atsakė Tirionas. — Dėl Džofrio mirties aš visiškai nekaltas. Padariau dar siaubingesnį nusikaltimą. — Jis žingtelėjo prie tėvo. — Aš gimiau. Gyvenau. Aš kaltas, kad esu neūžauga, prisipažįstu. Ir nesvarbu, kiek kartų mano gerasis tėvas man atleisdavo, aš atkakliai kartodavau savo nusikaltimą.

— Tai kvailystė, Tirionai, — pareiškė lordas Taivinas. — Kalbėk apie tai, ką dabar sprendžiame. Teisiame tave ne už tai, kad esi neūžauga.

— Klysti, milorde. Teisiate mane už tai, kad visą gyvenimą buvau neūžauga.

— Ar neturi ko pasakyti, kaip nors pasiteisinti?

— Neturiu, pasakysiu tik tiek: karaliaus aš nenužudžiau. Bet dabar gailiuosi to nepadaręs. — Jis atsisuko į menę, į daugybę išblyškusių veidų. — Gaila, kad neturiu nuodų jums visiems. Jūs verčiate mane gailėtis, kad nesu pabaisa, kokį norite mane matyti, bet tiesa yra tokia. Aš nekaltas, bet teisingumo čia nesulauksiu. Nepaliekate man kitos išeities, tik šauktis dievų pagalbos. Reikalauju teismo per dvikovą.

— Gal išprotėjai? — paklausė jo tėvas.

— Nė kiek. Reikalauju teismo per dvikovą!

Mieloji jo sesuo buvo labai patenkinta.

— Jis turi tokią teisę, milordai, — priminė Sersėja teisėjams. — Tegul sprendžia dievai. Seras Gregoris Kligeinas kausis už Džofrį. Užvakar naktį jis grįžo į miestą man tarnauti.

Akimirką lordo Taivino veidas taip apsiniaukė, jog Tirionui dingtelėjo, ar tik ir jis nebus išgėręs užnuodyto vyno. Per daug įpykęs, kad galėtų kalbėti, jis trenkė kumščiu į stalą. Tad klausimą Tirionui uždavė Meisas Tairelis:

— Ar turi kovotoją, kuris gins tavo nekaltumą?

— Kovotoją jis turi, milorde. — Dorno princas Oberinas pakilo nuo stalo. — Neūžauga mane beveik įtikino.

Kilęs triukšmas visiems užgulė ausis. Tirionui ypač malonu buvo išvysti Sersėjos akyse staiga šmėstelėjusią abejonę. Šimtui auksinių apsiaustų teko dunksėti iečių galais į grindis, kad vėl nutildytų sosto menę. Per tą laiką lordas Taivinas Lanisteris atitoko.

— Tegul šis reikalas išsisprendžia rytoj, — griežtai ir lediniu balsu paskelbė jis. — Aš nusiplaunu rankas.

Šaltai ir piktai dėbtelėjęs į savo neūžaugą sūnų, jis išėjo iš menės pro karaliaus duris už Geležinio sosto, o jo brolis Kevanas nusekė iš paskos.

Vėliau, grįžęs į bokšto celę, Tirionas prisipylė taurę vyno ir nusiuntė Podriką Peiną atnešti sūrio, duonos ir alyvuogių. Mat abejojo, ar jo skrandis dabar priimtų bent kiek sunkesnį maistą. Manei, kad liksiu romus ir klusnus, tėve? — paklausė jis žvakių ant sienos metamų šešėlių. Aš pernelyg panašus į tave. Dabar, išplėšęs galią lemti gyvybę arba mirtį iš savo tėvo rankų ir perdavęs ją dievams, jis jautėsi keistai ramus. Jei tik dievų apskritai esama ir mes jiems bent kiek rūpime. Jei ne, tuomet mano likimas dorniečio rankose. Kad ir kas nutiktų, Tirionas jautė pasitenkinimą žinodamas, kad visiškai sugriovė lordo Taivino planus. Jei princas Oberinas laimėtų, ta pergalė įpliekstų dar didesnę neapykantą tarp Haigardeno ir Dorno; Meisas Tairelis matytų, kad vyras, suluošinęs jo sūnų, dabar padeda neūžaugai, vos nenunuodijusiam jo dukters, išvengti akivaizdaus teisingumo. O jei triumfuotų Kalnas, Doranas Martelis tikrai turėtų teisę reikalauti, kad jam būtų paaiškinta, kodėl jo brolis buvo pasiųstas myriop, o ne sulaukė Tiriono žadėto teisingumo? Galų gale Dornas tikriausiai karūnuotų Mirselą.

Žinant, kiek rūpesčių jis pridarys, Tirionui rodės, kad jo mirtis nebūtų beprasmė. Ar ateisi pasižiūrėti, kaip viskas baigsis, Šaja? Ar stovėsi ten su visais kitais ir žiūrėsi, kaip seras Ilinas kerta mano bjaurią galvą? Ar pasiilgsi savo milžino Lanisterio, kai jis bus miręs? Jis išmaukė vyną, švystelėjo šalin taurę ir linksmai uždainavo:

Nuo aukštos kalvos nusileidęs,

Jis jojo per miesto gatves,

Per skersgatvius, laiptus ir aikštes,

Pas moterį jojo jis, nes

Ji buvo slaptas jo turtas

Ir laimė, ir gėdos dieglys,

Grandinės ir bokštas — tai niekis,

Kai šildo jį jos bučinys.

Tą vakarą seras Kevanas jo neaplankė. Jis tikriausiai buvo su lordu Taivinu ir mėgino nuraminti Tairelius. Ko gero, dėdę mačiau paskutinį kartą. Tirionas prisipylė antrą taurę vyno. Gaila, kad jis liepė nugnybti Simoną Sidabrabalsį, taip ir nesužinojęs visų šios dainos žodžių. Tiesą sakant, ta daina buvo visai nebloga. Ypač palyginti su tomis, kurios bus sudėtos apie jį. Nes aukso rankos visada šaltos, o moters rankos šiltos… — užtraukė Tirionas. Gal kitas strofas parašys jis pats? Jei tik gyvens toliau.

Keista, bet tą naktį Tirionas Lanisteris miegojo ilgai ir giliai. Pabudo švintant puikiai pailsėjęs ir labai išalkęs, tad pusryčiams pavalgė skrudintos duonos, kraujinės dešros, bandelių su obuoliais ir dvi porcijas virtų kiaušinių su svogūnais ir aštriais dornietiškais pipirais. Tada paprašė sargybinių leisti jam aplankyti savo kovotoją. Seras Adamas sutiko.

Princą Oberiną Tirionas rado gurkšnojantį raudonąjį vyną ir besivelkantį šarvus. Jam padėjo keturi jaunesnieji dorniečiai lordai.

— Labas rytas, milorde, — pasisveikino princas. — Gal nori taurės vyno?

— Ar gerai, kad geri prieš dvikovą?

— Prieš dvikovą visada išgeriu vyno.

— Dėl to vyno gali žūti. O dar blogiau, kad dėl to galiu žūti ir aš.

Princas Oberinas nusijuokė.

— Dievai gina nekaltuosius. Tikiuosi, tu nekaltas, ar ne?

— Tik dėl Džofrio nužudymo, — prisipažino Tirionas. — Tikiuosi, jog supranti, su kokiu vyru kovosi. Gregoris Kligeinas yra…

— …vyras iš stuomens ir iš liemens? Bent jau taip girdėjau šnekant.

— Jis beveik aštuonių pėdų ūgio, tikriausiai sveria apie trisdešimt stonų ir visas vienų raumenų. Jis kaunasi su dvirankiu kalaviju, bet valdo jį viena ranka. Kai kas turėjo progos įsitikinti, kad jis vienu užsimojimu perkerta priešininką išilgai. Jo šarvai tokie sunkūs, kad lieknesnis vyras neišlaikytų jų svorio, o juo labiau negalėtų su jais judėti.

Bet princui Oberinui tai nepadarė įspūdžio.

— Ir anksčiau esu nukovęs didelių vyrų. Svarbiausia — juos pargriauti. Kai pargriūva, galima sakyti, kad jie jau mirę. — Dornietis kalbėjo taip nerūpestingai ir taip pasitikėdamas savimi, kad Tirionas aprimo, bent jau kol princas nepasisuko ir nešūktelėjo: — Deimonai, ietį! — Seras Deimonas pamėtėjo ietį, ir Raudonoji Angis pagavo ją ore.

— Ketini stoti prieš Kalną ginkluotas… ietimi? — Tirionas vėl pasijuto nesmagiai. Mūšyje slenkantis miškas atkištų iečių buvo galinga jėga, bet dvikovoje su patyrusiu kalavijuočiu ietis buvo menkas ginklas.

— Mes, dorniečiai, labai mėgstame ietis. Be to, tai vienintelis būdas atremti toli siekiančius jo kirčius. Pažiūrėk, lorde Kipše, tik neliesk.

Ietis buvo uosinė, aštuonių pėdų ilgio, jos kotas glotnus, storas ir sunkus. Paskutinės dvi pėdos buvo išlietos iš plieno: plonas lapo pavidalo ieties galas tolydžio smailėjo ir baigėsi spyglio aštrumo smaigaliu. Jo kraštai atrodė tokie aštrūs, kad būtum galėjęs jais skustis. Kai Oberinas pasukiojo ieties kotą suspaudęs tarp delnų, antgalio kraštai tvykstelėjo juoda spalva. Aliejus? O gal — nuodai? Tirionas nusprendė, kad to jam geriau nežinoti.

— Tikiuosi, moki ja kautis, — abejodamas tarė jis.

— Patikėk, manimi nesiskųsi. O seras Gregoris gali turėti man priekaištų. Kad ir kokie stori jo krūtinės šarvai, ties sujungimais vis tiek yra plyšių. Vidinėje pažasties pusėje, prie kelio, prie alkūnių… Rasiu, kur jį pakutenti, pažadu. — Princas Oberinas padėjo ietį. — Sakoma, kad Lanisteriai skolingi nelieka. Kai šios kruvinos dienos baigsis, galbūt grįši su manimi į Saulės Ietį? Mano broliui Doranui būtų didelė garbė sutikti teisėtą Kasterlių Uolos įpėdinį… ypač jei jis kartu pasiimtų ir savo žavingą žmoną, Vinterfelo ledi.

Ar tas gyvatė mano, kad laikau Sansą atsargai kur nors paslėpęs kaip riešutą žiemai? Jei taip ir būtų buvę, Tirionas neketino atskleisti princui tiesos.

— Dabar, kai apie tai galvoju, kelionė į Dorną, rodos, galėtų būti tikrai maloni.

— Numatyk sau ilgesnę viešnagę. — Princas Oberinas išgėrė dar gurkšnelį vyno. — Judviem su Doranu reikia aptarti daug abiem rūpinčių dalykų. Pasikalbėti apie muziką, prekybą, istoriją, vyną, nykštuko grašį… apie paveldėjimo ir sosto įpėdinystės įstatymus. Neabejoju, kad dėdės patarimai labai pravers karalienei Mirselai, kurios laukia tikrai nelengvos dienos.

Jei Veirio paukštukai dabar klausėsi, Oberinas parūpino jų ausims puikiausio peno.

— Manau, ir aš išgerčiau taurę vyno, — nusprendė Tirionas.

Karalienei Mirselai? Pagunda būtų buvusi dar didesnė, jei jis iš tikrųjų būtų paslėpęs Sansą po savo apsiaustu. Jei ji pareikštų palaikanti Mirselą, o ne Tomeną, ar šiaurė paskui ją sektų? Tai, apie ką užsiminė Raudonoji Angis, buvo išdavystė. Ar Tirionas tikrai galėjo sukilti prieš Tomeną ir savo tėvą? Sersėja spjaudytų kraujais. Jau vien dėl to būtų verta tai padaryti.

— Ar prisimeni, ką tau pasakojau per pirmą mudviejų susitikimą, Kipše? — paklausė princas Oberinas, o tuo metu Pavainikis iš Dievų Malonės priklaupęs priešais rišo jam antblauzdžius. — Mudu su seserimi į Kasterlių Uolą buvome atkeliavę ne vien dėl gandų apie tave. Mes kai ko ieškojome. Tie ieškojimai atvedė mus į Žvaigždėkrytį, Arborą, Senmiestį, Skydo salas, Kreikholą ir pagaliau į Kasterlių Uolą… bet tikrasis mūsų kelionės tikslas buvo vedybos. Doranas buvo susižadėjęs su ledi Melarija iš Norvoso, tad buvo paliktas prižiūrėti Saulės Ieties. O mudu su seserimi dar neturėjome sau poros.

Elija labai jaudinosi. Ji buvo kaip tik tekamojo amžiaus, o kadangi skundėsi silpna sveikata, niekada negalėjo leistis į tolimas keliones. Man labiau patiko linksmintis traukiant per dantį sesers gerbėjus. Prisistatė ir mažasis lordas Tinginys, ir ginklanešys Čepsius, kurį aš praminiau Vaikščiojančiu Banginiu ar kažkaip panašiai. Vienintelis bent kiek tinkamesnis į vyrus buvo jaunasis Beiloras Haitaueris. Dailus jaunuolis ir mano sesuo jau buvo jį beįsimylinti, bet kartą jis netyčia mūsų draugijoje pagadino orą. Iš karto praminiau jį Beiloru Pirdžiumi, ir Elija nebegalėjo žiūrėti į jį nesijuokdama. Buvau negailestingas jaunuolis, kas nors turėjo nupjauti man niekšišką liežuvį.

Taip, pritariamai pagalvojo Tirionas. Beiloras Haitaueris dabar jau nebuvo jaunas, bet liko lordo Leitono įpėdiniu; turtingas, gražus ir puikios reputacijos riteris. Dabar žmonės jį vadino Beiloru Plačia Šypsena. Jei Elija būtų ištekėjusi už jo, o ne už Reigaro Targarieno, dabar tikriausiai tebegyventų Senmiestyje ir žiūrėtų, kaip auga jos vaikai. Tirionas liūdnai pasvarstė, kiek gyvybių nusinešė tas vienas oro pagadinimas.

— Galutinis mūsų kelionės tikslas buvo Lanisportas, — toliau pasakojo princas Oberinas, o tuo metu seras Aronas Korgilas padėjo jam apsivilkti paminkštintą tuniką ir ėmė varstyti raištelius ant nugaros. — Ar žinojai, kad tavo ir mano motinos buvo senos pažįstamos?

— Rodos, pamenu, kad vaikystėje jiedvi kartu gyveno dvare. Palaikė draugiją princesei Reilai?

— Taigi. Buvau tikras, kad šį planą slapta sudarė abi motinos. Ginklanešys Čepsius ir į jį panašūs, taip pat pulkai man parodytų spuoguotų mergelių tebuvo migdolai prieš tikrąją puotą, skirti apetitui sužadinti. Pagrindinis valgis turėjo būti patiektas Kasterlių Uoloje.

— Sersėja ir Džeimis.

— Koks tu nuovokus nykštukas. Žinoma, mudu su Elija buvome vyresni. Tavo broliui ir seseriai tuomet galėjo būti aštuoneri ar devyneri. Ir vis dėlto penkerių ar šešerių metų skirtumas atrodė menkas. Be to, mūsų laive buvo tuščia, labai prabangiai įrengta kajutė, aiškiai skirta kilmingiems keleiviams. Tarsi iš anksto buvo numatyta, kad į Saulės Ietį parplukdysime naują žmogų. Galbūt jauną pažą. Arba kompanionę Elijai. Tavo ledi motina ketino pripiršti Džeimį mano seseriai arba mane Sersėjai. O gal ir abu.

— Gal ir taip, — įsiterpė Tirionas, — bet mano tėvas…

— …valdė Septynias Karalystes, bet namuose buvo valdomas žmonos, ar bent jau taip visuomet sakydavo mano motina. — Princas Oberinas pakėlė rankas, kad lordas Dagosas Menvudis ir Pavainikis iš Dievų Malonės per galvą galėtų apvilkti šarvažiedžius marškinius. — Senmiestyje sužinojome, kad tavo motina mirė ir kad jai gimė bjaurus kūdikis. Tiesą sakant, galėjome apsisukti ir grįžti, bet mano motina nusprendė plaukti toliau. Kaip buvome sutikti Kasterlių Uoloje, tau jau pasakojau.

Bet nutylėjau, kad mano motina palaukė, kiek buvo reikalinga, o tada užsiminė tavo tėvui apie mūsų viešnagės tikslą. Po daugelio metų, gulėdama mirties patale, ji man pasakė, kad jos siūlymą lordas Taivinas šiurkščiai atmetė. Jis mano motinai pareiškė, girdi, jo duktė skirta princui Reigarui. O kai ji užsiminė, kad Džeimis galėtų vesti Eliją, vietoj Džeimio jis pasiūlė tave.

— Ir tą siūlymą ji suprato kaip įžeidimą.

— Tai ir buvo įžeidimas. Tikriausiai ir pats tai supranti?

— Ak taip, žinoma. — Visada taip, pagalvojo Tirionas, viskas priklauso nuo mūsų motinų ir tėvų, kaip anksčiau priklausė nuo jų motinų ir tėvų. Mes esame tik marionetės, tampomos už virvelių tų, kurie gimė anksčiau už mus, o vieną gražią dieną mūsų virvelės atiteks mūsų vaikams ir tuomet tampomi vietoj mūsų šokinės jie. — Bet princas Reigaras vedė Eliją iš Dorno, o ne Sersėją Lanister iš Kasterlių Uolos. Tad tavo motina, rodos, šį mūšį laimėjo.

— Ji taip manė, — linktelėjo princas Oberinas, — bet tavo tėvas ne iš tų, kurie pamiršta tokius įžeidimus. Kadaise jis jau pamokė lordą ir ledi Tarbekus ir Reinus iš Kastamero. O Karaliaus Uoste jis davė gerą pamoką ir mano seseriai. Šalmą, Dagosai. — Menvudis padavė šalmą; aukštą auksinį šalmą su variniu disku ant viršaus, simbolizuojančiu Dorno saulę. Tirionas atkreipė dėmesį, kad antveidis nuimtas. — Elija ir jos vaikai ilgai laukė teisingumo. — Princas Oberinas užsimovė minkštas raudonos odos pirštines ir vėl paėmė į rankas ietį. — Ir šiandien jie to teisingumo sulauks.

Dvikovai buvo skirtas išorinis kiemas. Tirionui teko šokinėti ir bėgti tekinam, kad suspėtų su sparčiai žingsniuojančiu princu Oberinu. Gyvatė nekantrauja, dingtelėjo jam. Tikėkimės, kad jis nusiteikęs keršyti. Diena išaušo apniukusi ir vėjuota. Saulė mėgino skverbtis pro debesis, bet Tirionas negalėjo pasakyti, nei kas laimės kovą danguje, nei kaip baigsis dvikova, nuo kurios priklausė jo gyvybė.

Rodės, bent tūkstantis žmonių susirinko pasižiūrėti, ar jis gyvens, ar mirs. Jie grūdosi perėjimuose ant sienų ir badėsi alkūnėmis ant pilies priestatų ir bokštų laiptų. Jie žiūrėjo susirinkę prie arklidžių, žvelgė pro langus ir nuo tiltų, iš balkonų ir nuo stogų. O kiemas buvo sausakimšas: žmonių čia prisirinko tiek, jog auksiniams apsiaustams ir karaliaus sargybos riteriams teko stumdyti juos į pakraščius, kad liktų vietos kovotojams. Vieni žiūrovai atsitempė krėslus ir ketino įsitaisyti patogiau, kiti sėdėjo tiesiog užsiropštę ant statinių. Dvikovą reikėjo surengti Drakonų Duobėje, pagalvojo Tirionas. Tada būtume iš kiekvieno smalsuolio paėmę po grašį ir apmokėję už Džofrio vestuves ir laidotuves. Kai kurie žiūrovai net buvo užsikėlę ant pečių mažus vaikus, kad šie geriau matytų. Išvydę Tirioną, visi ėmė šaukti ir badyti jį pirštais.

Šalia sero Gregorio Sersėja atrodė kaip mergaitė. Su šarvais Kalnas atrodė didesnis už bet kokį kitą vyrą. Po ilgu geltonu viršutiniu apsiaustu, ant kurio buvo matyti Kligeinų ženklas — trys juodi šunys, ir šarviniais marškiniais jis buvo užsisegęs sunkų antkrūtinį iš tamsiai pilko plieno, kovose jau įduobtą ir subraižytą. Po juo buvo kietinta oda ir minkštas sluoksnis. Didelis šalmas plokščiu viršumi buvo pritvirtintas prie kaklo šarvo, ties burna ir nosimi juodavo skylės kvėpuoti, taip pat siauras plyšys akims. Ant šalmo viršaus puikavosi akmeninis kumštis.

Net jei seras Gregoris nuo žaizdų buvo apsilpęs, iš kito kiemo krašto Tirionas to nematė. Taip stovėdamas jis atrodo, lyg būtų iškaltas iš uolos. Didįjį kalaviją, kurio plieninė geležtė buvo šešių pėdų ir su įbrėžimais, Kligeinas buvo įrėmęs į žemę priešais save. Stambiomis, vėžlio kiautu puoštomis šarvuotomis plieninėmis pirštinėmis apmautomis rankomis seras Gregoris spaudė abi dvipusio kalavijo rankenas. Jį pamačiusi išblyško net princo Oberino meilužė.

— Ketini su juo kautis? — pašnibždomis paklausė jo Elarija Send.

— Ketinu jį nužudyti, — atsainiai atsakė jos meilužis.

Dabar, prieš prasidedant dvikovai, ir Tirioną apniko abejonės. Pakėlęs akis į princą Oberiną jis pasigailėjo, kad jo negina Bronas… o dar geriau — Džeimis. Raudonoji Angis buvo lengvai šarvuotas; užsisegęs antblauzdžius, dilbių, kaklo, pečių šarvus ir plienines kelnių kilpines. O šiaip Oberinas vilkėjo lanksčios odos ir plevenančio šilko drabužius. Ant šarvinių marškinių jis dėvėjo tviskančius vario žvynus, bet nei šarviniai marškiniai, nei žvynai nė iš tolo nesaugojo jo taip, kaip Gregorį saugojo sunkūs šarvai. Be antveidžio princo šalmas iš esmės buvo tik pusšalmis be nosies apsaugos. Apskritas plieninis jo skydas buvo stropiai nublizgintas ir ant jo buvo matyti raudono, geltono, balto aukso ir vario saulės ir ieties įlaja.

Šokinėk aplink jį, kol taip nuvargs, kad nepakels rankų, o tada jį pargriauk. Raudonosios Angies ketinimai, rodos, buvo panašūs į Brono. Bet samdomas kalavijuotis nesuvokė tokios taktikos keliamų pavojų. Po septyniais pragarais, tikiuosi, žinai, ką darai, gyvate.

Pakyla buvo pastatyta šalia Rankos bokšto, pusiaukelėje tarp abiejų kovotojų. Ant jos buvo įsitaisę lordas Taivinas ir jo brolis, seras Kevanas. Karaliaus Tomeno niekur nebuvo matyti; Tirionas jautėsi dėkingas bent jau už tai.

Lordas Taivinas žvilgtelėjo į savo neūžaugą sūnų ir pakėlė ranką. Keliolika šauklių ėmė pūsti trimitus, kad nutildytų minią. Aukštasis septonas su didele krištoline karūna ant galvos iššlepsėjo į priekį ir ėmė melstis prašydamas, kad Tėvas Danguje padėtų jiems priimti sprendimą ir kad Karžygys suteiktų jėgų to vyro rankai, kurio pusėje yra teisingumas. Teisingumas mano pusėje! — vos nesuriko Tirionas, bet žmonės iš jo būtų tik pasijuokę, o patyčių jam jau buvo iki kaklo.

Seras Osmundas Ketlblekas atnešė Kligeinui skydą — didžiulį sunkų ąžuolinį skydą su juodais geležies apkaustais. Kai Kalnas užkišo kairę ranką už laikančiųjų juostų, Tirionas pamatė, kad Kligeino šunys ant skydo užtepti dažais. Šiandien rytą seras Gregoris kovėsi su nupiešta septynkampe žvaigžde, kurią Siaurąją jūrą perplaukę ir Pirmųjų Žmonių bei jų dievų pavergti atkeliavę andalai atnešė į Vesterosą. Labai dievobaiminga iš tavo pusės, Sersėja, bet nemanau, kad dievams tai padarys įspūdį.

Kovotojus skyrė penkiasdešimt jardų. Princas Oberinas greitai žengė į priekį, o seras Gregoris artinosi lėčiau, bet ir grėsmingiau. Jam žengiant žemė nedreba, tarė sau Tirionas. Tai tik mano širdis daužosi. Kai vyrus skyrė dešimt jardų, Raudonoji Angis sustojo ir šūktelėjo:

— Ar jie tau pasakė, kas esu?!

Pro burnos plyšį seras Gregoris burbtelėjo:

— Kažkoks numirėlis.

Ir nepermaldaujamai žengė artyn.

Dornietis išsisuko pasitraukęs į šoną.

— Aš — Oberinas Martelis, Dorno princas, — prisistatė jis, o tuo metu Kalnas pasisuko, kad matytų priešininką. — Princesė Elija buvo mano sesuo.

— Kas tokia? — paklausė Gregoris Kligeinas.

Oberinas dūrė ilga ietimi, bet seras Gregoris prisidengė nuo jos smaigalio skydu, nustūmė jį ir, švytruodamas kalaviju, puolė princą. Dornietis vėl išsilenkė priešininko nenukentėjęs. Ir vėl dūrė ietimi. Kligeinas kirto per ją kalaviju, bet Martelis laiku ginklą patraukė ir dūrė vėl. Tarkštelėjo plienas, ieties antgalis nuslydo Kalno krūtine ir, perdūręs apsiaustą, ant krūtinės šarvo paliko ilgą ryškų įbrėžimą.

— Elija Martel, Dorno princesė, — sušnypštė Raudonoji Angis. — Tu ją išniekinai. Užmušei. Tu nužudei jos vaikus.

Seras Gregoris grėsmingai suniurnėjo. Nerangiai iškėlė kalaviją ir puolė juo mosuodamas, taikydamasis dorniečiui į galvą. Princas Oberinas puolimo lengvai išvengė.

— Tu ją išniekinai. Užmušei. Tu nužudei jos vaikus.

— Atėjai plepėti ar kautis?

— Atėjau išgirsti tavo prisipažinimo.

Raudonoji Angis mitriai dūrė Kalnui į pilvą, bet jo nesužeidė. Gregoris kirto kalaviju, bet nepataikė. Ilgoji ietis vėl šmėstelėjo virš jo ginklo. Lyg gyvatės liežuvis ji durdavo ir vėl atsitraukdavo, rodės, bakstelės žemai, o bakstelėdavo aukštai, taikėsi į paslėpsnius, skydą, akis. Kalnas bent jau lengvas taikinys, dingtelėjo Tirionui. Princui Oberinui pataikyti į priešininką nebuvo sunku, bet ietis nė karto neperdūrė storų sero Gregorio šarvų. Dornietis visą laiką judėjo ratu durstydamas ietimi ir vėl traukdamasis, versdamas sunkųjį riterį nuolat suktis. Kligeinas jį sunkiai mato. Plyšys akims Kalno šalme buvo siauras ir labai ribojo jo regos lauką. Oberinas puikiai tuo naudojosi, taip pat nepamiršo, kad turi ilgą ietį ir yra vikresnis.

Rodės, labai ilgai kova taip ir vyko. Jiedu trypė po kiemą pirmyn atgal, suko ratus, seras Gregoris kapojo orą, Oberinas bakstelėdavo ietimi tai ranką, tai koją, o du kartus — smilkinį. Dideliam mediniam Gregorio skydui taip pat teko nemažai dūrių, kol pagaliau iš po žvaigždės vėl išlindo šuns galva, o kitose vietose buvo matyti plikas ąžuolas. Retkarčiais Kligeinas dusliai suniurnėdavo, vieną kartą Tirionas nugirdo jį keikiantis, bet šiaip kovėsi niūriai tylėdamas.

Bet Oberinas Martelis neužčiaupė burnos.

— Tu ją išniekinai! — šūktelėjo jis, darydamas klaidinantį judesį. — Užmušei, — pridūrė, išsisukdamas nuo šoninio Gregorio kirčio didžiuoju kalaviju. — Nužudei jos vaikus, — tarė, besdamas ieties smaigalį milžinui į gerklę, bet šis džergždamas nuslydo kaklo šarvais.

— Oberinas su juo žaidžia, — pasakė Elarija Send.

Kvailas žaidimas, pagalvojo Tirionas.

— Kalnas per daug didelis būti kieno nors žaislu.

Kieme susirinkusi minia žiūrovų palengva slinko arčiau kovotojų, colis po colio artinosi norėdami geriau viską matyti. Karaliaus sargybos vyrai mėgino juos sulaikyti ryžtingai stumdami atgal dideliais baltais skydais, bet smalsuolių buvo šimtai, o vyrų baltais šarvais — tik šeši.

— Tu ją išniekinai. — Princas Oberinas atmušė galingą smūgį ieties smaigaliu. — Užmušei. — Jis dūrė Kligeinui į akis taip staiga, kad milžinas krūptelėjęs loštelėjo. — Nužudei jos vaikus. — Ietis nėrė į šoną ir žemyn, vėl nubraukdama Kalno krūtinės šarvą. — Tu ją išniekinai. Užmušei. Nužudei jos vaikus. — Ietis buvo dviem pėdomis ilgesnė už sero Gregorio kalaviją ir to Dorno princui visiškai pakako saugiam atstumui išlaikyti. Kai tik Oberinas durdavo, milžinas mėgindavo kalaviju nukirsti ieties kotą su antgaliu, bet taip pat jam būtų sekęsi nukapoti musei sparnus. — Tu ją išniekinai. Užmušei. Nužudei jos vaikus. — Gregoris pabandė pulti visa jėga, bet Oberinas šoko į šalį ir vėl užėjo priešininkui už nugaros. — Tu ją išniekinai. Užmušei. Nužudei jos vaikus.

— Nutilk. — Seras Gregoris, rodės, juda šiek tiek lėčiau, o jo didysis kalavijas nekyla taip aukštai, kaip dvikovos pradžioje. — Užčiaupk savo prakeiktą burną.

— Tu ją išniekinai, — pakartojo princas, traukdamasis į dešinę.

— Gana! — Seras Gregoris žengė du plačius žingsnius ir jo kalavijas pakibo princui Oberinui virš galvos, bet dornietis ir vėl spėjo pasitraukti.

— Užmušei, — pridūrė jis.

— UŽSIČIAUPK! — Gregoris kirto iš visų jėgų taikydamasis į ieties smaigalį, šios kotas trenkėsi Oberinui į dešinę krūtį, o plieninis smaigalys siaubingai džergždamas nuslydo į šoną. Staiga Kalnas atsidūrė tokiu atstumu nuo priešininko, kad galėjo kirsti kalaviju ir milžiniško ginklo plienas blykstelėjo. Minia sukliko. Oberinas išvengė pirmo kirčio, paleido iš rankos ietį, kuri dabar, serui Gregoriui priartėjus, negalėjo duoti jokios naudos. Antrą kirtį dornietis atrėmė skydu. Plienas sutiko plieną, nuaidėjo kurtinantis žvangesys ir Raudonoji Angis buvo priverstas svirduliuodamas trauktis. Seras Gregoris baubdamas jį persekiojo. Žodžių jis netaria, tik riaumoja kaip žvėris, pagalvojo Tirionas. Oberino traukimasis virto beatodairišku bėgimu ir jam tik per kelis colius pavyko aplenkti kalavijo geležtės smaigalį — kalavijo, nutaikyto jam į krūtinę, rankas ir galvą.

Jam už nugaros dunksojo arklidės. Smalsuoliai klykdami stumdėsi ir skubėjo trauktis Oberinui iš kelio. Vienas atsimušė princui į nugarą. Seras Gregoris, užsimojęs iš visų jėgų, kirto. Raudonoji Angis pritūpė ir nusirito į šalį. Vargšas arklininkas jam už nugaros nebuvo toks mitrus. Pakėlęs ranką jis prisidengė veidą ir Gregorio kalavijas nusileido tarp alkūnės ir peties.

— Užsičiaupk! — arklininkui surikus sukriokė Kalnas, užsimojo šoniniam kirčiui ir viršutinė vaikino galvos dalis nuskriejo per kiemą taškydama kraują ir smegenis. Šimtai žiūrovų, rodės, staiga numojo ranka į tai, ar Tirionas Lanisteris kaltas, ar nekaltas, ir ėmė beatodairiškai stumdytis mėgindami kuo greičiau dingti iš kiemo.

Bet Raudonoji Dorno Angis atsistojo ir vėl pasiėmė ietį.

— Elija! — šūktelėjo jis serui Gregoriui. — Tu ją išniekinai. Užmušei. Nužudei jos vaikus. O dabar ištark jos vardą.

Kalnas atsisuko. Su visu šalmu, skydu, kalaviju ir apsiaustu; nuo galvos iki kojų jis buvo apsitaškęs dabar jau sukrešėjusiu krauju.

— Per daug plepi, — sududeno jis. — Man jau galvą skauda.

— Vis tiek išgirsiu tave tariant jos vardą. Ji buvo Elija iš Dorno.

Kalnas niekinamai prunkštelėjo ir vėl užsimojo, bet… tą akimirką, nuo pat ryto slėpusis, iš už žemų debesų išlindo saulė.

Dorno saulė, tarė sau Tirionas, tačiau Gregoris Kligeinas pirmas pajudėjo norėdamas išeiti iš jos nutvieksto ploto. Tai niūrus ir žiaurus vyras, bet kovotojo instinktą turi.

Raudonoji Angis prisimerkęs susigūžė ir vėl dūrė ietimi. Seras Gregoris kirto per ją kalaviju, tačiau tai tebuvo princo Oberino klaidinantis judesys. Praradęs pusiausvyrą, Kalnas žingtelėjo į priekį.

Princas Oberinas pakėlė įduobtą metalinį skydą. Akinamas saulės spindulys, atsimušęs į nublizgintą auksą ir varį, atšoko tiesiai į siaurą priešo šalmo plyšį akims. Apakintas saulės, Kligeinas pakėlė savo skydą prisidengti nuo šviesos. Princo Oberino ietis švystelėjo tarsi žaibas, rado plyšį storuose šarvuose tarp pažasties ir rankos. Jos smaigalys pradūrė šarvinius marškinius ir pakietintą odą. Kai dornietis pasuko ietį ir ją ištraukė, Gregoris dusliai sudejavo.

— „Elija.“ Sakyk! „Elija iš Dorno!“ — Jis judėjo ratu, taikydamasis antram ieties dūriui. — Sakyk!

Tirionas kalbėjo savo maldą. Griūk ir mirk, tokie buvo jos žodžiai. Po galais, griūk ir mirk! Kalnui iš pažasties sruvo jau ne arklininko, o savas kraujas, o po krūtinės šarvu jo turėjo tekėti dar daugiau. Kai jis pamėgino žengti į priekį, jam sulinko vienos kojos kelis. Tirionui dingtelėjo, kad Gregoris palengva griūva.

Princas Oberinas tebesuko aplink jį ratus.

— ELIJA IŠ DORNO! — šaukė jis.

Seras Gregoris ėmė suktis, bet per lėtai ir per vėlai. Šį kartą, perėjusi per marškinių žiedus ir odą, ietis pervėrė pakinklį tarp antblauzdžio ir šlaunies šarvo. Kalnas susvyravo, atsitraukė ir kniūbsčias griuvo ant žemės. Didžiulis kalavijas iškrito jam iš rankos ir nuslydo per smėlį. Palengva jis nerangiai apsivertė aukštielninkas.

Dornietis nusviedė savo sugadintą skydą, abiem rankomis čiupo ietį ir nusigręžė ketindamas eiti sau. Jam už nugaros tysantis Kalnas sudejavo ir pasirėmęs alkūne pasikėlė. Oberinas atsisuko greitai kaip katė ir tekinas puolė gulintį priešą. „EEELIIIJAAA!“ — suriko jis smeigdamas ietį į tysantį kūną ir visu svoriu ją užguldamas. Uosinio ieties koto triokštelėjimas buvo beveik toks pat malonus ausiai kaip ir Sersėjos įsiūčio šūksnis, ir princas Oberinas akimirkai tarsi įgavo sparnus. Gyvatė pakilo virš Kalno. Kligeinui iš pilvo kyšojo keturių pėdų ilgio nulūžęs ietigalis, o princas Oberinas nusirito į šalį, atsistojo ir nusipurtė dulkes. Jis numetė nulūžusį ieties kotą ir pasiėmė didįjį priešininko kalaviją.

— Jei mirsi neištaręs jos vardo, sere, vaikysiuos tave po visus septynis pragarus, — pagrasino jis.

Seras Gregoris pamėgino atsikelti. Nulūžusi ietis kiaurai perdūrė jam vidurius ir prismeigė prie žemės. Dejuodamas jis abiem rankomis įsikibo koto, bet ištraukti jo negalėjo. Jam po nugara nenumaldomai plito raudona bala.

— Šią akimirką jaučiuosi nekaltesnis, — pasakė Tirionas šalia sėdinčiai Elarijai Send.

Princas Oberinas priėjo arčiau.

— Ištark tą vardą!

Jis koja primynė Kalnui krūtinę ir abiem rankomis užsimojo kalaviju. Galbūt jis ketino nukirsti Gregoriui galvą, gal suvaryti ginklo geležtę pro šalmo plyšį akims, bet Tirionas niekada to nesužinojo.

Kligeinas staiga kilstelėjo ranką ir čiupo dorniečiui už blauzdos. Raudonoji Angis kirto kalaviju iš visų jėgų, tačiau buvo netekęs pusiausvyros ir ašmenys nepadarė jokios žalos, tik paliko dar vieną įdubą Kalno dilbio šarve. Netrukus abu kovotojai kalaviją pamiršo, mat Gregoris stipriau suspaudė dorniečiui blauzdą, pasuko ją ir užsivertė princą sau ant krūtinės. Jiedu ėmėsi dulkėse ir kraujyje, nulaužta ietis krypčiojo tai į vieną pusę, tai į kitą. Tirionas su siaubu pamatė, kad Kalnas viena savo milžiniška ranka apsivijęs princą ir prispaudęs sau prie krūtinės nelyginant meilužį.

— Elija iš Dorno, — visi jie išgirdo sakant serą Gregorį, kai priešininkai buvo taip arti vienas kito, kad būtų galėję bučiuotis. Žemas jo balsas aidėjo plieniniame šalme. — Nudėjau jos inkščiančius šunyčius. — Laisva ranka jis tėškė Oberinui į veidą, neapsaugotą jokio šarvo, sugrūsdamas plienu padengtus pirštus jam į akis. — Tada ją išniekinau. — Kligeinas kumščiu trenkė dorniečiui į burną išbarškindamas dantis. — Tada suknežinau jai sumautą galvą. Štai taip…

Kai jis atitraukė didžiulį savo kumštį, kraujas ant šarvinės pirštinės, rodės, garavo šaltame ankstaus rytmečio ore. Pasigirdo šlykštus traškesys. Apimta siaubo Elarija šūktelėjo, o Tiriono skrandyje sukilo pusryčiai. Jis parklupo ir išvėmė šoninę, dešrelę, bandeles su obuoliais ir dvi porcijas kiaušinienės su svogūnais ir aštriais dornietiškais pipirais.

Jį pasmerkiančių žodžių iš tėvo lūpų jis taip ir neišgirdo. Gal tų žodžių nė nereikėjo. Atidaviau savo gyvenimą į Raudonosios Angies rankas, o jis tą gyvenimą pražudė. Paskui, per vėlai prisiminęs, kad gyvatės rankų neturi, Tirionas ėmė isteriškai juoktis.

Jis jau buvo įveikęs pusę vingiuotų laiptų, tik staiga susivokė, kad auksiniai apsiaustai veda jį kitur, ne į bokšto celę.

— Turiu būti nuvestas į juodąsias celes, — tarė jis.

Sargyba nesivargino jam atsakyti. Kam aušinti burną kalbant su numirėliu?

Daneiris

Dani pusryčiavo po persimono medžiu, augančiu terasoje įveistame sode, žiūrėdama į savo drakonus, besivaikančius vienas kitą aplink Didžiosios piramidės smaigalį, ant kurio anksčiau puikavosi didžiulė bronzinė harpija. Mirine buvo dar dvi dešimtys mažesnių piramidžių, bet aukštumu jos nė iš tolo neprilygo šiai. Iš čia ji matė visą miestą: siauras vingiuotas gatveles, plačias plytomis grįstas gatves, šventyklas ir grūdų sandėlius, lūšneles ir rūmus, viešnamius ir pirtis, sodus, fontanus ir didelius raudonus kautynių duobių ratus. O už sienų tyvuliavo pilka jūra, tekėjo vingiuotas Skahazadanas, dunksojo išdžiūvusios rudos kalvos, plytėjo sudeginti vaismedžių sodai ir pajuodavę laukai. Čia, aukštutiniame sode, Dani kartais pasijusdavo kaip deivė, gyvenanti ant aukščiausio pasaulio kalno.

Ar visi dievai jaučiasi tokie vieniši? Kai kurie tikriausiai jautėsi. Misandėja jai papasakojo apie Harmonijos Valdovą, garbinamą taikių Naato salos gyventojų; jaunoji vertėja paaiškino, kad jis — vienintelis tikras dievas, visada buvęs ir amžinai būsiantis, dievas, sukūręs mėnulį, žvaigždes, žemę ir visas joje gyvenančias būtybes. Vargšas Harmonijos Valdovas. Daneiris jo buvo gaila. Siaubinga turėjo būti nuolat leisti laiką vienam, apsuptam pulkų moterų-plaštakių, kurias galėjai sukurti ir sunaikinti vienu ištartu žodžiu. Vesterosas turėjo bent jau septynis dievus, nors Viseiris jai sakė, jog kai kurie septonai tvirtina, girdi, tai yra tik septyni vieno dievo pavidalai, tarsi septynios vieno brangakmenio briaunos. Tai buvo dar painiau. Ji girdėjo, kad raudonieji žyniai tiki du dievus, bet abu jie nuolat tarpusavyje kariauja. Tai Dani dar labiau nepatiko. Ji nenorėjo nuolat kariauti.

Misandėja patiekė jai anties kiaušinių ir šunienos dešrelių, taip pat pusę taurės saldinto vyno, sumaišyto su žaliosios citrinos sultimis. Medus traukė muses, bet kvepianti žvakė neleido joms spiestis. Daneiris atkreipė dėmesį, kad čia musės nebuvo tokia nepakeliama kančia kaip visame likusiame mieste, ir dėl to piramidė jai dar labiau patiko.

— Turiu nepamiršti ir ko nors imtis prieš tas muses, — tarė Daneiris. — Ar Naate daug musių, Misandėja?

— Naate daug drugių, — atsakė vertėja bendrąja kalba. — Gal dar vyno?

— Ne. Turiu sušaukti karališkąją tarybą.

Dani labai pamėgo Misandėją. Jaunoji vertėja didelėmis auksaspalvėmis akimis buvo ne pagal metus išmintinga. Ji ir drąsi. Turėjo būti drąsi, kad ištvertų toje aplinkoje, kurioje anksčiau gyveno. Vieną gražią dieną ji tikėjosi pamatyti tą legendinę Naato salą. Misandėja sakė, kad taikieji Naato žmonės ne kariauja, o groja. Jie nežudo net gyvūnų; valgo tik vaisius, o mėsos neima į burną. Drugių dvasios, pasiaukojusios Harmonijos Valdovui, apgina jų salą nuo visų, kurie ją puola ir nori nuskriausti žmones. Daug užkariautojų buvo nuplaukę į Naatą sukruvinti savo kalavijų, bet tik susirgo ir mirė. Tačiau kai vergų prekeivių laivai atplaukia pasiplėšti grobio, drugiai nepadeda.

— Vieną dieną ketinu parplukdyti tave namo, Misandėja, — pažadėjo Dani. Jei būčiau tą patį pažadėjusi Džorai, ar jis vis tiek būtų mane pardavęs? — Prisiekiu, taip ir padarysiu.

— Ši visiškai patenkinta likusi su tavimi, tavo malonybe. Naatas niekur nepabėgs. Tu labai gera šiai… man.

— O tu gera man. — Dani paėmė merginą už rankos. — Eikš, padėsi man apsirengti.

Džiki padėjo Misandėjai ją išmaudyti, o tuo metu Iri paruošė Daneiris drabužius. Šiandien ji apsivilko ryškiai raudoną aksominį drabužį, susijuosė sidabriniu diržu, o ant galvos užsidėjo karūną su trigalviu drakonu, kurią Turmalino brolija įteikė jai Kvarte. Jos kurpaitės irgi buvo sidabrinės ir tokia aukšta pakulne, jog Dani nuolat nerimavo, kad neparvirstų. Kai apsirengė, Misandėja jai atnešė nublizgintą sidabro šukę, kad Dani galėtų pamatyti, kaip atrodo. Ji tylėdama žvelgė į savo atspindį. Ar tai — užkariautojos veidas? Kol kas ji galėjo pasakyti tik tiek, kad atrodo kaip maža mergaitė.

Jos dar niekas nevadino Daneiris Užkariautoja, bet kada nors galbūt vadins. Eigonas Užkariautojas užėmė Vesterosą su trimis drakonais, o ji paėmė Miriną per vieną dieną, pasitelkusi kanalizacijos tunelių žiurkes ir medinį penį. Vargšas Grolėjus. Dani žinojo, kad jis vis dar gedi savo laivo. Jei karo galera galėjo taranuoti kitą laivą, kodėl negalėjo taranuoti vartų? Ši mintis jai kilo liepus kapitonams priplaukti prie kranto. Laivų stiebai tapo taranais, o pulkai išlaisvintų vyrų išardė medinius jų korpusus ir padarė iš jų skydus ant ratų, vėžlius, katapultas ir kopėčias. Samdomi kalavijuočiai kiekvienam taranui davė nešvankų pavadinimą, ir rytinius vartus pralaužė ne kas kitas, o pagrindinis „Merakso“, — buvusios „Džoso išdaigos“, — stiebas. Vyrai pavadino jį „Džoso kotu“. Beveik kiaurą dieną ir net vakare virė įtemptas ir kruvinas mūšis, kol pagaliau mediniai vartai ėmė braškėti ir „Merakso“ laivo priekio puošmena — besijuokiančio juokdario galva — pralaužė vartus.

Dani pati norėjo vadovauti puolimui, bet jos karininkai pareiškė, jog tai būtų beprotybė, o jos karininkai niekada dėl nieko nenusileisdavo. Tad, užuot vadovavusi, ji liko ariergarde raita ant Sidabrės ir apsivilkusi ilgus šarvinius marškinius. Tačiau net ir būdama už pusės lygos ji girdėjo, kaip miestas buvo paimtas ir kaip Mirino gynėjų patyčios virto baimės kupinais šauksmais. Tą akimirką suriaumojo ir nakties tamsą ugnies pripildė visi trys jos drakonai. Vergai kyla, iš karto suprato ji. Mano nuotekų tunelių žiurkės nugraužė jiems grandines.

Kai Grynuoliai visiškai palaužė pasipriešinimą ir prasidėjo plėšimas, Daneiris įžengė į miestą. Priešais išlaužtus vartus buvo suversta tokia didelė lavonų krūva, kad išlaisvintiesiems teko beveik valandą paplušėti, kol padarė kelią jos Sidabrei. Netoliese palikti gulėjo „Džoso kotas“ ir jį saugojęs didelis medinis vėžlys, apklotas arklių odomis. Daneiris jojo pro sudegusius pastatus ir išmuštus langus, per plytomis grįstas gatves, kurių nuotekų grioviai buvo užkimšti sustingusiais ir išpampusiais lavonais. Jai jojant pro šalį, džiūgaujantys vergai tiesė krauju suteptas rankas ir vadino ją „motina“.

Aikštėje priešais Didžiąją piramidę spietėsi nusiminę miriniečiai. Didieji šeimininkai ryto šviesoje visai neatrodė didingi. Netekę savo brangakmenių ir tokarų puošniais kraštais, jie buvo verti paniekos, tiesiog tik pulkas senių raukšlėtomis sėklidėmis ir dėmėta oda ir jaunų vyrų juokingomis šukuosenomis. Jų moterys buvo arba putlios ir apkūnios, arba išdžiūvusios kaip žalgos, o jų dažytus veidus buvo išvagoję ašarų upeliai.

— Noriu jūsų vadų, — pareiškė Dani. — Išduokite juos ir visų kitų aš pasigailėsiu.

— Kiek? — kūkčiodama paklausė sena moteris. — Kiek mūsų turi pasiaukoti, kad kitus paliktum gyvus?

— Šimtas šešiasdešimt trys, — atsakė Dani.

Ji liepė prikalti juos prie medinių, aikštėje pastatytų stulpų taip, kad vienas nelaimingasis rodytų į kitą. Duodant šį įsakymą Daneiris širdyje virė nuožmus pyktis; ji jautėsi kaip keršijantis drakonas. Bet paskui, kai jodama pro vyrus, mirštančius ant mietų, girdėjo jų dejones, uodė jų vidurių smarvę ir kraują…

Dani susiraukusi padėjo sidabrinę šukę. Tai buvo teisinga. Tikrai. Padariau tai keršydama už vaikus.

Viena pakopa žemiau buvo priėmimų menė — aidi patalpa aukštomis lubomis ir skaisčiai raudono marmuro sienomis. Tačiau, nors ir prabangi, ši menė buvo šalta. Čia stovėjo sostas — fantastiškas žiaurios harpijos pavidalo baldas iš drožinėto ir paauksuoto medžio. Ilgokai pažiūrėjusi į jį, Daneiris liepė sostą sukapoti malkoms.

— Harpijai ant kelių nesėdėsiu, — paaiškino ji saviškiams.

Ir sėdėjo ant paprasto juodmedžio suolo. Jai to pakako, bet miriniečius girdėjo šnabždantis, girdi, karalienei tai nedera.

Daneiris laukė jos kraujo raiteliai. Aliejumi suteptose jų kasose tilindžiavo sidabriniai varpeliai, be to, jie buvo pasipuošę žuvusių miesto gynėjų auksu ir deimantais. Mirinas buvo neįsivaizduojamai turtingas. Net samdomi kalavijuočiai, rodos, bent jau kol kas, pasisotino grobio. Kitame menės gale, apsivilkęs paprastą Grynuolio uniformą ir rankos linkyje laikydamas į viršų smailėjančią bronzinę kepurę, stovėjo Pilkasis Kirminas. Grynuoliais Dani galėjo pasitikėti ar bent jau taip vylėsi… Grynuoliais ir Ruduoju Benu Plumu, tvirtuoju Benu žilais plaukais ir vėjų nugairintu veidu, kurį taip mėgo jos drakonai. Šalia jo stovėjo auksu tviskantis Darijus. Darijus ir Benas Plumas, Pilkasis Kirminas, Iri, Džiki, Misandėja… žiūrėdama į juos Dani nejučia ėmė spėlioti, kuris dabar ją išduos.

Drakonas turi tris galvas. Pasaulyje yra du vyrai, kuriais galiu pasitikėti, jei tik juos rasiu. Tada nebūsiu viena. Būsime trise prieš visą pasaulį kaip Eigonas ir jo seserys.

— Ar naktis buvo tokia rami, kaip atrodė? — pasiteiravo Daneiris.

— Rodos, taip, tavo malonybe, — atsakė Rudasis Benas Plumas.

Ji liko patenkinta. Mirinas buvo žiauriai apiplėštas, — toks likimas ištikdavo visus ką tik užimtus miestus, — bet dabar, kai miestas priklausė jai, Dani ryžtingai nusprendė padaryti plėšikavimui galą. Ji paskelbė, kad žudikai bus pakarti, plėšikams bus nukirsta ranka, o prievartautojams — kotas. Ant miesto sienų jau suposi aštuoni žudikai, o Grynuoliai prikrovė didelę pintinę kruvinų plaštakų ir minkštų rausvų kirminų, bet Mirine vėl įsiviešpatavo ramybė. Tik… ar ilgai?

Jai aplink galvą ėmė zvimbti musė. Dani rankos mostu ją nuvijo, bet vabzdys beveik iš karto vėl grįžo.

— Mieste per daug musių.

Benas Plumas dusliai nusijuokė.

— Šiandien rytą musių radau ir savo aluje. Vieną iš jų net prarijau.

— Musės — nužudytųjų kerštas. — Darijus šyptelėjo ir pirštais paglostė vidurinę savo barzdos sruogą. — Lavonai maitina musių lervas, o iš lervų ritasi musės.

— Tuomet atsikratysime lavonų. Ir pradėsime nuo tų, kurie yra aikštėje prie piramidės. Pilkasis Kirmine, ar tuo pasirūpinsi?

— Karalienė įsako, šie vykdo.

— Bus geriausia, jei atsineši maišų ir kastuvų, Kirmine, — patarė Grynuoliui Rudasis Benas. — Kūnai jau gerokai apirę. Jau krenta nuo mietų gabalais ir knibždėte knibžda lervų…

— Jis tai žino. Ir aš žinau.

Dani prisiminė, koks siaubas ją apėmė pamačius Bausmės aikštę Astapore. Aš sukėliau miestelėnams ne mažiau siaubo, bet jie, žinoma, to nusipelnė. Žiaurus teisingumas vis tiek yra teisingumas.

— Tavo malonybe, — kreipėsi į ją Misandėja, — savo kilmingus mirusiuosius giskariečiai laidoja po namais įrengtose kriptose. Jei nuvirtum mėsą ir kaulus atiduotum giminaičiams, padarytum didelę malonę…

Našlės vis tiek mane keiks.

— Taip ir padarykime. — Dani pamojo Darijui. — Ar šiandien daug žmonių prašo audiencijos?

— Du atvyko pasimaudyti tavo spinduliuose.

Darijus Mirine prisiplėšė daug naujų drabužių ir, norėdamas prie jų prisiderinti, persidažė savo trijų sruogų barzdą ir garbanotus plaukus tamsiai raudonai. Jo akys dabar taip pat atrodė beveik raudonos, tarsi jis būtų koks nors pasiklydęs valyrietis.

— Jie atplaukė naktį „Mėlynąja žvaigžde“, prekybine galera iš Kvarto.

Kalbi apie vergų pirklį… Dani susiraukė.

— Kas jie tokie?

— „Žvaigždės“ savininkas ir vyras, tvirtinantis, kad kalba Astaporo vardu.

— Pirmą priimsiu pasiuntinį.

Jis pasirodė esąs išblyškęs vyras į šeško snukutį panašiu veidu, kaklą gausiai apsikarstęs perlų ir suvyto aukso vėriniais.

— Tavo prakilnybe! — sušuko jis. — Mano vardas — Gaelis. Perduodu Drakonų Motinai Astaporo karaliaus Kleono, Kleono Didžiojo, sveikinimus.

Dani suakmenėjo.

— Astaporą palikau valdyti tarybai. Žolininko, mokslininko ir žynio tarybai.

— Tavo prakilnybe, tie klastingi niekšai nepateisino mūsų pasitikėjimo. Paaiškėjo, kad jie susimokė grąžinti į valdžią geruosius šeimininkus, o žmones vėl sukaustyti grandinėmis. Didysis Kleonas atskleidė jų sąmokslą ir kapokle nukirto galvas, o tuomet dėkingi astaporiečiai už narsą jį karūnavo.

— Kilnusis Gaeli, — įsiterpė Misandėja, prabilusi astaporiečių šnekta, — ar tai tas pats Kleonas, kadaise vergavęs Grazdanui Mo Ulhorui?

Ji kalbėjo visiškai atvirai, bet išgirdęs klausimą pasiuntinys akivaizdžiai sunerimo.

— Tas pats, — pripažino jis. — Didis vyras…

Misandėja pasilenkė prie Dani.

— Jis dirbo mėsininku Grazdano virtuvėje, — pašnabždėjo jai į ausį mergaitė. — Sklandė gandai, kad joks vyras Astapore negali paskersti kiaulės mitriau už jį.

Atidaviau Astaporą į karaliaus skerdiko rankas. Dani pasidarė silpna, bet ji suprato negalinti to parodyti pasiuntiniui.

— Melsiuosi, kad karalius Kleonas valdytų teisingai ir išmintingai. Ko jis nori iš manęs?

Gaelis pasitrynė lūpas.

— Gal galėtume pasišnekėti akis į akį, tavo malonybe?

— Nuo savo kapitonų ir kariuomenės vadų neturiu ko slėpti.

— Kaip nori. Kleonas Didysis liepė man perduoti, kad yra visiškai atsidavęs Drakonų Motinai. Tavo priešai yra jo priešai, sako karalius, o pikčiausi iš jų — išmintingieji Junkajaus šeimininkai. Jis siūlo Astaporui ir Mirinui sudaryti sąjungą prieš Junkajų.

— Prisiekiau, kad, jei paleis vergus, Junkajui nieko negresia, — tarė Daneiris.

— Tais Junkajaus šunimis negalima pasitikėti, tavo prakilnybe. Net šią akimirką jie rezga prieš tave sąmokslą. Jie įvedė naujus mokesčius, be to, žmonės matė, kaip už miesto sienų moko rikiuotės naujus karius, stato karo laivus, siunčia pasiuntinius į Naująjį Gisą ir Volantį vakaruose sudaryti sąjungų ir pasisamdyti kalavijuočių. Jie net išsiuntė raitelius į Vais Dotrakį norėdami užleisti tau ant galvos chalasarą. Bet Kleonas Didysis prašė perduoti, kad nesibaimintum. Astaporas nieko nepamiršo. Astaporas tavęs neišsižadės. Norėdamas patvirtinti savo ištikimybę, Kleonas Didysis siūlo sudaryti sąjungą ir sutvirtinti ją santuoka.

— Santuoka? Su manimi?

Gaelis nusišypsojo. Jo dantys buvo rudi ir išgedę.

— Kleonas Didysis parūpins tau daug stiprių sūnų.

Staiga Dani pritrūko žodžių, bet ją išgelbėjo mažoji Misandėja.

— Ar pirmoji žmona davė jam sūnų?

Pasiuntinys nuliūdęs į ją dėbtelėjo.

— Su pirma žmona Kleonas Didysis turi tris dukteris. Dar dvi jaunesniosios jo žmonos laukiasi. Bet jei Drakonų Motina sutiktų už jo tekėti, Kleonas Didysis ketina atleisti visas turimas žmonas.

— Koks jis kilnus, — tarė Dani. — Apsvarstysiu tai, ką pasakei, milorde.

Ir ji įsakė kur nors žemosiose piramidės terasose paskirti Gaeliui kambarį nakvynei.

Visos mano pergalės iškart nueina perniek, pagalvojo ji. Kad ir ką daryčiau, visur sėju tik mirtį ir siaubą. Kai žinia apie tai, koks likimas ištiko Astaporą, pasieks gatves, o tai neabejotinai įvyks, dešimtys tūkstančių ką tik išlaisvintų Mirino vergų, bijodami, kas jų laukia pasilikus mieste, be abejo, nuspręs keliauti kartu su ja, nors… žygyje jiems gali nutikti dar blogesnių dalykų. Net jei ji iššluotų iš aruodų paskutinį grūdą ir paliktų miriniečius badauti, kaip jai pavyktų išmaitinti tokią didžiulę minią? Jos laukė žygis, kupinas sunkumų, aplaistytas krauju ir pavojingas. Seras Džora ją dėl to įspėjo. Jis perspėjo ją dėl daugybės dalykų… jis… Ne, apie Džorą Mormontą negalvosiu. Tegul dar truputį palaukia.

— Dabar priimsiu galeros kapitoną, — pareiškė ji.

Gal jis turės geresnių naujienų?

Tačiau tai pasirodė esanti tuščia viltis. „Mėlynosios žvaigždės“ savininkas buvo kvartietis, tad, paklaustas apie Astaporą, nė kiek nesivaržydamas ėmė lieti ašaras.

— Miestas plūsta krauju. Gatvėse nepalaidoti pūva lavonai, visos piramidės virtusios ginkluotomis stovyklomis, o turguose nepardavinėjamas nei maistas, nei vergai. O jau vargšai vaikai! Karaliaus Kapoklės banditai sugaudė visus kilmingus Astaporo berniukus ir pavertė juos parduoti skirtais Grynuoliais, nors, žinoma, praeis dar daug metų, kol jie bus išmuštruoti.

Labiausiai Dani nustebino tai, kad ji… nė trupučio nenustebo. Mat nejučia prisiminė Erėją, lazarinų mergaitę, kurią ji kadaise mėgino apginti, ir kas jai nutiko. Kai iškeliausiu, tas pats laukia ir Mirino, dingtelėjo jai. Kautynių duobėse gyvenantys vergai, auginti ir mokyti žudyti, jau dabar darėsi neklusnūs ir mėgino bruzdėti. Rodos, jie manė, kad dabar ir miestas, ir visi jo žmonės priklauso jiems. Du iš jų buvo tarp tų aštuonių žudikų, kuriuos ji liepė pakarti. Daugiau nieko negaliu padaryti, tarė sau Daneiris.

— Ko iš manęs nori, kapitone?

— Vergų, — atsakė šis. — Mano triumai lūžta nuo dramblio kaulo ir ambros, zorsų odų ir kitų puikių prekių. Mielai iškeisčiau tas prekes į vergus ir parduočiau juos Lyse ir Volantyje.

— Neturime vergų parduoti, — pasakė Dani.

— Mano karaliene… — žengdamas į priekį įsiterpė Darijus. — Upės pakrantėse knibžda miriniečių, maldaujančių leidimo parsiduoti šiam kvartiečiui. Jų daugiau nei musių…

Daneiris pasijuto sukrėsta.

— Jie nori būti vergai?

— Tie, kurie atėjo, yra išmokslinti ir kilmingi, mieloji karaliene. Tokie vergai vertinami. Laisvuosiuose miestuose jie bus mokytojai, raštininkai, sugulovai, net gydytojai ir žyniai. Miegos minkštose lovose, valgys riebų maistą, gyvens rūmuose. Čia jie prarado viską ir gyvena kankinami baimės ir skurdo.

— Suprantu. — Jei pasakojimai apie Astaporą tiesa, gal toks noras ir nėra pernelyg pribloškiantis. — Kiekvienam vyrui, kuris nori parsiduoti į vergiją, leidžiu tai padaryti. Ir kiekvienai moteriai. — Ji kilstelėjo ranką. — Bet jie neturi teisės parduoti savo vaikų arba vyras parduoti žmonos.

— Kiekvieną kartą, kai vergas keičia šeimininką, Astaporo miestas ima dešimtadalį jo kainos, — pasakė Daneiris Misandėja.

— Ir mes taip darysime, — nusprendė Dani. Karai laimimi ne tik kalavijais, bet ir auksu. — Dešimtą dalį. Auksu, sidabru arba dramblio kaulu. Mirinui nereikia nei šafrano, nei gvazdikėlių, nei zorsų odų.

— Bus padaryta taip, kaip pasakei, šlovingoji karaliene, — linktelėjo Darijus. — Mano Audrašaukliai surinks dešimtinę.

Dani žinojo: jei Audrašaukliai prižiūrės, kad būtų surinkta dešimta dalis mokamos sumos, bent pusė to aukso kažkur išgaruos. Bet Antrieji Sūnūs buvo tokie pat, o Grynuoliai, nors ir sąžiningi, nemokėjo skaičiuoti.

— Viskas turi būti surašyta, — liepė ji. — Tarp laisvųjų raskite vyrų, kurie mokėtų skaityti, rašyti ir skaičiuoti.

Sudarius sandorį, „Mėlynosios žvaigždės“ kapitonas žemai nusilenkė ir išėjo. Ant juodmedžio suolo sėdėjusi Dani neramiai sujudėjo. Ji baiminosi to, kas dabar bus, bet suprato, jog ir taip šį reikalą per ilgai atidėliojo. Junkajus ir Astaporas, karo grėsmė, piršlybos, jų laukiantis žygis į vakarus… Man reikia riterių. Man reikia jų kalavijų ir jų patarimų. Tačiau vien pagalvojusi, kad vėl pamatys Džorą Mormontą, pasijuto taip, tarsi būtų prarijusi šaukštą musių; pikta, susijaudinusi, kankinama šleikštulio. Rodės, girdėjo, kaip jos zirzia pilve. Mano gyslomis teka drakonų kraujas. Turiu būti stipri. Kai stosiu prieš juos, mano akys turi liepsnoti, o ne ašaroti.

— Pasakyk Belvasui, kad atvestų mano riterius, — įsakė Dani, kol dar nespėjo apsigalvoti. — Mano geruosius riterius.

Netrukus Stipruolis Belvasas, šnopuodamas nuo kopimo, įvedė juodu pro duris stambiomis plaštakomis laikydamas abu už parankių. Seras Baristanas ėjo aukštai iškėlęs galvą, o seras Džora artinosi stebeilydamasis į marmurines grindis. Vienas išdidus, o kitas — kaltas. Senis buvo nusiskutęs žilą barzdą. Be jos seras Baristanas atrodė dešimčia metų jaunesnis. O jos plinkantis lokys atrodė senesnis, nei iš tiesų buvo. Jiedu sustojo priešais suolą. Stipruolis Belvasas pasitraukė ir liko stovėti sukryžiavęs rankas ant randuotos krūtinės. Seras Džora krenkštelėjo.

— Chalise…

Dani buvo taip pasiilgusi jo balso, bet turėjo likti griežta.

— Tylėk. Pasakysiu, kada galėsi kalbėti. — Ji atsistojo. — Siųsdama jus į nuotekų tunelius giliai širdyje tikėjausi, kad daugiau jūsų nepamatysiu. Paskęsti vergų išmatose — atrodė tinkama mirtis melagiams. Maniau, judu nubaus dievai, bet… grįžote. Mano narsieji Vesteroso riteriai, šnabždūnas ir perbėgėlis. Mano brolis būtų jus abu pakoręs. — Viseiris tikrai būtų taip pasielgęs. Bet ji nežinojo, ką būtų daręs Reigaras. — Pripažįstu, padėjote man užimti šį miestą…

Seras Džora kietai sučiaupė lūpas.

— Mes užėmėme tau šį miestą. Mes, nuotekų tunelių žiurkės…

— Tylėk, — vėl sudraudė jį Daneiris, bet… Mormontas sakė tiesą.

Tuo metu, kai „Džoso kotas“ ir kiti taranai daužė miesto vartus, o lankininkai per sienų viršų siuntė debesis liepsnojančių strėlių, pasinaudojusi tamsa Dani paupiu pasiuntė du šimtus vyrų, kad padegtų uoste laivų korpusus. Tačiau taip ji tik nukreipė priešų dėmesį nuo tikrojo savo tikslo. Kai liepsnojantys laivai prikaustė ant sienų buvusių miesto gynėjų dėmesį, keli pusiau išprotėję plaukikai rado nuotekų tunelio angas ir išklibino jas saugančias grotas. Seras Džora, seras Baristanas, Stipruolis Belvasas ir dar dvi dešimtys narsių padūkėlių, pranėrę pro tamsiai rudas srutas, iškilo iš plytų sumūrytame tunelyje. Tarp jų buvo ir samdomų kalavijuočių, ir Grynuolių, ir išlaisvintų vergų. Dani liepė rinktis tik tuos vyrus, kurie buvo be šeimų ir… su kuo prastesne uosle.

Vyrai buvo drąsūs, bet taip pat juos lydėjo sėkmė. Sodraus lietaus nebuvo jau visą mėnulio tarpą, tad tuneliuose nuotekos siekė tik šlaunis. Į vaškuotę susukti deglai liko sausi, tad narsuoliai turėjo šviesos. Keli buvę vergai labai bijojo žiurkių, kol Stipruolis Belvasas vienos nepagavo ir neperkando pusiau. Vieną vyrą pražudė didžiulis balkšvas driežas, staiga išniręs iš juodo vandens, čiupęs jį už kojos ir nusitempęs į gelmę, bet kai srutose vėl ėmė sklisti ratilai, seras Džora nudūrė pabaisą durklu. Jie kelis kartus pasuko ne ten, kur reikia, bet, kai išlindo į paviršių, Stipruolis Belvasas nuvedė juos į artimiausią kautynių duobę, kurioje vyrai iš netyčių užklupo kelis sargybinius ir perkirto vergams grandines. Per valandą Mirine sukilo pusė kovoms ugdytų vergų.

— Padėjote man užimti miestą, — primygtinai pakartojo Daneiris, — o anksčiau gerai man tarnavote. Seras Baristanas išgelbėjo mane nuo Titano Pavainikio ir nuo Gailiųjų vyro iš Kvarto. Vais Dotrakyje seras Džora išgelbėjo mane nuo nuodytojo, o paskui, kai mirė mano saulė ir žvaigždė, ir nuo Drogo kraujo raitelių. — Tiek daug žmonių troško jos mirties, kad visų Daneiris negalėjo ir suskaičiuoti. — Ir vis dėlto melavote, apgaudinėjote ir išdavėte mane. — Ji atsisuko į serą Baristaną. — Daug metų gynei mano tėvą, prie Trišakio koveisi petys į petį su mano broliu, bet palikai ištremtą Viseirį ir prisiekei ištikimybę Grobikui. Kodėl? Ir šį kartą pasakyk tiesą.

— Kartais tiesos sunku klausytis. Robertas buvo… geras riteris… kilnus, narsus… jis dovanojo gyvybę man ir daugybei kitų… Princas Viseiris buvo dar tik berniukas, turėjo praeiti daug metų, kol jis galės valdyti ir… atleisk, mano karaliene, bet prašei tiesos… net vaikystėje tavo brolis Viseiris dažnai atrodydavo labai panašus į tėvą ta prasme, kokia Reigaras niekada nebuvo panašus.

— Panašus į tėvą? — Dani suraukė kaktą. — Ką tai reiškia?

Senasis riteris nė trupučio nesutriko.

— Tavo tėvas Vesterose vadinamas „karaliumi pamišėliu“. Ar niekas niekada tau to nesakė?

— Viseiris sakė. — Karalius Pamišėlis. — Grobikas jį taip praminė, Grobikas ir jo šunys. — Karalius Pamišėlis. — Tai buvo melas.

— Kam reikalauji tiesos, — švelniai tarė seras Baristanas, — jei paskui užsikemši ausis? — Padvejojęs jis prabilo vėl: — Jau anksčiau sakiau, jog naudojausi netikru vardu nenorėdamas, kad Lanisteriai sužinotų mane prisidėjus prie tavęs. Bet tai nebuvo nė pusės tiesos, tavo malonybe. Visa tiesa yra ta, kad, prieš prisiekdamas ištikimybę, norėjau kurį laiką tave stebėti. Įsitikinti, kad tu ne…

— …nepanaši į savo tėvą?

Jei Daneiris nebuvo panaši į tėvą, tai kas apskritai ji buvo?

— …ne pamišusi, — baigė savo mintį jis. — Bet šios ydos tavyje nematau.

— Ydos? — pyktelėjo Dani.

— Aš ne meisteris ir negaliu lyg iš rašto priminti istorijos, tavo malonybe. Visą gyvenimą turėjau reikalų su ginklais, o ne su knygomis. Ir vis dėlto kiekvienas vaikas žino, jog Targarienai visuomet buvo pernelyg arti beprotybės. Tavo tėvas nebuvo pirmas pamišėlis. Karalius Džaheiris kartą man prasitarė, kad beprotystė ir didybė — dvi tos pačios monetos pusės. Kaskart, kai gimsta Targarienas, tvirtino jis, dievai meta monetą į orą ir pasaulis sulaikęs kvapą laukia, kuria puse į viršų ji nukris.

Džaheiris. Tas senis pažinojo mano senelį. Šis suvokimas privertė Daneiris susimąstyti. Apie Vesterosą ji daugiausia sužinojo iš brolio, o visa kita — iš sero Džoros. O seras Baristanas buvo daugiau pamiršęs, nei anie du kada nors žinojo. Šis žmogus gali atskleisti, iš kur atėjau.

— Taigi esu moneta kažkokio dievo rankose, ar ne tai nori pasakyti, sere?

— Ne, — papurtė galvą seras Baristanas. — Esi teisėta Vesteroso paveldėtoja. Iki gyvenimo pabaigos liksiu tau ištikimas riteris, jei tik nuspręsi, kad vėl esu vertas juosėti kalaviją. Jei ne, pasitenkinsiu ir tarnaudamas Stipruolio Belvaso ginklanešiu.

— O jei nuspręsiu, kad esi tinkamas būti tik mano juokdariu, kas tada? — neslėpdama paniekos paklausė Dani. — Arba virėju?

— Man tai būtų garbė, tavo malonybe, — tyliai ir oriai atsakė Selmis. — Kaip ir kiekvienas, galiu iškepti obuolių ir išvirti jautienos, be to, ant laužo esu iškepęs ne vieną antį. Tikiuosi, mėgsti keptą antį, aptekusią taukais, apskrudusia odele, iš sąnarių besisunkiančiu krauju.

Tai Dani pralinksmino.

— Turėčiau būti pamišusi, kad valgyčiau tokį maistą. Benai Plumai, duok serui Baristanui savo kalaviją.

Tačiau Žilabarzdis jo neėmė.

— Numečiau savo kalaviją Džofriui po kojomis ir nuo to laiko prie jokio kito neprisiliečiau. Kalaviją vėl priimsiu tik iš karalienės rankų.

— Kaip nori. — Dani paėmė kalaviją iš Rudojo Beno ir, atsukusi rankena į priekį, padavė Selmiui. Senis pagarbiai ginklą paėmė. — Dabar klaupkis, — liepė ji, — ir prisiek man ištikimybę.

Jis priklaupė ant vieno kelio ir, prieš tardamas priesaikos žodžius, padėjo kalaviją priešais karalienę. Dani tų žodžių beveik nesiklausė. Susitvarkyti su Selmiu buvo lengva, pagalvojo ji. Su kitu riteriu bus sunkiau. Kai seras Baristanas prisiekė, ji atsisuko į Džorą Mormontą.

— O dabar tu, sere. Klok man tiesą.

Stotingojo vyro sprandas buvo įraudęs; ar iš pykčio, ar iš gėdos, Dani nežinojo.

— Mėginau pasakyti tau tiesą gal pusšimtį kartų. Sakiau, kad Arstanas nėra tas, kuo dedasi. Įspėjau, kad Ksaru ir Pijatu Prėjum negalima pasitikėti. Įspėjau tave…

— Tu dėl visų mane įspėjai, tik dėl savęs ne. — Jo įžūlumas Dani supykdė. Jis turėtų būti nuolankesnis. Turėtų maldauti atleidimo. — Sakei, kad nepasitikėčiau niekuo, tik Džora Mormontu, bet… visą tą laiką buvai Voro parankinis!

— Nesu niekieno parankinis! Taip, paėmiau iš eunucho auksą. Sužinojau kelis skaičius, parašiau kelis laiškus, ir viskas…

— Ir viskas?! Šnipinėjai mane ir pardavei priešams!

— Tik kurį laiką, — nenorom pripažino Mormontas. — Paskui lioviausi.

— Kada? Kada lioveisi?

— Išsiunčiau ataskaitą iš Kvarto, bet…

— Iš Kvarto? — Giliai širdyje Dani tikėjosi, kad jis liovėsi šnipinėjęs gerokai anksčiau. — Apie ką rašei iš Kvarto? Kad dabar esi mano žmogus ir kad daugiau apie jų sąmokslus nieko nenori girdėti? — Seras Džora nedrįso pakelti į ją akių. — Kai mirė chalas Drogas, prašei, kad paimčiau kartu į Ji Ti ir Nefrito jūrą. Pats to norėjai, ar vykdei Roberto įsakymą?

— Vykau ten, kad tave apsaugočiau, — kaip įmanydamas gynėsi jis. — Kad būtum kuo toliau nuo jų. Žinojau, kokie jie gyvatės…

— Gyvatės? O kas esi tu, sere? — Dani kilo žodžiais neišreiškiama mintis. — Tu jiems pasakei, kad laukiuosi Drogo kūdikio…

— Chalise…

— Nė nemanyk to neigti, sere, — ryžtingai įsiterpė seras Baristanas. — Buvau ten, kai eunuchas šią žinią pranešė tarybai, ir Robertas išleido įsakymą, kad jos malonybė ir jos kūdikis turi mirti. Tu jiems pranešei, sere. Net buvo svarstoma, kad už suteiktą malonę pats turėtum juodu ir nužudyti.

— Melas. — Sero Džoros veidas apsiniaukė. — Aš niekada nebūčiau… Daneiris, juk aš neleidau tau gerti to vyno…

— Taip. Tik iš kur žinojai, kad vynas užnuodytas?

— Aš… tik įtariau… Vilkstinė atgabeno Veirio laišką, jis įspėjo mane, kad bus tokių mėginimų. Taip, jis norėjo, kad tave stebėčiau, bet nekenkčiau. — Seras Džora puolė ant kelių. — Jei ne aš, kas nors kitas būtų jiems viską pranešęs. Juk žinai.

— Žinau, kad mane išdavei. — Dani palietė sau pilvą, kuriame žuvo jos sūnus Reigas. — Žinau, kad per tave nuodytojas mėgino nužudyti mano sūnų. Štai ką aš žinau.

— Ne… ne… — Jis papurtė galvą. — Aš niekada nenorėjau… Turi man atleisti.

— Turiu? — Dabar buvo jau per vėlu. Jam reikėjo pradėti maldauti atleidimo. Dani negalėjo jam atleisti, kaip anksčiau ketino. Pririšusi prie žirgo vyno pardavėją, Dani tempė jį, kol iš nelaimėlio nieko neliko. Argi ne tokio paties likimo nusipelnė ir tas, kuris jį atvedė? Tai Džora, mano įniršęs lokys, mano dešinioji ranka, kuri niekada manęs neapvylė. Jei ne jis, jau būčiau negyva, bet… — Negaliu tau atleisti, — tarė ji. — Negaliu.

— Seniui atleidai…

— Jis nesakė savo tikrojo vardo. O tu pardavei mano paslaptis žmonėms, kurie nužudė mano tėvą ir paveržė mano brolio sostą.

— Aš tave gyniau. Koviausi už tave. Žudžiau dėl tavęs.

Pabučiavai mane, pagalvojo Dani, išdavei mane.

— Lindau dėl tavęs į nuotekas. Kaip žiurkė.

Būtų buvę geriau, jei ten būtum žuvęs. Dani nieko neatsakė. Nebuvo ką sakyti.

— Daneiris, — tarė jis, — aš tave mylėjau.

Štai ir atsiskleidė tiesa. Tavęs laukia trys išdavystės. Viena dėl kraujo, kita dėl aukso, o trečia — dėl meilės.

— Sakoma, kad dievai nieko nedaro šiaip sau, be tikslo. Nežuvai mūšyje, vadinasi, tu jiems dar reikalingas. O man — nebe. Nenoriu, kad liktum šalia manęs. Esi ištremiamas, sere. Grįžk pas savo šeimininkus Karaliaus Uoste ir, jei gali, gauk jų atleidimą. Arba keliauk į Astaporą. Karaliui skerdikui tikriausiai reikia riterių.

— Ne. — Jis ištiesė ranką. — Daneiris, prašau, išklausyk manęs…

Ji pliaukštelėjusi nustūmė jo ranką.

— Daugiau nemėgink nei manęs liesti, nei tarti mano vardo. Iki rytojaus ryto susirink savo mantą ir palik šį miestą. Jei išaušus teberasiu tave Mirine, liepsiu Stipruoliui Belvasui nusukti tau galvą. Ir nejuokauju. Patikėk. — Subangavo sijonai ir Daneiris atgręžė jam nugarą. Negaliu žiūrėti jam į veidą. — Veskite šį melagį man iš akių, — įsakė ji.

Negaliu dabar pravirkti. Negaliu. Jei pravirksiu, atleisiu jam. Stipruolis Belvasas paėmė serą Džorą už parankės ir ištempė jį iš menės. Atsisukusi Dani pamatė, kad riteris eina tarsi girtas, — lėtai ir klupčiodamas. Ji nusisuko ir palaukė, kol išgirs atsiveriant ir užsiveriant duris. Tada vėl klestelėjo ant juodmedžio suolo. Štai jo ir nebėra. Mano tėvas ir motina, mano broliai, seras Vilemas Daris, Drogas, kuris buvo mano saulė ir žvaigždė, jo sūnus, kurį nešiojau, o dabar — seras Džora…

— Karalienė turi gerą širdį, — norėdamas įsiteikti tarė Darijus, krutindamas tamsiai raudonas žandenas, — bet šis vyras pavojingesnis už visus oznakus ir merus kartu sudėtus. — Stipriomis rankomis jis glostė savo vienodų durklų rankenas — iš aukso išlietas ištvirkusias moteris. — Tau tereikia ištarti žodį, mano saulės šviesa. Pakaks vos linktelėti galvą, ir tavo Darijus parneš tau jo bjaurią galvą.

— Palik jį ramybėje. Mudu atsiteisėme. Tegul jis keliauja namo. — Dani įsivaizdavo serą Džorą vaikštantį tarp gumbuotų ąžuolų ir aukštų pušų, žengiantį pro žydinčius erškėčių krūmus, pro pilkus, apsamanojusius akmenis ir upeliukus, kurių šaltas vanduo atiteka iš stačių kalnų šlaitų. Ji matė jį, įeinantį į menę, pastatytą iš didžiulių rąstų, kur prie židinio miega šunys, o padūmavusiame ore gardžiai kvepia kepama mėsa ir midumi. — Kol kas baigėme, — pasakė ji savo karininkams.

Daneiris vos susilaikė tekina neužlėkusi plačiais marmuriniais laiptais. Iri padėjo jai nusivilkti dvaro drabužius ir apsirengti patogesniais: duksliomis vilnonėmis kelnėmis, dukslia vilna pamušta tunika ir išdažyta dotrakių liemene.

— Tu visa drebi, chalise, — tarė mergina, priklaupusi suvarstyti ir užrišti Dani sandalų.

— Man šalta, — pamelavo ji. — Atnešk knygą, kurią skaičiau vakar vakare.

Ji troško užsimiršti skaitydama žodžius, persikelti į kitus laikus ir kitas vietas. Storame tome odiniais viršeliais buvo daug Septynių Karalysčių dainų ir pasakojimų. Tiesą sakant, tai buvo istorijos vaikams, pernelyg paprastos ir stebuklingos, kad galėtų būti tikros. Visi jų herojai buvo aukšti ir gražūs, o išdavikus galėjai pažinti iš lakstančių į šalis akių. Bet tie pasakojimai jai vis tiek patiko. Vakar vakare ji skaitė apie tris princeses raudoname bokšte, kurias karalius uždarė ten dėl jų grožio.

Kai jos kambarinė atnešė knygą, Dani lengvai rado puslapį, kuriame vakar baigė skaityti, bet nieko gero iš to neišėjo. Netrukus ji susigriebė jau kelioliktą kartą skaitanti tą pačią pastraipą. Seras Džora padovanojo man šią knygą, kai buvau nuotaka, tą dieną, kai ištekėjau už chalo Drogo. Bet Darijus teisus, nereikėjo man jo ištremti. Reikėjo jį arba pasilikti, arba liepti nužudyti. Ji vaidino karalienę, bet kartais vis tiek jausdavosi kaip maža išsigandusi mergaitė. Viseiris vis sakydavo, kokia aš kvaiša… Ar jis tikrai buvo pamišęs? Ji užvertė knygą. Jei būtų norėjusi, serą Džorą dar būtų galėjusi sulaikyti. Arba pasiųsti Darijų jo nužudyti.

Kad nereikėtų priimti sprendimo, Dani išėjo į terasą. Reigalą rado miegantį prie tvenkinio, o jo žalia ir bronzinė oda spindėjo nutvieksta saulės. Drogonas tupėjo ant piramidės viršūnės, vietoj anksčiau čia buvusios didžiulės bronzinės harpijos, kurią ji įsakė nuversti. Pamatęs Dani, drakonas išskėtė sparnus ir suklykė. Viseriono niekur nebuvo matyti, bet, priėjusi prie turėklų ir atidžiai apžvelgusi horizontą, tolumoje Daneiris išvydo blyškius, virš upės vasnojančius sparnus. Jis medžioja. Jie kasdien darosi drąsesni. Ir vis dėlto, kai drakonai nuklysdavo per toli, Dani vis dar nerimaudavo. Vieną dieną kuris nors iš jų gali negrįžti, pagalvojo ji.

— Tavo malonybe…

Atsisukusi ji pamatė už nugaros stovintį serą Baristaną.

— Ko dar nori iš manęs, sere? Pasigailėjau tavęs, priėmiau į tarnybą, tad duok man ramybę.

— Atleisk, tavo malonybe. Aš tik… Dabar, kai žinai, kas esu… — Senis kiek padvejojo. — Karaliaus sargybos riteris nesitraukia nuo karaliaus nei dieną, nei naktį. Todėl iš mūsų reikalaujama prisiekti, kad jo paslaptis ginsime kaip ir jo gyvybę. Bet dabar tavo tėvo paslaptys teisėtai priklauso tau, kaip ir jo sostas, ir… Pamaniau, kad galbūt turėtum man klausimų.

Klausimų? Ji turėjo šimtus, tūkstančius klausimų. Tad kodėl nė vieno negalėjo užduoti?

— Ar mano tėvas tikrai buvo pamišęs? — leptelėjo Dani. Kodėl aš to klausiu? — Viseiris sakė, kad tos šnekos apie tėvo beprotystę tebuvo Grobiko skleidžiamos apkalbos…

— Viseiris tuomet buvo dar vaikas ir karalienė saugojo jį kaip įmanydama. Dabar manau, kad tavo tėvas visada buvo šiek tiek pamišęs. Tačiau taip pat jis buvo žavus ir dosnus, tad jo klaidos būdavo pamirštamos. Jo valdymo pradžia tiek daug žadėjo, bet… metams bėgant išsišokimų vis daugėjo, kol…

Dani neleido jam baigti.

— Ar noriu dabar visa tai sužinoti?

Seras Baristanas kelias akimirkas pagalvojo.

— Galbūt ir ne. Ne dabar.

— Ne dabar, — linktelėjo ji. — Kada nors. Kada nors turėsi viską man papasakoti. Ir gera, ir bloga. Juk apie mano tėvą turi papasakoti ir kai ką gero, tiesa?

— Taip, turiu, tavo malonybe. Ir apie jį, ir apie jo pirmtakus. Apie tavo senelį Džaheirį ir jo brolį, apie jųdviejų tėvą Eigoną, apie tavo motiną ir… Reigarą. Ypač apie Reigarą.

— Gaila, kad jo nepažinojau, — susimąsčiusi tarė Dani.

— Gaila, kad jis nepažinojo tavęs, — pasakė senasis riteris. — Kai būsi pasiruošusi, viską tau papasakosiu.

Dani pabučiavo jam skruostą ir išsiuntė.

Tą vakarą tarnaitės atnešė jai ėrienos su vyne mirkytų razinų ir morkų salotomis ir sluoksniuotos duonos, nuo kurios varvėjo medus. Bet Daneiris negalėjo praryti nė kąsnio. Ar Reigaras kada nors būdavo toks pavargęs? — paklausė savęs ji. O Eigonas po savo užkariavimų?

Vėliau, kai atėjo laikas miegoti, pirmą kartą nuo to laiko, kai jie plaukė laivu, Dani pasikvietė į savo lovą Iri. Bet trūkčiodama, jausdama atplūstant palengvėjimą ir panardinusi pirštus į vešlius juodus tarnaitės plaukus, ji įsivaizdavo esanti Drogo glėbyje, tik… jo veidas kažkodėl vis virsdavo Darijaus veidu. Jei geidžiu Darijaus, man tereikia pasakyti. Ji gulėjo su Iri ir jų kojos buvo susipynusios. Šiandien jo akys atrodė beveik raudonos…

Tą naktį Dani sapnai buvo niūrūs, ji tris kartus nubudo nuo košmarų, kuriuos prisiminė tik iš dalies. Po trečio karto ji pasijuto per daug susijaudinusi, kad vėl užmigtų. Pro įkypą langą plūdo mėnesienos šviesa sidabruodama marmurines grindis. Pro atidarytas terasos duris pūtė vėsus vėjelis. Šalia jos ramiai miegojo Iri truputį pravėrusi lūpas, o pro šilkinių naktinių kraštą buvo matyti tamsiai rudas krūties spenelis. Akimirką Dani pajuto pagundą, bet ji geidė Drogo arba galbūt Darijaus. Ne Iri. Tarnaitė buvo miela ir įgudusi, bet jos bučiniai buvo persmelkti pareigos.

Palikusi Iri miegoti mėnesienoje, Daneiris atsikėlė. Džiki ir Misandėja miegojo savo lovose. Dani apsivilko platų drabužį ir marmuro grindimis basa nupėdino į terasą. Oras buvo gaivus, bet jai patiko tarp kojų pirštų jausti žolę ir klausytis vienas kitam kažką šnabždančių lapų šnarėjimo. Nediduko maudytis skirto tvenkinio paviršiuje bangelės vijo viena kitą ir ant vandens atsispindintis mėnulis virpėjo ir šokčiojo.

Ji pasirėmė į žemus, iš plytų sumūrytus turėklus ir pažvelgė žemyn, į miestą. Mirinas taip pat miegojo. Tikriausiai paniręs į sapnus apie geresnes dienas. Naktis užklojo gatves nelyginant juoda antklodė, paslėpdama lavonus, pilkas žiurkes, išlindusias iš nuotekų griovių tų lavonų graužti, ir spiečius įkyrių musių. Tolumoje, ten kur žingsniavo sargybiniai, šmėžavo rausvos ir gelsvos deglų liepsnos, o šen bei ten gatvelėse ji matė ir šokčiojančius blausius žibintų žiburius. Galbūt vienas iš naktinių keliautojų buvo seras Džora, lėtai besivedantis savo arklį prie vartų. Sudie, senasis loky. Sudie, išdavike.

Ji buvo Daneiris Audros Dukra, Nedegančioji, chalisė ir karalienė, Drakonų Motina, žynių žudikė, grandinių traukytoja, bet pasaulyje nebuvo nė vieno žmogaus, kuriuo būtų galėjusi pasitikėti.

— Tavo malonybe… — Prie jos alkūnės stovėjo Misandėja, tvirtai susisupusi į naktinius marškinius, apsiavusi medinius sandalus. — Prasibudusi pamačiau, kad tavęs nėra. Ar gerai miegojai? Į ką žiūri?

— Į savo miestą, — atsakė Dani. — Dairiausi namo raudonomis durimis, bet naktį visos durys juodos.

— Raudonomis durimis? — suglumusi pakartojo Misandėja. — Koks tai namas?

— Joks. Nesvarbu… — Dani paėmė jaunąją merginą už rankos. — Niekada man nemeluok, Misandėja. Niekada manęs neišduok.

— Niekada, — pažadėjo Misandėja. — Žiūrėk, jau švinta.

Nuo horizonto iki pat zenito dangus ėmė šviesėti ir pasidarė šviesiai mėlynas, o rytuose, už neaukštų kalvų kreivės, galėjai įžiūrėti blyškios aukso ir rožinės spalvos švytėjimą. Dani laikė Misandėją už rankos ir jiedvi žiūrėjo, kaip teka saulė. Visos pilkos plytos vėl virto raudonomis, geltonomis, mėlynomis, žaliomis ir oranžinėmis. Tamsiai raudonas kautynių duobių smėlis jai bežiūrint virto kraujuojančia žaizda. Tolėliau skaisčiai spindėjo auksinis Gailestingumo šventyklos kupolas, o kylančios saulės spinduliams palietus Grynuolių šalmų viršūnes, ant sienų ėmė mirgėti atsispindinčios bronzinės žvaigždės. Terasoje vangiai ėmė zirzti kelios musės. Persimono medyje pragydo paukštis, paskui dar du. Dani pakreipė galvą pasiklausyti jų giesmės, bet netrukus paukščių balsus užgožė bundančio miesto garsai.

Mano miesto garsai.

Rytą ji pasikvietė savo kapitonus ir kariuomenės vadus į sodą, o ne į priėmimų menę apačioje.

— Eigonas Užkariautojas į Vesterosą atnešė ugnį ir kraują, bet paskui tam kraštui dovanojo taiką, klestėjimą ir teisingumą. O aš į Vergų įlanką atnešiau vien mirtį ir griuvėsius. Buvau veikiau chalisė nei karalienė: triuškinau, grobiau ir traukiau tolyn.

— Kad nebuvo dėl ko pasilikti, — įsiterpė Rudasis Benas Plumas.

— Tavo malonybe, vergų pirkliai patys prisišaukė nelaimę, — tarė Darijus Naharis.

— Tu atnešei ir laisvę, — pridūrė Misandėja.

— Laisvę badauti? — piktai atkirto Dani. — Laisvę mirti? Ar aš drakonė arba harpija? O gal pamišėlė? Ar turiu šią ydą?

— Tu — drakonė, — tvirtai pareiškė seras Baristanas. — Mirinas — ne Vesterosas, tavo malonybe.

— Bet kaip aš valdysiu septynias karalystes, jei negebu valdyti vieno miesto? — Į šį klausimą senis atsakyti negalėjo. Dani nuo jų nusisuko ir dar kartą pažvelgė į miestą. — Mano vaikams reikia laiko pagyti ir kai ko išmokti. Mano drakonams reikia laiko užaugti ir išmėginti savo sparnams. Ir man reikia laiko. Neleisiu, kad šis miestas pasuktų Astaporo keliu. Neleisiu, kad tuos, kuriuos išlaisvinau, vėl grandinėmis sukaustytų Junkajaus harpija. — Ji vėl pažvelgė į juos visus. — Į žygį neisiu.

— Tai ką darysi, chalise? — paklausė Racharas.

— Pasiliksiu, — atsakė ji. — Valdysiu. Ir būsiu karalienė.

Džeimis

Karalius sėdėjo galustalėje ant stirtos pagalvių ir pasirašinėjo kiekvieną jam paduotą dokumentą.

— Tik dar keli, tavo malonybe, — patikino jį seras Kevanas Lanisteris. — Čia įsakymas dėl lordo Edmuro Tulio turto atėmimo, pagal kurį jis netenka Riverano ir visų savo žemių bei pajamų už tai, kad sukilo prieš savo teisėtą karalių. O čia — panašus įsakymas, tik dėl jo dėdės, sero Brindeno Tulio, Juodosios Žuvies.

Tomenas vieną po kito pasirašinėjo dokumentus, atsargiai pamirkydamas plunksną ir plačia vaikiška rašysena rašydamas savo vardą.

Džeimis žiūrėjo į jį sėdėdamas kitame stalo gale ir galvojo apie visus tuos lordus, kurie siekė vietos Mažojoje karaliaus taryboje. Po galais, jie galėtų užimti manąją. Jei tai buvo valdžia, kodėl ji atsidavė nuoboduliu? Jis nesijautė itin galingas žiūrėdamas, kaip Tomenas vėl dažo plunksną rašalinėje. Tik nuobodžiavo.

Ir buvo suirzęs. Jam skaudėjo kiekvieną kūno raumenį, o šonkauliai ir pečiai buvo nubrozdinti per dvikovą ir pamoką, kurią jam maloniai suteikė seras Adamas Marbrandas. Vien pagalvojęs apie tai jis susiraukė. Jam beliko tikėtis, kad tas vyras niekam nieko neprasitars. Marbrandą Džeimis pažinojo nuo vaikystės, nuo tų laikų, kai šis tarnavo pažu Kasterlių Uoloje; ir pasitikėjo juo, kaip ir visais kitais. To pakako, kad paprašytų jo paimti skydą ir turnyrinį kalaviją. Mat norėjo sužinoti, ar gali kautis laikydamas kalaviją kaire ranka.

Ir dabar žinau. Ta žinia buvo skausmingesnė už sero Adamo jam paliktas mėlynes, o į kailį Džeimis gavo taip, kad šiandien rytą vos gebėjo pats apsirengti. Jei jiedu būtų kovęsi rimtai, Džeimis būtų buvęs nukautas keliolika kartų. Atrodė taip paprasta pakeisti ranką. Bet paprasta nebuvo. Visi instinktyvūs pojūčiai jį klaidino. Jam teko galvoti apie viską, o anksčiau jis tiesiog tik kaudavosi. O kol jis galvodavo, Marbrandas kirsdavo. Kaire ranka jis, rodos, net negalėjo tinkamai laikyti kalavijo; seras Adamas tris kartus jį nuginklavo ir kalavijas sukdamasis dunkstelėjo ant žemės.

— Šiuo dokumentu minėtos žemės, pajamos ir pilis perduodamos serui Emonui Frėjui ir jo žmonai, ledi Dženai. — Seras Kevanas pakišo karaliui dar pluoštą pergamentų. Tomenas padažė plunksną į rašalą ir pasirašė. — Tai dekretas dėl lordo Ruzo Boltono iš Dredforto nesantuokinio sūnaus pripažinimo. O šiuo dokumentu lordas Boltonas paskiriamas tavo Šiaurės sergėtoju. — Tomenas dažė ir rašėsi, dažė ir rašėsi. — Šiuo dokumentu serui Rolfui Spaiseriui pripažįstama nuosavybės teisė į Kastamero pilį ir jis pakeliamas į lordus. — Tomenas pakeverzojo savo vardą.

Man reikėjo nueiti pas serą Iliną Peiną, dingtelėjo Džeimiui. Karaliaus teisingumas, kitaip nei Marbrandas, nebuvo jo bičiulis ir tikriausiai būtų dar labiau jį sudaužęs, bet… neturėdamas liežuvio nebūtų galėjęs tuo pasigirti. Pakaks, kad girtas seras Adamas netyčia bent žodžiu apie tai prasitars, ir netrukus visas pasaulis žinos, koks jis, Džeimis, niekam tikęs. Karaliaus sargybos lordas vadas. Tai buvo žiaurus pokštas, nors… ne toks žiaurus, kaip tėvo atsiųsta dovana.

— Tai — tavo karališkas atleidimas lordui Geivenui Vesterlingui, jo ledi žmonai ir jo dukteriai Džeinei, vėl priimantis juos karaliaus taikon, — paaiškino seras Kevanas. — Tai — malonė, suteikiama lordui Jonui Brakenui iš Stounhedžo. Čia malonė lordui Vensui. Čia — lordui Gudbrukui. O čia — lordui Mutonui iš Mergelių Duburio.

Džeimis pakilo nuo stalo.

— Rodos, ir pats puikiausiai tvarkai visus reikalus, dėde. Paliksiu jo malonybę tavo draugijoje.

— Kaip nori. — Seras Kevanas taip pat atsistojo. — Džeimi, tau reikėtų nueiti pas tėvą. Ta judviejų nesantaika…

— …yra jo darbas. Be to, jis tos nesantaikos nepanaikins siųsdamas man įžeidžiančias dovanas. Pasakyk jam tai, jei tik pavyks bent minutei atplėšti jį nuo Tairelių.

Jo dėdė, rodos, nuoširdžiai sielvartavo.

— Ta dovana buvo nuoširdi. Manėme, kad tai tave padrąsins…

— …vėl atsiauginti ranką? — Džeimis atsisuko į Tomeną. Nors jo garbanos buvo šviesios, o akys žalios kaip Džofrio, kitais atžvilgiais naujasis karalius visai nebuvo panašus į savo velionį brolį. Jis buvo linkęs tukti, jo veidas buvo apskritas, skruostai rausvi ir jis net mėgo skaityti. Tas mano sūnus… jis vis dar drovus devynerių metų berniukas. Berniukas, o ne vyras. Tomenas turėjo pradėti savarankiškai valdyti tik po septynerių metų. Iki to laiko karalystės valdymą savo rankose tvirtai turėjo laikyti Tomeno lordas senelis. — Valdove, — paklausė Džeimis, — ar galiu eiti?

— Jei tik nori, sere dėde. — Tomenas vėl pažvelgė į serą Kevaną. — Ar jau galiu visus juos patvirtinti antspaudu, sere senasis dėde?

Įspausti karališką antspaudą į karštą vašką kol kas buvo pats mėgstamiausias karaliaus užsiėmimas.

Džeimis išėjo iš tarybos menės. Už durų jis rado serą Meriną Trentą išsitempusį ir einantį sargybą, užsisegusį baltus žvyninius šarvus ir apsivilkusį baltą kaip sniegas apsiaustą. Jei šis vyras sužinotų, koks aš silpnas, jei ši žinia pasiektų Ketlbleko arba Blaunto ausis…

— Lik čia, kol jo malonybė baigs darbus, — tarė jis. — O tada palydėk jį į Meigoro tvirtovę.

Trentas linktelėjo.

— Klausau, milorde…

Tą rytą išoriniame kieme buvo pilna žmonių ir triukšminga. Džeimis pasuko prie arklidžių, kur didelis būrys vyrų balnojo arklius.

— Geležine Koja! — sušuko jis. — Išjoji?

— Kai tik miledi sėdės balne, — atsakė Voltonas Geležinė Koja. — Mūsų laukia milordas Boltonas. Štai ir ji.

Pro arklidės duris arklininkas išvedė puikią širmą kumelę. Balne sėdėjo liesa mergaitė įdubusiomis akimis, apsivilkusi sunkų apsiaustą. Jis buvo pilkas kaip ir suknelė po juo ir su baltu atlasu apsiūtais kraštais. Apsiaustas buvo susegtas kaldinta sege, vaizduojančia vilką su įkypomis, opalais inkrustuotomis akimis. Ilgi rudi mergaitės plaukai plaikstėsi vėjyje. Džeimiui dingtelėjo, kad jos veidas gražus, bet žvilgsnis liūdnas ir baugštus.

Pamačiusi jį, mergaitė nulenkė galvą.

— Sere Džeimi, — baimingai tarė ji. — Tu labai malonus, kad atėjai manęs išlydėti.

Džeimis įsižiūrėjo į ją atidžiau.

— Vadinasi, tu mane pažįsti?

Ji prikando lūpą.

— Gal ir neprisimeni, milorde, mat tuomet buvau gerokai mažesnė… bet turėjau garbės sutikti tave Vinterfele, kai karalius Robertas atvyko aplankyti mano tėvo, lordo Edardo. — Ji nuleido dideles rudas akis ir sumurmėjo: — Aš — Arija Stark.

Džeimis į Ariją Stark niekada nekreipė per daug dėmesio, bet jam rodės, kad ši mergina vyresnė.

— Kaip suprantu, būsi ištekinta?

— Ištekėsiu už lordo Boltono sūnaus Ramsėjaus. Anksčiau jis buvo Snou, bet jo malonybė padarė jį Boltonu. Sklinda kalbos, kad jis labai narsus. Aš tokia laiminga…

Kodėl tuomet tavo balsas persmelktas baimės?

— Linkiu daug džiaugsmo, miledi. — Džeimis vėl atsisuko į Geležinę Koją. — Gavai žadėtus pinigus?

— Taip, ir jau pasidalijome. Dėkoju tau. — Šiaurietis plačiai nusišypsojo. — Lanisteris niekada nelieka skolingas.

— Niekada, — pritarė Džeimis ir paskutinį kartą žvilgtelėjo į mergaitę. Ir tyliai pasvarstė, ar ji labai panaši į Ariją Stark. Nors tai nebuvo svarbu. Tikroji Arija Stark greičiausiai buvo palaidota nepažymėtame kape Blusyne. Dabar, kai visi jos broliai ir tėvai buvo mirę, kas būtų drįsęs sakyti, jog tai — apgaulė? — Eiklių žirgų, — palinkėjo jis Geležinei Kojai. Neidžas iškėlė taikos vėliavą, šiauriečiai sustojo į tokią nelygią koloną kaip ir jų apsiaustai ir išrisnojo per pilies vartus. Tarp jų liesutė mergaitė atrodė maža ir nelaiminga.

Keli žirgai vis dar vengė tamsios dėmės ant kietai sumintos žemės, sugėrusios kraują arklininko, kurį taip žiauriai nužudė Gregoris Kligeinas. Pamačius tą dėmę, Džeimio krūtinėje vėl užvirė pyktis. Karaliaus sargybai jis buvo liepęs neprileisti minios prie kovos lauko, bet tas kvailys seras Borosas stebėdamas dvikovą užsimiršo. Žinoma, iš dalies buvo kaltas ir tas pusgalvis vaikinas, ir, žinoma, pats dornietis. O didžiausia kaltė teko Kligeinui. Pirmas kirtis, nukirtęs vaikinui ranką, buvo nelaimingas atsitikimas, bet antras…

Ką gi, dabar Gregoris už tai brangiai moka. To vyro žaizdas gydė didysis meisteris Paiselis, bet iš meisterio kambariuose sklindančių riksmų buvo galima spręsti, kad jos negyja taip sklandžiai, kaip turėtų.

— Kūnas gangrenuoja, o iš žaizdų sunkiasi pūliai, — pranešė Paiselis tarybai. — Tos bjaurasties neėda net musių lervos. Traukuliai tokie stiprūs, jog turėjau užkimšti jam burną, kad nenusikąstų liežuvio. Išpjoviau kiek galėdamas daugiau audinių, ant pūvančių žaizdų užpyliau verdančio vyno ir apdėjau supelijusia duona, bet viskas perniek. Gyslos ant jo rankos juoduoja. Kai pamėginau nuleisti jam blogą kraują, dėlės nugaišo. Milordai, turiu sužinoti, kokiais nuodais princas Oberinas buvo ištepęs savo ietį. Sulaikykime likusius dorniečius, kol nepapasakos daugiau.

Lordas Taivinas atsisakė tenkinti jo prašymą.

— Dėl princo Oberino mirties mums ir taip pakaks nemalonumų su Saulės Ietimi. Nenoriu paimti įkaitais jo palydos ir dar labiau apsunkinti padėties.

— Tuomet bijau, kad seras Gregoris mirs.

— Neabejotinai. Laiške, išsiųstame princui Doranui kartu su jo brolio palaikais, prisiekiau, jog taip ir bus. Bet turi atrodyti, kad jis mirė nuo karaliaus teisingumo rankos, o ne nuo užnuodytos ieties. Pagydyk jį.

Didysis meisteris Paiselis suglumęs sumirksėjo.

— Milorde…

— Pagydyk jį, — suirzęs pakartojo lordas Taivinas. — Juk žinai, kad lordas Veiris į Drakono Uolos vandenis išsiuntė žvejus. Jie praneša, kad ginti salos liko labai negausios pajėgos. Lysiečiai paliko įlanką, o kartu su jais — ir didžioji dalis lordo Stanio kariuomenės.

— Ir puiku, — pareiškė Paiselis. — Sakyčiau, tegul Stanis supūva tame Lyse. Taip atsikratysime ir šio žmogaus, ir jo ambicijų.

— Ar Tirionui nuskutus tau barzdą visai sukvailėjai? Tai — Stanis Barateonas. Tas vyras kausis iki paskutinio kraujo lašo ir net miręs nesiliaus. Jei jis išvyko, vadinasi, ketina tęsti karą. Tikriausiai išsilaipins Vėtrų Gūžtoje ir pamėgins sutelkti po savo vėliava audros lordus. Jei taip ir bus, tuomet jam galas. Bet narsesnis vyras gali pamėginti laimę Dorne. Jei patrauks į savo pusę Saulės Ietį, gali būti, kad šis karas užsitęs ne vienerius metus. Todėl daugiau jokia dingstimi Martelių neįžeidinėsime. Dorniečiai gali išvykti kada panorėję, o tu pagydysi serą Gregorį.

Taigi Kalnas klykė dieną ir naktį. Rodės, lordas Taivinas Lanisteris galėjo įbauginti net Pašalietį.

Lipdamas vingiuotais Baltojo Kalavijo bokšto laiptais Džeimis girdėjo savo kambaryje knarkiant serą Borosą. Sero Beilono durys taip pat buvo uždarytos. Šiąnakt jis saugojo karalių ir dabar turėjo visą dieną miegoti. Išskyrus Blaunto knarkimą, bokšte viešpatavo tyla. Džeimiui tai buvo labai paranku. Man ir pačiam reikėtų pailsėti. Po vakarykščių pratybų su seru Adamu Džeimiui gėlė visus kaulus ir jis jautėsi mieguistas.

Bet įkėlęs koją į miegamąjį rado jo laukiančią seserį.

Ji stovėjo prie atviro lango žvelgdama į apsaugines sienas ir jūrą. Ją glamonėjo nuo įlankos pučiantis vėjas, taip priplakdamas drabužį prie kūno, kad Džemiui ėmė daužytis širdis. Tas drabužis buvo baltas kaip gobelenai ant sienos ir lovos užtiesalai. Ant vėjo plaikstomų plačių rankovių galų sūkuriavo mažyčiai smaragdai ir, sukdami lankus, leidosi jos korsetu. Didesni smaragdai puošė auksinį voratinklį, kuriuo ji buvo apsigobusi plaukus. Suknia buvo labai atvira, apnuoginanti pečius ir krūtinę. Ji tokia graži. Džeimis nieko taip netroško, kaip ją apkabinti.

— Sersėja… — Jis tyliai uždarė duris. — Kodėl tu čia?

— Kur man daugiau eiti? — Sersėja atsisuko į jį su ašaromis akyse. — Tėvas man aiškiai pasakė, kad taryboje aš daugiau nepageidaujama. Džeimi, ar negalėtum su juo pasikalbėti?

Džeimis nusivilko apsiaustą ir pasikabino jį ant kablio sienoje.

— Su lordu Taivinu kalbuosi kasdien.

— Ar būtinai turi būti toks užsispyręs? Jis tik nori…

— …priversti mane palikti tarnybą karaliaus sargyboje ir išsiųsti atgal į Kasterlių Uolą.

— Gal tai nebūtų taip siaubinga? Jis ir mane siunčia į Kasterlių Uolą. Nori, kad būčiau kuo toliau ir kad su Tomenu jis galėtų elgtis kaip tinkamas. Bet Tomenas yra mano, o ne jo sūnus!

— Tomenas — karalius.

— Jis dar vaikas! Mažas, išgąsdintas berniukas, matęs, kaip per savo vestuves buvo nužudytas jo brolis. O dabar jie sako, kad jis turi vesti. Ta mergina du kartus už jį vyresnė ir jau antrą kartą našlė!

Mėgindamas nekreipti dėmesio į skaudančius raumenis, Džeimis atsisėdo į krėslą.

— Taireliai to primygtinai reikalauja. Nematau čia nieko bloga. Kai Mirsela išvyko į Dorną, Tomenas jaučiasi vienišas. Jam patinka Mardžerės ir jos freilinų draugija. Leisk jam vesti.

— Jis tavo sūnus…

— Jis mano sėkla. Bet niekada nevadino manęs tėvu. Kaip ir Džofris. Daugybę kartų mane įspėjai, kad nerodyčiau jam per didelio dėmesio.

— Kad būtų saugus! Ir kad tu būtum saugus. Kaip būtų atrodę, jei mano brolis su karaliaus vaikais būtų žaidęs tėvą? Net Robertui būtų galėjęs kilti įtarimas.

— Na, dabar jis jau nieko neįtars. — Džeimiui vis dar buvo nemalonu prisiminti Roberto mirtį. Jį turėjau nužudyti aš, o ne Sersėja. — Tik gaila, kad jis mirė ne man ant rankų. — Kai dar turėjau jas abi. — Jei karalių žudymas būtų tapęs mano įpročiu, kaip jis mėgdavo sakyti, būčiau galėjęs viso pasaulio akivaizdoje paimti tave į žmonas. Man ne gėda, kad tave myliu, gėdijuosi tik savo darbų, kuriuos dariau stengdamasis tai slėpti. Tas berniukas Vinterfele…

— Ar aš liepiau tau išstumti jį pro langą? Jei būtum išjojęs medžioti, kaip tavęs maldavau, nieko nebūtų atsitikę. Bet ne, būtinai turėjai su manimi pasimylėti, negalėjai palaukti, kol grįšime į miestą.

— Ir taip jau ilgai laukiau. Negalėjau žiūrėti į Robertą, kiekvieną vakarą klupčiojantį prie tavo lovos, ir spėlioti, ar šiąnakt jis nuspręs pasinaudoti savo kaip sutuoktinio teisėmis. — Staiga Džeimis prisiminė dar kai ką apie Vinterfelą, kas jam nedavė ramybės. — Riverane Ketlina Stark, rodos, buvo įsitikinusi, jog pasiunčiau kažkokį pakelės plėšiką perrėžti jos sūnui gerklės. Ir kad daviau jam durklą.

— Durklą… — niūriai tarė ji. — Apie tą durklą klausinėjo ir Tirionas.

— Durklas buvo. Randai ant ledi Ketlinos rankų buvo tikri, ji man juos parodė. Ar tu…

— Ak, nebūk juokingas. — Sersėja uždarė langą. — Taip, tikėjausi, kad berniukas mirs. Tu taip pat. Net Robertui atrodė, jog tai būtų tik į gera. „Kai mūsų žirgai nusilaužia koją, mes juos pribaigiame, kai mūsų šunys apanka, padarome tą patį, bet esame per silpni suteikti šią malonę savo luošiems vaikams“, — kartą pasakė jis man. Tuomet jau pats buvo kone apakęs nuo girtuokliavimo.

Robertas? Džeimis gana ilgai saugojo karalių ir žinojo, kad girtas Robertas Barateonas prikalbėdavo dalykų, kurių kitą dieną įpykęs išsigindavo.

— Ar, kai Robertas taip sakė, buvai viena?

— Tikiuosi, nemanai, kad jis tai sakė girdint Nedui Starkui? Žinoma, kad mudu buvome vieni. Tik mes ir vaikai. — Sersėja nusiėmė plaukų tinklelį, pamovė jį ant lovos kojos strypo ir papurtė savo auksines garbanas. — Negi manai, kad tą vyrą su durklu pasiuntė Mirsela?

Tai buvo tik pokštas, bet Džeimis iš karto suprato, kad sesuo pataikė kaip pirštu į akį.

— Ne Mirsela. Džofris.

Sersėja susiraukė.

— Džofris nejautė meilės Robui Starkui, bet dėl jaunesniojo berniuko jam buvo nei šilta, nei šalta. Jis ir pats dar buvo vaikas.

— Vaikas, pasiilgęs, kad tas girtuoklis, kurį liepei vadinti tėvu, paglostytų jam galvą. — Džeimiui šmėstelėjo nemaloni mintis. — Dėl to prakeikto durklo Tirionas vos nežuvo. Jei jis būtų žinojęs, kad tai Džofrio darbas, keršydamas būtų galėjęs…

— Man nusispjaut, kodėl jis tai padarė, — pasakė Sersėja. — Savo priežastis gali neštis kartu į pragarą. Jei būtum matęs, kaip Džofas mirė… jis kovojo, Džeimi, kovojo dėl kiekvieno oro gurkšnio, bet kažkokia pikta dvasia laikė užgniaužusi jam gerklę. Jo akyse atsispindėjo toks siaubas… Kai buvo mažas, išsigandęs arba nuskriaustas bėgdavo pas mane ir aš jį apgindavau. Bet tą vakarą nieko negalėjau padaryti. Tirionas nužudė jį mano akyse, o aš nieko negalėjau padaryti. — Sersėja suklupo priešais krėslą ir abiem delnais suspaudė sveikąją Džeimio ranką. — Džofas miręs, o Mirsela Dorne. Man liko vienas Tomenas. Negali leisti tėvui jo iš manęs atimti. Prašau, Džeimi…

— Lordas Taivinas mano pritarimo neprašė. Galiu su juo pakalbėti, tik vargu ar jis klausys…

— Jei sutiksi pasitraukti iš karaliaus sargybos, klausys.

— Iš karaliaus sargybos nesitrauksiu.

Jo sesuo sutramdė ašaras.

— Džeimi, tu mano puikusis riteris. Negali manęs apleisti, kai man tavęs labiausiai reikia! Jis nori pavogti man sūnų, išsiųsti mane ir… jei jo nesustabdysi, tėvas vėl privers mane ištekėti!

Džeimis neturėjo tuo stebėtis, tačiau vis dėlto nustebo. Šie žodžiai smogė jam stipriau nei seras Adamas Marbrandas.

— Už ko?

— Ar tai svarbu? Už kokio nors lordo. Už to, kuris tėvui pasirodys esąs reikalingas. Man nerūpi. Dar kartą aš netekėsiu. Tu esi vienintelis vyras, kurį nuo šiol noriu matyti savo lovoje.

— Tuomet taip jam ir pasakyk!

Ji patraukė rankas.

— Ir vėl kalbi nesąmones. Nori, kad mudu atskirtų, kaip anuomet atskyrė motina, kai užtiko žaidžiant? Tomenas prarastų sostą, žlugtų Mirselos vedybos… Noriu būti tavo žmona, mudu priklausome vienas kitam, bet to niekada nebus, Džeimi. Mes — brolis ir sesuo.

— Targarienai…

— Mes — ne Targarienai!

— Tyliau, — piktai tarstelėjo Džeimis. — Taip garsiai šaukdama prikelsi prisiekusius brolius. Juk dabar negalime to leisti, ar ne? Žmonės gali sužinoti, kad atėjai pas mane…

— Džeimi, — sukūkčiojo ji, — ar nemanai, kad trokštu to ne mažiau už tave? Nesvarbu, už ko tėvas mane ištekins, noriu, kad būtum šalia, noriu tavęs savo lovoje, noriu tavęs savyje. Tarp mūsų niekas nepasikeitė. Leisk tau tai įrodyti.

Ji pakėlė Džeimio tuniką ir ėmė varstyti kelnių raiščius.

Džeimis pajuto, kad kūnas atsiliepia į jos prisilietimą.

— Ne, — tarė jis, — ne čia. — Jie niekada nesimylėjo Baltojo Kalavijo bokšte, o juo labiau — lordo vado kambariuose. — Sersėja, čia ne vieta…

— Paėmei mane septoje. Tad jokio skirtumo… — Sersėja ištraukė jo kotą ir pasilenkė.

Džeimis ją nustūmė dešinės rankos bige.

— Ne. Pasakiau, ne čia.

Jis šiaip taip atsistojo.

Akimirksnį šviesiai žaliose sesers akyse jis išvydo sumaištį ir baimę. Paskui juos pakeitė įniršis. Sersėja susitvardė, atsistojo, pasitaisė sijonus.

— Ką jie Harenhole tau nukirto: ranką ar vyriškumą? — Kai papurtė galvą, plaukai užkrito ant nuogų, išblyškusių jos pečių. — Kvailė buvau, kad atėjau. Tau nepakako drąsos atkeršyti už Džofrį, tad kaip galėjau tikėtis, kad ginsi Tomeną? Sakyk, jei Kipšas būtų nužudęs visus tris tavo vaikus, ar bent tada būtum įniršęs?

— Tirionas neketina skriausti nei Tomeno, nei Mirselos. Aš vis dar nesu tikras, ar jis nužudė Džofrį.

Jos lūpos persikreipė iš pykčio.

— Kaip gali taip sakyti? Po visų tų grasinimų…

— Grasinimai nieko nereiškia. Jis prisiekia to nepadaręs.

— Ak, jis prisiekia, šit kaip? O neūžaugos nemeluoja, juk taip manai, ar ne?

— Tik ne man. Kaip ir tu nemeluotum.

— Tu augalotas auksaplauki kvaily. Jis tau melavo tūkstantį kartų, aš — taip pat. — Ji susikėlusi susirišo plaukus ir grybštelėjo ant lovos kojos strypo kabojusį plaukų tinklelį. — Manyk, ką nori. Tas neūžauga pabaisa tūno juodojoje celėje ir netrukus seras Ilinas jam nukirs galvą. Gal norėsi pasilikti ją atminimui? — Ji žvilgtelėjo į pagalvę. — Tirionas galės žiūrėti į tave, vienui vieną miegantį šioje šaltoje baltoje lovoje. Bent jau kol jam išpus ir iškris akys.

— Geriau jau eik, Sersėja. Tu mane piktini.

— Ak, įpykęs luošys. Kaip baisu! — nusijuokė ji. — Gaila, kad lordas Taivinas Lanisteris niekada neturėjo sūnaus. Aš būčiau galėjusi tapti jo geidžiamu įpėdiniu, bet man trūko koto. Beje, jei jau kalbame apie kotą, geriau susigrūsk jį į kelnes, broli. Taip išsikišęs iš kelnių ir kybodamas jis atrodo gana mažas ir apgailėtinas.

Sersėjai išėjus Džeimis paklausė jos patarimo ir viena ranka šiaip taip susitvarkė kelnių raištelius. Nesančiuose pirštuose giliai, iki pat kaulų smelkėsi skausmas. Praradau ranką, tėvą, sūnų, seserį ir meilužę, o netrukus prarasiu dar ir brolį. O jie vis tiek man kartoja, kad Lanisteriai šį karą laimėjo.

Džeimis užsimetė apsiaustą, nulipo laiptais ir bendrojoje menėje rado serą Borosą Blauntą gurkšnojantį vyną.

— Kai išgersi taurę, pasakyk serui Lorui, kad esu pasiruošęs ją pamatyti.

Seras Borosas buvo per daug bailus, tad tik piktai dėbtelėjo ir paklausė:

— Ką pasiruošęs pamatyti?

— Tiesiog perduok mano žodžius Lorui.

— Gerai. — Seras Borosas išmaukė taurę iki dugno. — Klausau, lorde vade.

Tačiau arba seras Borosas pernelyg nesiskubino, arba Gėlių riterį buvo sunku rasti. Jiedu atėjo tik po kelių valandų — lieknas gražus jaunuolis ir stambi negraži mergina. Džeimis sėdėjo vienas apvaliojoje menėje ir atsainiai vartė Baltąją knygą.

— Lorde vade, — kreipėsi į jį seras Loras, — norėjai matyti Tarto mergelę?

— Taip. — Kaire ranka Džeimis mostelėjo jiedviem prieiti arčiau. — Kaip suprantu, pasišnekėjai su ja?

— Kaip ir įsakei, milorde.

— Ir ką nusprendei?

Vaikinas įsitempė.

— Aš… Gali būti, kad viskas nutiko taip, kaip ji sako, milorde. Kad tai padarė Stanis. Negaliu būti tikras.

— Veiris sako, kad Vėtrų Gūžtos valdytojas irgi žuvo keistomis aplinkybėmis, — tarė Džeimis.

— Seras Kortnėjus Penrouzas, — įsiterpė Brienė. — Geras vyras.

— Ir užsispyręs. Vieną dieną jis stojo skersai kelio Drakono Uolos karaliui. O kitą dieną nušoko nuo bokšto. — Džeimis atsistojo. — Sere Lorai, apie tai dar pakalbėsime vėliau. Gali palikti Brienę su manimi.

Ta moteris atrodo tokia pat negraži ir nerangi kaip visada, nutarė Džeimis, kai Tairelis juos paliko. Kažkas vėl aprengė ją moteriškais drabužiais, tik ši suknelė jai tiko gerokai labiau nei tas baisus rožinis skuduras, kurį ją privertė dėvėti ožys.

— Mėlyna spalva tau tinka, miledi, — pasakė Džeimis. — Puikiai dera prie tavo akių.

Jos akys nuostabios.

Nuraudusi Brienė pažvelgė žemyn į save.

— Septonė Donisė pastorino korsetą, kad jis įgautų formą. Septonė sakė, kad tu ją pas mane atsiuntei. — Brienė stoviniavo prie durų, tarsi bet kurią akimirką būtų norėjusi sprukti. — Tu atrodai…

— Kitaip? — Džeimis prisivertė šyptelėti. — Daugiau mėsos ant šonkaulių ir mažiau utėlių plaukuose, tik tiek. Bigė tebėra. Uždaryk duris ir ateik čionai.

Brienė padarė kaip liepta.

— Baltas apsiaustas…

— …dar naujas, bet neabejoju, kad netrukus jį sutepsiu.

— Aš ne… Norėjau pasakyti, kad jis tau tinka.

Ji nedrąsiai priėjo arčiau.

— Džeimi, ar tai, ką pasakei Lorui, pasakei rimtai? Apie… apie karalių Renlį ir šešėlį?

Džeimis gūžtelėjo.

— Aš ir pats būčiau nužudęs Renlį, jei būtume susitikę mūšio lauke, tad kodėl man turėtų rūpėti, kas perrėžė jam gerklę?

— Sakei, kad aš garbinga…

— Juk aš esu prakeiktas Karalžudys, prisimeni? Kai sakau, kad esi garbinga, tai lyg kekšė garantuotų, kad tebesi nekalta. — Jis atsilošęs pažvelgė į Brienę. — Geležinė Koja ketina traukti į šiaurę ir atiduoti Ariją Stark Ruzui Boltonui.

— Atidavei mergaitę jam?! — nusiminusi šūktelėjo ji. — Juk prisiekei ledi Ketlinai…

— Tada man į kaklą buvo įremta kalavijo geležtė, bet tiek to. Ledi Ketlina negyva. Negalėčiau grąžinti jai dukterų, net jeigu jas turėčiau. O mergaitė, kurią mano tėvas išsiuntė su Geležine Koja, nėra Arija Stark.

— Ne Arija Stark?

— Juk girdėjai, ką sakiau. Mano lordas tėvas rado kažkokią liesą, maždaug tokio paties amžiaus mergiotę su tokios pačios spalvos plaukais. Aprengė ją baltais ir pilkais drabužiais, susegė jos apsiaustą sidabrine vilko sege ir išsiuntė tekėti už Boltono pavainikio. — Jis kilstelėjo ir nukreipė į Brienę rankos bigę. — Norėjau tau tai pasakyti, kol dar stačia galva nepuolei jos gelbėti ir visiškai be reikalo nepalydėjai galvos. Kalaviju kauniesi neblogai, bet nesi tokia stipri, kad galėtum viena stoti prieš du šimtus vyrų.

Brienė papurtė galvą.

— Kai lordas Boltonas sužinos, kad tavo tėvas jį apgavo…

— Ak, jis tai žino. Lanisteriai meluoja, prisimeni? Bet tai nesvarbu, ta mergaitė vis tiek puikiausiai padės pasiekti jam savo tikslus. Kas užginčys, kad ji — Arija Stark? Visi tos mergaitės artimieji mirę, išskyrus seserį, kuri taip pat kažkur dingo.

— Jei tai tiesa, kodėl man visa tai pasakoji? Juk išduodi savo tėvo paslaptis.

Rankos paslaptis, pagalvojo jis. Tėvo jau neturiu.

— Grąžinu skolas kaip ir kiekvienas geras liūtas. Žadėjau grąžinti ledi Stark dukteris ir… viena iš jų tebėra gyva. Gali būti, jog mano brolis žino, kur ji, bet net jei ir žino, tikrai nepasakys. Sersėja įsitikinusi, kad Sansa padėjo jam nužudyti Džofrį.

Moteris užsispyrusi kietai sučiaupė lūpas.

— Netikiu, kad ši švelni mergina galėjo būti nuodytoja. Ledi Ketlina sakė, kad ji jautrios širdies. Tai padarė tavo brolis. Seras Loras pasakojo, kad buvo teismas.

— Netgi du teismai. Jis pralaimėjo ir žodžių, ir kalavijų teismą. Ten buvo tikras pragaras. Stebėjai dvikovą pro langą?

— Mano celės langas išeina į jūrą. Bet girdėjau riksmus.

— Dorno princas Oberinas žuvo, seras Gregoris Kligeinas guli mirties patale, o Tirionas yra pasmerktas prieš dievus ir žmones. Kol nukirs galvą, jie laiko jį uždarę juodojoje celėje.

Brienė pakėlė į Džeimį akis.

— Tu netiki, kad jis nunuodijo karalių.

Džeimis nelinksmai šyptelėjo.

— Matai, moterie? Mudu vienas kitą per daug gerai pažįstame. Nuo tos dienos, kai žengė pirmą žingsnį, Tirionas norėjo būti toks kaip aš, bet niekada nebūtų sekęs mano pėdomis ir žudęs karaliaus. Džofrį nužudė Sansa Stark. O mano brolis tyli norėdamas ją apsaugoti. Kartais jį ištinka kilnumo priepuoliai. Per paskutinį tokį priepuolį jis neteko nosies. Ši kartą, rodos, atsisveikins su galva.

— Ne, — paprieštaravo Brienė. — Mano ledi duktė to padaryti negalėjo. Tai negalėjo būti ji.

— Štai ir paika užsispyrusi boba, kurią taip gerai pažįstu…

Ji nuraudo.

— Mano vardas…

— Brienė iš Tarto. — Džeimis atsiduso. — Turiu tau dovaną. — Jis kyštelėjo ranką po lordo vado krėslu ir ištraukė ją, suvyniotą į tamsiai raudoną aksomą.

Brienė priėjo taip atsargiai, tarsi tas ryšulys būtų galėjęs jai įkąsti, ištiesė stambią strazdanotą ranką ir atvertė medžiagos kraštą. Apšviesti sutvisko rubinai. Ji nedrąsiai paėmė tą brangenybę, tvirtai suspaudė rankeną ir neskubėdama ištraukė kalaviją iš makštų. Nuvilnijo kraujo spalvos ir juodos bangelės. Atsispindėjęs šviesos spindulys nurausvino visą geležtę.

— Ar tai — Valyrijos plienas? Dar niekada nemačiau tokių spalvų.

— Ir aš ne. Buvo laikas, kai būčiau davęs nukirsti dešinę ranką, kad tik galėčiau laikyti tokį kalaviją. Ranką, rodos, paaukojau, o kalavijas man dabar nereikalingas. Imk jį. — Kol Brienė dar neatsisakė, Džeimis pridūrė: — Toks puikus kalavijas privalo turėti vardą. Man būtų malonu, jei pavadintum jį Pažadų Vykdytoju. Ir dar. Kalaviją gauni ne veltui.

Jos veidas apsiniaukė.

— Jau sakiau, kad niekada netarnausiu…

— …tokiems bjaurybėms kaip mes. Pamenu. Išklausyk manęs, Briene. Abu mes kai ką prisiekėme dėl Sansos Stark. Sersėja ketina pasirūpinti, kad mergina būtų rasta ir nužudyta, nesvarbu, kur dabar ji slapstosi…

Negražiame Brienės veide plykstelėjo įtūžis.

— Jei manai, kad nuskriausiu savo ledi dukterį mainais už kalaviją, tai…

— Paklausyk manęs, — pertraukė ją Džeimis, supykdytas jos kietakaktiškumo. — Noriu, kad Sansą rastum pirmoji ir kur nors saugiai ją paslėptum. Kaip kitaip mudu tesėsime savo kvailus pažadus, duotus tavo brangiajai ledi Ketlinai?

Moteris nustebusi sumirksėjo.

— Aš… maniau…

— Žinau, ką manei. — Staiga Džeimis pajuto, kad negali į ją žiūrėti. Ji mekena kaip prakeikta avis. — Kai Nedas Starkas mirė, didysis jo kalavijas buvo atiduotas karaliaus teisingumui, — paaiškino jai Džeimis. — Bet mano tėvas jautė, kad toks puikus ginklas paprastam budeliui netinka. Jis serui Ilinui davė naują kalaviją, o Ledą išlydė ir perkaldino. Metalo pakako dviem naujiems kalavijams. Vieną iš jų laikai rankose. Tad ginsi Nedo Starko dukterį paties Nedo Starko kalaviju, jei tau tai svarbu.

— Sere, aš… Turiu atsipra…

Džeimis ją vėl pertraukė.

— Imk tą prakeiktą kalaviją ir eik, kol dar neapsigalvojau. Arklidėse yra bėra kumelė, tokia pat negraži kaip tu, tik ištvermingesnė. Vykis Geležinę Koją, ieškok Sansos arba jok į savo safyrų salą — man tas pats. Daugiau nenoriu tavęs akyse matyti.

— Džeimi…

— Karalžudy, — priminė jai jis. — Geriau tuo kalaviju išsikrapštyk iš ausų sierą, moterie. Mūsų pokalbis baigtas.

Bet ji užsispyrė.

— Džofris buvo tavo…

— Mano karalius. Tegul taip ir lieka.

— Sakei, kad jį nužudė Sansa. Kodėl ją gini?

Nes Džofas man tebuvo sėklos čiurkštelėjimas į Sersėjos gelmę. Ir dėl to, kad jis nusipelnė mirties.

— Aš ir pradėjau karalius, ir juos žudžiau. Sansa Stark — paskutinė mano viltis susigrąžinti garbę. — Džeimis liūdnai šyptelėjo. — Be to, karalių žudikai turi vienas kitam padėti. Ar pagaliau jau eisi?

Stambia plaštaka ji tvirtai suspaudė Pažadų Vykdytoją.

— Eisiu. Rasiu merginą ir ją apsaugosiu. Jos ledi motinos atminimui. Ir dėl tavęs.

Ji nerangiai nusilenkė, apsisuko ir išėjo.

Džeimis vienas sėdėjo prie stalo, o per kambarį slinko šešėliai. Palengva temo, tad jis užsidegė žvakę ir atsivertė sau skirtą Baltosios knygos lapą. Stalčiuje rado plunksną ir rašalo. Po paskutine sero Baristano parašyta eilute viena ant kitos virstančiomis raidėmis, kurios būtų padariusios garbę kokiam nors šešiamečiui, pas meisterį pradėjusiam mokytis rašto paslapčių, jis pakeverzojo:

Per Penkių Karalių karą Jaunojo Vilko Robo Starko nugalėtas Kuždesių miške. Laikytas įkaitu Riverane ir išsipirkęs už pažadą, kurio netesėjo. Vėl paimtas įkaitu Smarkiųjų Vyrukų. Vargo Houto įsakymu sužalotas jo karininko: Storulis Zolas nukirto jam dešinę plaštaką. Saugiai grąžintas į Karaliaus Uostą Brienės, Tarto mergelės, pastangomis.

Kai baigė, daugiau nei trys ketvirtadaliai puslapio tarp viršuje nupiešto auksinio liūto tamsiai raudoname fone ir balto skydo apačioje vis tiek liko tušti. Seras Džeroldas Haitaueris pradėjo jo istoriją, seras Baristanas Selmis ją tęsė, bet pabaigą Džeimis Lanisteris turėjo parašyti pats. Ir nuo šiol rašyti galėjo ką tik panorėjęs…

Ką tik panorėjęs…

Jonas

Pūtė pašėlęs rytų vėjas — toks smarkus, kad nuo kiekvieno gūsio į grotas sunkus narvas imdavo sūpuotis. Vėjas kaukė lėkdamas palei Sieną, virpėdamas, atsimušdamas į ledą, plakdamas prie geležinių strypų Jono apsiausto skvernus. Dangus buvo tamsiai pilkas, o saulė — tik už debesų blankiai šviečiantis apskritimas. Anapus kautynių lauko jis matė daugybės degančių laužų pašvaistę, bet ta šviesa atrodė blausi ir prieš tokią tamsą ir šaltį bejėgė.

Niūri diena. Vėjas vėl ėmė sūpuoti narvą ir Jonas Snou pirštinėtomis rankomis įsitvėrė grotų. Kai pažvelgė žemyn, sau po kojomis, žemę buvo užkloję šešėliai, tarsi jis būtų nuleistas į kažkokią bedugnę skylę. Ką gi, ir mirtis savotiška bedugnė skylė, susimąstė jis, ir pasibaigus šiai dienai mano vardas amžinai pranyks šešėliuose.

Žmonės sakydavo, kad pavainikiai gimsta iš geidulio ir melo, kad jie iš prigimties pasileidę ir klastingi. Kadaise Jonas buvo pasišovęs jiems įrodyti, jog tai netiesa, norėjo parodyti savo lordui tėvui, kad jis gali būti toks pat geras ir ištikimas sūnus kaip Robas. Bet man nepavyko. Robas tapo karaliumi didvyriu; jei Joną apskritai kas nors prisimins, tai tik kaip perbėgėlį, priesaikos laužytoją ir žudiką. Jis džiaugėsi, kad lordas Edardas miręs ir nemato jo gėdos.

Man reikėjo likti su Igrite tame urve. Jei aname pasaulyje irgi esama gyvenimo, jis tikėjosi jai tai pasakyti. Ji perrėš man veidą nagais kaip tas erelis, prakeiks mane, išvadins bailiu, bet aš jai vis tiek pasakysiu. Jis kelis kartus sugniaužė dešinės rankos delną, kaip jį buvo mokęs meisteris Eimonas. Tai Jonui tapo įpročiu, be to, jo pirštai turėjo būti lankstesni, jei jis svajojo nužudyti Mensą Plėšiką.

Šiandien rytą jie jį ištraukė — po keturių dienų, praleistų ledinėje, penkių pėdų aukščio, ilgio ir pločio celėje, per žemoje atsistoti, per ankštoje atsigulti ir ištiesti nugarą. Tarnai seniai atkreipė dėmesį, kad maistas ir ypač mėsa ilgiau išsilaiko lediniuose podėliuose, iškirstuose prie Sienos pagrindo, bet… tik ne kaliniai.

— Ten tu mirsi, lorde Snou, — uždarydamas sunkias medines duris pareiškė seras Aliseris, ir Jonas juo patikėjo.

Bet šiandien rytą jie atėjo, ištraukė jį iš ten ir, sustirusį ir drebantį, vėl nuvedė į Karaliaus bokštą, kur jis vėl stojo prieš Janą Slintą tirtančiu pagurkliu.

— Tas senas meisteris sako, kad negaliu tavęs pakarti, — pareiškė Slintas. — Jis parašė Koteriui Paikui ir net turėjo įžūlumo parodyti man laišką. Jis sako, kad tu — ne perbėgėlis.

— Eimonas jau per ilgai gyvena, milorde, — patikino jį seras Aliseris. — Jo protas aptemęs taip pat kaip ir akys.

— Tiesa, — linktelėjo Slintas. — Aklas senis su grandine ant kaklo… Kas jis įsivaizduoja esąs?

Eimonas Targarienas, pagalvojo Jonas, karaliaus sūnus, karaliaus brolis ir pats galėjęs tapti karaliumi. Bet nepravėrė burnos.

— Ir vis dėlto, — vėl prabilo Slintas, — nenoriu, kad vėliau būtų šnekama, girdi, Janas Slintas pakorė nekaltą brolį. To nenoriu. Nusprendžiau suteikti tau paskutinę galimybę įrodyti, kad esi mums ištikimas, kaip pats tvirtini, lorde Snou. Taip, paskutinę galimybę atlikti savo pareigą! — Jis atsistojo. — Mensas Plėšikas nori su mumis derėtis. Jis supranta, kad dabar, kai grįžo Janas Slintas, Sienos jis neužims, todėl tas Užusienio karalius nori pasikalbėti. Bet jis bailys ir pas mus neateis. Be abejo, žino, kad jį pakarsiu. Pakabinsiu ant Sienos žemyn galva, parišęs dviejų šimtų pėdų ilgio virve! Bet jis neateis. Jis prašo, kad atsiųstume pas jį pasiuntinį.

— Mes siunčiame tave, lorde Snou, — šypsodamasis tarė seras Aliseris.

— Mane?.. — dusliai atsiliepė Jonas. — Kodėl mane?

— Tu jodinėjai su tais tyržmogiais, — paaiškino Tornas. — Mensas Plėšikas tave pažįsta. Tavimi jis bus labiau linkęs pasitikėti.

Viskas buvo kaip tik priešingai ir Jonas vos garsiai nenusijuokė.

— Jūs viską ne taip supratote. Mensas nuo pat pradžių manimi nepasitikėjo. Jei vėl pasirodysiu jo stovykloje, vilkėdamas juodą apsiaustą, ir kalbėsiu Nakties sargybos vardu, jis supras, kad jį išdaviau.

— Mensas prašė pasiuntinio, ir mes jį siunčiame, — kaip kirviu nukirto Slintas. — Lordas Snou padarys tai, ką liepsime. Jis nori mums įrodyti nesąs perbėgėlis. Nori pasirodyti esąs ištikimas Nakties sargybos vyras.

Jonas suprato, kad iš jųdviejų Tornas gerokai gudresnis; tai buvo jo mintis.

— Gerai, aš eisiu, — piktai, pro sukąstus dantis iškošė Jonas.

— „Milorde“, — priminė jam Janas Slintas. — Kreipsiesi į mane „milorde“…

— Nueisiu, milorde. Bet darai klaidą, milorde. Siunti netinkamą žmogų, milorde. Vien pamatęs mane, Mensas įsius. Milordas iš derybų galėtų tikėtis daugiau, jei pasiųstų…

— Iš derybų? — prunkštelėjo seras Aliseris.

— Janas Slintas su tais įstatymų nepaisančiais laukiniais nesidera, lorde Snou. Ne, nesidera.

— Siunčiame tave ne šnekėtis su Mensu Plėšiku, — paaiškino seras Aliseris. — Siunčiame tave jo nužudyti.

Vėjas kaukdamas kiaurai košė narvą, ir Jonas Snou drebėjo. Jam skausmingai tvinkčiojo koją ir galvą. Jis nebūtų galėjęs nudobti net kačiuko, bet vis tiek ėjo, kur buvo siunčiamas. Tai bjaurūs spąstai. Meisteriui Eimonui primygtinai kartojant, kad Jonas nekaltas, lordas Slintas nedrįso palikti jo lede sušalti. Geriau buvo pasielgti taip. „Kol karalystė saugi, mūsų garbė reiškia ne daugiau už gyvybę“, — Speigilčiuose pasakė Korinas Pusrankis. Jis turi tai prisiminti. Ar jis nužudys Mensą, ar tik nesėkmingai pamėgins tai padaryti, laisvoji tauta vis tiek jį nudobs. Net pabėgti nebuvo įmanoma, jei Jonas būtų taip nusprendęs; Menso akyse jis buvo tikras melagis ir išdavikas.

Narvui staiga sustojus, Jonas nušoko ant žemės ir, pabarškinęs Ilganagio rankeną, atlaisvino kalaviją makštyse. Vartai dunksojo už kelių jardų į kairę, bet tebebuvo užversti medinėmis sutriuškinto vėžlio nuolaužomis, po kuriomis puvo mamuto gaišena. Čia buvo ir daugiau lavonų, tysančių tarp suskilusių statinių, sustingusio deguto ir išdegusių žolės plotelių, ant kurių visų krito Sienos šešėlis. Jonas neketino ilgai čia pasilikti. Jis patraukė prie tyržmogių stovyklos ir praėjo pro lavoną mirusio milžino, kuriam akmuo sutrupino galvą. Iš suknežintos milžino kaukolės varnas lesė smegenų likučius. Jam praeinant paukštis pakėlė galvą.

Snou! — kranktelėjo jis Jonui pavymui. Snou, Snou.

Tada išskleidė sparnus ir nuvasnojo.

Vos Jonui pradėjus žingsniuoti, nuo tyržmogių stovyklos atsiskyrė vienišas raitelis ir pasuko link jo. Jonas pasvarstė, ar tik ne Mensas atjoja vesti derybų niekieno teritorijoje. Tuomet man būtų lengviau, nors… vis tiek nelengva. Bet atstumui tarp jųdviejų mažėjant Jonas pamatė, kad raitelis neaukštas ir kresnas, žastus ir dilbius pasipuošęs tviskančiais auksiniais žiedais, ir su žila barzda, siekiančia plačią jo krūtinę.

— Cha! — prijojęs sududeno Tormundas. — Varnas Jonas Snou. Jau bijojau, kad niekada daugiau tavęs nepamatysime.

— Nemaniau, kad tu ko nors bijai, Tormundai.

Išgirdęs šiuos žodžius, tyržmogis plačiai nusišypsojo.

— Gerai pasakei, vaikine. Matau, vilki juodą apsiaustą. Mensui nepatiks. Jei vėl atėjai pakeisti stovyklos, geriau grįžk ir vėl lipk į savo Sieną.

— Broliai mane atsiuntė derėtis su Užusienio karaliumi.

— Derėtis? — Tormundas nusijuokė. — Tai bent žodis. Cha! Tiesa, Mensas nori pasikalbėti. Bet nemanau, kad norėtų kalbėtis su tavimi.

— Jie atsiuntė mane.

— Matau. Tada geriau eik su manimi. Nori joti?

— Galiu ir eiti.

— Tu mums čia gerai iškaršei kailį. — Tormundas apsuko arklį ir vėl patraukė link stovyklos. — Tu ir tavo broliai. Pripažįstu. Du šimtai žuvusių vyrų ir tuzinas milžinų. Pats Megas įėjo į tuos jūsų vartus, bet… taip ir negrįžo.

— Jis žuvo nuo narsuolio, vardu Donalas Nojus, kalavijo.

— Šit kaip? Vadinasi, jis buvo didis lordas, tas Donalas Nojus? Vienas iš jūsų neprilygstamų riterių plieniniais apatiniais?

— Ne, kalvis. Ir turėjo tik vieną ranką.

— Vienarankis kalvis nužudė Megą Galiūną? Cha! Tai bent turėjo būti dvikova, būtų buvę į ką pažiūrėti. Mensas sudės apie tai dainą, pamatysi. — Tormundas nusikabino nuo balno vandens odmaišį ir ištraukė kamštį. — Šis gėrimas mudu truputį sušildys. Už Donalą Nojų ir už Megą Galiūną. — Gurkštelėjęs jis padavė odmaišį Jonui.

— Už Donalą Nojų ir Megą Galiūną.

Odmaišis buvo pilnas midaus, bet tokio stipraus, kad Jonui net ašaros ištryško, o krūtinėje ėmė plaikstytis ugnies liežuviai. Taip ilgai tūnojęs ledo celėje, o paskui kaukiant vėjui leidęsis narvu, jis labai norėjo sušilti.

Tormundas susigrąžino odmaišį, vėl gurkštelėjo ir nusibraukė burną.

— Teno magnaras mums prisiekė, jog plačiai atvers vartus, o mums beliks dainuojant pro juos įžengti. Jis ketino sugriauti visą Sieną.

— Ir dalį sugriovė, — atsakė Jonas, — ir užsiverė sau ant galvos.

— Cha! — šūktelėjo Tormundas. — Na, man iš Stiro niekada nebuvo daug naudos. Kai vyras neturi nei barzdos, nei plaukų ant galvos, nei ausų, kaudamasis su juo neturi už ko sučiupti. — Jis leido arklį žingine, kad Jonas spėtų klibikščiuoti greta. — Kas nutiko kojai?

— Strėlė. Rodos, Igritės.

— Ta moteris tau tinka. Vieną dieną tave bučiuoja, o kitą apipila strėlėmis.

— Ji žuvo.

— Šit kaip? — Tormundas liūdnai papurtė galvą. — Gaila. Jei būčiau buvęs dešimčia metų jaunesnis, pats būčiau ją pasigrobęs. Tie jos plaukai… Ką darysi, karščiausios liepsnos anksčiausiai užgęsta. — Jis vėl pakėlė midaus pilną odmaišį. — Už Igritę, liepsnos pabučiuotą! — Jis godžiai gurkštelėjo.

— Už Igritę, liepsnos pabučiuotą, — pakartojo Jonas, kai Tormundas padavė jam odmaišį. Jis gurkštelėjo dar godžiau.

— Tu ją nužudei?

— Vienas iš mano brolių.

Jonas taip ir nesužinojo, kuris, ir tikėjosi, kad niekada to nesužinos.

— Jūs prakeikti varnai… — šiurkščiai, bet kartu ir keistai švelniai tarė Tormundas. — Tas Ilgoji Ietis pagrobė man dukterį. Mundą, vėlyvo rudens obuoliuką. Išsitempė iš mano palapinės su visais kailiais ir dar jos broliams esant šalia. Toregas, tikras storaodis, visą tą laiką pramiegojo, o Torvindas… na, Torvindas Romusis, ir tuo viskas pasakyta, ar ne? Bet jaunesnieji sūnūs vaikinui pasipriešino.

— O Munda? — paklausė Jonas.

— Ji — mano kraujo, — didžiuodamasis atsakė Tormundas. — Praskėlė jam lūpą, nukando pusę ausies, be to, girdėjau, kad vaikino nugara taip sudraskyta, jog negali vilkėti apsiausto. Bet Mundai jis patinka. Ir kodėl neturėtų patikti? Žinok, jis nesikauna su jokia ietimi. Niekada nesikovė. Tad iš kur, tavo nuomone, gavo tokį vardą? Cha!

Jonas nusijuokė. Net dabar, net čia. Igritė mėgo Ryką Ilgąją Ietį. Jonas vylėsi, jog pasigrobęs Tormundo Mundą jis patyrė su ja džiaugsmo. Kažkas kada nors juk turėjo patirti džiaugsmą.

„Tu nieko nežinai, Jonai Snou“, — būtų pasakiusi jam Igritė. Žinau, kad mirsiu, pagalvojo jis. Bent tiek žinau. „Visi vyrai miršta, — jam ausyse nuskambėjo jos žodžiai, — ir moterys, ir kiekvienas skraidantis, plaukiojantis ar bėgiojantis gyvis. Svarbu ne kada miršti, o kaip, Jonai Snou.“ Lengva tau pasakyti, mintyse atsakė jis. Tu žuvai narsiai kaudamasi, šturmuodama priešų pilį. O aš mirsiu kaip perbėgėlis ir žudikas. Be to, jo mirtis nebus staigi, nebent tektų žūti nuo Menso kalavijo.

Netrukus jiedu atsidūrė tarp palapinių. Tai buvo įprasta tyržmogių stovykla: daugybė dideliame plote išsibarsčiusių laužų ir išviečių duobių, tarp kurių laisvai maklinėjo vaikai ir ožkos, tarp medžių bliovė avys, džiūvo ištemptos arklių odos. Čia nebuvo jokio plano, jokios tvarkos, jokių apsauginių įtvirtinimų. Visur grūdosi vyrai, moterys ir gyvuliai.

Daugelis nekreipė į jį dėmesio, bet vienam žmogui, žiūrinčiam savo reikalų, teko dešimt sustojusių ir spoksančių į jį. Prie laužų tupintys vaikai, senos moterys šunų traukiamuose vežimuose, urvų gyventojai dažytais veidais, plėšikai ant skydų išpieštais nagais, gyvatėmis ir baisingomis galvomis, — visi atsisukę į jį žiūrėjo. Jonas matė ir ietininkes, kurių ilgus plaukus draikė tarp medžių pučiantis gaivus vėjas.

Tikrų kalvų čia nebuvo, tad baltais kailiais dengta Menso Plėšiko palapinė buvo pastatyta pamiškėje, ant akmenimis nusėtos aukštumėlės. Užusienio karalius laukė jų prie palapinės, o jo susiglamžiusį raudoną ir juodą apsiaustą kedeno vėjas. Jonas matė, kad su juo stovi ir Harma Šungalvė, grįžusi iš žygio, per kurį plėšikavo ir apsimetė puolanti Sieną, ir Varamiras Šešiaodis, lydimas šešėlių katės ir dviejų liesų pilkų vilkų.

Kai jie pamatė, ką Siena atsiuntė, Harma pasuko galvą ir nusispjovė, o vienas iš Varamiro vilkų iššiepė dantis ir suurzgė.

— Tu arba labai drąsus, arba visiškai kvailas, Jonai Snou, — tarė Mensas Plėšikas, — kad grįžai pas mus vilkėdamas juodą apsiaustą.

— Ką dar galėtų vilkėti Nakties sargybos vyras?

— Nudėk jį, — paragino Harma. — Įgrūsk jo lavoną į tą narvą, grąžink jiems ir liepk atsiųsti ką nors kitą. Jo galvą pasiliksiu vėliavai. Perbėgėlis blogesnis ir už šunį.

— Įspėjau tave, kad jis apsimetėlis, — švelniai tarė Varamiras, bet jo šešėlių katė godžiai rijo Joną įkypomis pilkomis akimis. — Man niekada nepatiko jo kvapas.

— Įtrauk nagus, plėšrūne. — Tormundas Milžino Prakeiksmas nulipo nuo arklio. — To vaikino verta išklausyti. Uždėjai ant jo leteną, o gali būti, kad pasiimsiu tą šešėlių odos apsiaustą, kurio seniai norėjau.

— Tormundas — varnų užtarėjas, — niekinamai tarė Harma. — Tu tikras niektauza, seni.

Odos keitiko veidas buvo pilkas, pečiai nuolaidūs, galva plika, ir apskritai jis buvo panašus į pelytę vilko akimis.

— Kai žirgas pripranta prie balno, bet kas gali ant jo užsėsti, — švelniai tarė jis. — Kai žvėris susijungia su žmogumi, kiekvienas odos keitikas gali įsmukti į vidų ir susitapatinti su žvėrimi. Erelio kūnas sekino Orelio jėgas, tad pats persikūnijau į erelį. Bet ta jungtis abipusė, várge. Dabar Orelis gyvena manyje ir šnabžda, kaip baisiai tavęs nekenčia. Be to, galiu sklęsti virš Sienos ir matyti erelio akimis.

— Tad mes viską žinome, — pridūrė Mensas. — Žinome, kiek jūsų ten buvo mažai, kai sustabdėte vėžlį. Žinome, kiek vyrų atvyko iš Rytų sargybos. Žinome, kad baigiasi jūsų atsargos. Ir degutas, ir aliejus, ir strėlės, ir ietys. Net jūsų laiptai sugriuvo, o narvu gali keltis vos keli vyrai. Viską žinome. O dabar ir tu žinai, kad mes žinome. — Jis praskleidė palapinės angos atvartą. — Eime į vidų. Kiti likite čia.

— Ką, net aš? — įsižeidęs paklausė Tormundas.

— Ypač tu. Visada.

Viduje buvo šilta. Po skylėmis dūmams išeiti kūrenosi lauželis, o prie kailių krūvos, kur išblyškusi ir apsipylusi prakaitu gulėjo Dala, gorėje ruseno žarijos. Sesuo laikė ją už rankos. Vala, prisiminė Jonas.

— Man buvo gaila Jarlo, kai jis nukrito nuo sienos, — pasakė jis jai.

Vala pažvelgė į jį blyškiomis pilkomis akimis.

— Jis visuomet per daug sparčiai kopdavo.

Ji buvo tokia, kokią Jonas prisiminė: graži, liekna, didelėmis krūtimis, grakšti net sėdėdama, aukštais, išsišovusiais skruostikauliais ir stora, juosmenį siekiančia šviesių plaukų kasa.

— Dala netrukus gimdys, — paaiškino Mensas. — Ji ir Vala pasiliks. Jos žino, ką ketinu pasakyti.

Jonas mėgino neišsiduoti, ką mano, ir jo veidas buvo šaltas kaip ledas. Kaip bjauru nužudyti žmogų jo paties palapinėje ir dar per paliaubas. Turiu žudyti jį žmonos akyse ir dar tokią akimirką, kai gimsta jųdviejų kūdikis? Jonas suspaudė kalavijo rankeną. Mensas nedėvėjo šarvų, bet prie kairio klubo buvo prisijuosęs kalaviją. Be to, palapinėje buvo ir kitų ginklų: ilgesnių ir trumpesnių durklų, lankas ir strėlių pilna strėlinė, ietis bronziniu antgaliu, padėta prie didelio juodo… rago…

Jonui net kvapą užgniaužė.

Karo ragas, baisiai didelis karo ragas.

— Taip, — linktelėjo Mensas. — Žiemos ragas, kurį kadaise pūstelėjęs Joramunas prikėlė iš po žemių milžinus.

Ragas buvo didžiulis, lenktas, aštuonių pėdų ilgio, o jo galas toks platus, kad į jį Jonas būtų galėjęs įkišti ranką iki alkūnės. Jei tai tauro ragas, tai gyvulys turėjo būti toks didžiulis, kokio niekas niekada nebuvo regėjęs. Iš pradžių jis pamanė, kad ragą juosiantys žiedai bronziniai, bet priėjęs arčiau įsitikino, jog auksiniai. Senovės auksas, labiau rusvas nei geltonas ir išrašytas runomis.

— Igritė sakė, kad rago taip ir neradai.

— Manai, tik varnai moka meluoti? Kaip pavainikį aš tave, galima sakyti, mėgau, bet… niekada tavimi nepasitikėjau. Mano pasitikėjimą reikia pelnyti.

Jonas pažvelgė jam į akis.

— Jei visą laiką turėjai Joramuno ragą, kodėl juo nepasinaudojai? Kam tiek vargai statydamas vėžlius ir siųsdamas teniečius nužudyti mūsų miegančių? Jei tas ragas toks, kaip dainose apdainuota, kodėl nepapūtei jo, ir viskas?

Jam atsakė Dala, netrukus gimdysianti Dala, gulinti ant kailių krūvos šalia žarijų gorės.

— Mes, laisvoji tauta, žinome dalykų, kuriuos jūs, klūpautojai, pamiršote. Kartais tiesiausias kelias nebūna pats saugiausias, Jonai Snou. Raguotasis lordas kartą pasakė, kad burtai — tai kalavijas be rankenos. Nėra kaip saugiai jo paimti.

Mensas pirštais perbraukė per didžiulio rago linkį.

— Joks vyras neina medžioti su viena strėle strėlinėje, — tarė jis. — Tikėjausi, kad Stiras ir Jarlas užklups tavo brolius nepasiruošusius ir atvers mums vartus. Atitraukiau jūsų pajėgas vaidindamas, kad plėšiu ir puolu. Kaip ir maniau, Bouvenas Maršas ant to masalo užkibo, o jūsų saujelė luošių ir našlaičių pasirodė esanti labiau užsispyrusi, nei tikėjausi. Tačiau nemanyk, kad mus sustabdėte. Tiesa ta, kad jūsų per mažai, o mūsų — daug. Galiu tebepuldamas čia pasiųsti dešimt tūkstančių vyrų, kad plaustais persikeltų per Ruonių įlanką ir paimtų Rytų sargybą iš užnugario. Galiu šturmuoti ir Šešėlių bokštą, mat, kaip ir visi, žinau, kaip prie jo prieiti. Galiu išsiųsti vyrus su mamutais, kad vienu metu iškastų vartus prie tų pilių, kurias jūs seniausiai apleidote.

— Tai kodėl taip ir nepadarai? — Jonas galėjo jau išsitraukti Ilganagį, bet norėjo išgirsti tyržmogio atsakymą.

— Dėl kraujo, — paaiškino Mensas Plėšikas. — Taip, galų gale aš laimėčiau, bet jūs nuleistumėte man daug kraujo, o mano žmonės užtektinai jo praliejo.

— Jūsų nuostoliai nebuvo tokie dideli.

— Ne, jūs nepadarėte mums didelių nuostolių. — Mensas atidžiai pažvelgė Jonui į veidą. — Tu matei Pirmųjų Žmonių Kumštį. Žinai, kas ten atsitiko. Supranti, su kuo susidūrėme…

— Su Kitais…

— Dienoms trumpėjant ir naktimis daugiau šąlant, jie darosi stipresni. Iš pradžių jie tave nužudo, o mirusį pasiunčia prieš saviškius. Prieš juos neatsilaikė nei milžinai, nei teniečiai, nei ledo upių gentys, nei kanopėdžiai.

— Nei tu.

— Nei aš, — jausdamas pyktį ir žodžiais neišreiškiamą kartėlį pripažino Mensas. — Raimunas Raudonbarzdis, Beilis Dainingasis, Gendelis ir Gornas, Raguotasis lordas — visi jie traukė į pietus kaip užkariautojai, o aš pabrukęs uodegą atbėgau slėptis už Sienos. — Jis vėl palietė ragą. — Jei papūsiu Žiemos ragą, Siena grius. Bent jau jei tikėsiu dainomis. Kai kurie iš maniškių nieko daugiau ir nenori…

— Bet kai Siena sugrius, — įsiterpė Dala, — kas sulaikys Kitus?

Mensas meiliai jai nusišypsojo.

— Išmintingą moterį radau. Ji tikra karalienė. — Ir jis vėl atsisuko į Joną. — Grįžk ir pasakyk jiems, kad atidarytų vartus ir mus įsileistų. Jei taip padarys, atiduosiu jiems ragą ir Siena stovės iki pasaulio pabaigos.

Atidaryti vartus ir juos įsileisti… Lengva pasakyti, bet kas bus paskui? Milžinai įkurs stovyklą Vinterfelo griuvėsiuose? Kanibalai apsistos Vilkų miške, per kalvotus laukus dardės vežimai, o laisvosios tautos vyrai grobs laivų dailidžių, sidabrakalių iš Baltojo Uosto ir žuvų pardavėjų iš Akmenuotojo kranto dukteris?

— Ar tu tikras karalius? — staiga paklausė Jonas.

— Niekada nenešiojau ant galvos karūnos ir netryniau užpakalio į sostą, jei to klausi, — atsakė Mensas, — gimiau toks prasčiokas, kad didesnio nebūna, joks septonas niekada netepė man galvos aliejais, neturiu pilių, o mano karalienė dėvi kailius ir gintarus, nesipuošia nei šilkais, nei safyrais. Aš pats sau kovotojas, pats sau juokdarys, pats sau arfininkas. Užusienio karaliumi netampama tik dėl to, kad juo buvo tavo tėvas. Laisvoji tauta neseka paskui vardą ir jiems tas pats, kuris brolis anksčiau gimė. Jie seka paskui kovotojus. Kai palikau Šešėlių bokštą, penki vyrai kėlė daug triukšmo dėl to, kuris turėtų būti karalius. Vienas iš jų buvo Tormundas, kitas — magnaras. Kitus tris nužudžiau, kai jie tiesiai pareiškė, jog geriau kausis, nei seks paskui mane.

— Priešus žudyti tu moki, — gana įžūliai tarė Jonas, — bet ar moki valdyti draugus? Jei įsileisime tavo žmones, ar tau pakaks jėgų priversti juos laikytis karaliaus taikos ir paklusti įstatymams?

— Kieno įstatymams? Vinterfelo ir Karaliaus Uosto įstatymams? — nusijuokė Mensas. — Kai norėsime įstatymų, jų susikursime. Galite pasilikti sau ir karaliaus teisingumą, ir savo karaliaus mokesčius. Siūlau tau ragą, o ne savo laisvę. Mes prieš jus nesiklaupsime.

— O jei tavo siūlymą atmesime?

Jonas neabejojo, kad tik taip ir nutiks. Senasis Lokys bent jau būtų jo išklausęs, bet ir jis tikriausiai būtų pabūgęs minties įsileisti trisdešimt ar keturiasdešimt tūkstančių tyržmogių, kad šie laisvai klajotų po Septynias Karalystes. Bet Aliseris Tornas ir Janas Slintas šį siūlymą atmes net nesvarstę.

— Jei nesutiksite, — tarė Mensas Plėšikas, — Tormundas Milžino Prakeiksmas po trijų dienų auštant papūs Žiemos ragą.

Jonas galėjo parnešti šią žinią į Juodąją pilį ir papasakoti jiems apie ragą, bet jei paliks Mensą gyvą, lordas Janas ir seras Aliseris palaikys tai įrodymu, kad jis — perbėgėlis. Jono galvoje šmėstelėjo daugybė minčių. Jei galėčiau sunaikinti tą ragą, sutrupinti jį čia ir dabar… Bet dar nepradėjęs rimtai svarstyti šio plano Jonas išgirdo duslų kito pučiamo rago gausmą, slopinamą kailiais uždengtų palapinių sienų. Ir Mensas išgirdo tą ragą. Susiraukęs jis žengė prie palapinės atvartų. Jonas patraukė iš paskos.

Lauke karo ragas gaudė garsiau. Jo gausmas tyržmogių stovykloje sukėlė sumaištį. Pro šalį, nusitvėrę ilgas ietis, prarisnojo trys kanopėdžiai. Arkliai žvengė ir prunkštė, milžinai kažką garsiai šūkavo senąja kalba ir net mamutai nerimavo.

— Raitininko ragas, — tarė Tormundas Mensui.

— Kažkas artinasi. — Varamiras sėdėjo ant pašalusios žemės sukryžiavęs kojas, o aplink jį nerimaudami spietėsi vilkai. Pro jį praslinko šešėlis ir pakėlęs galvą Jonas pamatė melsvai pilkus erelio sparnus. — Ateina iš rytų.

Kai ateina numirėliai, nei sienos, nei mietai, nei kalavijai nieko nereiškia, prisiminė Jonas. Numirėlių neįveiksi, Jonai Snou. Niekas nežino to taip gerai, kaip aš.

Harma susiraukusi dėbtelėjo.

— Iš rytų? Numirėliai turėtų būti mums už nugarų.

— Iš rytų, — pakartojo odos keitikas. — Kažkas ateina.

— Kiti? — paklausė Jonas.

Mensas papurtė galvą.

— Kiti niekada neateina šviečiant saulei. — Per kovos lauką garsiai tarškėdami dardėjo kovos vežimai, pilni karių, mosuojančių ietimis paaštrintais kauliniais antgaliais. Karalius suniurnėjo: — Po galais, kur jie važiuoja? Kvenai, sugrąžink tuos kvailius atgal. Kas nors atveskite man arklį. Kumelę, ne eržilą. Taip pat norėsiu užsivilkti šarvus. — Mensas įtariai nužvelgė Sieną. Ant ledinių parapetų stovintys broliai-kaliausės rinko strėles, bet daugiau visiškai nieko nevyko. — Harma, liepk savo plėšikams sėsti ant arklių. Tormundai, surask savo sūnus ir liepk sudaryti trigubą ietininkų rikiuotę.

— Klausau, — tarstelėjo Tormundas ir nuėjo.

Baikštusis odos keitikas užsimerkė ir prabilo:

— Matau juos. Jie plūsta upokšnių vagomis ir žvėrių takais…

— Kas?

— Vyrai. Raiti vyrai. Vyrai apsitaisę plienu ir juodai apsirengę vyrai.

— Varnai… — Šį žodį Mensas ištarė taip, tarsi būtų nusikeikęs. Ir atsisuko į Joną. — Ar senieji broliai mano, kad, jei puls mudviem besišnekant, užklups mane su vienais apatiniais?

— Jei ir ketino pulti, jie man nieko apie tai nesakė.

Jonas tuo netikėjo. Tyržmogių stovyklai pulti lordui Slintui trūko žmonių. Be to, jis buvo kitoje Sienos pusėje, o vartai buvo užversti nuolaužomis. Matyt, Mensas turėjo omenyje kažkokią kitą klastą, tai negali būti lordo Slinto darbas.

— Jei vėl man meluoji, gyvas iš stovyklos neišeisi, — įspėjo Mensas. Sargybiniai atvedė jam kumelę ir atnešė šarvus. Kitose stovyklos vietose Jonas matė žmones, bėgančius į skirtingas puses ir darančius prieštaringus darbus: vieni rikiavosi, lyg būtų ketinę pulti Sieną, kiti kūrė į mišką, moterys su šunų traukiamais vežimais suko į rytus, mamutai plumpino į vakarus. Jonas pakėlė ranką ir išsitraukė ant nugaros kybojusį Ilganagį kaip tik tą akimirką, kai pamiškėje, maždaug už šimto jardų pasirodė pirma raitelių eilė. Jie buvo apsivilkę juodus šarvinius marškinius, užsidėję lengvus šalmus, dėvėjo juodus apsiaustus. Dar nebaigęs vilktis šarvų, Mensas išsitraukė kalaviją. — Tu apie tai nieko nežinojai, ar ne? — rūsčiai tarė jis Jonui.

Lėtai kaip šaltą rytą tekantis medus raitininkai artėjo prie tyržmogių stovyklos, skindamiesi kelią per dygiakrūmių kupstus ir medžių guotus, per šaknis ir akmenis. Tyržmogiai jojo jų pasitikti svaidydamiesi karo šūkiais, mojuodami lazdomis, bronziniais kalavijais ir titnaginiais kirviais, leido arklius šuoliais ir stačia galva puolė senus savo priešus. Riksmas, kirtis ir puiki narsuolio mirtis, taip Jonas girdėjo brolius apibūdinant jų kovos taktiką.

— Nori tikėk, nori ne, — tarė Jonas Užusienio karaliui, — bet aš nieko nežinau apie jokį puolimą.

Mensui nespėjus atsakyti, pro jį pradundėjo Harma, jodama trisdešimties raitelių būrio priekyje. Jos vėliava stirksojo priešais ją; ant ieties pamautas šuo, kiekviename žingsnyje taškydamasis krauju. Mensas matė, kaip ji puolė priešų raitininkus.

— Gal ir tiesą sakai, — tarė jis. — Jie atrodo kaip Rytų sargybos broliai. Raiti jūrininkai. Koteris Paikas drąsos visada turėjo daugiau nei proto. Prie Ilgosios Kalvos jis įveikė Kaulų Lordą, tad galbūt pagalvojo, kad sutriuškins ir mane. Jei taip, tai jis kvailys. Jis neturi žmonių, jis…

— Mensai! — kažkas riktelėjo. Tai buvo žvalgas, raitas ant putoto žirgo prasiskynęs kelią pro medžius. — Mensai, jų daug daugiau, jie visur aplink mus, geležiniai, geležiniai, geležinių kariuomenė!

Nusikeikęs Mensas šoko į balną.

— Varamirai, pasilik ir žiūrėk, kad Valai nieko nenutiktų. — Tada Užusienio karalius nukreipė kalavijo smaigalį į Joną. — Ir nenuleisk akių nuo varno. Jei mėgins bėgti, perrėžk gerklę.

— Gerai, taip ir padarysiu. — Odos keitikas buvo visa galva žemesnis už Joną, sudribęs ir tuklus, bet ta šešėlių katė galėjo vienu nagu paleisti Jonui vidurius. — Jie artinasi ir iš šiaurės, — pasakė Varamiras Mensui. — Geriau jok.

Mensas užsidėjo šalmą su varno sparnais. Jo vyrai taip pat sėdo ant arklių.

— Šauliai, — griežtai įsakė Mensas, — čionai ir išsirikiuokite pleištu!

Bet kai kulnais paraginęs kumelę pasileido per lauką priešų link, jį pasivyti besistengiantys vyrai vėl pakriko ir pleištas subyrėjo.

Galvodamas apie Žiemos ragą, Jonas žingtelėjo prie palapinės, bet šešėlių katė, plakdama uodega, pastojo jam kelią. Žvėris stovėjo išplėtęs šnerves, o nuo jo lenktų priekinių dantų lašėjo seilės. Ji užuodžia mano baimę. Tą akimirką Jonas skaudžiai pasigedo Vaiduoklio. Jam už nugaros urgzdami stovėjo du vilkai.

— Vėliavos, — išgirdo jis murmant Varamirą, — matau auksines vėliavas, ak… — Pro šalį trimituodamas praplumpino mamutas ir keli lankininkai, įsitaisę mediniame bokšte ant jo nugaros. — Karalius… Ne…

Staiga odos keitikas atlošė galvą ir paleido gerklę.

Riksmas buvo pribloškiantis, rėžiantis ausis, persmelktas kančios. Varamiras pargriuvo ir ėmė raičiotis, katė taip pat rėkė… o aukštai danguje, rytų pusėje, ties debesų siena Jonas pamatė degantį erelį. Vieną mirksnį jis spindėjo ryškiau už žvaigždę, apgaubtas raudonos, oranžinės ir aukso spalvos šviesos, įnirtingai plakdamas sparnais, tarsi būtų galėjęs nuskristi ir pabėgti nuo to skausmo. Paukštis kilo vis aukštyn ir aukštyn…

Išgirdusi klyksmą, iš palapinės išėjo išblyškusi Vala.

— Kas yra, kas nutiko? — Varamiro vilkai kibo vienas kitam į gerkles, o šešėlių katė spruko į medžius, bet tyržmogis vis tebesiraičiojo ant žemės. — Kas jam atsitiko? — pasibaisėjusi paklausė Vala. — Kur Mensas?

— Ten. — Jonas ištiesė ranką. — Išjojo kautis.

Karalius vedė savo nelygų pleištą tiesiai prie būrelio raitininkų, o jo kardo plienas tviskėjo.

— Išjojo? Jis negalėjo išjoti, tik ne dabar. Prasidėjo.

— Kautynės?

Jonas matė, kaip raiteliai prasiskiria ir duoda kelią kruvinai Harmos šuns galvai. Rėkdami ir mosuodami ginklais, jie nuvijo vyrus juodais apsiaustais atgal už medžių. Bet iš miško traukė daugiau karių ir jie jojo tvarkingu būriu. Riteriai su karo žirgais, suprato Jonas. Harmai teko pergrupuoti savo pajėgas, kad galėtų juos pasitikti, tačiau pusė jos karių buvo nujoję per toli į priekį.

— Gimdymas! — riktelėjo jam Vala.

Iš visų pusių garsiai ir skardžiai aidėjo trimitai. Tyržmogiai trimitų neturi, tik karo ragus. Jie tai žinojo taip pat gerai, kaip ir Jonas. Išsigandę tų garsų, laisvosios tautos kariai apimti panikos ėmė blaškytis: vieni puolė priešą, kiti spruko. Mamutas žingsniavo per bandą avių, kurias trys vyrai ginė į vakarus. Dundėjo būgnai, tyržmogiai mėgino išsirikiuoti keturkampe rikiuote ir lygiomis gretomis, bet darė tai per vėlai, nerangiai ir per lėtai. Priešai lindo iš miško, artėjo iš rytų, iš šiaurės rytų, iš šiaurės; trys didžiulės karo žirgų kolonos ir riteriai tamsiais spindinčiais šarvais ir šviesiais vilnoniais apsiaustais. Tačiau tai nebuvo Rytų sargybos vyrai — šie sudarė tik priekyje jojančių žvalgų grandį. Tai buvo kariuomenė. Karalius? Jonas buvo toks pat suglumęs kaip tyržmogiai. Gal Robas grįžo? O gal pagaliau pasijudino Geležiniam soste sėdintis berniukas?

— Bus geriau, jei grįši į palapinę, — tarė jis Valai.

Priešingame kovos lauko gale viena raitelių kolona nubloškė Harmos Šungalvės vyrus. Kita įsirėžė į sparną Tormundo ietininkų, kuriuos jis su sūnumis iš paskutiniųjų mėgino apsukti. Bet milžinai lipo ant savo mamutų ir riteriams su šarvuotais žirgais tai visai nepatiko; Jonas matė, kad, išvydę tuos judančius kalnus, karo ir eiklieji žirgai ėmė žvengti ir blaškytis. Tačiau baimė apėmė ir tyržmogius: šimtai moterų ir vaikų spruko kuo toliau nuo kovos lauko ir kai kurie netyčia papuolė tiesiai arkliams po kanopomis. Jonas matė, kaip senos moters vadelėjamos, šunų traukiamos vežėčios pasipainiojo ant kelio trims kovos vežimams ir šie, tėškęsi vienas į kitą, sulūžo.

— Dievai, — sušnabždėjo Vala, — dievai, kodėl jie tai daro?

— Grįžk į palapinę ir būk su Dala. Lauke tau nesaugu.

Viduje nebuvo saugiau, bet Jonas nenorėjo moteriai šito sakyti.

— Turiu rasti pribuvėją, — paaiškino Vala.

— Tu esi pribuvėja. Liksiu čia, kol grįš Mensas.

Jis pametė Mensą iš akių, bet dabar vėl jį rado, kalaviju besiskinantį kelią per būrelį raitų vyrų. Mamutai išardė vidurinę koloną, tačiau kitos dvi spaudė nelyginant žnyplės. Rytiniame stovyklos pakraštyje šauliai laidė į palapines degančias strėles. Jonas matė, kaip mamutas išrovė iš balno riterį ir vienu straublio mostelėjimu švystelėjo keturiasdešimt pėdų. Pro šalį spruko tyržmogiai, moterys ir vaikai bėgo iš mūšio lauko, kai kurios net ir su jas skubinančiais vyrais. Keli iš jų nedraugiškai nužvelgė Joną, bet jis laikė rankoje Ilganagį, tad nė vienas nedrumstė jam ramybės. Keturpėsčias spruko net Varamiras.

Iš miško plūdo vis daugiau vyrų — ne tik riterių, bet ir laisvųjų raitelių, ir raitų lankininkų, ir karių su šalmais smailiomis ir apvaliomis viršūnėmis, — ir jų buvo dešimtys, šimtai. Jiems virš galvų plevėsavo vėliavų ugnis. Vėjas per daug jas plakė, kad Jonas galėtų įžiūrėti ženklus, ir vis dėlto jo akys užkliuvo už jūrų arkliuko, paukščių lauko ir gėlių rato. Be to, čia buvo geltonų, ryškiai geltonų vėliavų, geltonų su raudonais ženklais… Kieno buvo tas ženklas?

Rytuose, šiaurėje ir šiaurės rytuose jis matė pulkus tyržmogių, mėginančių išsilaikyti ir kautis, bet puolanti kariuomenė juos tiesiog nušlavė. Laisvosios tautos karių vis dar buvo daugiau, bet puolančioji pusė buvo šarvuota plieniniais šarvais ir jojo ant stambių žirgų. Pačiame kautynių sūkuryje, įrėmęs pėdas į balnakilpes ir pasistiebęs, stovėjo Mensas. Jį, vilkintį raudonai juodą apsiaustą ir dėvintį šalmą su varno sparnais, lengva buvo išskirti iš kitų. Jis iškėlė kalaviją ir aplink jį ėmė burtis tyržmogių kariai, bet į juos rėžėsi riterių pleištas ir įveikė juos ietimis, kalavijais ir ilgaisiais kirviais. Menso kumelė atsistojo piestu, spyrė ir ietis susmigo jai į krūtinę. Tada per juos nušniokštė plieno banga.

Viskas, pamanė Jonas, jie palūžo. Trenkę ant žemės savo ginklus, tyržmogiai pasileido bėgti, spruko visi — ir kanopėdžiai, ir urvų gyventojai, ir teniečiai su lengvais bronziniais šarvais. Mensas pradingo, kažkas mosavo mietu, ant kurio buvo pamauta Harmos galva, Tormundo rikiuotė pakriko. Tik milžinai ant mamutų dar laikėsi tarsi plaukuotos salos raudono plieno jūroje. Liepsnos vieną po kitos glemžėsi palapines, užsidegė kelios aukštos pušys. O pro dūmų uždangą pasirodė dar viena eilė šarvuotų riterių, raitų ant šarvuotų žirgų. Jiems virš galvų plevėsavo didžiausios iki šiol kieno nors matytos vėliavos — karališkos vėliavos, didelės kaip paklodės; geltona, su ilgais smailėjančiais liežuviais, ant kurios buvo pavaizduota liepsnojanti širdis, ir dar viena, tarsi kaltinio aukso lakštas su juodu elniu, išdidžiai šuoliuojančiu ir virpančiu vėjyje.

Robertas, dingtelėjo Jonui ir jis prisiminė vargšą Ouveną, bet tuomet vėl nuaidėjo trimitai ir riteriai puolė sutartinai šaukdami:

— Stanis! Stanis! STANIS!

Jonas apsisuko ir nuėjo į palapinę.

Arija

Prie užeigos, vėjo nugairintose kartuvėse nuo kiekvieno vėjo gūsio sūpavosi ir barškėjo moters griaučiai.

Šią užeigą aš pažįstu. Tik tuomet, kai jiedvi su Sansa čia nakvojo, budriai prižiūrimos septonės Mordeinos, kartuvių priešais duris nebuvo.

— Geriau ten neikime, — staiga nusprendė Arija, — ten gali būti vaiduoklių.

— Ar žinai, kaip seniai gėriau taurę vyno? — Sandoras išlipo iš balno. — Be to, reikia išsiaiškinti, kas užėmęs Rubinų brastą. Jei nori, pasilik prie arklių, man nė velnio nerūpi.

— O jeigu jie tave pažįsta? — Sandoras daugiau nesivargino ir savo veido neslėpė. Rodos, jam buvo vis tiek, ar jį kas nors pažįsta. — Tada gali paimti tave į nelaisvę.

— Tegul pamėgina. — Jis atlaisvino į makštis įkištą ilgąjį kalaviją ir stumtelėjo duris.

Apie geresnę galimybę sprukti Arija negalėjo ir svajoti. Tereikėjo sėsti ant Bailės, pasiimti Pašalietį ir nujoti. Mergaitė prikando lūpą. Paskui nuvedė žirgus į arklides ir nusekė paskui Kligeiną.

Jie jį pažįsta. Arija tai suprato iš tylos. Tačiau tai dar nebuvo blogiausia. Mat ir ji juos pažinojo. Ne liesą užeigos šeimininką, ne moteris, ne šalia židinio susėdusius lauko darbininkus. Bet kitus svečius. Kareivius. Kareivius ji pažino.

— Ieškai brolio, Sandorai? — Poliveris buvo pasisodinęs ant kelių merginą ir uždėjęs ranką jai ant korseto, bet dabar ją atitraukė.

— Ieškau taurės vyno. Šeimininke, ąsotį raudonojo. — Kligeinas ant grindų švystelėjo saują variokų.

— Nenoriu jokių rūpesčių, sere, — pasakė šeimininkas.

— Tada nevadink manęs seru. — Jis vyptelėjo. — Gal tu kurčias, kvaily? Užsakiau vyno. — Vyrui išskubėjus iš menės, Kligeinas jam pavymui šūktelėjo: — Ir dvi taures! Mergina taip pat ištroškusi!

Jie tik trys, pagalvojo Arija. Poliveris atsainiai į ją žvilgtelėjo, o vaikinukas šalia jo apskritai nepakėlė akių, bet trečiasis stebeilijosi ilgai ir atidžiai. Tai buvo vidutinio ūgio ir sudėjimo vyras tokiu niekuo neišsiskiriančiu veidu, jog sunku buvo nusakyti jo amžių. Kutulis. Kutulis ir Poliveris. Vaikinukas, sprendžiant iš jo amžiaus ir drabužių, buvo ginklanešys. Ant vienos jo šnervės pūpsojo didelė balta šunvotė, o ant kaktos buvo matyti keli raudoni spuogai.

— Ar tai pradingęs šunytis, apie kurį kalbėjo seras Gregoris? — paklausė jis Kutulio. — Tas, kuris prišlapino į nendres ir paspruko?

Kutulis įspėdamas uždėjo ranką vaikinukui ant dilbio ir ryžtingai papurtė galvą. Arija iš karto viską suprato.

O ginklanešys nesuprato arba jam viskas buvo vis tiek.

— Seras sakė, kad, kai per mūšį Karaliaus Uoste pasidarė karšta, jo brolis šunytis pabruko uodegą. Sakė, kad jis inkšdamas paspruko.

Ir ginklanešys paikai ir pašaipiai Skalikui nusišypsojo.

Kligeinas atidžiai nužvelgė jaunuolį, bet nepratarė nė žodžio. Poliveris nustūmė ant kelių sėdėjusią merginą ir atsistojo.

— Vaikinas girtas, — pasakė jis. Samdinys ūgiu beveik prilygo Skalikui, nors nebuvo toks raumeningas. Ant jo smakro ir pagurklio žėlė stačiakampė barzda, — vešli ir juoda, dailiai pakirpta, — bet jo galva buvo beveik plika. — Nuo vyno jis tuoj apgirsta.

— Tuomet jam nereikėtų gerti.

— Šunytis negrasins… — tarė vaikinas, bet minties nebaigė, mat Kutulis, suspaudęs nykščiu ir smiliumi, užsuko jam ausį. Žodžiai virto skausmingu inkštimu.

Pustekinis grįžo užeigos šeimininkas su dviem akmeninėmis taurėmis ir ąsočiu vyno ant alavinio padėklo. Sandoras pakėlė ąsotį prie lūpų. Jam geriant vyną, Arija matė, kaip slankioja jo kaklo raumenys. Kai jis trenkė ąsotį ant stalo, pusės vyno jau nebuvo.

— Dabar gali pilti. Ir geriau susirink tuos variokus, nes daugiau monetų šiandien gali ir nepamatyti.

— Mes sumokėsime baigę gerti, — tarė Poliveris.

— Kai baigsite gerti, jūs pakutensite šeimininką ir sužinosite, kur jis laiko auksą. Visada taip darote.

Šeimininkas staiga prisiminė, kad jam reikia į virtuvę. Netoliese gyvenantys svečiai irgi išėjo, be to, kažkur pradingo ir merginos. Svečių menėje įsiviešpatavo tyla, trikdoma vien židinyje spragsinčios ugnies. Ir mums reikėtų eiti, pagalvojo Arija.

— Jei ieškote sero, pasivėlavote, — tarė Poliveris. — Jis buvo Harenhole, bet jau išvyko. Karalienė jį pasikvietė. — Arija atkreipė dėmesį, kad prie diržo jis turi tris ginklus: prie kairiojo klubo — ilgąjį kalaviją, o prie dešiniojo — durklą ir dar vieną ginklą plonesniais ašmenimis, per ilgą durklui, bet per trumpą kalavijui. — Žinok, karalius Džofris negyvas, — pridūrė jis. — Nunuodytas per savo vestuvių puotą.

Arija žengė į svečių menės gilumą. Džofris miręs. Jai prieš akis iškilo jo veidas, jo šviesios garbanos, pašaipi šypsenėlė ir putlios storos lūpos. Džofris miręs! Arija suprato, kad turėtų džiaugtis, bet giliai širdyje vis tiek jautė vien tuštumą. Džofris buvo negyvas, bet žuvo ir Robas, tad koks dabar skirtumas?

— Štai tau ir narsieji karaliaus sargybos broliai. — Skalikas niekinamai prunkštelėjo. — Kas jį nužudė?

— Manoma, kad Kipšas. Jis ir jo žmonelė.

— Kokia žmonelė?

— Pamiršau, kad ilgai slėpeisi po akmeniu. Šiaurietė mergina. Vinterfelo duktė. Girdėjome, kad ji nužudė karalių savo burtais, o tada pasivertė vilke dideliais, odiniais sparnais ir lyg šikšnosparnis išskrido pro bokšto langą. Bet neūžaugą paliko ir Sersėja ketina nukirsti jam galvą.

Tai kvaila, pagalvojo Arija. Sansa moka tik dainuoti, o ne burti, be to, niekada nebūtų tekėjusi už Kipšo.

Skalikas sėdėjo ant suolo prie durų. Nudegusi jo lūpų pusė trūkčiojo.

— Jai reikėjo įstumti jį į gaisrą ir iškepti. Arba kutenti, kol mėnulis užtems.

Kligeinas pakėlė vyno taurę ir vienu gaistu ją išgėrė.

Jis — vienas iš jų, tai pamačiusi pagalvojo Arija. Ir taip smarkiai prikando lūpą, kad pajuto kraujo skonį. Jis toks pat, kaip ir jie. Kai užmigs, turėčiau jį nužudyti.

— Vadinasi, Gregoris paėmė Harenholą? — tarė Sandoras.

— Kad visai nesunku buvo paimti, — paaiškino Poliveris. — Vos sužinoję, kad mes atjojame, beveik visi samdomi kalavijuočiai išsilakstė. Vienas iš virėjų, norėdamas atkeršyti Houtui už tai, jog šis nukirto jam pėdą, atvėrė mums užpakalinius vartus. — Jis nusijuokė. — Pasilikome jį virti valgio, kelias moteris lovoms sušildyti, o kitus nužudėme.

— Visus kitus? — leptelėjo Arija.

— Na, Houtą seras pasiliko, kad laikas neprailgtų…

Sandoras paklausė:

— Ar Juodoji Žuvis vis dar Riverane?

— Jau nebeilgai, — tarė Poliveris. — Jis apsuptas. Jei neatiduos pilies, senasis Frėjus ketina pakarti Edmurą Tulį. Tikri mūšiai vyksta tik Reiventrio apylinkėse. Tarp Blekvudų ir Brakenų. Brakenai dabar mūsų.

Skalikas pripylė taurę vyno Arijai, dar vieną sau ir, spoksodamas į degantį židinį, iki dugno ją išlenkė.

— Taigi, paukštytė išskrido, ar ne? Jai gerai. Apdergė Kipšui galvą ir išskrido.

— Jie ją suras, — tarė Poliveris. — Net jei tektų pakloti pusę Kasterlių Uolos aukso.

— Girdėjau, ta mergina graži, — įsiterpė Kutulis. — Ir labai miela. — Jis sučepsėjo ir šyptelėjo.

— Ir gerai išauklėta, — pritarė Skalikas. — Tikra jauna ledi. Ne tokia, kaip jos trenkta sesuo.

— Jie ir ją rado, — prisiminė Poliveris. — Seserį. Girdėjau, ją ketina ištekinti už Boltono pavainikio.

Arija gurkšnojo vyną, kad vyrai negalėtų matyti jos burnos. Ji nesuprato, ką Poliveris čia šneka. Sansa neturi kitos sesers. Sandoras Kligeinas garsiai nusijuokė.

— Po velnių, kas čia taip juokinga? — supyko Poliveris.

Skalikas į Ariją nė nežvilgtelėjo.

— Jei būčiau norėjęs, kad žinotum, būčiau pasakęs. Ar Druskos įlankoje yra laivų?

— Druskos įlankoje? Ką aš žinau? Girdėjau, pirkliai grįžo į Mergelių Duburį. Rendilas Tarlis užėmė pilį ir uždarė Mutoną bokšto celėje. Apie Druskos įlanką nieko negirdėjau.

Kutulis palinko į priekį.

— Išplauksi neatsisveikinęs su broliu? — Išgirdus šį klausimą Arijai nugara nuėjo pagaugais. — Serui labiau patiktų, jei kartu su mumis grįžtum į Harenholą, Sandorai. Guldau galvą, jam taip labiau patiktų. Arba į Karaliaus Uostą…

— Pasvajok. Tegul jis eina po velnių. Ir tu eik po velnių.

Kutulis gūžtelėjo, išsitiesė ir pakėlė ranką už galvos pasikasyti sprando. O tada viskas įvyko akimirksniu: Sandoras pašoko nuo suolo, Poliveris išsitraukė ilgąjį kalaviją, o Kutulis greitai mostelėjo ranka ir paleido per svečių menę kažkokį sidabrišką daiktą. Jei Skalikas būtų stovėjęs ir nejudėjęs, peilis būtų perskrodęs jam Adomo obuolį, bet dabar tik nubrozdino šonkaulius ir virpėdamas įsmigo į sieną šalia durų. Tada jis nusijuokė, tačiau tas juokas nuskambėjo taip niūriai ir aidžiai, tarsi būtų sklidęs iš gilaus šulinio dugno.

— Taip ir maniau, kad iškrėsite kokią nors kvailystę.

Jis išsitraukė iš makštų kalaviją kaip tik tą akimirką, kai reikėjo atremti pirmą Poliverio kirtį.

Prasidėjus ilgųjų kalavijų giesmei Arija žingtelėjo atatupsta. Kutulis pakilo nuo suolo su trumpu kalaviju vienoje rankoje ir durklu kitoje. Pašoko net kresnas rudaplaukis ginklanešys, besičiupinėjantis su savo kardasaičiu. Arija grybštelėjo nuo stalo savo vyno taurę ir metė ją vaikinui į veidą. Jos taikinys buvo arčiau nei aną kartą, Dvyniuose. Taurė pataikė ginklanešiui tiesiai į didelę baltą šunvotę ir vaikinas skaudžiai klestelėjo ant grindų.

Poliveris kovėsi niūriai ir ištvermingai, jis nuolat spaudė Sandorą ir vertė jį trauktis, sunkus jo ilgasis kalavijas kirto žiauriai ir tiksliai. Skaliko kirčiai buvo silpnesni, gynyba skubota, jis judėjo lėtai ir nerangiai. Jis girtas, nusiminusi suvokė Arija. Jis gėrė per daug, per greitai ir tuščiu pilvu. Tuo metu Kutulis slinko palei sieną, taikydamasis užeiti Sandorui iš už nugaros. Ji čiupo antrą taurę ir paleido ją į Kutulį, tačiau šis buvo vikresnis už ginklanešį ir laiku pasilenkė. O tada nuvėrė ją nieko gera nežadančiu žvilgsniu. „Ar kaime yra paslėpta aukso?“ — Arijai ausyse nuskambėjo jo klausimas. Paikas ginklanešys, įsitvėręs stalo krašto, šiaip taip mėgino atsiklaupti. Giliai gerklėje Arija pajuto kylančią paniką. Baimė kerta smarkiau už kalaviją. Baimė žeidžia giliau…

Sandoras sudejavo iš skausmo. Nudegusi veido pusė nuo smilkinio iki skruosto apačios staiga paraudonavo ir jis neteko galiuko ausies. Rodos, tai jį įsiutino. Jis kaip pašėlęs puolė Poliverį kirsdamas ilguoju kalaviju ištrupėjusiais ašmenimis, kurį išsimainė kalnuose, ir privertė priešininką trauktis. Barzdočius žingtelėjo atatupstas, bet nė vienas iš Sandoro kirčių jo nesužeidė. Staiga Kutulis vikriai kaip gyvatė liuoktelėjo per suolą ir kirto trumpo kalavijo ašmenimis Skalikui į sprandą.

Jie nužudys Skaliką. Daugiau taurių Arijai po ranka nebebuvo, bet ji galėjo sviesti ir kai ką geriau. Ji išsitraukė durklą, atimtą iš mirštančio šaulio, ir pamėgino sviesti ginklą į Kutulį taip, kaip jį sviedė šis. Tačiau tai nebuvo tas pats, kaip mesti akmenį ar laukinį obuolį. Durklas nuskriejo sukdamasis ir atsimušė į Kutulį rankena. Jis net nepajuto. Kutulis visą dėmesį buvo sutelkęs į Kligeiną.

Jam dūrus, Kligeinas staiga pasisuko šonu ir laimėjo akimirką atokvėpio. Jo veidu ir iš sprando žaizdos tekėjo kraujas. Abu Kalno vyrai smarkiai jį spaudė: Poliveris kirto taikydamasis į galvą ir pečius, o Kutulis vis pripuldavo mėgindamas perverti nugarą arba pilvą. Sunkus molinis ąsotis tebestovėjo ant stalo. Arija stvėrė jį abiem rankomis, bet kai pakėlė, kažkas sučiupo už žasto. Ąsotis išslydo jai iš pirštų, nukrito ant grindų ir suskilo. Atsisukusi ji nosis į nosį susidūrė su ginklanešiu. Kvaiša, tu visiškai jį užmiršai. Arija atkreipė dėmesį, kad didelė balta jo šunvotė pratrūkusi.

— Ar tu šunyčio kalytė?

Dešinėje rankoje jis laikė kalaviją, kaire — jos ranką, bet Arijos plaštakos buvo laisvos, tad ji ištraukė iš makšties bernioko peilį, akimirksniu suvarė jį į pilvą ir pasuko. Vaikinas nedėvėjo nei šarvų, nei kietintos odos, tad geležtė įsmigo lengvai — kaip Adata, kai ji nužudė arklininką Karaliaus Uoste. Ginklanešys išpūtė akis ir paleido Arijos ranką. Ji nudūmė prie durų ir ištraukė iš sienos Kutulio durklą.

Poliveris ir Kutulis užspeitė Skaliką kampe, už suolo, be to, kažkuris prie kitų žaizdų dar pridėjo bjaurią kirstinę žaizdą ties kirkšnimi. Sandoras stovėjo atsirėmęs į sieną, kraujuodamas ir garsiai šnopuodamas. Rodės, jis vos laikosi ant kojų ir tikrai nebegali kautis.

— Mesk kalaviją, ir mes tave grąžinsime į Harenholą, — tarė jam Poliveris.

— Kad Gregoris pats galėtų mane pribaigti?

Kutulis jam atsakė:

— Galbūt jis šį darbą patikės man…

— Jei nori manęs, ateik ir nudurk.

Sandoras atšlijo nuo sienos ir susikūprinęs sustojo prie suolo, laikydamas kalaviją skersai kūno.

— Manai, kad neateisime? — šyptelėjo Poliveris. — Tu girtas.

— Gal ir girtas, — atrėžė Skalikas, — bet judu — mirę.

Pasirėmęs į suolą, jis staiga puolė ir kalavijo ašmenys čirkštelėjo Poliveriui per blauzdas. Barzdočius šiaip taip išsilaikė ant kojų, bet jam iš visų jėgų kirtus Skalikas pasilenkė ir atsakė klastingu smūgiu atgalia ranka. Lubos ir sienos apsitaškė krauju. Kalavijo ašmenys trenkėsi į Poliverio veidą ties viduriu, ir kai Skalikas ištraukė kalaviją, nusirito ir pusė priešininko galvos.

Kutulis pasitraukė. Arija užuodė jo baimę. Trumpas kalavijas jo rankoje, palyginti su ilgo Skaliko laikomo kalavijo ašmenimis, dabar atrodė lyg žaisliukas, be to, jis taip pat nedėvėjo šarvų. Kutulis judėjo mitriai ir lengvai, nenuleisdamas akių nuo Sandoro Kligeino. Arijai buvo visiškai lengva prisėlinti jam iš už nugaros ir nudurti.

— Ar kaime yra paslėpto aukso?! — suriko ji ir suvarė durklo ašmenis Kutuliui į nugarą. — O sidabro? O deimantų? — Ji dūrė dar du kartus. — O maisto? Kur lordas Berikas? — Dabar Arija buvo užvirtusi ant Kutulio, bet vis tiek jį badė. — Kur jis nujojo? Kiek su juo buvo vyrų? Kiek riterių? Kiek šaulių? Kiek, kiek, kiek, kiek, kiek, kiek! Ar kaime yra aukso?

Kai Sandoras atplėšė Ariją nuo Kutulio, jos rankos buvo raudonos ir lipnios nuo kraujo.

— Gana, — tepasakė jis. Kligeinas ir pats kraujavo kaip padurta kiaulė, be to, eidamas vilko vieną koją.

— Dar yra trečias, — priminė jam Arija.

Ginklanešys išsitraukė peilį iš pilvo ir rankomis mėgino sustabdyti kraujavimą. Kai Skalikas vienu trūktelėjimu pastatė vaikiną ant kojų, šis sukliko ir ėmė žliumbti kaip mažas vaikas.

— Pasigailėkite, — verkšleno jis, — nežudykite. Motin, pasigailėk manęs.

— Ar aš tau panašus į tavo prakeiktą motiną? — Skalikas apskritai atrodė nebepanašus į žmogų. — Šitą tu irgi nužudei, — tarė jis Arijai. — Perdūrei vidurius, dabar jam galas. Bet vaikino laukia lėta ir skausminga mirtis.

Ginklanešys jo, rodos, negirdėjo.

— Atėjau dėl merginų, — kūkčiodamas aiškino jis, — Polis sakė, kad turiu tapti vyru… O dievai, maldauju, nugabenkite mane į pilį… Meisteris, nuveskite mane pas meisterį, mano tėvas turi aukso… Aš tik dėl merginų… Pasigailėk, sere…

Skalikas tėškė jam į veidą ir vėl privertė rėkti.

— Nevadink manęs seru. — Ir vėl atsisuko į Ariją: — Šitas tavo, vilkiūkšte. Padaryk tai pati.

Ji suprato, ką Sandoras norėjo pasakyti. Arija priėjo prie Poliverio ir ilgokai klūpojo kraujo klane, kol atsegė jo kardasaitį. Šalia durklo kabojo ginklas plonesne geležte, per ilga durklui, per trumpa vyriškam kalavijui, bet… kaip tik jos rankai.

— Prisimeni, kur širdis? — paklausė Skalikas.

Ji linktelėjo. Ginklanešys išpūtė akis.

— Pasigailėkite…

Adata įsmuko jam tarp šonkaulių ir viskas buvo baigta.

— Gerai… — Sandoro balsas buvo persmelktas kančios. — Jei ši trijulė ieškojo čia kekšių, matyt, Gregoris užėmęs ir brastą, ir Harenholą. Bet kurią akimirką čia gali atjoti dar jo globotinių, o šiandien mudu jau nužudėme gana tų šunsnukių.

— Kur trauksime? — paklausė Arija.

— Į Druskos įlanką. — Jis uždėjo savo stambią ranką Arijai ant peties, kad neparvirstų. — Paimk vyno, vilkiūkšte. Ir visas jų turėtas monetas, mums jų prireiks. Jei Druskos įlankoje yra laivų, Slėnį galime pasiekti jūra. — Kligeinas pažvelgė į ją, vyptelėjo ir iš ten, kur buvo ausis, vėl pliūptelėjo kraujas. — Galbūt ledi Lisa ištekins tave už savo mažojo Roberto. Man patiktų matyti judu drauge.

Jis ėmė juoktis, bet tas juokas baigėsi dejone.

Kai atėjo laikas keliauti, Arija turėjo padėti jam užlipti ant Pašaliečio. Skalikas audinio skiaute apsirišo kaklą ir kirkšnį, be to, pasiėmė ant gembės prie durų kabėjusį ginklanešio apsiaustą. Apsiaustas buvo žalias su žalia strėle baltame vingyje, bet kai Skalikas jį sugniaužė ir prispaudė prie ausies, drabužis netruko permirkti krauju. Arija baiminosi, kad, vos jiems išjojus, Kligeinas neiškristų iš balno, bet jis šiaip taip laikėsi.

Kad ir kam priklausė Rubinų brasta, jie negalėjo rizikuoti sutikti ten žmonių, tad, užuot traukę Karališkuoju keliu, pasuko į pietryčius per pievas, miškus ir pelkes. Trišakio pakrantes jiedu prijojo tik po daugybės valandų. Arija pamatė, kad upė klusniai grįžusi į įprastą vagą, o visas rusvas jos įniršis išgaravęs kartu su lietumis. Ir upė pavargusi, dingtelėjo jai.

Prie vandens jie rado pro vėjo nugairintų akmenų krūvą prasikalusių ir žaliuojančių žilvičių. Akmenys ir medžiai buvo savotiškas gamtos dovanotas prieglobstis, kur jiedu galėjo pasislėpti ir nuo plaukiančių upe, ir nuo keliu traukiančių keliautojų.

— Čia ir apsistosime, — pasakė Skalikas. — Pagirdyk arklius ir parink sausuolių laužui.

Lipant nuo arklio Kligeinui teko nusitverti medžio šakos, kad nepargriūtų.

— Ar dūmai nekris kam nors į akis?

— Kas norės mus rasti, gali tiesiog sekti mano kraujo pėdsakais. Vandens arkliams ir sausuolių. Bet pirma atnešk man odmaišį.

Užkūręs laužą Sandoras įstatė tarp malkų šalmą, išpylė į jį pusę odmaišio vyno ir taip dribtelėjo ant apsamanojusios akmens iškyšos, tarsi daugiau niekada neketintų keltis. Tada liepė Arijai išskalbti ginklanešio apsiaustą ir supjaustyti jį ilgomis ir siauromis juostomis. Jas Kligeinas taip pat sumerkė į šalmą.

— Jei turėčiau daugiau vyno, nusigerčiau negyvai. Gal reikėtų pasiųsti tave atgal į tą prakeiktą užeigą atnešti dar vieno odmaišio, o gal net ir trijų.

— Ne, — tarė Arija.

Jis manęs nepasiųs, ne! Jei pasiųs, paliksiu jį ir nujosiu savais keliais.

Pamatęs jos veide baimę Sandoras nusikvatojo.

— Pajuokavau, vilkiūkšte. Po galais, tik pajuokavau. Rask man lazdelę, štai tokio ilgio ir nelabai storą. Ir nuplauk nuo jos dumblą. Negaliu pakęsti dumblo skonio.

Pirmos dvi lazdelės, kurias Arija atnešė Skalikui, jam nepatiko. Kol rado, ko jam reikėjo, nuo liepsnų šuns snukis aprūko iki pat akių. Šalmo viduje kunkuliavo vynas.

— Paimk iš mano mantos puodelį ir pusę jo prisemk vyno, — liepė jis. — Tik atsargiai. Jei apversi tą prakeiktą daiktą, tikrai išsiųsiu tave parnešti daugiau vyno. Pasemk vyno ir užpilk jo ant mano žaizdų. Kaip manai, ar gebėsi tai padaryti? — Arija linktelėjo. — Tai ko dar lauki? — suniurnėjo jis.

Pirmą kartą semdama vyną ji krumpliais slystelėjo šalmo šonu ir nusidegino taip skaudžiai, kad iššoko pūslės. Arijai teko prikąsti lūpą, kad nesuriktų. Tam pačiam tikslui Skalikas panaudojo lazdelę: kai Arija pylė ant žaizdų vyną, įsikando ją. Pirmiausia ji užpylė vyno ant žaizdos kirkšnyje, paskui — ant ne tokios gilios sprando žaizdos. Arijai tvarkant koją, Sandoras sugniaužė dešinį kumštį ir trankė juo žemę. Kai atėjo laikas sprandui, jis taip stipriai sukando lazdelę, kad ši perlūžo, ir Arijai teko ieškoti kitos. Skaliko akyse ji matė atsispindint siaubą.

— Pasuk galvą.

Ji plona srovele ėmė pilti verdantį vyną ant kruvinos vietos, kur anksčiau buvo ausis, ir Kligeino smakru ėmė šliaužti rudo kraujo ir raudono vyno pirštai. Tada jis rėkė, nors ir buvo sukandęs lazdelę. Paskui iš skausmo apalpo.

Dėl viso kito Arija susiprotėjo pati. Iš šalmo dugno išgriebė apsiausto juostas ir aprišo žaizdas. Kai priėjo prie ausies, teko apvynioti jam pusę galvos, kol kraujavimas liovėsi. Palengva Trišakį ėmė gaubti prieblanda. Arija leido žirgams pasiganyti, paskui supančiojo juos nakčiai ir kaip galėdama patogiau įsitaisė tarp dviejų akmenų. Laužas dar šiek tiek paruseno ir užgeso. Pro šakas Arija žiūrėjo į virš galvos patekėjusį mėnulį.

— Sere Gregori Kalne, — tyliai tarė ji, — Dunsenai, Meiluti Rafai, sere Ilinai, sere Merinai, karaliene Sersėja…

Neištarusi Poliverio ir Kutulio vardų ji jautėsi keistai. Ir nepaminėjusi Džofrio. Arija džiaugėsi, kad jis mirė, bet gailėjosi, kad nebuvo ten ir nematė jo mirštančio arba kad pati jo nenužudė. Poliveris sakė, kad jį nužudė Sansa ir Kipšas. Ar tai galėjo būti tiesa? Juk Kipšas buvo Lanisteris, o Sansa… Kaip gaila, kad negaliu persikūnyti į vilkę nei užsiauginti sparnų ir išskristi.

Jei Sansa dingo, tuomet iš Starkų liko vienintelė ji. Jonas buvo prie Sienos, už tūkstančio lygų, tačiau jis buvo Snou, o tie įvairiausi dėdės ir tetos, kuriems Skalikas norėjo ją parduoti, taip pat nebuvo tikri Starkai. Jie nebuvo vilkai.

Sandoras sudejavo, ir Arija pasivertė ant šono į jį pasižiūrėti. Staiga suvokė, kad neištarė ir jo vardo. Kodėl taip pasielgė? Arija mėgino galvoti apie Miką, tik sunkiai beprisiminė, kaip jis atrodė. Jiedu neilgai buvo pažįstami. Jis tik žaisdavo su manimi kautynes kalavijais.

— Skalike… — sušnabždėjo ji ir pridūrė: — Valar morgulis.

Gal iki ryto jis jau bus miręs…

Bet kai pro medžius ėmė skverbtis pirmieji nedrąsūs tekančios saulės spinduliai, būtent jis pažadino Ariją bakstelėjęs bato nosimi. Ji sapnavo vėl virtusi vilke, kartu su savo gauja besivejančia į kalvą lekiantį žirgą be raitelio, ir jo spyris pažadino ją tą akimirką, kai vilkai gyvulį apsupo ir jau ketino griebti.

Skalikas tebebuvo silpnas, judėjo lėtai ir nerangiai. Jis sudribo balne apsipylęs prakaitu, be to, ausis kraujavo net ir per tvarstį. Jam teko įtempti visas jėgas, kad išsilaikytų ir nenukristų nuo Pašaliečio. Jei Kalno vyrai būtų jų ieškoję, Arija abejojo, ar Sandoras būtų gebėjęs bent pakelti kalaviją. Ji žvilgtelėjo sau per petį, bet jiems už nugarų nebuvo nieko, tik nuo medžio į medį plasčiojantis varnas. Ir girdėjosi tik upės šniokštimas.

Dar prieš vidurdienį Sandoras Kligeinas ėmė sverdėti. Likus dar kelioms valandoms iki sutemų jis liepė sustoti.

— Turiu pailsėti, — tepasakė.

Šį kartą išlipęs iš balno jis tikrai pargriuvo. Ir, užuot mėginęs atsistoti, vargais negalais nuropojo po medžiu ir atsirėmė nugara į kamieną.

— Po perkūnais, — nusikeikė Sandoras, — po perkūnais… — Pamatęs, kad Arija į jį spokso, pridūrė: — Už taurę vyno gyvai nudirčiau tau odą, mergaite.

Užuot davusi vyno, Arija jam atnešė vandens. Sandoras gurkšnelį išgėrė, papriekaištavo jaučiąs dumblo prieskonį ir nugrimzdo į neramų karščiuojančio žmogaus miegą. Palietusi miegantįjį ji įsitikino, kad Kligeinas visas dega. Arija pauostė tvarsčius, panašiai kaip kartais darydavo meisteris Luvinas, kai ji įsipjaudavo arba nusibrozdindavo. Labiausiai jam kraujavo ausis, bet nuo žaizdos kirkšnyje, Arijos nuomone, sklido keistas kvapas.

Ji svarstė, ar toli ta Druskos įlanka ir ar ji viena galėtų ją rasti. Man nereikėtų jo žudyti. Jei tiesiog palikusi Kligeiną nujočiau, jis ir taip mirtų. Jis mirs nuo karščiavimo ir tysos po šiuo medžiu iki pasaulio pabaigos. Tačiau gal būtų geriau, jei pati jį nužudytų? Juk užeigoje ji nužudė ginklanešį, nors šis nieko jai nepadarė, tik sučiupo už rankos. O Skalikas nužudė Miką. Ir ne vien Miką. Galėčiau lažintis, kad jis užmušė šimtą mikų. Ir ją tikriausiai būtų nužudęs, jei nebūtų tikėjęsis gauti išpirkos.

Traukiama iš makštų žybtelėjo Adata. Poliveris bent jau rūpinosi ginklu ir laikė jį pagaląstą. Nė nepagalvojusi apie tai, Arija pasisuko šonu, vandens čiuožiko poza. Jai po kojomis sutraškėjo sausi lapai. Greita kaip gyvatė, pagalvojo ji. Slidi kaip vasaros šilkas.

Kligeinas atsimerkė.

— Prisimeni, kur širdis? — dusliai, pašnibždomis paklausė jis.

Arija stovėjo sustingusi kaip akmuo.

— Aš… aš tik…

— Nemeluok, — suurzgė jis. — Negaliu pakęsti melagių. O dar labiau nekenčiu bailių ir apgavikų. Nagi, pirmyn! — Bet Arija nė nekrustelėjo, tad jis pridūrė: — Nužudžiau tavo mėsininko sūnų. Perkirtau jį beveik pusiau, o paskui iš to juokiausi. — Jis išleido keistą garsą, ir Arija ne iš karto susivokė, kad Kligeinas kūkčioja. — O ta paukštytė, tavo gražuolė sesuo… Stovėjau ten apsivilkęs baltą apsiaustą ir leidau jiems ją mušti. Pareikalavau tos prakeiktos dainos, gražiuoju ji niekada nebūtų man dainavusi. Be to, ketinau ją paimti. Turėjau tai padaryti. Prieš palikdamas ją neūžaugai, turėjau ją kaip reikiant išdulkinti ir išplėšti širdį. — Jo veidas persikreipė iš skausmo. — Nori, kad maldaučiau, kale? Padaryk tai! Suteik gailestingumo dovaną… Atkeršyk už savo mažąjį Maiklą…

Už Miką. Arija nuo jo pasitraukė.

— Tu nenusipelnei gailestingumo dovanos.

Karščiuojančiomis akimis Skalikas žiūrėjo, kaip ji balnoja Bailę. Bet nė karto nemėgino atsikelti ir jos sulaikyti. Tik kai Arija sėdo į balną, jis tarė:

— Tikras vilkas pribaigtų sužeistą žvėrį.

Galbūt tikri vilkai tave ir ras, pagalvojo Arija. Gal saulei nusileidus tave užuos. Tada jis sužinos, ką vilkai daro šunims.

— Nereikėjo smogti man kirviu, — pasakė ji. — Turėjai išgelbėti mano motiną.

Ji apsuko kumelę ir, nė karto neatsigręžusi, nujojo.

Po šešių dienų giedrą rytą Arija prijojo vietą, kur Trišakio vaga ėmė platėti ir ore tvyrojo ne medžių, o druskos kvapas. Ji laikėsi vandens, jojo pro laukus ir ūkininkų sodybas ir šiek tiek po vidurdienio tolumoje pamatė miestą. Druskos įlanka, viltingai pagalvojo. Miesto viduryje dunksojo pilis; tiesą sakant, ji labiau priminė tvirtovę: į viršų kilo vienas kvadratinis bokštas, juosiamas kiemo ir išorinės apsauginės sienos. Dauguma krautuvių, užeigų ir aludžių prie uosto buvo apiplėštos ir sudegintos, tik viena kita atrodė dirbanti ir lankoma. Bet uostas čia buvo, rytuose driekėsi įlanka, kurios vandenys saulėje ribuliavo melsvai ir žaliai.

Be to, čia buvo ir laivų.

Trys, tarė sau Arija, trys laivai. Du iš jų tebuvo upinės baržos, pritaikytos plaukioti tik sekliuose Trišakio vandenyse. Trečias buvo didesnis, tai buvo jūrinis prekybinis laivas su dviem eilėmis irklų, paauksuotu priekiu ir trimis ilgais stiebais, ant kurių buvo suvyniotos ryškiai raudonos burės. Jo korpusas taip pat buvo nudažytas raudonai. Arija pasuko Bailę į prieplauką, norėdama geriau apžiūrėti šį laivą. Svetimi žmonės uoste neatrodo tokie svetimi kaip kaimeliuose, tad, rodės, niekam ir nerūpėjo, nei kas ji tokia, nei ko čia atsibastė.

Man reikia sidabro. Tai supratusi, Arija prikando lūpą. Pas Poliverį jie rado elnią ir keliolika varinių, pas jos nužudytą ginklanešį — aštuonis sidabrinius, o Kutulio kapše — vos porą variokų. Bet Skalikas liepė jai nutraukti jam batus ir perpjauti krauju permirkusių drabužių siūles, ir po kiekvienu kojos pirštu ji rado po elnią, o odinukės pamušale — tris auksinius drakonus. Bet visus pinigus pasiėmė Sandoras. Tai buvo neteisinga. Tie pinigai priklausė mums abiem. Jei Arija būtų suteikusi jam gailestingumo dovaną… bet nesuteikė. Dabar ji negalėjo nei grįžti, nei prašyti kieno nors pagalbos. Jei maldausi padėti, tikrai niekas nepadės. Jai reikėjo parduoti Bailę ir tikėtis, kad gautų pinigų pakaks.

Iš uoste sutikto vaikino ji sužinojo, kad arklidės paleistos pelenais, bet moteris, kuriai jos priklausė, vis dar prekiauja už septos. Arija lengvai rado ją — aukštą, stambią moterį, trenkiančią arkliais. Bailė jai patiko iš pirmo žvilgsnio, tad paklausė Arijos, kaip kumelė pas ją pateko, o išgirdusi atsakymą tik plačiai nusišypsojo.

— Aiškiai matyti, kad tai — grynakraujė kumelė, ir neabejoju, kad anksčiau priklausė kokiam nors riteriui, mieloji, — pareiškė ji. — Bet tas riteris nebuvo tavo žuvęs brolis. Daug metų prekiauju arkliais su pilies įgula ir žinau, kaip atrodo kilmingi žmonės. Ši kumelė — grynakraujė, o apie tave to nepasakysi. — Ji pirštu bakstelėjo Arijai į krūtinę. — Radai ją arba pavogei, štai kaip buvo. Kaip kitaip tokia nevalyva mergiotė kaip tu galėtų jodinėti tokia ristūne?

Arija prikando lūpą.

— Vadinasi, tu jos nepirksi?

Moteris nusijuokė.

— Vadinasi, paimsi tai, ką už ją duosiu, mieloji. O jei ne, eisime į pilį ir gali būti, kad išvis nieko negausi. Arba tau net užners kilpą ant kaklo už tai, kad pavogei kilnaus riterio žirgą.

Aplink ją susibūrė keli kiti Druskos įlankos gyventojai, taip pat turintys čia reikalų, tad Arija suprato negalėsianti moters nužudyti. Jai teko prikąsti lūpą ir leistis apgaunamai. Kapšelis, kurį ji gavo, buvo apgailėtinai subliūškęs, o kai paprašė pridėti už balną, kamanas ir gūnią, moteris iš jos tik pasijuokė.

Skaliko jai niekada nebūtų pavykę apgauti, koja už kojos traukdama į prieplauką pagalvojo ji. Nuo to laiko, kai jojo raita, tas kelias, rodos, pailgėjo keliomis myliomis.

Raudonoji galera tebestovėjo uoste. Jei laivas būtų išplaukęs, kol prekiautoja arkliais ją apvogė, to jau būtų buvę per daug. Kai Arija atėjo, jūreivis rideno trapą atstojančia stora lenta statinę midaus. Jai pamėginus sekti iš paskos denyje buvęs jūreivis kažką šūktelėjo jai nesuprantama kalba.

— Noriu pasikalbėti su kapitonu, — tarė jam mergaitė.

Bet jis ėmė rėkti dar garsiau. Ir vis dėlto, šis sambrūzdis atkreipė kresno žilaplaukio vyro skaisčiai raudonu apsiaustu dėmesį, o jis kalbėjo bendrąja kalba.

— Aš čia kapitonas, — pasakė jis. — Ko nori? Sakyk greičiau, vaikeli, turime pagauti potvynio bangą.

— Noriu į šiaurę, prie Sienos. Štai, galiu sumokėti. — Ji padavė kapitonui kapšelį. — Nakties sargyba jūroje turi pilį.

— Rytų sargybą. — Kapitonas išbėrė sidabrą į delną ir susiraukė. — Tiek teturi?

Per mažai, be žodžių suprato Arija. Kapitono veido išraiška jai tai patvirtino.

— Kajutės man nereikėtų, — pridūrė ji, — galėčiau miegoti triume arba…

— Paimk ją kaip kajutės merginą, — pasiūlė pro šalį ėjęs irklininkas, nešinas rietimu vilnos ant peties. — Galės miegoti su manimi.

— Prikąsk liežuvį, — atkirto kapitonas.

— Galėčiau dirbti, — neatlyžo Arija, — plauti denį. Kartą ploviau pilies laiptus. Arba galėčiau irkluoti…

— Ne, — atsakė kapitonas, — negalėtum. — Jis atidavė jai monetas. O jei ir galėtum, tai nieko nepadėtų, vaikeli. Šiaurėje mums nėra kas veikti. Ten tik ledas, karas ir piratai. Aplenkdami Kyšulį matėme į šiaurę plaukiančius kelis piratų laivus ir dar kartą tikrai nenoriu jų sutikti. Iš čia suksime irklus namo. Ir tau patarčiau taip daryti.

Aš neturiu namų, pagalvojo Arija. Neturiu gaujos. O dabar net arklio neturiu.

Kapitonas jau ketino nueiti, bet ji paklausė:

— Kieno šis laivas, milorde.

Jis kelias akimirkas patylėjo, o tada šyptelėjo ir atsakė:

— Tai — „Titano duktė“, ji priklauso laisvajam Bravoso miestui.

— Palauk, — staiga susigriebė Arija. — Turiu dar kai ką.

Monetą ji buvo įsikišusi į apatinius, kad nepamestų, tad ilgokai užtruko, kol ją iškrapštė, ir tuo metu irklininkas krizeno, o kapitonas laukė neslėpdamas nekantrumo.

— Dar viena sidabrinė moneta nieko nepakeis, vaikeli, — pagaliau tarė jis.

— Čia ne sidabrinė moneta. — Arija suspaudė pinigą. — Ji geležinė. Štai.

Ir Arija įspraudė ją kapitonui į delną — mažą, juodą, geležinę, Hagaro duotą monetą, tokią nutrintą, kad joje įspausto vyro veido bruožai buvo beveik nebeįžiūrimi. Tikriausiai ji bevertė, bet…

Kaptonas monetą apvertė ir įsistebeilijo, paskui vėl pažvelgė į Ariją.

— Tai… Kaip?..

Džakenas liepė ištarti ir žodžius. Arija susidėjo rankas ant krūtinės.

— Valar morgulis, — tarė ji taip garsiai, tarsi būtų žinojusi, ką šie žodžiai reiškia.

— Valar dohaeris, — atsakė jis, pakėlęs du ištiestus pirštus prie kaktos. — Žinoma, tu gausi kajutę.

Semvelis

— Jis čiulpia godžiau nei manasis.

Laikydama prie krūties, Džilė paglostė kūdikiui galvytę.

— Jis alkanas, — atsakė šviesiaplaukė moteris, vardu Vala, kurią juodieji broliai vadino tyržmogių princese. — Iki šiol jis buvo gyvas tik ožkos pienu ir stebuklingais gėrimais, gautais iš to aklo meisterio.

Berniukas, kaip ir Džilės kūdikis, vardo dar neturėjo. Tyržmogiams taip buvo įprasta. Net Menso Plėšiko sūnus vardą, atrodė, gaus tik sulaukęs trejų, nors Semas girdėjo brolius jį vadinant „mažuoju princu“ ir „gimusiu per mūšį“.

Jis žiūrėjo, kaip vaikas žinda Džilės krūtį, ir staiga atkreipė dėmesį, kad ir Jonas negali atitraukti nuo jos akių. Jonas šypsosi. Tiesa, ta šypsena buvo liūdna, bet vis dėlto šypsena. Ją pamačius Semui palengvėjo. Nuo tos dienos, kai grįžau, pirmą kartą matau jį šypsantis.

Iš Nakties forto jie keliavo į Gilųjį Ežerą, iš Giliojo Ežero — į Karalienės vartus, siauru keliuku traukė iš vienos pilies į kitą nepamesdami iš akių Sienos. Už pusantros paros kelio nuo Juodosios pilies, iš paskutiniųjų plumpinant pūslių pritrintomis kojomis, už nugarų Džilė išgirdo arklius ir atsisukusi pamatė iš vakarų artėjančią juodų raitelių koloną.

— Tai mano broliai, — nuramino ją Semas. — Be Nakties sargybos vyrų, šiuo keliu niekas nesinaudoja.

Paaiškėjo, kad tai — seras Denis Molisteris iš Šešėlių bokšto, sužeistas Bouvenas Maršas ir vyrai, likę gyvi po mūšio prie Kaukolių tilto. Pamatęs Daiveną, Milžiną ir Paniurėlį Edą Toletą, Semas neišlaikė ir apsiverkė.

Jie ir papasakojo jam apie mūšį prie Sienos.

— Stanis su savo riteriais išsilaipino Rytų sargyboje, o Koteris Paikas vedė juos žvalgų keliais, kad galėtų tyržmogius užklupti netikėtai, — papasakojo jam Milžinas. — Jis juos sutriuškino. Mensas Plėšikas pateko į nelaisvę, o tūkstantis geriausių jo karių žuvo, taip pat ir Harma Šungalvė. Kiti, kaip girdėjome, išsilakstė lyg prieš audrą vėjo blaškomi lapai.

Dievai geri, dingtelėjo Semui. Jei keliaudamas iš Krasterio pilies į pietus jis nebūtų pasiklydęs, jiedu su Džile galėjo atsidurti pačiame mūšio sūkuryje… arba bent jau Menso Plėšiko stovykloje. Tai būtų buvusi nebloga išeitis Džilei ir berniukui, bet tik ne jam. Semas buvo girdėjęs nemažai pasakojimų apie tai, kaip tyržmogiai elgiasi su į nelaisvę paimtais varnais. Jį nukrėtė šiurpas.

Tačiau jokie brolių pasakojimai nepadėjo jam pasiruošti tam, ką pamatė įkėlęs koją į Juodąją pilį. Bendroji menė buvo sudegusi iki pamatų, o didieji mediniai laiptai virtę ledo nuoskilų ir apanglėjusių rąstgalių krūva. Donalas Nojus, Rastis, Kurčiasis Dikas, Raudonasis Eilinas ir daug kitų vyrų žuvo, ir vis dėlto žmonių pilyje buvo daugiau, nei Semas kada nors buvo matęs; tiesa, tie žmonės buvo ne juodieji broliai, o karaliaus kariai, kurių čia atvyko per tūkstantį. Pirmą kartą, kiek tik siekia atmintis, Karaliaus bokšte buvo įsikūręs karalius, be to, vėliavos plevėsavo ant Ieties, Hardino, Pilkojo bokštų, ant Skydo menės ir ant kitų pastatų, kurie ilgus metus stovėjo tušti ir apleisti.

— Ta didelė, auksinė su juodu elniu yra karališka Barateonų giminės vėliava, — paaiškino jis Džilei, anksčiau niekada nemačiusiai vėliavų. — Lapė ir gėlės — Florentų giminės ženklas. Vėžlys — Estermontų, kardžuvė — Bar Emonų, o sukryžiuoti trimitai — Vensingtonų.

— Jos visos spalvingos kaip gėlės, — tarė Džilė. — Man patinka tos geltonos su liepsnomis. Žiūrėk, tos liepsnos išsiuvinėtos ir ant kai kurių kareivių palaidinių.

— Tai liepsnojanti širdis. Nežinau, kieno tas ženklas.

Tačiau netrukus Semas sužinojo.

— Karalienės vyrų, — paaiškino jam Pipas, džiaugsmingai jį sutikęs ir šūktelėjęs: „Bėkite ir užsidėkite ant durų skersinį, vaikinai, Semas Žudikas grįžo iš kapo.“ Tuo metu Grenas taip stipriai suspaudė glėbyje Semą, kad šiam rodės, jog lūš šonkauliai. — Bet kur karalienė, geriau neklausk. Stanis paliko ją Rytų sargyboje su savo dukterimi ir flotile. Į žygį moterų jis neėmė, išskyrus raudonąją.

— Raudonąją? — nustebęs paklausė Semas.

— Melisandrą iš Ašajaus, — paaiškino Grenas. — Karaliaus burtininkę. Sklinda kalbos, jog Drakono Uoloje ji gyvą ant laužo sudegino vieną vyrą, kad Staniui plaukiant į šiaurę pūstų palankus vėjas. Per mūšį ji taip pat buvo šalia ir davė jam stebuklingą kalaviją. Tą ginklą jie vadina Spindulinguoju. Palauk, kol jį pamatysi. Tas kalavijas spindi, tarsi į jo ašmenis būtų įlieta saulės. — Jis vėl pažvelgė į Semą ir dar kartą plačiai ir paikai nusišypsojo. — Vis dar negaliu patikėti, kad tu čia.

Jį išvydęs nusišypsojo ir Jonas Snou, bet toje šypsenoje ir vėl matėsi nuovargis.

— Vis dėlto grįžai, — pasakė jis. — Ir išgelbėjai Džilę. Puikiai pasidarbavai, Semai.

Sprendžiant iš Greno pasakojimo, Jonas ir pats šauniai pasidarbavo. Tačiau, nors atkovojo Žiemos ragą ir paėmė į nelaisvę tyržmogių princą, serui Aliseriui Tornui ir jo draugužiams to buvo per maža ir jie vis tiek vadino Joną perbėgėliu. Meisteris Eimonas sakė, kad jo žaizda gyja gerai, bet Jonas turėjo kitų randų, slypinčių giliau nei veide prie akies. Jis gedi savo tyržmogės merginos ir žuvusių brolių.

— Keista, — tarė jis Semui. — Krasteris nemėgo Menso, o Mensas — Krasterio, bet dabar Krasterio duktė maitina Menso sūnų.

— Pieno turiu pakankamai, — tyliai ir droviai pasakė Džilė. — Mano vaikelis išgeria nedaug. Jis ne toks godus kaip šis.

Staiga į juos atsisuko netoliese stovėjusi tyržmogė Vala.

— Girdėjau karalienės vyrus šnekant, kad raudonoji moteris ketina sudeginti Mensą gyvą, kai tik šis truputį atgaus jėgas.

Jonas šaltai ją nužvelgė.

— Mensas dezertyravo iš Nakties sargybos. Už tokį nusižengimą laukia mirties bausmė. Jei jį būtų sugavę Nakties sargybos vyrai, dabar jis jau būtų pakartas, bet jis — karaliaus belaisvis, o karaliaus ketinimų nežino niekas, tik raudonoji moteris.

— Noriu jį pamatyti, — paprašė Vala. — Noriu parodyti jam jo sūnų. Prieš mirdamas Mensas nusipelno bent jau pamatyti savo sūnų.

Semas pamėgino jai paaiškinti.

— Niekam neleidžiama su juo matytis, tik meisteriui Eimonui, miledi.

— Jei tai priklausytų nuo manęs, Mensui būtų leista palaikyti ant rankų savo sūnų.

Šypsena Jono veide dingo.

— Atleisk, Vala. — Jis nusisuko. — Mudu su Semu turime reikalų. Na, bent jau Semas jų turi. Paklausime, ar negalėtum aplankyti Menso. Daugiau nieko negaliu pažadėti.

Semas dar pastoviniavo, spustelėjo Džilei ranką ir pažadėjo grįžti pas ją po vakarienės. Tada nuskubėjo paskui Joną. Prie durų stovėjo sargyba — ietimis ginkluoti karalienės vyrai. Jonas jau buvo įveikęs pusę laiptų, bet, išgirdęs paskui jį pūtuojantį Semą, palaukė.

— Džilei jauti daugiau nei vien simpatiją, ar ne?

Semas nuraudo.

— Džilė gera. Gera ir kilni. — Jis džiaugėsi, kad ilgai trukęs košmaras baigėsi, džiaugėsi grįžęs pas brolius į Juodąją pilį, bet… būdavo naktų, kai gulėdamas vienas savo kambarėlyje galvodavo, kokia šilta būdavo Džilė, kai įsirangydavo po kailių krūva ir tarp jųdviejų paguldydavo kūdikį. — Ji… ji įkvėpė man drąsos, Jonai. Narsuoliu netapau, tik pasidariau drąsesnis…

— Juk žinai, kad negali jos pasilikti, — švelniai tarė Jonas, — kaip ir aš nebūčiau galėjęs likti su Igrite. Mes abu ištarėme priesaikos žodžius, Semai. Visi ištarėme.

— Žinau. Džilė sakė, kad galėtų būti mano žmona, bet… pasakiau jai apie priesaiką ir paaiškinau, ką ji reiškia. Nežinau, ar ji nuliūdo, ar apsidžiaugė, bet viską jai išklojau. — Jis susinervinęs kiek patylėjo ir paklausė: — Jonai, ar melas gali būti garbingas, jei meluojama… turint kilnų tikslą?

— Manau, tai priklauso ir nuo melo, ir nuo tikslo. — Jonas pažvelgė į Semą. — Meluoti nepatarčiau. Tu nemoki meluoti, Semai. Iš karto nurausti, imi mekenti ir užsikerti.

— Tiesa, — linktelėjo Semas, — bet galiu meluoti laiške. Su plunksna rankoje man sekasi geriau. Kai ką… sugalvojau. Pamaniau, kai čia viskas nurims, galbūt Džilei būtų geriausia… pamaniau, galėčiau išsiųsti ją į Rago Kalvą. Pas savo motiną, seseris ir… t-tėvą. Jei Džilė pasakytų, kad kūdikis… mano… — Jis vėl nuraudo. — Žinau, mano motina jo norėtų. Ji rastų vietos ir Džilei, rastų jai kokią nors tarnybą, ne sunkesnę už vergavimą Krasteriui. O lordas Re-rendilas, jis… niekada nepasakytų: „Ne“, be to, jam gali būti net malonu manyti, kad pradėjau pavainikį su tyržmoge. Taip bent jau įrodyčiau, kad esu tikras vyras, kad galiu sugulti su moterimi ir pradėti vaiką. Kartą jis man pasakė, jog neabejoja, kad ir mirsiu nekaltas, kad jokia moteris niekada… na, žinai… Jonai, jei tai padaryčiau, jei parašyčiau melagingą laišką… ar tai būtų geras darbas? Berniuko lauktų visai kitoks gyvenimas…

— Jis būtų pavainikis ir augtų savo senelio pilyje, ar ne? — Jonas gūžtelėjo. — Labai daug kas priklauso nuo tavo tėvo ir nuo to, koks bus berniukas. Jei atsigimė į tave…

— Neatsigimė. Jo tėvas — Krasteris. Tu jį matei, jis tvirtas kaip senas kelmas, o Džilė stipresnė, nei atrodo.

— Jei berniukas bus gabus ir išmoks valdyti kalaviją bei ietį, tikrai gaus vietą bent jau tavo tėvo namų sargyboje, — pasakė Jonas. — Yra nemažai pavainikių, tapusių ginklanešiais, o vėliau net pakeltų į riterius. Bet geriau pirma pasirūpink, kad Džilė gebėtų įtikinamai žaisti šį žaidimą. Sprendžiant iš to, ką esi pasakojęs apie lordą Rendilą, abejoju, ar jam patiktų būti mulkinamam.

Ant išorinių bokšto laiptų stovėjo ir daugiau sargybinių. Tačiau jie buvo karaliaus vyrai; Semas netruko pajusti skirtumą. Karaliaus vyrai buvo paprasti ir nedievobaimingi, kaip ir visi kariai, o karalienės vyrai buvo aistringai atsidavę Melisandrai iš Ašajaus ir Šviesos Valdovui.

— Vėl eini į pratybų aikštę? — jiedviem žingsniuojant per kiemą paklausė Semas. — Ar išmintinga tiek daug praktikuotis, kol dar nebaigė gyti žaizda?

Jonas gūžtelėjo.

— O ką man daugiau veikti? Maršas nušalino mane nuo tarnybos, mat bijo, kad tebesu perbėgėlis.

— Tuo tiki tik maža saujelė brolių, — nuramino jį Semas. — Seras Aliseris ir jo draugai. O dauguma brolių mano kitaip. Lažinuosi, kad ir karalius Stanis žino tiesą. Atnešei jam Žiemos ragą ir paėmei į nelaisvę Menso Plėšiko sūnų.

— Kai tyržmogiai paspruko, aš tik gyniau Valą ir kūdikį nuo plėšikautojų ir pasaugojau juos, kol mus rado žvalgai. Nieko nepaėmiau į nelaisvę. Akivaizdu, kad karalius Stanis savo žmones valdo kieta ranka. Jis leidžia jiems truputį pasiplėšti grobio, bet girdėjau apie viso labo tris išprievartautas tyržmoges, o vyrai, kurie tai padarė, iš karto buvo iškastruoti. Kaip suprantu, turėjau žudyti bėgančius laisvosios tautos žmones. Seras Aliseris visiems pasakoja, jog kalaviją išsitraukiau vienintelį kartą — mūsų priešams ginti. Jis tvirtina, girdi, nenužudžiau Menso Plėšiko, nes buvau su juo susimokęs.

— Taip sako tik seras Aliseris, — nuramino jį Semas. — Visi žino, koks jis žmogus.

Seras Aliseris Tornas buvo kilmingas riteris, daug metų tarnaujantis Nakties sargyboje, ir galėjo būti rimtas kandidatas į lordo vado vietą, tačiau beveik visi vyrai, kuriuos jis mokė būdamas kovų meistru, jo nemėgo. Žinoma, jis buvo pasiūlytas į vadus, bet po savaitės pirmą dieną buvo šeštas, o antrą prarado dar balsų, Tornas pasitraukė ir paragino brolius balsuoti už lordą Janą Slintą.

— Visi žino, kad seras Aliseris yra kilmingas, santuokoje gimęs riteris, o aš — pavainikis, nužudęs Koriną Pusrankį ir miegojęs su tyržmogių ietininke. Girdėjau juos mane vadinant várgu. Bet paaiškink man, kaip galiu būti vilkolakis, jei neturiu vilko? — Jonas vyptelėjo. — Vaiduoklio jau net nebesapnuoju. Dabar sapne matau tik kriptas ir akmeninius karalius savo sostuose. Kartais girdžiu Robo ir savo tėvo balsą, tarsi jie dalyvautų puotoje. Bet mus skiria siena ir žinau, kad man ten vietos nėra.

Gyviesiems mirusiųjų puotose ne vieta. Skausmo draskoma širdimi Semas vis dėlto nutylėjo, ką žino. Branas nemiręs, Jonai, norėjo ištarti jis. Jis su draugais ir jie traukia į šiaurę raiti ant milžiniško briedžio, joja į Vaiduoklių miško tankmę ieškoti triakės varnos. Tai atrodė visiškas kliedesys, ir kartais Semas Tarlis pagalvodavo, ar tik nebus viso to susapnavęs, išsigalvojęs apimtas karštinės, kankinamas baimės ir alkio, bet… vis tiek viską būtų išplepėjęs Jonui, jei nebūtų davęs žodžio tylėti.

Tris kartus jis prisiekė saugoti paslaptį: vieną kartą Branui, antrą kartą — tam keistuoliui vaikinui Džodženui Ridui, o trečią kartą — Šaltarankiui. „Visi mano, kad berniukas miręs, — prieš jiems išsiskiriant pasakė jo gelbėtojas. — Tegul jo kaulai ilsisi ramybėje. Nenorime, kad ieškotojai imtų lipti mums ant kulnų. Prisiek, Semveli iš Nakties sargybos. Prisiek savo gyvybe, kurią tau išgelbėjau.“

Semas nuliūdęs krustelėjo ir tarė:

— Lordas Slintas niekada nebus išrinktas lordu vadu. — Tai buvo geriausia ir vienintelė paguoda, kurią jis galėjo suteikti Jonui. — Taip nenutiks.

— Semai, tu mielas, bet paikas. Atsimerk. Tai vyksta jau ne pirmą dieną. — Jonas nusibraukė nuo akių plaukus ir pridūrė: — Gal aš nieko daugiau neišmanau, bet tai tikrai žinau. O dabar atleisk man, turiu kai kam iš visų jėgų kirsti kalaviju.

Semas nieko negalėjo padaryti, tad stovėjo ir žiūrėjo į Joną, žingsniuojantį link ginklinės ir pratybų aikštės. Ten jis praleisdavo didžiąją dienos dalį. Serui Endriui žuvus, o serui Aliseriui šio reikalo netvarkant, Juodojoje pilyje neliko kovų meistro, todėl Jonas pats apsiėmė treniruoti kelis dar gana žalius naujokus: Šilkinį, Arklį, Klišakojį Robiną, Aroną ir Emriką. O kai vaikinai turėdavo pareigų, jis valandų valandas liedavo prakaitą vienas, praktikuodamasis su kalaviju, skydu ir ietimi arba galynėdamasis su visais, kas tik sutikdavo su juo susiremti.

„Semai, tu mielas, bet paikas, — grįžtant į meisterio bokštą nuskambėjo jam ausyse Jono žodžiai. — Atsimerk. Tai vyksta jau ne pirmą dieną.“ Ar gali būti, kad Jonas teisus? Kad taptų Nakties sargybos lordu vadu, už kandidatą turėjo balsuoti du trečdaliai prisiekusių brolių, o po devynių dienų ir devynių balsavimų iki šios ribos nė vienas nebuvo net priartėjęs. Tiesa, už lordą Slintą balsavo vis daugiau vyrų, iš pradžių jis aplenkė Bouveną Maršą, paskui Otelą Jarviką, bet vis dar gerokai atsiliko nuo sero Denio Molisterio iš Šešėlių bokšto ir Koterio Paiko iš Rytų sargybos prie jūros. Kuris nors iš jųdviejų tikriausiai ir taps naujuoju lordu vadu, tarė sau Semas.

Stanis pastatė sargybinius ir prie meisterio durų. Jo kambariuose buvo karšta ir pilna per mūšį sužeistų vyrų; juodųjų brolių, karaliaus karių ir karalienės kovotojų. Klaidas šlepsėjo tarp jų nešinas ožkos pienu ir migdančiu vynu, bet meisteris Eimonas buvo išėjęs aplankyti Menso Plėšiko ir dar negrįžęs. Semas pasikabino apsiaustą ant gembės ir nuėjo padėti. Bet net ir nešiojant migdantį vyną, pilstant jį ir keičiant tvarsčius, jam nedavė ramybės Jono žodžiai. „Semai, tu mielas, bet paikas. Atsimerk. Tai vyksta jau ne pirmą dieną.“

Po geros valandos Semas atsiprašė pasakęs, kad jam reikia pasirūpinti varnais. Lipdamas į varnų lizdus, jis stabtelėjo užmesti akies į lentelę, kurioje buvo surašyti vakarykščiai balsai. Pačioje rinkimų pradžioje buvo pasiūlyta per trisdešimt kandidatų, bet dauguma pasitraukė įsitikinę, jog tikrai nelaimės. Vakar vakare buvo likę septyni. Seras Denis Molisteris surinko du šimtus trylika balsų, Koteris Paikas šimtą aštuoniasdešimt septynis, lordas Slintas septyniasdešimt keturis, Otelas Jarvikas šešiasdešimt, Bouvenas Maršas keturiasdešimt devynis, Tripirštis Hobas penkis, o Paniurėlis Edas Toletas vieną. Pipas ir jo kvaili pokštai. Semas peržiūrėjo ankstesnio balsavimo rezultatus. Pradedant trečia balsavimo diena, seras Denis, Koteris Paikas ir Bouvenas Maršas ėmė prarasti balsus, tas pats nuo šeštos dienos nutiko ir Otelui Jarvikui. Tik lordas Janas Slintas kasdien rinko vis daugiau balsų.

Semas girdėjo pastogėje kranksint paukščius, tad padėjo popierius ir užlipo jų palesinti. Pamatęs, kad atsirado trys nauji varnai, jis maloniai nustebo. Snou, kranksėjo paukščiai, Snou, Snou, Snou. To žodžio Semas buvo juos išmokęs. Net atskridus naujokams varnų buveinė atrodė beviltiškai tuščia. Kol kas grįžo vos keli iš Eimono išsiųstų paukščių. Bet vienas pasiekė Stanį. Vienas rado Drakono Uolą ir riterį, kuriam teberūpėjo Sienos likimas. Semas žinojo, kad už tūkstančio lygų į pietus jo tėvas, kaip Tarlių giminės galva, prisiekė ištikimybę berniukui karaliui, sėdinčiam Geležiniam soste, bet nei karalius Džofris, nei mažasis karalius Tomenas nepasivargino padėti pagalbos besišaukiančiai Sienai. Ko vertas karalius, neginantis savo karalystės? — piktai pagalvojo Semas, prisiminęs naktį Pirmųjų Žmonių Kumštyje ir siaubingą, varginančią kelionę per tamsą, sniegą ir baimės maršką į Krasterio pilį. Tiesa, šalia karalienės vyrų jis jautėsi nesmagiai, tačiau jie bent jau atjojo.

Tą vakarą per vakarienę Semas ieškojo Jono Snou, bet taip ir nepamatė jo skliautuotoje, į urvą panašioje menėje, kurioje broliai dabar valgydavo. Pagaliau jis atsisėdo ant suolo šalia savo bičiulių. Pipas pasakojo Paniurėliui Edui apie buvusias lažybas, kuris iš kareivių-kaliausių surinks daugiau tyržmogių strėlių.

— Tu ilgai pirmavai, bet Vatas iš Ilgojo Ežero paskutinę dieną gavo tris ir tave aplenkė.

— Aš niekada nieko nelaimiu, — nusiskundė Paniurėlis Edas. — O Vatui dievai visuomet būdavo palankūs. Kai tyržmogiai numetė jį nuo Kaukolių tilto, jis kažkaip įsigudrino įkristi į puikų gilų upės duburį. Argi jam nepasisekė, kad nesitėškė į kurį nors iš akmenų?

— Ar iš aukštai jis krito? — pasiteiravo Grenas. — Ar įkritęs į duburį liko gyvas?

— Ne, — papurtė galvą Paniurėlis Edas. — Jis jau buvo negyvas, mat gavo kirviu į galvą. Ir vis tiek jam labai pasisekė, kad nesitėškė į akmenis.

Tripirštis Hobas pažadėjo broliams tą vakarą iškepti ant laužo mamuto šlaunį, galbūt tikėdamasis taip išprašyti daugiau balsų. Jei toks buvo jo sumanymas, reikėjo paieškoti jaunesnio mamuto, pagalvojo Semas, traukdamas iš tarpdančio sausgyslės skiautelę. Atsidusęs jis pastūmė lėkštę.

Netrukus turėjo vykti dar vienas balsavimas ir menėje tvyranti įtampa buvo juntama labiau nei dūmai. Koteris Paikas sėdėjo prie ugnies apsuptas Rytų sargybos žvalgų. Seras Denis Molisteris buvo įsitaisęs prie durų su mažesniu būriu Šešėlių bokšto vyrų. Janas Slintas sėdi geriausioje vietoje, dingtelėjo Semui, pusiaukelėje tarp ugnies ir skersvėjo. Jis sunerimo pamatęs šalia jo Bouveną Maršą, išblyškusį ir sulysusį, sutvarstyta galva, bet atidžiai klausantį kiekvieno lordo Slinto žodžio. Kai Semas atkreipė į tai draugų dėmesį, Pipas tarė:

— Dar pažiūrėk tenai, kur seras Aliseris šnabždasi su Otelu Jarviku.

Po vakarienės meisteris Eimonas atsistojęs paklausė, ar prieš balsuojant kas nors iš brolių norės kalbėti. Nuo stalo pakilo Paniurėlis Edas, kaip visada akmeniniu veidu ir paniuręs.

— Aš tik noriu pasakyti tam, kas už mane balsavo, kad tikrai būčiau niekam tikęs lordas vadas. Bet kiti — taip pat.

Po jo kalbėjo Bouvenas Maršas, atsistojęs ir viena ranka remdamasis lordui Slintui į petį.

— Broliai ir bičiuliai, prašau, kad mano vardas būtų išbrauktas. Aš vis dar sunkiai sužeistas ir bijau, kad šios pareigos man ne pagal jėgas… bet su jomis puikiai susitvarkys lordas Slintas, kuris daug metų vadovavo auksiniams apsiaustams Karaliaus Uoste. Visus kviečiu jį paremti.

Semas išgirdo piktą niurnėjimą, sklindantį iš menės galo, kuriame buvo Koteris Paikas, o seras Denis pažvelgė į vieną iš saviškių ir papurtė galvą. Per vėlu, žala jau padaryta. Jis vis svarstė, kur Jonas ir kodėl neatėjo vakarienės.

Dauguma brolių buvo neraštingi, todėl pagal tradiciją lordas vadas buvo renkamas metant ženklus į didelį pilvotą geležinį virdulį, kurį Tripirštis Hobas ir Ouvenas Kvailelis atvilko iš virtuvės. Statinaitės su ženklais stovėjo kampe už sunkios užuolaidos, kad broliai galėtų balsuoti niekieno nematomi. Jei tuo metu būdavai tarnyboje, tavo ženklą galėjo įmesti bičiulis, tad kai kurie vyrai paėmė po du, tris ar net keturis ženklus, o seras Denis ir Koteris Paikas balsavo ir už savo pilyse paliktus įgulos vyrus.

Kai pagaliau visi išsiskirstė ir menėje liko tik Semas ir Klaidas, jie apvertė virdulį priešais stovintį meisterį Eimoną. Ant stalo pažiro krūva jūros kriauklių, akmenų ir varinių monetų. Raukšlėtos Eimono rankos dirbo neįtikėtinai sparčiai, atskirai dėliodamos kriaukles, akmenis, variokus, taip pat kartais pasitaikančius strėlių antgalius, vinis ir vieną kitą gilę. Semas su Klaidu skaičiavo ženklus krūvose ir abu turėjo po atskirą lentelę su balsų skaičiumi.

Šį vakarą buvo Semo eilė pirmam paskelbti rezultatus.

— Du šimtai trys už serą Denį Molisterį, — tarė jis. — Šimtas šešiasdešimt devyni už Koterį Paiką. Šimtas trisdešimt septyni už lordą Janą Slintą, septyniasdešimt du už Otelą Jarviką, penki už Tripirštį Hobą ir du už Paniurėlį Edą.

— Aš turiu šimtą šešiasdešimt aštuonis už Paiką, — paskelbė Klaidas. — Pagal mano skaičiavimą trūksta dviejų balsų, pagal Semo — vieno balso.

— Semas suskaičiavo teisingai, — tarė meisteris Eimonas. — Jonas Snou nemetė ženklo. Bet tai nesvarbu. Niekas net nepriartėjo prie dviejų trečdalių.

Semas ne tiek nusivylė, kiek jam palengvėjo. Net palaikomas Bouveno Maršo, lordas Slintas tebebuvo tik trečias.

— Kas tie penki broliai, balsuojantys už Tripirštį Hobą? — nusistebėjo jis.

— Gal broliai, kurie nori išgrūsti jį iš virtuvės? — gūžtelėjo Klaidas.

— Palyginti su vakarykščiu balsavimu, seras Denis prarado dešimt balsų, — atkreipė jų dėmesį Semas. — O Koteris Paikas — beveik dvidešimt. Negerai.

— Žinoma, negerai, nes žlunga jų viltys tapti lordu vadu, — pritarė meisteris Eimonas. — Bet Nakties sargybai galų gale tai gali išeiti į naudą. Ne mums spręsti. Dešimt dienų nėra pernelyg ilgas laikas. Kartą buvo rinkimai, kurie užtruko beveik dvejus metus, o balsuota buvo beveik septynis šimtus kartų. Atėjus laikui broliai nuspręs.

Taip, pagalvojo Semas, tik — ką?

Vėliau gurkšnojant vandeniu skiestą vyną Pipo kambarėlyje Semui atsirišo liežuvis ir jis ėmė garsiai samprotauti.

— Koteris Paikas ir seras Denis Molisteris praranda pozicijas, bet drauge vis tiek surenka beveik du trečdalius balsų, — tarė jis Pipui ir Grenui. — Ir vienas, ir kitas būtų puikus lordas vadas. Vieną iš jų kas nors turėtų įtikinti pasitraukti iš rinkimų ir palaikyti savo varžovą.

— Kas nors? — abejodamas gūžtelėjo Grenas. — Tik kas?

— Grenas toks kvailas, jog mano, kad tas kas nors galėtų būti jis, — nusišaipė Pipas. — Galbūt, kai tas kas nors sutvarkys reikalus su Paiku ir Molisteriu, turėtų įkalbėti karalių Stanį vesti karalienę Sersėją?

— Karalius Stanis vedęs, — priminė bičiuliui Grenas.

— Ak, ką man su juo daryti, Semai? — atsiduso Pipas.

— Koteris Paikas ir seras Denis vienas kito nemėgsta, — užsispyręs laikėsi savo nuomonės Grenas. — Jiedu dėl nieko nesutaria.

— Taip, bet tik dėl to, kad kiekvienas kitaip įsivaizduoja, kas būtų geriausia Sienai, — atsakė Semas. — Jei paaiškintume…

— Mes? — įsiterpė Pipas. — Kaip kas nors staiga tapome mes? Juk aš juokdarys, pameni? O Grenas… na, Grenas yra Grenas. — Jis nusišypsojo Semui ir pakrutino ausis. — O štai tu… Tu esi lordo sūnus ir meisterio tarnas…

— Ir Semas Žudikas, — pridūrė Grenas. — Nužudei Kitą.

— Drakonų stiklas jį nužudė, — gal jau šimtąjį kartą priminė jiems Semas.

— Lordo sūnus, meisterio tarnas ir Semas Žudikas… — mąsliai ištarė Pipas. — Gal tu galėtum su jais pakalbėti…

— Gal ir galėčiau, — niūriai kaip Paniurėlis Edas tarė Semas, — jei tik išdrįsčiau jiems akyse pasirodyti.

Jonas

Jonas sėlino aplink Šilkinį lėtai sukdamas ratą, laikydamas kalaviją ir versdamas jį taip pat suktis.

— Pakelk skydą, — liepė.

— Jis per sunkus, — pasiskundė vaikinukas iš Senmiesčio.

— Jis tokio svorio, kokio reikia atmušti kalavijo kirčiui, — paaiškino Jonas. — Nagi, pakelk. — Ir, kirsdamas kalaviju, žingtelėjo į priekį. Šilkinis staiga kilstelėjo skydą ir suspėjo jo kraštu atmušti kirtį, o tada dūrė savuoju kalaviju Jonui į šonkaulius. — Gerai, — pagyrė Jonas, savo skydu pajutęs smūgį. — Taip buvo gerai. Bet turi pulti visu kūnu. Prie kalavijo ašmenų pridėk dar savo kūno svorį ir priešui padarysi daugiau žalos, nei naudodamas vien rankos jėgą. Nagi, pamėgink dar kartą, pulk mane, bet skydą laikyk pakeltą, nes trenksiu taip, kad galva sugaus kaip varpas…

Bet, užuot puolęs, Šilkinis žingtelėjo atatupstas ir pakėlė šalmo antveidį.

— Jonai… — nerimaudamas ištarė.

Atsisukęs Jonas pamatė ją stovinčią už nugaros, apsuptą kelių karalienės vyrų. Nenuostabu, kad kieme įsiviešpatavo tokia tyla. Jis trumpai buvo matęs Melisandrą vakare prie degančio laužo, taip pat įeinančią ir vaikščiojančią po pilį, bet niekada nestovėjo taip arti. Ji graži, dingtelėjo Jonui. Bet tos jos raudonos akys kėlė nemenką nerimą.

— Miledi…

— Karalius nori su tavimi kalbėtis, Jonai Snou.

Jonas įbedė mokomąjį kalaviją į žemę.

— Gal galėčiau persirengti? Negaliu toks pasirodyti karaliui.

— Lauksime tavęs ant Sienos, — pasakė Melisandra.

Lauksime, išgirdo Jonas, ne lauks. Vadinasi, yra taip, kaip žmonės kalba. Tikroji karalienė yra ji, o ne ta, kur liko Rytų sargyboje.

Ginklinėje jis pakabino savo šarvus ir šarvinius marškinius, paskui grįžo į savo kambarį, nusivilko prakaitu permirkusius drabužius ir apsivilko švarius juodus rūbus. Jonas žinojo, kad narve bus vėjuota ir šalta, o ant ledo Sienos viršaus dar šalčiau ir dar labiau vėjuota, todėl pasirinko storą apsiaustą su gobtuvu. Pagaliau pasiėmė Ilganagį ir pasikabino kalaviją ant nugaros.

Melisandra laukė jo Sienos papėdėje. Karalienės vyrus ji buvo paleidusi.

— Ko jo malonybė iš manęs nori? — kai jiedu įžengė į narvą, paklausė Jonas.

— Visko, ką gali duoti, Jonai Snou. Jis — karalius.

Jis uždarė duris ir trūktelėjo virvę, ant kurios buvo parištas varpas. Gervė ėmė suktis. Jie kilo. Diena buvo giedra ir Siena verkė, ilgi vandens pirštai sruvo jos veidu ir spindėjo saulėje. Geležinio narvo ankštumoje Jonas nemaloniai jautė, kad šalia stovi raudonoji moteris. Ji net kvepia raudoniu. Tas kvapas jam priminė Mikeno kalvę: tokį kvapą skleisdavo iki raudonumo įkaitinta geležis. Tai buvo dūmų ir kraujo kvapas. Ugnies pabučiuota, pagalvojo jis ir prisiminė Igritę. Vėjas įsisuko į ilgus raudonus Melisandros apdarus ir jų skvernai ėmė plaktis į šalia stovinčio Jono kojas.

— Tau nešalta, miledi? — paklausė jis.

Melisandra nusijuokė.

— Man niekada nebūna šalta. — Rubinas jai ant kaklo, rodos, pulsavo jos plakančios širdies ritmu. — Manyje gyvena Valdovo ugnis, Jonai Snou. Pats pajusk. — Ji priglaudė jo delną sau prie skruosto ir palaikė, kol Jonas pajuto, koks jis šiltas. — Štai koks turi būti gyvenimas, — paaiškino ji Jonui. — Tik mirtis šalta.

Stanį Barateoną jiedu rado stovintį vieną ant Sienos krašto, mąsliai žvelgiantį į jo laimėto mūšio lauką ir už jo ošiantį žalią mišką. Jis mūvėjo tas pačias juodas kelnes, vilkėjo tuniką ir avėjo tokius pat batus kaip ir Nakties sargybos broliai. Iš kitų jis išsiskyrė tik savo apsiaustu: šis buvo storas, aukso spalvos, juodo kailio kraštais, susegtas liepsnojančios širdies formos sege.

— Atvedžiau pas tave Vinterfelo pavainikį, tavo malonybe, — tarė Melisandra.

Stanis atsisukęs atidžiai Joną nužvelgė. Jo akys po vešliais antakiais atrodė kaip bedugniai mėlyni duburiai. Įdubę karaliaus skruostai ir stambus smakras buvo apžėlę trumpai kirpta melsvai juoda barzda, bet ji menkai temaskavo nuovargį sulysusiame jo veide, be to, karalius buvo kietai sukandęs dantis. Jo sprandas ir pečiai buvo įsitempę, o dešinė plaštaka sugniaužta. Jonas staiga prisiminė, ką Donalas Nojus kartą pasakė apie brolius Barateonus. „Robertas buvo grynas plienas. O Stanis — gryna geležis, kieta ir stipri, bet, kaip dera geležiai, trapi. Lenkdamasis jis palūš.“ Nerimaudamas ir svarstydamas, ko šiam trapiam karaliui iš jo prireikė, Jonas priklaupė.

— Kelkis. Daug apie tave girdėjau, lorde Snou.

— Aš ne lordas, valdove. — Jonas atsistojo. — Žinau, ką girdėjai. Kad esu perbėgėlis ir bailys. Kad nužudžiau savo brolį, Koriną Pusrankį, tikėdamasis, jog tyržmogiai paliks mane gyvą. Kad keliavau su Mensu Plėšiku ir buvau paėmęs į žmonas tyržmogę.

— Tiesa. Girdėjau ir tai, ir dar daugiau. Sklinda kalbos, kad tu dar ir várgas, odos keitikas, kuris naktį vaikščioja pasivertęs vilku. — Karalius Stanis blankiai šyptelėjo. — Kiek tose kalbose tiesos?

— Turiu didvilkį, Vaiduoklį. Palikau jį prieš lipdamas į Sieną netoli Pilkosios sargybos ir nuo to laiko nemačiau. Korinas Pusrankis įsakė man prisidėti prie tyržmogių. Jis žinojo, kad tyržmogiai lieps man jį nužudyti ir įrodyti savo ištikimybę, ir patarė man daryti viską, ką jie lieps. O ta moteris buvo vardu Igritė. Su ja sulaužiau duotus įžadus, bet prisiekiu savo tėvo vardu, jog niekada nebuvau perbėgėlis.

— Tikiu tavimi, — linktelėjo karalius.

Šie žodžiai Joną nustebino.

— Kodėl?

Stanis prunkštelėjo.

— Pažįstu Janą Slintą. Ir Nedą Starką pažinojau. Su tavo tėvu nebuvome draugai, bet tik kvailys būtų galėjęs abejoti jo sąžine ir garbe. Tu paveldėjai iš jo žvilgsnį. — Stanis Barateonas buvo tvirtas vyras, gerokai aukštesnis už Joną, bet toks sulysęs, jog atrodė dešimčia metų vyresnis, nei iš tiesų buvo. — Žinau daugiau, nei tu manai, Jonai Snou. Žinau, kad tu radai drakonų stiklo durklą, kuriuo Rendilo Tarlio sūnus nudūrė Kitą.

— Tą durklą rado Vaiduoklis. Ginklas buvo suvyniotas į žvalgo apsiaustą ir užkastas po Pirmųjų Žmonių Kumščio pamatu. Ten buvo ir daugiau tokių ginklų… iečių ir strėlių antgalių iš drakonų stiklo.

— Žinau, kad gynei šios pilies vartus, — pridūrė karalius Stanis. — Jei nebūtum gynęs, būčiau pavėlavęs.

— Vartus gynė Donalas Nojus. Jis ir žuvo ten, tunelyje kovodamas su milžinų karaliumi.

Stanis susiraukė.

— Nojus nukaldino man pirmą kalaviją ir karo kūjį Robertui. Jei dievas būtų norėjęs išsaugoti jį gyvą, jis būtų buvęs geresnis lordas vadas jūsų ordinui už visus tuos kvailius, kurie dabar riejasi dėl tų pareigų.

— Koteris Paikas ir seras Denis Molisteris ne kvailiai, valdove, — tarė Jonas. — Jie geri ir gabūs vyrai. Otelas Jarvikas taip pat savotiškai sumanus. Lordas Mormontas pasitikėjo jais visais.

— Tavo lordas Mormontas apskritai buvo lengvatikis. Kitaip nebūtų žuvęs nuo saviškių rankos. Bet mes kalbėjome apie tave. Aš nepamiršau, kad atnešei mums stebuklingą ragą ir paėmei į nelaisvę Menso Plėšiko žmoną ir sūnų.

— Dala mirė. — Jonui dėl to vis dar buvo liūdna. — Vala — jos sesuo. Ją ir mažylį paimti į nelaisvę buvo visai nesunku, tavo malonybe. Tu privertei tyržmogius kautis, o persivertėlis odos keitikas, kurį Mensas paliko saugoti savo karalienės, ereliui sudegus išprotėjo. — Jonas žvilgtelėjo į Melisandrą. — Kai kas sako, jog tai tavo darbas.

Ji stovėjo ant veido krentančiais vario spalvos plaukais ir jam nusišypsojo.

— Šviesos Valdovo nagai labai karšti, Jonai Snou.

Jonas pritariamai linktelėjo ir vėl atsisuko į karalių.

— Tavo malonybe, kalbėjai apie Valą… Ji prašė leisti pasimatyti su Mensu Plėšiku ir nunešti parodyti jam sūnų. Tai būtų… malonė.

— Tas žmogus dezertyravo iš jūsų ordino. Visi jūsų broliai primygtinai reikalauja jam mirties bausmės. Kodėl turėčiau suteikti jam malonę?

Jonas nesumojo, ką atsakyti.

— Ta malonė būtų ne jam, o Valai. Jos velionės sesers, kūdikio motinos, atminimui.

— Tau ta Vala patinka?

— Aš jos beveik nepažįstu.

— Girdėjau šnekant, kad ji graži.

— Labai, — pripažino Jonas.

— Grožis gali būti apgaulingas. Mano brolis šią pamoką išmoko gyvendamas su Sersėja Lanister. Ji jį nužudė, dėl to neverta abejoti. Tavo tėvą ir Joną Ariną — taip pat. — Stanis suraukė antakius. — Tu gyvenai su tyržmogiais. Kaip manai, ar jie bent supranta, kas yra garbė?

— Taip, — linktelėjo Jonas, — supranta, bet savaip, valdove.

— O Mensas Plėšikas — garbingas žmogus?

— Taip. Manau, kad garbingas.

— O Kaulų Lordas?

Jonas suabejojo.

— Mes vadiname jį Barškalu. Jis klastingas ir trokšta kraujo. Jei ir turi garbės, tai slepia ją giliai, po savo kauliniais šarvais.

— O tas kitas vyras, tas Tormundas su daug vardų, kuriuos visus po mūšio pamiršome? Sakyk tiesą.

— Tormundas Milžino Prakeiksmas man pasirodė esąs žmogus, kuris būtų geras draugas ir blogas priešas, tavo malonybe.

Stanis linktelėjo.

— Tavo tėvas buvo garbingas vyras. Jis nebuvo mano draugas, bet mačiau, ko jis vertas. Tavo brolis buvo maištininkas ir išdavikas, ketinęs užgrobti pusę mano karalystės, bet niekas negalėtų abejoti jo drąsa. O tu?

Ar jis nori išgirsti, kad jį myliu?

Įsitempęs Jonas santūriai ištarė:

— Aš esu Nakties sargybos vyras.

— Žodžiai. Žodžiai — kaip vėjas. Kaip manai, kodėl palikau Drakono Uolą ir atplaukiau prie Sienos, lorde Snou?

— Aš ne lordas, valdove. Tikiuosi, kad atplaukei, nes šaukėmės pagalbos. Nors negaliu pasakyti, kodėl taip ilgai užtrukai.

Keista, bet išgirdęs tokį atsakymą Stanis nusišypsojo.

— Tu drąsus, tikras Starkas. Taip, turėjau atplaukti anksčiau. Jei ne mano ranka, galėjau ir išvis neatplaukti. Lordas Sivortas žemos kilmės vyras, bet jis priminė man mano pareigą, kai tegalvojau apie savo teises. Davosas pareiškė, kad viską darau ne iš to galo. Mėginau laimėti sostą, kad galėčiau išgelbėti karalystę, o turėjau gelbėti karalystę, kad laimėčiau sostą. — Stanis mostelėjo į šiaurę. — Ten rasiu priešą, su kuriuo esu gimęs kautis.

— Jo vardo nevalia tarti, — tyliai pridūrė Melisandra. — Jis — Nakties ir Siaubo dievas, Jonai Snou, o tie pavidalai ant sniego yra jo kūriniai.

— Girdėjau, kad gindamas lordo Mormonto gyvybę vieną iš tų vaikščiojančių lavonų nužudei, — tarė Stanis. — Gali būti, jog tai ir tavo karas, lorde Snou. Jei tik ateisi man į pagalbą.

— Aš prisiekęs tarnauti Nakties sargyboje, tavo malonybe, — atidžiai rinkdamas žodžius atsakė Jonas Snou.

Karaliui tai nepatiko. Pro sukąstus dantis Stanis burbtelėjo:

— Man reikia daugiau, nei vien tavo kalavijo.

Jonas visai sutriko.

— Nesuprantu, milodre…

— Man reikia šiaurės.

Šiaurės…

— Aš… Šiaurės karalius buvo mano brolis Robas…

— Tavo brolis buvo teisėtas Vinterfelo lordas. Jei būtų likęs namie ir vykdęs savo pareigą, o ne užsidėjęs karūną ir išjojęs užkariauti upių kraštų, šiandien tebebūtų gyvas. Bet tiek jau to. Tu — ne Robas, o aš — ne Robertas.

Girdint šiuos šiurkščius žodžius visa Jono simpatija Staniui išgaravo.

— Mylėjau savo brolį, — pasakė Jonas.

— O aš savąjį. Ir vis dėlto jiedu buvo vienokie žmonės, o mudu esame kitokie. Aš — vienintelis teisėtas Vesteroso, šiaurės ir pietų, karalius. O tu — Nedo Starko pavainikis. — Stanis vėl atidžiai nužvelgė Joną savo tamsiai mėlynomis akimis. — Taivinas Lanisteris paskyrė Ruzą Boltoną savo Šiaurės sergėtoju atsidėkodamas už tai, kad šis išdavė tavo brolį. Po Beilono Greidžojaus mirties geležiniai riejasi tarpusavyje, bet tebelaiko užėmę Keilino Griovą, Gūdmiškį, Toreno Kertainį ir didžiąją dalį Akmenuotojo kranto. Tavo tėvo žemės plūsta krauju, o aš neturiu nei jėgų, nei laiko pasirūpinti tomis žaizdomis. Mums reikia Vinterfelo lordo. Ištikimo Vinterfelo lordo.

Jis žiūri į mane, suglumęs pagalvojo Jonas.

— Vinterfelo nebėra. Teonas Greidžojus paleido jį pelenais.

— Granitas taip lengvai nedega, — atsakė Stanis. — Ilgainiui pilį galima atstatyti. Kad būtum lordu, sienos nereikalingos, pakanka būti asmenybe. Jūsų šiauriečiai manęs nepažįsta, neturi dėl ko manęs mylėti, bet artėja mūšiai, kuriuose man reikės jų pagalbos. Man reikia Edardo Starko sūnaus, kad įkalbėtų juos prisiekti man ištikimybę.

Jis nori padaryti mane Vinterfelo lordu. Pasiautė vėjo šuoras, ir Jonas taip apsvaigo, jog išsigando, kad nulėks nuo Sienos.

— Tavo malonybe, — pasakė Jonas, — gal pamiršai, bet aš ne Starkas, o Snou.

— Tai tu kai ką pamiršti, — atrėmė karalius Stanis.

Melisandra uždėjo šiltą plaštaką Jonui ant rankos.

— Karalius nesantuokinę kilmę gali panaikinti vienu brūkštelėjimu, lorde Snou.

Lorde Snou. Šią pravardę jam prilipdė seras Aliseris Tornas, tyčiodamasis iš to, kad jis pavainikis. Ilgainiui jį taip ėmė vadinti ir dauguma brolių, — vieni su meile, kiti norėdami pasišaipyti. Bet staiga šis titulas ir vardas Jono ausims nuskambėjo visiškai kitaip. Nuskambėjo… tikroviškai.

— Taip, — netvirtai tarė jis, — karaliai ir anksčiau yra įteisinę pavainikius, bet… aš vis dar Nakties sargybos brolis. Klūpodamas prie širdmedžio prisiekiau neturėti nei žemių, nei vaikų.

— Jonai… — Melisandra stovėjo taip arti, kad jis jautė jos iškvepiamo oro šilumą. — Vienintelis tikras dievas yra Rhloras. Medžiui duota priesaika ne svarbesnė už duotą savo batams. Atverk savo širdį ir įsileisk Valdovo šviesą. Sudegink tas dievų giraites ir priimk Vinterfelą kaip Šviesos Valdovo dovaną.

Būdamas dar labai jaunas, toks jaunas, kad nesuprato, ką reiškia būti pavainikiu, Jonas svajodavo, kad vieną gražią dieną Vinterfelas priklausys jam. Vėliau, paaugęs, tų svajonių gėdijosi. Vinterfelas turėjo atitekti Robui, o paskui jo sūnums, arba Branui ir Rikonui, jei Robas mirtų neturėdamas vaikų. Po jų dar buvo Sansos ir Arijos eilė. Net svajoti, kad galėtų būti kitaip, rodės išdavikiška, tarsi širdyje juos visus išduotum ir trokštum jų mirties. Niekada to nenorėjau, pagalvojo jis, stovėdamas priešais mėlynakį karalių ir raudonąją moterį. Mylėjau Robą, visus juos mylėjau… Niekada netroškau, kad kuriam nors iš jų nutiktų kas nors bloga, bet nutiko. Ir dabar likau aš vienas. Jam reikėjo tarti tik vieną žodį ir būtų tapęs Jonu Starku, ir niekada daugiau nebūtų vadinęsis Snou. Jam tik reikėjo prisiekti ištikimybę šiam karaliui ir Vinterfelas būtų buvęs jo. Jam reikėjo tik… vėl išsižadėti duotų įžadų.

Ir šį kartą tai nebūtų vien gudrybė. Kad gautų tėvo pilį, Jonui reikėjo atsukti nugarą tėvo dievams.

Karalius Stanis vėl stebeilijosi į šiaurę, o auksinis jo apsiaustas bangavo plaikstomas vėjo.

— Gali būti, kad aš dėl tavęs apsirikau, Jonai Snou. Mes abu žinome, kas kalbama apie pavainikius. Tu gali ir nebūti toks garbingas, koks buvo tavo tėvas, gali nebūti toks geras kovotojas, kaip tavo brolis. Tačiau esi įrankis, duotas man dievo. Čia radau tave, o tu radai drakonų stiklo slėptuvę Kumščio papėdėje ir ketinu gauti iš tavęs naudos. Net Azoras Ahajus vienas savo karo nelaimėjo. Nužudžiau tūkstantį tyržmogių, dar tūkstantį paėmiau į nelaisvę, likusius išvaikiau, bet abu žinome, kad jie grįš. Melisandra tai matė liepsnose. Tas Tormundas Perkūno Kumštis tikriausiai jau dabar juos perrikiuoja ir rengia naują puolimą. Ir kuo daugiau vieni kitiems nuleisime kraujo, tuo silpnesni būsime, kai mus užgrius tikras priešas.

Jonas ir pats puikiai tai suprato.

— Teisybę sakai, tavo malonybe.

Jam pasidarė įdomu, kodėl karalius apie tai prašneko.

— Kol tavo broliai galynėjasi ir sprendžia, kas turėtų jiems vadovauti, aš pasikalbėjau su Mensu Plėšiku. — Karalius sugriežė dantimis. — Tas žmogus užsispyręs ir išdidus. Jis nepaliko man kito pasirinkimo, tik atiduoti jį liepsnoms. Bet turime ir kitų belaisvių, kitų vadų. Vyrą, vadinantį save Kaulų Lordu, kelis genčių vadus ir naująjį Teno magnarą. Tai nepatiks nei tavo broliams, nei tavo tėvo lordams, bet ketinu leisti tyržmogiams peržengti Sieną… tiems, kurie prisieks man ištikimybę, pasižadės laikytis karaliaus taikos ir karaliaus įstatymų ir priims Šviesos Valdovą kaip savo dievą. Net ir milžinams, jei tik jie išvis galės sulenkti savo stambius kelius. Įkurdinsiu juos Dovanoje, kai tik gausiu ją iš jūsų naujo lordo vado. Kai pakils šaltas vėjas, turime kartu gyventi arba mirti. Atėjo laikas mums visiems susivienyti prieš bendrą priešą. — Jis pažvelgė į Joną. — Sutinki?

— Mano tėvas svajojo vėl apgyvendinti Dovaną, — pripažino Jonas. — Jiedu su mano dėde Bendžinu apie tai kalbėdavosi. — Bet jam nė į galvą nešovė įkurdinti joje tyržmogius. Kita vertus, jis niekada su tyržmogiais ir nekeliavo. Jonas savęs neapgaudinėjo: laisvoji tauta būtų neklusnūs valdiniai ir pavojingi kaimynai. Ir vis dėlto, palyginus rusvus Igritės plaukus ir šaltas mėlynas numirėlių akis, nebuvo sunku apsispręsti. — Aš pritariu.

— Puiku, — tarė karalius Stanis. — Naują sąjungą geriausiai sutvirtina vedybos. Ketinu savo Vinterfelo lordą apvesdinti su tyržmogių princese.

Gali būti, kad Jonas per ilgai klajojo su tyržmogiais; jis nesusilaikęs nusijuokė.

— Tavo malonybe, — tarė jis, — nesvarbu, kad ji belaisvė, bet jei manai galįs Valą man atiduoti, bijau, kad apie tyržmogių moteris tau dar reikia daug ką sužinoti. Kad ir kas sugalvos ją vesti, tam teks įlipti pro pilies bokšto langą ir išsinešti ją ant kalavijo smaigalio…

— „Kad ir kas“? — Stanis mąsliai nužvelgė Joną. — Ar tai reiškia, kad tu merginos nevesi? Įspėju, kad ji — dalis kainos, kurią turi sumokėti, jei nori savo tėvo vardo ir pilies. Ši santuoka būtina, kad sustiprintų naujųjų mūsų valdinių ištikimybę. Atmeti mano siūlymą, Jonai Snou?

— Ne, — pernelyg greitai atsakė Jonas. Karalius šnekėjo apie Vinterfelą, o Vinterfelo lengva ranka jis negalėjo atsisakyti. — Aš tik… Viskas taip staiga užgriuvo, tavo malonybe. Ar galėčiau paprašyti, kad duotum man šiek tiek laiko pagalvoti?

— Jei taip nori… Bet galvok greitai. Aš nesu kantrus vyras, ir tavo juodieji broliai netrukus tuo įsitikins. — Stanis uždėjo liesą, išdžiūvusią ranką Jonui ant peties. — Niekam nepasakok, apie ką šiandien čia kalbėjomės. Niekam. O kai grįši, tau reikia tik priklaupti, padėti kalaviją man po kojomis, prisiekti, kad man tarnausi, ir atsistosi jau būdamas Jonas Starkas, Vinterfelo lordas.

Tirionas

Per storas medines duris išgirdęs triukšmą, Tirionas Lanisteris pasirengė mirti.

Pats laikas, pagalvojo. Ateikite, ateikite ir padarykite viskam galą. Jis šiaip taip atsistojo. Ilgai sėdėjo parietęs po savimi kojas ir šios nutirpo. Tirionas pasilenkė ir trindamas išvaikė jas raižančius peilius. Eidamas prie budelio trinkos neklupčiosiu ir nesvirduliuosiu.

Jis svarstė, ar jie nužudys jį čia, tamsoje, ar temps per visą miestą, kad seras Ilinas Peinas galėtų nukirsti galvą. Po farsu tapusio teismo mielajai jo seseriai ir mylimam tėvui galbūt labiau patiktų atsikratyti jo tyliai ir nerizikuoti, kad teisingumą įvykdytų minia. Galėčiau žmonėms pasakyti kelis įžeidžiančius dalykus, jei tik jie leistų man kalbėti. Tik… argi jie bus tokie kvaili?

Subarškėjus raktams ir girgždančioms celės durims atsidarius į vidų, Tirionas nugara prisiglaudė prie drėgnos sienos gailėdamasis, kad neturi ginklo. Bet galiu kandžiotis ir spardytis. Mirsiu burnoje jausdamas kraujo skonį, o tai — jau šis tas. Jis norėjo sugalvoti kokius nors ypatingus paskutinius žodžius. „Eikite visi velniop“, — rodos, nebūtų paskatinę žmonių pasakoti apie jį istorijų.

Deglo liepsna krito jam ant veido. Tirionas ranka prisidengė akis.

— Nagi, ar bijai neūžaugos? Daryk, ko atėjai padaryti, spuoguotas kalės vaike. — Ilgai tylėjusio Tiriono balsas buvo duslus.

— Argi taip dera kalbėti apie mūsų ledi motiną? — Kairėje rankoje laikydamas deglą, vyras žingtelėjo į priekį. — Ši celė dar bjauresnė už tą, kurioje kalėjau Riverane, nors ir ne tokia drėgna.

Akimirką Tirionas neteko žado.

— Čia tu?

— Didžioji dalis manęs. — Džeimis buvo sulysęs ir trumpai nusikirpęs plaukus. — Ranką palikau Harenhole. Atsiplukdyti per Siaurąją jūrą Smarkiuosius Vyrukus nebuvo pati geriausia tėvo mintis. — Jis kilstelėjo ranką ir Tirionas pamatė bigę.

Staiga Tirionas ėmė isteriškai kvatotis.

— O dievai… — tarė jis. — Džeimi, man labai gaila, bet… dievai gailestingi, tik pažvelk į mudu. Berankis ir Benosis — Lanisterių berniukai.

— Buvo dienų, kai mano ranka taip dvokdavo, jog geriau būčiau neturėjęs nosies. — Džeimis nuleido deglą norėdamas apšviesti brolio veidą. — Įspūdingas randas.

Tirionas nusigręžė nuo ryškios šviesos.

— Buvau priverstas kautis mūšyje be didžiojo brolio, kuris būtų mane apgynęs.

— Girdėjau, kad vos nesudeginai miesto.

— Šlykštus melas. Padegiau tik upę. — Staiga Tirionas vėl prisiminė, kur jis yra ir kodėl. — Atėjai manęs nužudyti?

— Koks tu vis dėlto nedėkingas. Jei taip negražiai elgiesi, gal man tikrai palikti tave čia supūti?

— Sersėja man numatė visai ne tokį likimą.

— Ne, tiesą sakant, tikrai ne. Rytoj senojoje pratybų aikštėje tau turi būti nukirsta galva.

Tirionas vėl nusijuokė.

— Ar ten bus patiekta valgio? Gal padėtum sugalvoti paskutinius žodžius, nes mano smegenys laksto kaip žiurkė suknistame rūsyje.

— Atsisveikinimo žodžių tau neprireiks. Atėjau tavęs gelbėti, — keistai ramiai tarė Džeimis.

— Kas sakė, kad mane reikia gelbėti?

— Žinai, jau buvau beveik pamiršęs, koks tu erzinantis tipas. Dabar, kai man tai priminei, manau, vis dėlto leisiu Sersėjai nukirsti tau galvą.

— O ne, neleisi. — Jis iškrypavo iš celės. — Ar ten, aukštai, diena, ar naktis. Visai praradau laiko nuovoką.

— Trečia valanda po vidurnakčio. Miestas miega.

Džeimis įstatė deglą į laikiklį ant sienos tarp celių.

Koridorius buvo taip menkai apšviestas, kad Tirionas vos neišsitiesė užkliuvęs už kalėjimo prižiūrėtojo, tysančio ant šaltų akmeninių grindų. Jis bakstelėjo jį kojų pirštais.

— Ar jis negyvas?

— Miega. Kaip ir kiti trys. Eunuchas įpylė jiems į vyną saldmiegės, bet ne tiek, kad nužudytų. Bent jau taip sakė. Jis laukia ant laiptų apsirengęs septono drabužiais. Tau teks leistis į nuotekų tunelius ir jais nusigauti iki upės. Įlankoje laukia galera. Laisvuosiuose miestuose Veiris turi savo žmonių, kurie pasirūpins, kad pinigų tau netrūktų, bet… stenkis niekam nekristi į akis. Neabejoju, kad Sersėja pasiųs vyrus tavęs ieškoti. Būtų gerai, jei pasikeistum ir vardą.

— Pasikeisti vardą? Ak, žinoma! Kai Beveidžiai vyrai ateis manęs žudyti, pasakysiu: „Ne, jūs sučiupote ne tą žmogų, aš kitas neūžauga su baisiu randu ant veido.“

Suprasdami, koks absurdiškas šis patarimas, abu Lanisteriai nusijuokė. Tada Džeimis priklaupė ir skubriai pabučiavo brolį į abu skruostus, o jo lūpos brūkštelėjo per raukšlėtą rando tvarstį.

— Ačiū, broli, — padėkojo Tirionas. — Ačiū, kad gelbėji man gyvybę.

— Buvau… tau skolingas, — kažin kaip keistai tarė Džeimis.

— Skolingas? — Tirionas pakreipė galvą. — Nesuprantu…

— Ir gerai. Kai kurioms durims geriau likti uždarytoms.

— O varge, — atsiduso Tirionas. — Už jų slepiasi kažkas niūraus ir šlykštaus? Ar gali būti, kad kažkas kartą apie mane pasakė ką nors žiauraus? Pamėginsiu neapsiverkti. Pasakyk man.

— Tirionai…

Džeimis bijo.

— Pasakyk man, — pakartojo neūžauga.

Brolis nusuko akis.

— Tiša… — tyliai tarė.

— Tiša? — Tirionui net silpna pasidarė. — Ką turi apie ją pasakyti?

— Ji nebuvo kekšė. Aš tau jos nenupirkau. Tai buvo melas, o pameluoti liepė man tėvas. Tiša buvo… ji buvo tokia, kokia ir atrodė. Smulkaus ūkininko duktė, atsitiktinai sutikta pakelėje.

Tirionas girdėjo, kaip tyliai švilpdamas per sužalotą nosies šnervę plūsta jo išpučiamas oras. Džeimis negalėjo pažvelgti broliui į akis. Tiša… — Jis pamėgino prisiminti, kaip ta mergina atrodė. Mergaitė, ji buvo dar mergaitė, ne vyresnė už Sansą.

— Mano žmona, — dusliai tarė jis, — ji už manęs ištekėjo.

— Tėvas sakė, kad tik dėl tavo aukso. Ji buvo prasčiokė, o tu — Lanisteris iš Kasterlių Uolos. Ji tenorėjo gauti aukso, taigi niekuo nesiskyrė nuo kekšės, todėl… todėl tai nebuvo melas, bent jau ne visai, be to… tėvas sakė, kad tave reikia gerai pamokyti. Sakė, kad pasimokęs vėliau man dar padėkosi…

— Padėkosiu? — nusiminęs pakartojo Tirionas. — Jis atidavė merginą savo sargybiniams. Nusiuntė į sargybos vyrų pilnas kareivines. Ir vertė mane… žiūrėti. — Na, taip, ir ne tik žiūrėti. Aš ją irgi paėmiau… savo žmoną…

— Nežinojau, kad jis taip pasielgs. Turi manimi patikėti.

— Ak, ir kodėl gi? — suurzgė Tirionas. — Kodėl apskritai turėčiau tavimi tikėti? Ji buvo mano žmona!

— Tirionai…

Tirionas jam trenkė. Smogė atgalia ranka, bet iš visų jėgų, išliedamas visą susikaupusią baimę, įniršį ir sielvartą. Praradęs pusiausvyrą, Džeimis pritūpė. Nuo smūgio jis parvirto aukštielninkas.

— Manau… kad to nusipelniau.

— O, nusipelnei daug daugiau, Džeimi. Tu, mieloji mano sesuo ir mūsų mylimas tėvas — negaliu nė apsakyti, ko jūs nusipelnėte. Bet gausite, ko nusipelnėte, pažadu. Lanisteris skolingas nelieka.

Tirionas nukrypavo ir vėl vos nepargriuvo, per skubėjimą užkliuvęs už tysančio kalėjimo prižiūrėtojo. Bet nenuėjęs nė keliolikos jardų atsimušė į kelią užtvėrusias koridoriaus grotas. O dievai… Jis vos garsiai nesuriko.

Džeimis jį pasivijo.

— Turiu kalėjimo sargo raktus.

— Tai pasinaudok jais. — Tirionas žingtelėjo į šalį.

Džeimis atrakino vartus, stumtelėjęs atidarė ir žengė pro juos. Tada žvilgtelėjo per petį.

— Eini kartu?

— Tik ne su tavimi. — Tirionas žengė pro vartus. — Duok man raktus ir eik sau. Ir pats rasiu Veirį. — Jis pakreipė galvą, pažvelgė aukštyn į brolį savo skirtingų spalvų akimis ir paklausė: — Džeimi, ar gali kautis kaire ranka?

— Truputį prasčiau už tave, — niūriai tarė Džeimis.

— Gerai. Tuomet, jei dar kada nors susitiksime, mudu puikiai tiksime į porą. Luošys ir neūžauga.

Džeimis padavė jam žiedą su raktais.

— Pasakiau tau, kaip buvo. Tu man irgi pasakyk tiesą. Ar tu tai padarei? Tu jį nužudei?

Tas klausimas buvo tarsi dar vienas peilis, suvarytas Tirionui į vidurius.

— Tikrai nori žinoti? — paklausė jis. — Džofris būtų buvęs prastesnis karalius ir už Eirį. Jis pavogė iš tėvo durklą ir davė jį pakelės plėšikui, kad šis perrėžtų Brandonui Starkui gerklę. Ar žinojai?

— Nežinojau, tik… numaniau.

— Ką gi, sūnus atsigimsta į tėvą. Gavęs valdžią, Džofas būtų nužudęs ir mane. Mat labai nusikaltau: esu mažas, šlykštus ir dėl to akivaizdžiai kaltas.

— Neatsakei į mano klausimą.

— Vargšas, aklas ir luošas kvaily. Ar turiu viską sakyti tiesiai? Gerai, tebūnie taip. Sersėja — kekšė ir melagė, ji dulkinasi su Lanseliu, su Osmundu Ketlbleku ir, kiek žinau, greičiausiai su Mėnuliuku. O aš esu pabaisa, nes jie visi taip sako. Taip, nužudžiau tavo niekšą sūnų. — Tirionas prisivertė nusišypsoti. Prieblandoje, liepsnojant deglui, Tiriono veidas turėjo atrodyti baisiai.

Netaręs nė žodžio, Džemis apsisuko ir nuėjo.

Tirionas žvilgsniu nulydėjo brolį, žingsniuojantį ilgomis stipriomis kojomis, ir širdies gilumoje norėjo sušukti, pasakyti, jog tai netiesa, ir prašyti atleidimo. Bet paskui Tirionas prisiminė Tišą ir nepravėrė burnos. Tik klausėsi tolstančių žingsnių aido, kol šis visai nutilo, o tada nuėjo ieškoti Veirio.

Eunuchas tūnojo tamsoje, ant vingiuotų užkardo laiptų, apsivilkęs kandžių paėstą rudą, platų drabužį su gobtuvu, slepiančiu išblyškusį jo veidą.

— Taip ilgai užtrukai, jau išsigandau, kad kažkas ne taip, — pasakė jis, išvydęs Tirioną.

— O ne, — piktai patikino jį Tirionas. — Kas čia galėtų būti ne taip? — Jis grįžtelėjo ir pažvelgė aukštyn. — Kviečiausi tave per teismą.

— Negalėjau ateiti. Karalienė dieną ir naktį sekė kiekvieną mano žingsnį. Nedrįsau tau padėti.

— Bet dabar padedi.

— Padedu? Na… — Veiris sukikeno. Tarp šaltų akmeninių sienų ir aidžioje tamsoje tas juokas nuskambėjo keistai. — Tavo brolis moka įkalbėti…

— Veiri, ar tau kada nors kas nors sakė, kad esi šaltas ir slidus kaip šliužas? Padarei viską, kad būčiau pasmerktas myriop. Gal man atsilyginti tau už šią malonę?

Eunuchas atsiduso.

— Ištikimas šuo kenčia spardomas, o voras, kad ir kaip dailiai megztų tinklą, niekada nėra mylimas. Bet jei mane čia nužudysi, bijau dėl tavo likimo, milorde. Gali taip ir nerasti kelio į dienos šviesą. — Šokčiojančioje deglo šviesoje jo tamsios ir ašarotos akys spindėjo. — Neapdairiems vaikščiotojams šie tuneliai pilni žabangų.

Tirionas prunkštelėjo.

— Neapdairiems? Esu apdairiausias iš kada nors gyvenusių žmonių, tu jau tuo pasirūpinai. — Jis pasitrynė nosį. — Nagi, pasakyk, burtininke, kur mano nekalta jaunutė žmona?

— Liūdna, bet Karaliaus Uoste ledi Sansos pėdsakų neaptikau. Nei sero Dontoso Holardo, kuris, tiesą sakant, jau turėjo girtas kur nors pasirodyti. Naktį, kai Sansa dingo, juos matė kartu ant vingiuotų laiptų. O paskui — nieko. Tą naktį buvo didelė sumaištis. Mano paukštukai tyli. — Veiris švelniai timptelėjo neūžaugai rankovę ir trūktelėjo jį link laiptų. — Milorde, turime eiti. Tavo kelias veda žemyn.

Bent jau tai nėra melas. Tirionas nukrypavo eunuchui iš paskos ir jiedviem leidžiantis jo kulnai brūkščiojo į netašytus akmenis. Laiptų šachtoje buvo labai šalta, drėgmė ir šaltis smelkėsi į kaulus ir Tirionas ėmė drebėti.

— Kokia čia požemių vieta? — paklausė Tirionas.

— Meigoras Žiaurusis savo pilyje įsakė įrengti keturis požemių aukštus, — atsakė Veiris. — Viršutiniame aukšte įrengtos didelės celės ir jose kali paprasti nusikaltėliai, kuriuos galima laikyti kartu. Aukštai sienose jiems iškirsti siauri langai. Žemiau esančiame antrame aukšte įrengtos mažesnės celės, kuriose laikomi kilmingi belaisviai. Jų celėse langų nėra, bet pro grotas krenta koridoriuose liepsnojančių deglų šviesa. Trečiame aukšte celės dar mažesnės, o jų durys medinės. Žmonės jas vadina juodosiomis celėmis. Ten buvai laikomas tu, o prieš tave kalėjo Edardas Starkas. Bet yra ir dar žemesnis aukštas. Ketvirtame aukšte įkalintas žmogus niekada nemato saulės šviesos, negirdi žmogaus balso ir kiekvienas jo kvėpsnis persmelktas kančios. Ketvirto aukšto celes Meigoras įrengė kankinimams. — Jiedu nulipo laiptais. Priešais juos atsivėrė neapšviestos durys. — Čia ketvirtas aukštas. Duok man ranką, milorde. Šioje tamsoje taip eiti saugiau. Čia yra dalykų, kurių tu nenorėsi matyti.

Tirionas stabtelėjo. Veiris vieną kartą jį jau išdavė. Kas galėjo žinoti, kokį žaidimą eunuchas žaidžia dabar? Ir kurgi rasi geresnę vietą žmogui nužudyti, jei ne tamsoje, požemyje, kurio niekas nežino egzistuojant? Čia jo kūno niekas niekada nerastų.

Kita vertus, ar jis turėjo iš ko rinktis? Gal reikėjo grįžti laiptais aukštyn ir išeiti pro pagrindinius vartus? Ne, apie tai negalėjo būti ir kalbos.

Džeimis nebijotų, pagalvojo jis, o tada prisiminė, ką Džeimis jam padarė. Jis paėmė eunuchą už rankos ir leidosi vedamas per tamsą paskui tylų į akmenis brūkščiojančios odos šiugždesį. Veiris žingsniavo sparčiai, kartais sušnabždėdamas: „Atsargiai, priešais tave — trys laipteliai“, — arba: „Čia tunelis leidžiasi žemyn, milorde.“ Atvykau čia kaip karaliaus ranka, raitas įjojau pro vartus man prisiekusių karių priešakyje, prisiminė Tirionas, o išeinu kaip tamsoje sprunkanti žiurkė, susikibęs rankomis su voru.

Priešais sušmėžavo šviesa, — pernelyg blausi, kad būtų dienos šviesa, — bet jiems skubant pirmyn vis ryškesnė. Po kelių minučių Tirionas pamatė, jog tai tunelis skliautuotomis lubomis, užtvertas dar vienų geležinių vartų. Veiris išsitraukė raktą. Įžengę pro grotas, jie atsidūrė nedidelėje apvalioje menėje. Iš jos vedė dar penkerios durys ir visos buvo užtvertos grotomis. Be to, lubose buvo anga, o žemai prie sienos — geležinės kopėčios, vedančios į viršų. Vienoje pusėje stovėjo įmantriai papuošta drakono galva — žarijų gorė. Anglys žiovaujančioje žvėries gerklėje buvo sudegusios, likusios tik žarijos, bet šios vis dar žioravo ir skleidė niūrią, rausvai gelsvą šviesą. Nors ir blausi, po visiškos tunelio tamsos ta šviesa Tirionui patiko.

Ši kryžkelę atstojanti menė buvo tuščia, tik ant grindų raudonomis ir juodomis plokštelėmis buvo sudėliota mozaika, vaizduojanti trigalvį drakoną. Staiga kažkas Tirionui ėmė neduoti ramybės. Netrukus jis suprato. Čia ta vieta, apie kurią man pasakojo Šaja, kai Veiris pirmą kartą atvedė man ją į lovą.

— Mes po Rankos bokštu.

— Taip. — Veiriui atidarant seniai bevarstomas duris, tarsi skųsdamiesi sucypė sušalę vyriai. Ant grindų pabiro rūdys. — Pro šias duris nueisime prie upės.

Tirionas priėjo prie kopėčių ir pirštais perbraukė žemutinį skersinį.

— Šiais laiptais galėčiau užlipti į savo miegamąjį.

— Dabar tai — tavo lordo tėvo miegamasis.

Tirionas pakėlė akis į laiptų šachtą.

— Ar ilgai turėčiau lipti?

— Milorde, esi per silpnas tokioms avantiūroms, be to, neturime laiko. Mums reikia eiti.

— Ten, aukštai, turiu sutvarkyti vieną reikalą. Ar ilgai reikės lipti?

— Teks įveikti du šimtus trisdešimt skersinių, bet, kad ir ką sumanei…

— Du šimtus trisdešimt, o tada?

— Tada tuneliu į kairę, bet paklausyk…

— Kiek turėsiu eiti, kol pasieksiu miegamąjį? — Tirionas užkėlė koją ant žemutinio skersinio.

— Ne daugiau nei šešiasdešimt pėdų. Kai eisi, viena ranka laikykis sienos. Užčiuopsi duris. Trečios durys — tai miegamasis. — Eunuchas atsiduso. — Tai kvailystė, milorde. Tavo brolis išgelbėjo tau gyvybę. Ar dabar lengva ranka pražudysi ją, o kartu — ir manąją?

— Veiri, šią akimirką mažiau už savo gyvybę vertinu tik tavąją. Palauk manęs čia.

Taip taręs, jis atsuko eunuchui nugarą ir, tyliai skaičiuodamas skersinius, ėmė lipti.

Tamsoje Tirionas kopė aukštyn, įveikdamas skersinį po skersinio. Iš pradžių dar matė tamsius geležies strypų, į kuriuos kabinosi rankomis, kontūrus ir grublėtą akmenį už jų, bet lipant aukštyn tamsa vis tirštėjo. Trylika, keturiolika, penkiolika, šešiolika. Sulig trisdešimtuoju jo rankos nuo įtempimo drebėjo. Tirionas stabtelėjo atgauti kvapo ir pažvelgė žemyn. Toli apačioje dar buvo matyti blausus šviesos ratas, tik jį gerokai užstojo jo paties pėdos. Tirionas vėl ėmė lipti. Trisdešimt devyni, keturiasdešimt, keturiasdešimt vienas. Pasiekus penkiasdešimt jo kojos degė. Kopėčios buvo begalinės, nuo jų tirpo galūnės. Prašokus aštuoniasdešimtąjį skersinį jam baisiai maudė nugarą. Bet jis vis tiek ropštėsi aukštyn. Negalėjo pasakyti, kodėl. Šimtas trisdešimt, šimtas keturiasdešimt, šimtas penkiasdešimt.

Įveikus du šimtus trisdešimt laiptų šachta buvo tamsi, nors į akį durk, bet iš tunelio kairėje jis pajuto plūstant šiltą orą, tarsi ten būtų alsavęs didžiulis žvėris. Pėda atsargiai pamindęs plotą priešais, jis nulipo nuo kopėčių. Tunelis buvo ankštesnis ir už laiptų šachtą. Normalaus sudėjimo žmogui būtų tekę ropoti keturpėsčiam, bet Tirionas buvo tokio mažo ūgio, kad galėjo žingsniuoti stačias. Pagaliau radau vietą, tinkamą neūžaugoms. Einant jo batai švelniai brūkšėjo į akmenis. Jis traukė lėtai, skaičiuodamas žingsnius, čiuopdamas įdubas sienose. Netrukus jo ausis pasiekė balsai, — iš pradžių prislopinti ir nesuprantami, paskui aiškesni. Tirionas įtempė klausą. Du iš jo tėvo sargybinių traukė per dantį Kipšo kekšę, kalbėjo, kaip būtų malonu ją išdulkinti ir kaip ji tikriausiai pasiilgo tikro vyro koto, o ne sunykusio neūžaugos pagaliuko. „Dauguma moterų mėgsta riestą, — tarė Lumas. Ir toliau pradėjo pasakoti, kaip rytoj Tirionas mirs. — Jis raudos kaip boba ir maldaus pasigailėti, pamatysi“, — pasitikėdamas savimi pareiškė Lumas. O Lesterio nuomone, Tirionas turėjo pasitikti mirtį narsiai kaip liūtas, kaip ir dera Lanisteriui, ir jis norėjo lažintis dėl to iš savo naujų batų. „Ak, į tuos tavo batus galėsiu nebent prikrauti, — atsakė Lumas. — Juk matai, kad man jie netinka. Žinai, ką? Jei aš laimėsiu, dvi savaites šveisi mano prakeiktus šarvus.“

Būdamas už kelių pėdų, Tirionas girdėjo kiekvieną jų derybų žodį, bet kai patraukė pirmyn, balsai greitai nuslopo. Nieko nuostabaus, jog Veiris nenorėjo, kad lipčiau tomis sumautomis kopėčiomis, tamsoje šypsodamasis pagalvojo Tirionas. Paukštukams čia tikrai yra ką veikti.

Jis priėjo prie trečių durų ir ilgai čiupinėjosi, kol pirštai nuslydo mažu kabliuku, įtaisytu tarp akmenų. Spustelėjus jį žemyn pasigirdo trakštelėjimas, toks garsus, kad mirtinoje tyloje tas garsas prilygo griūčiai kalnuose, ir jam iš kairės pro pėdą prasivėrusias duris sužioravo blausi oranžinė šviesa.

Židinys! Tirionas vos nenusijuokė. Židinys buvo pilnas karštų pelenų, be to, buvo matyti apanglėjęs rąstgalys su karšta, žioruojančia šerdimi. Jis atsargiai aplenkė židinį greitai statydamas kojas, kad nesusidegintų batų, o jam po padais tyliai trakšėjo dar neužgesusios žarijos. Atsidūręs buvusiame savo miegamajame Tirionas ilgai stovėjo ir tylėjo. Ar tėvas išgirdo? Gal čiups kalaviją, pakels triukšmą ir ims rėkti?

— Milorde… — atsklido moters balsas.

Kadaise, kai dar jausdavau skausmą, tas balsas būtų galėjęs mane sužeisti. Sunkiausia buvo žengti pirmą žingsnį. Priėjęs prie lovos Tirionas nubloškė šalin antklodę ir rado ją, besigręžiančią į jį su mieguista šypsena veide. Kai jį pamatė, šypsena akimirksniu užgeso. Ji užsitraukė antklodę iki pat smakro, tarsi ši būtų galėjusi ją apsaugoti.

— Laukei aukštesnio vyro, mieloji?

Jos akyse pasirodė stambios kaip pupos ašaros.

— Niekada nemaniau to, ką pasakiau, karalienė mane privertė. Prašau… Aš taip bijau tavo tėvo. — Ji atsisėdo leisdama antklodei nuslysti ant kelių. Ji buvo nuoga, tik ant jos kaklo kabėjo grandinė. Grandinė iš susikibusių rankų.

— Miledi Šaja, — meiliai tarė Tirionas. — Visą tą laiką, kai sėdėjau tamsioje celėje ir laukiau mirties, vis prisimindavau, kokia tu graži. Pasidabinusi šilkais, vilkėdama drabužius iš šiurkštaus audinio arba visiškai nuoga…

— Milordas netrukus grįš. Tau reikėtų eiti, nes kitaip… o gal atėjai manęs išsivesti?

— Argi kada nors to troškai? — Jis pirštais švelniai suėmė jai skruostą ir prisiminė, kiek kartų anksčiau buvo tai daręs. Prisiminė visus tuos kartus, kai jo rankos slydo jos liemeniu, spaudė stangrias krūtis, glostė trumpus tamsius plaukus, lietė lūpas, skruostus, ausis. Visus tuos kartus, kai brovėsi į ją pirštu, rasdavo jos slaptą malonumą ir priversdavo ją dejuoti. — Ar tau kada nors patiko mano prisilietimas?

— Labiau už viską, — atsakė ji, — mano milžine Lanisteri.

Tai blogiausia, ką galėjai pasakyti, mieloji.

Tirionas užkišo pirštus už tėvo grandinės ir ją pasuko. Žiedai įsitempė, įsirėžė jai į kaklo odą.

— „Nes aukso rankos visada šaltos, o moters rankos šiltos“, — tarė Tirionas. Jis vėl trūktelėjo šaltas rankas, o šiltos rankos nusibraukė susitvenkusias ašaras.

Tada ant naktinės spintelės jis rado lordo Taivino durklą ir užsikišo jį už diržo. Ant sienų kabojo vėzdas su liūto galva, alebarda ir arbaletas. Kautis su alebarda pilyje būtų buvę neparanku, o vėzdas per aukštai kabėjo, bet prie sienos, tiesiai po arbaletu stovėjo didelė medinė, geležimi kaustyta skrynia. Tirionas ant jos užsilipo, nusiėmė arbaletą, strėlių pilną odinę strėlinę, įkišo pėdą į kilpinį ir stūmė tol, kol arbaleto templė trakštelėjo. Tada įstatė strėlę.

Džeimis ne kartą Tirionui rodė, kaip užtaisyti arbaletą. Jei baigę savo pašnekesius čia būtų pasirodę Lumas ir Lesteris, Tirionas nebūtų spėjęs dar kartą užtaisyti ginklo, bet į pragarą kartu su savimi būtų nusitempęs bent vieną sargybinį. Teks pačiam šveistis šarvus, Lumai. Lažybas prakišai.

Prikrypavęs prie durų, jis pasiklausė, o tada atsargiai jas pravėrė. Akmeninėje nišoje degė lempa, blausia gelsva šviesa apšviesdama koridorių. Judėjo vien liepsna. Tirionas išslinko į koridorių nuleidęs arbaletą prie kojos.

Tėvą jis rado ten, kur ir tikėjosi, — sėdintį išvietės bokšto prieblandoje, iki klubų užsiplėšusį naktinius marškinius. Išgirdęs žingsnius, lordas Taivinas pakėlė akis.

Tirionas pašaipiai jam linktelėjo.

— Milorde…

— Tirionai… — Jei ir išsigando, Taivinas Lanisteris to neparodė. — Kas išleido tave iš celės?

— Mielai pasakyčiau, bet prisiekiau tylėti.

— Eunuchas, — nusprendė tėvas. — Už tai jam teks atsisveikinti su galva. Ar čia mano arbaletas. Padėk jį.

— Jei nepaklausysiu, nubausi mane, tėve?

— Šis tavo pabėgimas — kvailystė. Tu nebūsi nužudytas, jei to bijai. Vis dar ketinu išsiųsti tave prie Sienos, bet negaliu to padaryti be lordo Tairelio pritarimo. Nuleisk arbaletą ir mes nueisime į mano menes aptarti šio reikalo.

— Galime ir čia pasikalbėti. Gal aš nenoriu vykti prie Sienos, tėve. Ten, šiaurėje, baisiai šalta, o šalčio, man rodos, jau gana gavau iš tavęs. Todėl tik kai ką man pasakyk ir jau eisiu sau. Užduosiu paprastą klausimą, atsakymą į kurį esi man skolingas.

— Aš tau nieko neskolingas.

— Per visą gyvenimą nieko man nedavei, bet į šį klausimą atsakysi. Ką padarei su Tiša?

— Su Tiša?

Jis net neprisimena jos vardo.

— Su mergina, kurią buvau vedęs.

— Ak, taip. Su pirmąja tavo kekše…

Tirionas nusitaikė tėvui į krūtinę.

— Jei dar kartą taip ją pavadinsi, nužudysiu tave.

— Neišdrįsi.

— Nori įsitikinti? Tai trumpas vardas ir tavo lūpoms, rodos, taip lengva jį ištarti. — Tirionas nekantriai mostelėjo arbaletu. — Tiša. Ką jai padarei mane pamokęs?

— Neprisimenu.

— Pasuk galvą. Nužudei ją?

Tėvas papūtė lūpas.

— Neturėjau už ką jos žudyti, mergina suprato, kur jos vieta… ir, rodos, pamenu, kad už dienos darbą jai buvo neprastai mokama. Manau, kad paskui pilies valdytojas ją išsiuntė savais keliais. Man net į galvą neatėjo paklausti…

— Kur išsiuntė?

— Ten, kur kekšėms vieta.

Tirionas sulenkė pirštą. Arbaletas iššovė kaip tik tą akimirką, kai lordas Taivinas mėgino stotis. Strėlė pataikė į vidurius virš kirkšnių ir jis sudejavęs vėl atsisėdo. Ji įsmigo giliai, iki pat plunksnų. Aplink kotą ėmė sunktis kraujas, jis lašėjo ant gaktiplaukių ir tekėjo per šlaunis.

— Tu mane pašovei, — tarė lordas Taivinas dar negalėdamas tuo patikėti, žvelgdamas iš nuostabos apsiblaususiomis akimis.

— Visuomet greitai įvertindavai susidariusią padėtį, milorde, — tarė Tirionas, — matyt, dėl to ir esi karaliaus ranka.

— Tu… man… ne sūnus.

— Šį kartą klysti, tėve. Manau, esu sumažinta tavo kopija. Dabar padaryk man paslaugą ir greitai numirk. Man reikia suspėti į laivą.

Bent kartą tėvas padarė tai, ko Tirionas prašė. Tai įrodė ir pasklidusi smarvė, mat mirties akimirką jo žarnos neišlaikė. Ką gi, tokiam darbui jis tinkamoje vietoje, pagalvojo Tirionas. Bet išvietę užplūdusi smarvė taip pat aiškiai įrodė, kad dažnai kartojamas juokas apie jo tėvą nebuvo teisingas.

Lordas Taivinas Lanisteris vis dėlto tuštinosi ne auksu.

Semvelis

Karalius pyko. Semas iš karto tai suprato.

Juodiesiems broliams įėjus vienam paskui kitą ir prieš jį atsiklaupus, Stanis pastūmė pusryčius, — sužiedėjusią duoną, sūdytą jautieną ir virtus kiaušinius, — ir šaltai juos nužvelgė. Jam už nugaros stovinčią raudonąją moterį Melisandrą ši scena, rodos, pralinksmino.

Man čia nėra ko veikti, nerimaudamas pagalvojo Semas, kai raudonų jos akių žvilgsnis nukrypo į jį. Kas nors turi padėti meisteriui Eimonui. Nežiūrėk taip į mane, aš tik meisterio tarnas. Visi kiti pretendavo užimti Senojo Lokio vietą, išskyrus tik Bouveną Maršą, kuris iš rinkimų pasitraukė, bet liko pilies valdytoju ir lordu tarnu. Semas nesuprato, kodėl Melisandra taip juo susidomėjo.

Karalius Stanis leido juodiesiems broliams klūpoti neįprastai ilgai.

— Stokitės, — pagaliau tarė jis.

Semas davė meisteriui Eimonui atsiremti į petį ir padėjo jam atsistoti.

Įtemptą tylą pertraukė lordo Slinto krenkštelėjimas.

— Tavo malonybe, leisk pasakyti, kokie jaučiamės pamaloninti, kad mus pasikvietei. Kai nuo Sienos pamačiau tavo vėliavas, supratau, kad karalystė išgelbėta. „Štai žmogus, kuris niekada nepamiršta savo pareigos, — pasakiau tada gerajam serui Aliseriui. — Stiprus vyras, tikras karalius.“ Ar galėčiau pasveikinti tave pergalės prieš tuos laukinius proga? Žinau, kad dainiai tikrai…

— Dainiai gali daryti, ką nori, — piktai pertraukė jį Stanis. — Liaukis man pataikavęs, Janai, tau tai nepadės. — Karalius atsistojo ir visus juos apžvelgė. — Ledi Melisandra sako, kad dar neišsirinkote lordo vado. Ar ilgai tęsis ši beprotybė?

— Valdove, — lyg ir gindamasis prabilo Bouvenas Maršas, — kol kas niekas nesurinko dviejų trečdalių balsų. Praėjo tik dešimt dienų.

— Devyniomis per daug. Man reikia atsikratyti belaisviais, tvarkyti karalystės reikalus, tęsti karą. Reikia baigti šiuos rinkimus ir priimti sprendimus, susijusius su Siena ir Nakties sargyba. Žinoma, sprendžiant šiuos dalykus turi tarti žodį ir jūsų lordas vadas.

— Taip, jis turi tarti savo žodį, — pritarė Janas Slintas. — Bet privalau pasakyti ir dar kai ką. Mes, broliai, esame tik paprasti kareiviai. Taip, tik kareiviai! O tavo malonybė pats žino, kad kariai mieliausiai klauso duodamų įsakymų. Man rodos, jiems labai praverstų tavo karališkas patarimas. Karalystės gerovei. Padėk jiems balsuoti išmintingai.

Šis siūlymas supykdė kai kuriuos brolius.

— Gal nori, kad karalius mums ir užpakalius nuvalytų? — nusišaipė Koteris Paikas.

— Teisė rinkti lordą vadą priklauso prisiekusiems broliams ir niekam kitam, — pabrėžtinai priminė seras Denis Molisteris.

— Jei jie balsuos išmintingai, manęs neišrinks… — sudejavo Paniurėlis Edas.

O meisteris Eimonas, kaip visada ramus, tarė:

— Tavo malonybe, Nakties sargyba renka savo lordą vadą nuo tų laikų, kai Brandonas Statytojas pastatė Sieną. Su Džeoru Mormontu turėjome devynis šimtus devyniasdešimt septynis vienas po kito valdžiusius lordus vadus, visus juos išrinko vyrai, kuriems jie paskui vadovavo, ir tai yra tūkstantmetė tradicija.

Stanis sugriežė dantimis.

— Visai nenoriu nei riboti jūsų teisių, nei keisti tradicijų. O dėl karališko patarimo, Slintai, jei turėjai omenyje, kad turiu liepti broliams balsuoti už tave, tai drįsk taip ir pasakyti.

Tai lordą Janą pribloškė. Slintas sutrikęs šyptelėjo, jį išmušė prakaitas, bet jam už nugaros stovintis Bouvenas Maršas tarė:

— Kas gali geriau vadovauti juodiesiems apsiaustams nei žmogus, kadaise vadovavęs auksiniams, valdove?

— Manau, kiekvienas iš jūsų. Net virėjas. — Karalius šaltai nužvelgė Slintą. — Patikėkite mano žodžiu, Janas tikrai nebuvo pirmas kyšį paėmęs auksinis apsiaustas, bet tikriausiai pirmasis, pardavinėjęs tarnybos vietas bei paaukštinimus ir taip pildęsis savo kapšą. Galų gale viskas baigėsi tuo, kad kone pusė miesto sargybos karininkų mokėjo jam dalį savo atlygio. Ar ne, Janai?

Slinto sprandas ėmė rausti.

— Melas, visa tai — melas! Tavo malonybė pats žino, kad stiprus vyras netrunka įgyti priešų ir šie ima tau už nugaros šnabždėti ir nešioti paskalas. Niekas niekada nebuvo įrodyta, niekas nedrįso liudyti…

— Du vyrai, kurie buvo pasiruošę liudyti, staiga žuvo eidami sargybą. — Stanis prisimerkė. — Nežaisk su manimi, milorde. Mačiau įrodymą, kurį Jonas Arinas pateikė mažajai tarybai. Patikėk, jei būčiau buvęs karalius, būtum praradęs daug daugiau nei vien tarnybą, bet Robertas į tavo niekšybes vis numodavo ranka. „Visi jie vagia, — pamenu, pasakė jis. — Geriau mums pažįstamas vagis, nei tas, kurio nepažįstame, kitas vadas gali būti dar blogesnis.“ Neabejoju, kad šiuos žodžius mano broliui į galvą įkalė lordas Petiras. Mažasis Pirštas iš tolo užuosdavo auksą ir esu tikras, jog viską sutvarkė taip, kad iš tavo nusikaltimų pelnytumeis ne tik tu, bet ir karaliaus iždas.

Lordo Slinto pagurklis virpėjo, bet, jam nespėjus išreikšti dar vieno protesto, prabilo meisteris Eimonas.

— Tavo malonybe, pagal įstatymą buvę vyro nusikaltimai ir nusižengimai nubraukiami, kai jis ištaria priesaikos žodžius ir tampa prisiekusiu Nakties sargybos broliu.

— Aš tai žinau. Jei nutiktų taip, kad Nakties sargyboje neatsiras geresnio vyro už lordą Janą, aš sukandęs dantis kaip nors su tuo susitaikysiu. Ne mano reikalas, kokį lordą vadą išsirinksite, kad tik išsirinktumėte. Mūsų laukia karas.

— Tavo malonybe, — mandagiai ir atsargiai kreipėsi į karalių seras Denis Molisteris. — Jei kalbi apie tyržmogius…

— Ne, ne apie juos. Ir tu tai žinai, sere.

— O tu turi žinoti, kad, nors ir esame dėkingi už pagalbą kovojant su Mensu Plėšiku, kovose dėl sosto padėti negalime. Nakties sargyba nedalyvauja vidiniuose Septynių Karalysčių karuose. Jau aštuoni tūkstančiai metų…

— Jūsų istorija man žinoma, sere Deni, — šiurkščiai pertraukė jį karalius. — Duodu žodį, kad neprašysiu jūsų kelti kalavijų nė prieš vieną iš maištininkų ir sosto grobikų, vis neduodančių man ramybės. Tikiuosi, kad ir toliau ginsite Sieną, kaip visuomet.

— Sieną ginsime iki paskutinio vyro, — pažadėjo Koteris Paikas.

— Tikriausiai tai būsiu aš, — susitaikęs su likimu liūdnai tarstelėjo Paniurėlis Edas.

Stanis sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— Taip pat reikalausiu iš jūsų kelių kitų dalykų. To, ko galbūt nenorėsite man lengvai atiduoti. Noriu gauti jūsų pilis. Ir Dovaną.

Šie tiesūs žodžiai plykstelėjo tarp juodųjų brolių nelyginant į žarijų gorę įmesta puodynaitė su laukine ugnimi. Maršas, Molisteris ir Paikas prakalbo vienu metu. Karalius Stanis leido jiems kalbėti. Kai vyrai nutilo, jis pasakė:

— Turiu tris kartus daugiau karių nei jūs. Jei norėčiau, galėčiau jėga užimti tas žemes, bet man labiau patiktų gauti jas teisėtai, jums sutikus.

— Dovaną Nakties sargyba gavo amžinai, tavo malonybe, — užsispyręs pakartojo Bouvenas Maršas.

— Tai reiškia, kad pagal įstatymą negaliu jos paimti, laimėti ir užgrobti. Bet tai, kas atiduota gera valia, gali būti ir grąžinta.

— Kam tau Dovana? — paklausė Koteris Paikas.

— Pasinaudosiu ja geriau, nei tai darote jūs. O dėl pilių… Rytų sargyba, Juodoji pilis ir Šešėlių bokštas liks jūsų. Laikykite jose savo įgulą kaip visada, bet jei norime išlaikyti Sieną, kitose pilyse turi įsikurti mano įgula.

— Neturi tiek žmonių, — paprieštaravo Bouvenas Maršas.

— Iš kai kurių apleistų pilių jau likę tik griuvėsiai, — pridūrė Otelas Jarvikas, pirmasis statytojas.

— Pilis galima atstatyti.

— Atstatyti? — nustebo Jarvikas. — Bet kas tai padarys?

— Tai jau bus mano rūpestis. Iš jūsų paprašysiu tik rašto, kuriame būtų smulkiai aprašyta kiekvienos pilies būklė ir nurodytos medžiagos, kurių reikėtų jai atstatyti. Manau, po metų visos jos bus atstatytos ir turės įgulas, o prie jų vartų liepsnos nakties laužai.

— Nakties laužai? — Bouvenas Maršas sutrikęs pažvelgė į Melisandrą. — Ar ir dabar turime užkurti laužus?

— Taip. — Moteris atsistojo, raudoni šilkiniai jos drabužiai subangavo, o ilgi rusvi plaukai užkrito ant pečių. — Vien kalavijais šios tamsos neišsklaidysite. Tik Valdovo šviesa gali ją įveikti. Neapsirikite, gerieji serai ir narsieji broliai, karas, kurio atvykome kariauti, nėra tik menkas kivirčas dėl žemių ir garbės. Mes kovojame dėl gyvybės, ir, jei pralaimėsime, pasaulis žus kartu su mumis.

Semas matė, jog karininkai nežino, kaip turėtų tai suprasti. Bouvenas Maršas ir Otelas Jarvikas sutrikę susižvalgė, Janas Slintas nesitvėrė pykčiu, o Tripirštis Hobas, rodės, norėjo kuo greičiau sprukti į virtuvę pjaustyti morkų. Bet visi nustebo išgirdę meisterį burbtelint:

— Kalbi apie karą dėl aušros, miledi. Bet kur pažadėtasis princas?

— Jis stovi priešais tave, — pareiškė Melisandra, — tik tu neturi akių, kad jį pamatytum. Stanis Barateonas — tai vėl atėjęs Azoras Ahajus, ugnies karys. Jam pasirodžius išsipildė visos pranašystės. Danguje šmėstelėjo raudona kometa, pranašaujanti jo atėjimą, be to, jis turi Spindulingąjį — raudoną didvyrių kalaviją.

Semas matė, kad nuo jos žodžių karalius pasijuto labai nejaukiai. Sugriežęs dantimis Stanis tarė:

— Kvietėte ir atvykau, milordai. Dabar turite su manimi kartu gyventi arba mirti. Geriau susitaikykite su šia mintimi. — Jis skubriai mostelėjo. — Tai viskas. Meisteri, dar trumpam pasilik. Ir tu, Tarli. Kiti galite eiti.

Aš? — priblokštas pagalvojo Semas, o tuo metu jo broliai nusilenkę patraukė prie durų. Ko jis iš manęs nori?

— Tu nužudei tą padarą sniege, — kreipėsi į Semą Stanis, kai jie liko keturiese.

— Semas Žudikas, — šyptelėjo Melisandra.

Semas išraudo.

— Ne, miledi. Tavo malonybe… Tai yra, taip, aš esu… Aš Semvelis Tarlis, taip.

— Tavo tėvas — puikus karys, — pasakė karalius Stanis. — Kadaise Ašforde jis nugalėjo mano brolį. Meisas Tairelis su malonumu prisiėmė šios pergalės garbę sau, bet lordas Rendilas nulėmė mūšio baigtį anksčiau, nei Tairelis sugebėjo rasti mūšio lauką. Jis nužudė lordą Kafereną su tuo savo puikiu valyrišku kalaviju ir nusiuntė jo galvą Eiriui. — Karalius pirštais persibraukė smakrą. — Bet tu visai ne toks sūnus, kokio būtų galima tikėtis iš tokio tėvo.

— Aš… aš ne toks sūnus, kokio jis norėjo, valdove.

— Jei nebūtum apsivilkęs juodo apsiausto, būtum puikiausias įkaitas, — susimąstęs tarė Stanis.

— Bet jis apsivilko juodą apsiaustą, — priminė karaliui meisteris Eimonas.

— Aš tai žinau, — tarė šis. — Žinau daugiau už tave, Eimonai Targarienai.

Senis pakreipė galvą.

— Esu tiesiog Eimonas, valdove. Kai nusikaldiname meisterio grandinę, giminės vardo mes atsisakome.

Karalius vos pastebimai linktelėjo, tarsi norėdamas pasakyti, jog žino ir jam tai nė motais.

— Man sakė, kad nužudei tą padarą su obsidiano durklu, — kreipėsi jis į Semą.

— T-taip, tavo malonybe. Tą durklą man davė Jonas Snou.

— Drakonų stiklas. — Raudonosios moters juokas nuskambėjo kaip muzika. — Senąja valyrų kalba tai reiškia „sušalusi ugnis“. Nieko nuostabaus, kad tie šalti Kito vaikai apie ją nė neužsimena.

— Drakono Uoloje, mano rezidencijoje, neretai obsidiano galima pamatyti senuose tuneliuose, išraustuose kalno papėdėje, — pasakė karalius Semui. — Obsidiano gabalų, riedulių ir atskilų. Pamenu, kad daugiausia jis būdavo juodas, bet pasitaikydavo ir žalio, ir raudono, ir net purpurinio. Pasiunčiau žinią savo pilies valdytojui, serui Rolandui, kad pradėtų obsidiano kasybos darbus. Bijau, kad Drakono Uolos ilgai neišlaikysiu, bet galbūt Šviesos Valdovas parūpins mums „sušalusios ugnies“, kad, kol pilis bus paimta, spėtume tinkamai apsiginkluoti prieš tuos padarus.

Semas krenkštelėjo.

— Va-valdove… Tas durklas… drakonų stiklas sutrupėjo, kai mėginau juo nudurti numirėlį.

Melisandra šyptelėjo.

— Tuos numirėlius atgaivina juodoji magija, tačiau jie vis tiek yra negyvi kūnai. Juos sunaikina ir plienas bei ugnis. O tie, kuriuos jūs vadinate Kitais, yra visiškai kitokie padarai.

— Tai demonai, sukurti iš sniego, ledo ir šalčio, — paaiškino Stanis Barateonas. — Seni mūsų priešai. Vieninteliai tikri priešai. — Jis vėl kreipėsi į Semą. — Man sakė, kad judu su ta tyržmoge perėjote Sieną pro kažkokius stebuklingus vartus.

— Pro J-juoduosius vartus, — sumikčiojo Semas. — Po Nakties fortu.

— Nakties fortas — didžiausia ir seniausia iš Sienos pilių, — tarė karalius. — Būtent joje ketinu įkurti savo rezidenciją, kol vyks šis karas. Parodysi man tuos vartus.

— Aš… — visai sutrikęs išlemeno Semas, — parodysiu, jei tik… — Jei tik jie ten dar yra. Ir jei jie atsidarys žmogui, nedėvinčiam juodo apsiausto. Jei…

— Parodysi, — ryžtingai nutraukė jį Stanis. — Pasakysiu, kada.

Meisteris Eimonas šyptelėjo.

— Tavo malonybe, — tarė jis, — kol dar neišėjome, pagalvojau… ar nesuteiktum mums didžiulės garbės ir neparodytum to nuostabaus kalavijo, apie kurį visi esame tiek daug girdėję?

— Nori pamatyti Spindulingąjį? Tu, aklas žmogus?

— Semas bus mano akys.

Karalius susiraukė.

— Visi tą kalaviją matė, tad kodėl neparodžius jo ir aklam seniui?

Jo kardasaitis ir makštys kabojo ant gembės prie židinio. Karalius nukabino diržą ir ištraukė ilgąjį kalaviją. Plienas brūkštelėjo per medį ir odą, ir visa menė nušvito; kalavijo geležtė tviskėjo ir mirgėjo, joje pynėsi auksinė, gelsvai rausva ir raudona — visos ryškios ugnies spalvos.

— Pasakok, Semveli. — Meisteris Eimonas palietė jam ranką.

— Jis spindi, — sukuždėjo Semas. — Spindi, tarsi degdamas. Liepsnos nematyti, bet plienas geltonas, raudonas ir oranžinis, šviečia ir tviska kaip saulės spinduliai vandens paviršiuje, tik dar gražiau. Gaila, kad negali jo matyti, meisteri.

— Dabar jau matau, Semai. Kalaviją, kupiną saulės šviesos. Labai gražų pažiūrėti. — Senis nerangiai nusilenkė. — Tavo malonybe… Miledi… Buvote labai malonūs.

Karaliui Staniui įkišus spindintį kalaviją į makštis, menė tarytum aptemo, nors pro langą plūdo saulės šviesa.

— Na štai, pamatei jį. Dabar gali grįžti prie savo pareigų. Ir nepamiršk, ką sakiau. Tavo broliai lordą vadą išsirinks šiandien vakare, o jei ne, labai pasigailės.

Meisteris Eimonas giliai susimąstė, ir Semas padėjo jam nulipti siaurais vingiuotais laiptais. Bet jiedviem einant per kiemą senis tarė:

— Nejaučiau karščio. O tu, Semai?

— Karščio? Sklindančio nuo kalavijo? — Jis pagalvojo. — Oras aplink geležtę virpėjo, kaip virpa virš įkaitusios žarijų gorės.

— Bet karščio nejautei, ar ne? O makštys, kuriose laikomas kalavijas, iš medžio ir odos, tiesa? Sprendžiu iš garso, kurį išgirdau jo malonybei traukiant kalaviją. Ar oda buvo apanglėjusi, Semai? Ar medis atrodė apdegęs ar pajuodęs?

— Ne, — pripažino Semas. — Bent jau aš nemačiau.

Meisteris Eimonas linktelėjo. Grįžęs į savo kambarius, jis paprašė Semo užkurti ugnį ir padėti jam įsitaisyti krėsle prie židinio.

— Sunku būti tokiam senam, — klestelėjęs ant pagalvės atsiduso Eimonas. — O dar sunkiau būti aklam. Pasiilgstu saulės. Ir knygų. Labiausiai — knygų. — Eimonas mostelėjo. — Iki balsavimo man daugiau tavęs nereikės.

— Tas balsavimas… Meisteri, ar negalėtum ko nors padaryti? Tai, ką karalius pasakė apie lordą Slintą…

— Prisimenu, — linktelėjo meisteris Eimonas, — bet, Semai, aš meisteris, davęs priesaiką ir nešiojantis grandinę. Mano pareiga — patarti lordui vadui, kad ir kas juo taps. Man nedera parodyti, kad remiu vieną ar kitą.

— Bet aš — ne meisteris, — pasakė Semas. — Gal aš galiu ką nors padaryti?

Eimonas atsuko baltu valkčiu aptrauktas savo akis į Semą ir švelniai nusišypsojo.

— Na, nežinau, Semveli. O galėtum?

Galėčiau, pagalvojo Semas. Turiu ką nors daryti. Ir reikėjo veikti nedelsiant. Jei susvyruos, jis žinojo, kad drąsa jį apleis. Aš Nakties sargybos vyras, skubėdamas per kiemą priminė sau jis. Tikrai. Ir galiu tai padaryti. Buvo laikas, kai lordui Mormontui vos žvilgtelėjus jis šiurpdavo ir mikčiodavo, bet tai buvo senasis Semas, dar nebuvęs Pirmųjų Žmonių Kumštyje ir Krasterio pilyje, dar nesutikęs numirėlių, Šaltarankio ir Kito, raito ant nugaišusio arklio. O dabar jis buvo drąsesnis. „Džilė įkvėpė man drąsos“, — pasakė jis Jonui. Tai buvo tiesa. Turėjo būti tiesa.

Koteris Paikas iš tų dviejų vadų buvo baisesnis, tad Semas pirma nuėjo pas jį, kol dar neišgaravo drąsa. Koterį jis rado senojoje Skydo menėje žaidžiantį kauliukais su trimis Rytų sargybos vyrais ir raudongalviu seržantu, atvykusiu iš Drakono Uolos su Staniu.

Tačiau, kai Semas paklausė, ar negalėtų su juo pasikalbėti akis į akį, Paikas riktelėjo įsakymą ir vyrai, pasiėmę kauliukus ir monetas, dingo.

Niekas nebūtų pavadinęs Koterio Paiko gražiu vyru, nors po kniedėmis nusagstytu jūrininko švarku ir šiurkštaus audinio kelnėmis jo kūnas buvo liesas, bet raumeningas ir stiprus. Akys buvo nedidelės, arti viena kitos, nosis sulaužyta, o viršugalvio šonai taip praplikę, kad viduryje likusi plaukų sala atrodė nelyginant ieties smaigalys. Raupai buvo labai subjauroję jam veidą, o barzda, kurią jis užsiželdino tikėdamasis paslėpti randus, buvo reta ir susitaršiusi.

— Semas Žudikas! — labai savotiškai pasisveikino jis. — Ar tu tikras, kad nudūrei Kitą, o ne vaiko nulipdytą sniego riterį?

Pradžia nieko gera nežada…

— Drakonų stiklas jį nužudė, milorde, — neryžtingai paaiškino Semas.

— Na taip, žinoma. Na, klok, ko atėjai, Žudike. Meisteris tave atsiuntė?

— Meisteris? — Semas užsikirto. — Aš… ką tik iš jo išėjau, milorde.

Tiesą sakant, tai nebuvo melas, bet jei Paikas neteisingai jį suprastų, gal būtų labiau nusiteikęs klausytis. Semas giliai atsiduso ir ėmė dėstyti prašymą.

Nespėjus ištarti nė dvidešimties žodžių Paikas Semą pertraukė.

— Nori, kad pulčiau ant kelių ir pabučiuočiau Molisterio puikiojo apsiausto skverno kraštą, ar ne? Taip ir žinojau. Jūs, lordai, buriatės į krūvą kaip avys. Pasakyk Eimonui, kad tik be reikalo aušina burną ir mane gaišina. Jei kas nors ir pasitrauks iš rinkimų, tai turi padaryti Molisteris. Po galais, šis vyras tokioms pareigoms per senas, gal tau reikėtų nueiti ir tiesiai jam tai pasakyti? Išrinksime jį, o po metų balsuosime vėl, nes reikės rinkti kitą lordą vadą.

— Jis senas, — pritarė Semas, — bet labai patyręs.

— Sėdėti savo bokšte ir vartyti žemėlapius patirties jam gal ir netrūksta. Bet ką jis ketina veikti, gal rašyti laiškus numirėliams? Jis doras ir geras riteris, bet ne kovotojas, ir man nusispjaut, ką jis išmušė iš balno prieš penkiasdešimt metų dalyvaudamas kažkokiame riterių turnyre. Pusrankis kovėsi visuose mūšiuose, net aklas senis turi tai pripažinti. O dabar, kai ant galvos sėdi tas prakeiktas karalius, mums kaip niekada reikalingas kovotojas. Gerai, šiandien jis nori gauti griuvėsius ir tuščius laukus, o ko jo malonybė pareikalaus rytoj? Manai, kad Molisteriui pakaks drąsos pasipriešinti Staniui Barateonui ir tai raudonai kalei? — Koteris Paikas nusijuokė. — Aš netikiu.

— Vadinasi, tu jo nepalaikysi? — nusiminęs paklausė Semas.

— Tu Semas Žudikas ar Kurčiasis Dikas? Ne, aš jo nepalaikysiu. — Paikas dūrė jam pirštu į veidą. — Suprask tai, vaikine. Nenoriu tų sumautų pareigų, niekada nenorėjau. Mieliau kaunuosi stovėdamas ant denio, o ne raitas ant žirgo, o Juodoji pilis per toli nuo jūros. Bet geriau gausiu kirtį iki raudonumo įkaitintu kalaviju, nei atiduosiu Nakties sargybos vado postą tam išsipusčiusiam ereliui iš Šešėlių bokšto. Gali bėgti pas senį ir, jei paklaus, taip jam ir pasakyk. — Koteris atsistojo. — Dink man iš akių.

Semas sukaupė visą likusią drąsą ir tarė:

— O jei… jei ką nors kitą? Ar galėtum palaikyti ką nors… kitą?

— Ką? Bouveną Maršą? Tas jau paskutinius šaukštus skaičiuoja. Otelas yra vykdytojas, jis daro, kas jam liepta, ir daro gerai, bet tik tiek. Slintas… Na, pripažįstu, jo vyrai jį mėgsta, ir galbūt tikrai būtų verta įgrūsti jį į karališką gerklę ir pažiūrėti, ar Stanis užsprings, bet… ne. Jis per daug atsiduoda Karaliaus Uostu. Rupūžė užsiaugina sparnus ir mano, kad jau drakonas. — Paikas nusijuokė. — Kas dar lieka, Hobas? Manau, galėtume jį išrinkti, tik kas tada virs tau avieną, Žudike? Avieną tu, rodos, mėgsti.

Daugiau nebuvo ko sakyti. Nugalėtas Semas šiaip taip išlemeno kelis padėkos žodžius ir išėjo. Su seru Deniu man seksis geriau, mėgino įsikalbėti jis, žingsniuodamas per pilį. Seras Denis buvo kilmingas riteris, iškalbingas ir, radęs juodu du Džile ant kelio, elgėsi su jais labai mandagiai. Seras Denis manęs paklausys, turi paklausyti.

Šešėlių bokšto vadas gimė po Plūduriuojančiu Sigardo bokštu ir atrodė kaip tikras Molisteris. Jo aksominės juodos liemenės apykaklės ir rankovių kraštus puošė sabalenos. Prie kaklo, į jo apsiausto klostes nagus buvo suleidęs sidabrinis erelis. Tiesa, sero Molisterio barzda buvo visiškai žila, beveik visi plaukai nuslinkę, o veidą vagojo gilios raukšlės. Bet judėjo jis vis dar grakščiai, turėjo visus dantis, o nugyventi metai neaptemdė jo melsvai pilkų akių žvilgsnio, neatėmė gerų manierų.

— Milorde Tarli, — tarė jis, kai jo tarnas atvedė Semą į Ieties bokštą, kuriame buvo apsistoję Šešėlių bokšto vyrai. — Malonu matyti, kad jau atsigavai po sunkių klajonių. Ar galėčiau pasiūlyti taurę vyno? Kaip prisimenu, tavo motina yra ledi Florent. Kada nors turiu tau papasakoti, kaip tame pačiame turnyre išmušiau iš balno abu tavo senelius. Bet ne šiandien, nes žinau, jog turime svarbesnių reikalų. Tikriausiai atėjai paprašytas meisterio Eimono. Ar jis nori man ką nors patarti?

Semas išgėrė gurkšnelį vyno ir prabilo atidžiai rinkdamas žodžius.

— Meisteris nešioja grandinę ir yra prisiekęs… Nedera, kad vyrai matytų, jog jis kišasi į lordo vado rinkimus…

Senasis riteris nusišypsojo.

— Todėl jis pats pas mane ir neatėjo. Taip, aš viską suprantu, Semveli. Mudu su Eimonu jau seni ir mums pakanka išminties tokiems reikalams spręsti. Sakyk, ko atėjai pasakyti.

Vynas buvo saldus, o seras Denis, kitaip nei Koteris Paikas, išklausė Semo prašymo niūriai, bet mandagiai. Bet, kai Semas nutilo, senasis riteris papurtė galvą.

— Sutinku, jeigu lordą vadą paskirs karalius, tai bus juoda diena mūsų istorijoje. Juolab jei tai padarys šis karalius. Neatrodo, kad jis ilgai išlaikys ant galvos karūną. Bet, Semveli, iš tiesų turėtų pasitraukti Paikas. Mane vyrai palaiko labiau nei jį, be to, aš labiau tinku šioms pareigoms.

— Tikrai taip, — pritarė Semas, — bet ir Koteris Paikas galėtų būti lordas vadas. Vyrai kalba, kad jis ne kartą pasižymėjo mūšyje. — Jis nenorėjo įžeisti sero Denio girdamas jo varžovą, bet kaip kitaip galėjo įtikinti senį trauktis iš rinkimų?

— Daug mano brolių yra pasižymėję mūšyje. Vien to nepakanka. Kai kurių reikalų su kovos kirviu nesutvarkysi. Meisteris Eimonas tai supras, o Koteris Paikas nesupranta. Nakties sargybos lordas vadas visų pirma yra lordas. Jis turi mokėti bendrauti su kitais lordais ir… su karaliais. Tai turi būti pagarbos vertas vyras. — Seras Denis palinko į priekį. — Mudu esame įtakingų lordų sūnūs. Mes suprantame, kokia svarbi yra kilmė, kraujas ir ankstyvas auklėjimas, kurio niekuo neįmanoma pakeisti. Sulaukęs dvylikos metų tapau ginklanešiu, aštuoniolikos metų buvau pakeltas į riterius, dvidešimt dvejų tapau turnyro nugalėtoju. Trisdešimt trejus metus vadovavau Šešėlių bokštui. Kraujas, kilmė ir auklėjimas leido man deramai bendrauti su karaliais. Paikas… juk girdėjai, kaip šiandien rytą jis klausė, gal jo malonybė nuvalytų jam užpakalį, tiesa? Semveli, tikrai nesu pratęs juodinti savo brolių, bet kalbėkime atvirai… Geležiniai yra piratų ir vagių tauta, o Koteris Paikas, dar būdamas paauglys, prievartavo ir žudė. Jau daug metų meisteris Harmunas už jį skaito ir rašo laiškus. Ne, kad ir kaip nenorėčiau nuvilti meisterio Eimono, negaliu garbingai pasitraukti ir užleisti vietos Paikui iš Rytų sargybos.

Šį kartą Semas jau buvo pasiruošęs.

— Bet gal galėtum palaikyti ką nors kitą? Jei atsirastų tinkamesnis vyras.

Seras Denis valandėlę pamąstė.

— Niekada netroškau tuščios garbės. Per praeitus rinkimus mielai pasitraukiau, kai buvo pasiūlytas lordas Mormontas, o dar anksčiau atsiėmiau savo kandidatūrą lordo Korgilo naudai. Kol Nakties sargyba lieka patikimose rankose, aš visiškai patenkintas. Tačiau Bouvenui Maršui šis postas ne pagal jėgas, taip pat ir Otelui Jarvikui. O vadinamasis Harenholo lordas — skerdiko išpera, iškilęs Lanisteriams padedant. Nieko keista, kad jis paperkamas ir nesąžiningas.

— Yra ir dar vienas vyras, — nė pats nepajuto, kaip leptelėjo Semas. — Lordas vadas Mormontas juo pasitikėjo. Donalas Nojus ir Korinas Pusrankis taip pat. Nors jis ne tokios aukštos kilmės kaip tu, vis dėlto jo gyslomis teka senos giminės kraujas. Jis gimė ir buvo auklėjamas pilyje, valdyti kalaviją ir ietį išmoko iš riterio, o raidžių — iš Citadelės meisterio. Jo tėvas buvo lordas, o brolis — karalius.

Seras Denis paglostė savo ilgą žilą barzdą.

— Galbūt, — ilgokai patylėjęs tarė. — Jis labai jaunas, bet… Pripažįstu, jis galėtų tikti, nors aš tikčiau geriau. Nė kiek tuo neabejoju. Išmintingiau būtų išrinkti mane.

Jonas sakė, kad melas galėtų būti garbingas, jei meluojama dėl kilnaus tikslo. Semas tarė:

— Jei šiandien vakare neišrinksime lordo vado, karalius Stanis ketina juo paskirti Koterį Paiką. Šįryt, kai visi išėjote, jis taip pasakė meisteriui Eimonui.

— Suprantu… — Seras Denis atsistojo. — Man reikia apie tai pagalvoti. Ačiū, Semveli. Taip pat mano vardu padėkok meisteriui Eimonui.

Iš Ieties bokšto Semas išėjo visas drebėdamas. Ką aš padariau? — pagalvojo jis. Ką pasakiau? — Jei broliai pagautų jį meluojant, jie… — Kaip jie mane nubaustų? Išsiųstų prie Sienos? Paleistų žarnas? Paverstų negyvėliu? Ir staiga viskas jam pasirodė juokinga. Kodėl jis taip bijojo Koterio Paiko ir sero Denio Molisterio, nors buvo matęs varną, lesantį Mažojo Polo veidą?

Vėl pamatęs Semą Paikas nenudžiugo.

— Ir vėl tu? Greičiau sakyk, ko nori, nes imi mane erzinti.

— Sutrukdysiu tik valandėlę, — pažadėjo Semas. — Sakei, kad dėl sero Denio iš rinkimų nesitrauksi, bet galbūt pasitrauktum kieno nors kito labui.

— Kas šį kartą stos į kovą, Žudike? Tu?

— Ne. Kovotojas. Kai atėjo tyržmogiai, Donalas Nojus patikėjo jam ginti Sieną, be to, jis buvo Senojo Lokio ginklanešys. Vienintelis jo trūkumas, kad jis — pavainikis.

Koteris Paikas nusijuokė.

— Po perkūnais. Tai būtų tarsi ietis, sugrūsta Molisteriui į išeinamąją, ar ne? Jau vien dėl to būtų verta pasitraukti. Gal tas vaikinas ir nebūtų toks blogas? — Jis prunkštelėjo. — Bet aš būčiau geresnis vadas. Nakties sargybai reikia manęs, kiekvienas kvailys tai supranta.

— Kiekvienas kvailys, — pritarė Semas, — net ir aš. Bet… na, neturėčiau tau to sakyti, bet… jei šiandien vakare neišsirinksime lordo vado, karalius Stanis ketina įpiršti mums serą Denį. Girdėjau jį taip sakant meisteriui Eimonui, kai visi jūs išėjot.

Jonas

Geležinis Emetas buvo aukštas, ilgakojis, jaunas žvalgas, kurio ištvermė, jėga ir gebėjimas valdyti kalaviją buvo Rytų sargybos pasididžiavimas. Po jųdviejų dvikovų Jonas visuomet grįždavo sustingusiais ir skaudamais raumenimis, o kitą rytą atsibusdavo su mėlynėmis, bet to jis ir norėjo. Kovodamas su Šilkiniu, Arkliu ar netgi Grenu, jis negalėjo tobulėti.

Jonui patikdavo manyti, kad pats gauna į kailį ir nelieka skolingas priešininkui, bet tik ne šiandien. Praeitą naktį jis beveik nesudėjo akių ir, valandą neramiai pasivartęs lovoje, daugiau užmigti nemėgino, apsirengęs užlipo ant Sienos ir ten sulaukė saulėtekio, vis sukdamas galvą dėl Stanio Barateono pasiūlymo. Dabar tas miego trūkumas jam atsiliepė ir Emetas vaikėsi jį po kiemą negailestingai trankydamas, plačiai mosuodamas kalaviju ir versdamas jį trauktis atatupstą, negana to, retkarčiais dar ir užvoždamas skydu. Nuo smūgio Jonui nutirpo ranka, o bukas pratybų kalavijas, rodės, kas akimirką vis sunkėja.

Jis jau ketino nuleisti kalaviją ir nutraukti dvikovą, kai Emetas apsimetė smūgiuojantis žemai, o iš tiesų visa jėga kirto aukščiau skydo iš dešinės ir pataikė Jonui į smilkinį. Šis susverdėjo, nuo kirčio jėgos sugaudė ir šalmas, ir galva. Akimirką pasaulis Jonui prieš akis aptemo.

O tada prabėgo daugybė metų, jis vėl buvo Vinterfele apsivilkęs paminkštintą odinį švarką, o ne šarvinius marškinius ir šarvus. Jo kalavijas buvo medinis ir prieš jį stovėjo Robas, o ne Geležinis Emetas.

Nuo tos dienos, kai išmoko vaikščioti, jiedu kasdien praktikuodavosi; Snou ir Starkas sukdavosi ratu ir kirsdavo vienas kitam Vinterfelo pilies kiemuose, šūkavo ir juokėsi, o kartais, kai niekas nematydavo, ir paverkdavo. Kai kaudavosi, jie buvo ne maži berniukai, o riteriai ir galingi didvyriai. „Aš — princas Eimonas Drakono riteris!“ — šūktelėdavo Jonas, o Robas nelikdavo skolingas: „Na, o aš — Florianas Kvailys.“ Arba Robas sakydavo: „Aš — Jaunasis Drakonas“, o Jonas atšaudavo: „O aš — seras Rajamas Redvainas.“

Tą rytą jis pirmas pasiskelbė, kas esąs. „Aš Vinterfelo lordas!“ — šūktelėjo, kaip buvo šaukęs šimtą kartų anksčiau. Bet šį kartą, šį kartą Robas atsakė: „Negali būti Vinterfelo lordas, tu — pavainikis. Mano ledi motina sako, kad niekada nebūsi Vinterfelo lordas.“

Maniau, kad būsiu tai pamiršęs. Nuo gauto smūgio Jonas burnoje pajuto kraujo skonį.

Galų gale Halderiui ir Arkliui teko atplėšti jį nuo Geležinio Emeto ir, paėmus už parankių, nuvesti šalin. Žvalgas sėdėjo ant žemės apsvaigintas, pusiau sutriuškintu skydu, pakrypusiu šalmo antveidžiu, o jo kalavijas gulėjo už šešių jardų.

— Jonai, gana! — riktelėjo Halderis. — Jis parkrito, tu jį nuginklavai. Gana!

Ne. Negana. Niekada nebūna gana. Jonas paleido iš rankos kalaviją.

— Atsiprašau, — burbtelėjo jis. — Emetai, ar tave sužeidžiau?

Geležinis Emetas nusiėmė apdaužytą šalmą.

— Kurios žodžio „pasiduodu“ dalies niekaip negalėjai suprasti, lorde Snou? — draugiškai paklausė jis. Emetas buvo draugingas vyras ir dievino kalavijų žvangesį. — Saugok mane, Karžygy, — dusliai pridūrė jis, — dabar suprantu, kaip turėjo jaustis Korinas Pusrankis.

To jau buvo per daug. Jonas išsivadavo iš bičiulių glėbio ir vienas nužingsniavo į ginklinę. Jam vis dar spengė ausyse nuo Emeto smūgio. Jonas klestelėjo ant suolo ir rankomis susiėmė galvą. Kodėl taip įpykau? — paklausė jis savęs, bet tai buvo kvailas klausimas. Vinterfelo lordas. Aš galėčiau būti Vinterfelo lordu. Tėvo įpėdiniu.

Tačiau Jonui prieš akis iškilo ne lordo Edardo, o ledi Ketlinos veidas. Tamsiai mėlynomis akimis ir griežtomis, kietai sučiauptomis lūpomis, ji buvo truputį panaši į Stanį. Geležis, pagalvojo jis, bet trapi. Ji žvelgė į jį taip, kaip žvelgdavo Vinterfele kaskart, kai jis pranokdavo Robą karinėse pratybose, matematikoje ir beveik visuose kituose dalykuose. Kas tu toks? — rodės, visuomet klausdavo ji tuo žvilgsniu. Čia tau ne vieta. Kodėl tu čia?

Jo bičiuliai vis dar buvo pratybų kieme, bet Jonas nesijautė taip gerai, kad galėtų pas juos grįžti. Jis išėjo iš ginklinės pro užpakalines duris, stačiais akmeniniais laiptais nusileido į kirmių takus, — požeminius tunelius, jungiančius pilies bokštus. Netrukus Jonas atsidūrė pirtyje, pasinėrė į šaltą vandenį norėdamas nusiplauti prakaitą, o tada įsilipo į akmeninį karšto vandens kubilą. Nuo šilumos raumenų skausmas šiek tiek atlėgo ir jis prisiminė dumblinus, garuojančius ir kunkuliuojančius duburius Vinterfelo dievų giraitėje. Vinterfelas, tarė sau jis. Teonas paliko jį sudegintą ir sugriautą, bet aš galėčiau atstatyti. Ir jo tėvas, ir Robas tikriausiai būtų to norėję. Jiedu niekada nebūtų susitaikę su mintimi, kad pilies griuvėsiai bus palikti likimo valiai.

Negali būti Vinterfelo lordas, tu — pavainikis, vėl išgirdo jis sakant Robą. O akmeniniai karaliai nepritariamai niurnėjo jam granitiniais liežuviais. Tu ne mūsiškis. Čia tau ne vieta. Užsimerkus Jonui prieš akis iškilo širdmedis blyškiomis šakomis, raudonais lapais ir rimtu veidu. Lordas Edardas vis kartodavo, kad burtmedis yra Vinterfelo širdis, bet… kad išsaugotų pilį, Jonas turėjo išplėšti tą širdį su neapsakomai senomis šaknimis ir sušerti ją alkanam raudonosios moters ugnies dievui. Neturiu teisės, pagalvojo jis. Vinterfelas priklauso seniesiems dievams.

Išgirdęs balsus, kurių aidas atsimušė į skliautuotas lubas, jis vėl grįžo į Juodąją pilį.

— Nežinau, — abejodamas, netvirtu balsu tarė vyras. — Galbūt, jei geriau pažinočiau tą žmogų… Kol kas galiu pasakyti tik tiek, kad lordas Stanis atsiliepė apie jį ne per geriausiai.

— O kada Stanis Barateonas apie ką nors pasakė ką nors gera? — Sero Aliserio balsas nuskambėjo tvirtai ir ryžtingai. — Jei savo lordą vadą leisime rinkti Staniui, iš tiesų tapsime jo vėliavininkais. Taivinas Lanisteris to tikrai nepamirš, o juk puikiai žinai, kad galų gale laimės lordas Taivinas. Kartą jis jau sutriuškino Stanį Juodųjų Vandenų mūšyje.

— Lordas Taivinas remia Slintą, — baimingai ir susirūpinęs tarė Bouvenas Maršas. — Galiu parodyti tau jo laišką, Otelai. Slintą jis pavadino „mūsų ištikimu draugu ir tarnu“.

Staiga Jonas Snou atsisėdo ir išgirdę taškantis vandenį trys vyrai sustingo.

— Milordai… — šaltai, bet mandagiai pasisveikino Jonas.

— Ką čia veiki, pavainiki? — paklausė Tornas.

— Maudausi. Bet dėl manęs nesitrukdykite, regzkite savo planus toliau.

Jonas išlipo iš vandens, nusišluostė, apsirengė ir paliko juos rengti sąmokslo.

Atsidūręs lauke jis susigriebė, kad nežino, kur eiti. Pražingsniavo pro griuvėsius Lordo Vado bokšto, kuriame kadaise išgelbėjo Senąjį Lokį nuo numirėlio; pro tą vietą, kur su liūdnu šypsniu lūpose mirė Igritė; pro Karaliaus bokštą, kuriame jis, Šilkinis ir Kurčiasis Dikas Folardas laukė magnaro ir jo teniečių; pro krūvą apdegusių didžiųjų medinių laiptų liekanų. Vidiniai vartai buvo atidaryti, tad Jonas tuneliu perėjo per Sieną. Jis jautė šaltį aplink ir virš galvos dunksančio ledo svorį. Praėjo pro tą vietą, kur kovėsi ir kartu žuvo Donalas Nojus ir Megas Galiūnas, pro naujus išorinius vartus ir tada jį vėl nutvieskė blausūs ir šalti saulės spinduliai.

Tik tada Jonas leido sau sustoti, atsipūsti ir pagalvoti. Otelas Jarvikas nebuvo tvirtų įsitikinimų žmogus, nebent kai būdavo kalbama apie medį, akmenį ir skiedinį. Senasis Lokys tai žinojo. Tornas ir Maršas jį palenks, Jarvikas parems lordą Slintą ir šis bus išrinktas lordu vadu. Ir kas gi man tada liks, jei ne Vinterfelas?

Atsimušęs į Sieną vėjas kilo sūkuriais ir plaikstė jo apsiaustą. Jonas jautė nuo ledo sklindantį šaltį, kaip kad nuo laužo sklinda šiluma. Jis pasikėlė gobtuvą ir vėl ėmė eiti. Palengva vakarėjo ir saulė kabojo žemai horizonte. Už šimto jardų buvo stovykla, kurioje karalius Stanis laikė belaisvius tyržmogius, apsupęs juos ratu einančiais grioviais, kurių kraštai buvo prismaigstyti nusmailintų mietų ir aptverti aukštomis medinėmis tvoromis. Jam iš kairės buvo trys didelės laužavietės, kuriose mūšio nugalėtojai sudegino visų prie Sienos žuvusių laisvosios tautos žmonių, didžiulių kailiu apžėlusių milžinų ir mažųjų kanopėdžių lavonus. Kovos lauke tebestirksojo apsvilusi žolė ir buvo matyti sukietėjusios dervos ploteliai, bet Menso žmonės ir patys visur paliko pėdsakų: perplėštą odą, kuri tikriausiai buvo nuo palapinės, didžiulę tvoklę, karo vežimo ratą, nulūžusią ietį, krūvą mamutų mėšlo. Vaiduoklių miško pakraštyje, kur stovėjo palapinės, Jonas rado ąžuolo kelmą ir ant jo prisėdo.

Igritė norėjo, kad tapčiau tyržmogiu. Stanis nori, kad būčiau Vinterfelo lordas. Bet ko noriu aš pats? Dangumi slinkęs saulės diskas pasislėpė už Sienos, o netrukus ir už vakaruose dunksančių kalvų. Jonas žiūrėjo, kaip šie aukšti milžiniški ledo luitai sugeria raudoną ir rožinę saulės šviesą. Ar aš mieliau leisčiausi pakariamas lordo Jano už tai, jog esu perbėgėlis, ar sulaužyčiau duotus įžadus, vesčiau Valą ir tapčiau Vinterfelo lordu? Taip paklausus rinktis, rodos, nebuvo sunku, nors… jei Igritė tebebūtų gyva, apsispręsti būtų buvę dar lengviau. Vala jam buvo svetima. Žinoma, ji nebjauri pažiūrėti, be to, Menso Plėšiko karalienės sesuo, ir vis dėlto…

Jei norėčiau jos meilės, man tektų ją pagrobti, bet paskui ji pagimdytų man vaikų. Vieną gražią dieną galėčiau laikyti glėbyje savo sūnų, savo kūną ir kraują. Nuo to laiko, kai pasirinko gyvenimą prie Sienos, apie sūnų Jonas Snou niekada nesvajojo. Galėčiau pavadinti jį Robu. Vala tikriausiai norėtų pasilikti sesers sūnų, bet Vinterfele galėtume auginti ir jį, ir Džilės berniuką. Tada Semui nė nereikėtų meluoti. Ir Džilei rastume vietos, o Semas kartą per metus galėtų atvykti jos aplankyti. Menso ir Krasterio sūnūs augtų kaip broliai, kaip kadaise augome mudu su Robu.

Giliai širdyje Jonas žinojo, kad to nori. Dar nieko nebuvo taip labai norėjęs. Visada to troškau, pagalvojo jausdamas kaltę. Tegul dievai man atleidžia. Jį draskė alkis, skaudžiai kaip drakonų stiklo ašmenys. Alkis… Jonui reikėjo maisto, grobio, tauriojo elnio, atsiduodančio baime, arba stambaus, išdidaus ir pasiduoti nelinkusio briedžio. Nuo tos minties jis pajuto burnoje renkantis seiles.

Jis ne iš karto susivokė, kas čia vyksta. O kai suprato, pašoko ant kojų. Vaiduoklis? — Jis atsisuko į mišką ir štai didvilkis išniro iš už medžių tyliai tapnodamas per žalsvą prieblandą, o iš pražiotų jo nasrų kilo šiltas ir baltas garas.

— Vaiduokli! — sušuko Jonas ir didvilkis pasileido bėgti. Jis buvo liesesnis nei anksčiau, bet ir didesnis, be to, bėgo visiškai tyliai, tik jam po letenomis traškėjo sudžiūvę lapai. Pribėgęs prie Jono jis pašoko ir jiedu ėmė raičiotis po rudą žolę ir ilgus šešėlius, o jiems virš galvų ėmė žiebtis pirmosios žvaigždės.

— O dievai, vilke, kur tu buvai? — paklausė Jonas, kai Vaiduoklis liovėsi kandžiojęs jam dilbį. — Maniau, kad žuvai kaip Robas, Igritė ir visi kiti. Kai užlipau ant Sienos, daugiau nebejaučiau tavęs, net nesapnavau.

Didvilkis tylėdamas lyžtelėjo Jonui veidą šiurkščiu kaip dildė liežuviu, jo akyse atsispindėjo paskutiniai saulės spinduliai ir tos akys švietė nelyginant du raudoni žiburiai.

Raudonos akys, dingtelėjo Jonui, bet ne tokios kaip Melisandros. Jo akys buvo kaip širdmedžio. Raudonos akys, raudonas snukis, baltas kailis. Kraujas ir kaulas, kaip širdmedžio. Šis didvilkis taip pat priklauso seniesiems dievams. Ir tik jis vienas iš visų didvilkių buvo baltas. Kadaise vėlyvos vasaros sniege jie rado šešis vilkiukus: penkis Starkams ir vieną baltą, baltą kaip sniegas, arba Snou.

Ir tada Jonas suprato.

Sienos papėdėje karalienės vyrai kūrė nakties laužą. Jis matė, kaip iš tunelio su karaliumi išėjo Melisandra vadovauti maldoms, kurios, jos įsitikinimu, turėjo neleisti prisiartinti tamsai.

— Eikš, Vaiduokli, — tarė Jonas vilkui. — Eikš su manimi. Žinau, kad tu alkanas. Jaučiu tai.

Jie abu nubėgo prie vartų plačiu ratu aplenkdami naktinį laužą, kurio liepsnų nagai draskė juodą nakties pilvą.

Visuose Juodosios pilies kiemuose buvo pilna karaliaus vyrų. Jonui einant pro šalį jie sustodavo ir į jį stebeilydavosi. Nė vienas iš jų anksčiau nebuvo matęs didvilkio, suprato Jonas, o Vaiduoklis buvo du kartus didesnis už paprastus vilkus, šmirinėdavusius pietiniuose spygliuočių miškuose. Žingsniuodamas prie ginklinės, Jonas netyčia pažvelgė aukštyn ir pamatė Valą, stovinčią savo bokšto lange. Atleisk, pagalvojo jis. Aš ne tas vyras, kuris galėtų tave iš ten pagrobti.

Karo pratybų kieme Jonas sutiko gerą dešimtį karaliaus vyrų su deglais ir ilgomis ietimis rankose. Jų seržantas žvilgtelėjo į Vaiduoklį ir susiraukė, o pora jo karių nuleido ietis, bet jiems vadovaujantis riteris tarė:

— Pasitraukite ir leiskite jiems praeiti. — O Jonui jis pridūrė: — Vėluoji vakarienės.

— Tad duokite man kelią, sere, — atsakė Jonas ir jie jį praleido.

Dar nepasiekęs laiptų jis išgirdo triukšmą; pakeltus balsus, keiksmus, kažkas trankė kumščiu į stalą. Jonas įžengė į skliautuotą požemį niekieno nepastebėtas. Ant suolų ir prie stalų buvo prisigrūdę jo brolių, bet dar daugiau jų stovėjo ir šūkavo, nei sėdėjo, ir nė vienas nevalgė. Maisto ir nebuvo. Kas čia vyksta? Lordas Slintas visa gerkle rėkavo apie perbėgėlius ir išdavystę, Geležinis Emetas stovėjo ant stalo laikydamas rankoje iš makštų ištrauktą kalaviją, Tripirštis Hobas keikė žvalgą iš Šešėlių bokšto… vienas iš Rytų sargybos vyrų vis nesiliovė trankęs kumščiu į stalą reikalaudamas tylos, bet iš tiesų tik kėlė dar didesnį triukšmą, kurio aidas sklido nuo skliautuotų lubų.

Pirmasis Joną pamatė Pipas. Išvydęs Vaiduoklį, jis plačiai nusišypsojo, kyštelėjo du pirštus sau į burną ir švilptelėjo taip, kaip moka tik komedianto berniukas. Šaižus švilpesys perskrodė kilusį triukšmą nelyginant kalavijo ašmenys. Žingsniuojantį link stalų Joną pamatydavo vis daugiau brolių ir iš karto nutildavo. Rūsyje visi nuščiuvo ir įsiviešpatavo tyla, kurią drumstė tik Jono batų kaukšėjimas į akmenines grindis ir tylus židinyje degančių malkų traškėjimas.

Tylą išsklaidė Aliseris Tornas.

— Pagaliau perbėgėlis pagerbė mus savo apsilankymu.

Lordas Slintas buvo įraudęs ir visas drebėjo.

— Žvėris, — aiktelėjo jis. — Žiūrėkite! Tai žvėris, sudraskęs Pusrankį. Tarp mūsų vaikšto vilkolakis, broliai. VÁRGAS! Šis… šis padaras negali mums vadovauti! Šis gyvulys net neturi teisės gyventi!

Vaiduoklis iššiepė dantis, bet Jonas uždėjo delną jam ant galvos.

— Milorde, — tarė jis, — gal pasakysi, kas čia atsitiko?

Jam atsakė meisteris Eimonas, sėdintis kitame menės gale.

— Tavo vardas buvo pasiūlytas rinkimuose į lordo vado postą, Jonai.

Tai buvo toks absurdas, kad Jonas nejučia šyptelėjo.

— Kas tai padarė? — paklausė jis, žvelgdamas į savo bičiulius.

Be jokios abejonės, tai buvo vienas iš Pipo pokštų. Bet Pipas tik gūžtelėjo, o Grenas papurtė galvą. Tada atsistojo Paniurėlis Edas Toletas.

— Aš. Taip, siaubingas dalykas šitaip pasielgti su draugu, bet geriau tu nei aš.

Lordas Slintas vėl ėmė purkštauti.

— Tai… tai įžeidimas. Mes šį vaikiūkštį turėtume pakarti. Taip! Pakarkite jį, sakau aš, pakarkite, nes jis perbėgėlis ir várgas, kaip ir jo draugužis Mensas Plėšikas. Lordas vadas? Aš to neištversiu, aš to nepakęsiu!

Iš savo vietos pakilo Koteris Paikas.

— Tu šito nepakęsi? Auksinius apsiaustus gal ir buvai išmokęs laižyti tau sušiktą subinę, bet dabar vilki juodą apsiaustą.

— Bet kuris brolis gali pasiūlyti mums svarstyti kokį tik nori vardą, jei tik yra davęs įžadus, — prabilo seras Denis Molisteris. — Toletas tokią teisę turi, milorde.

Vienu metu prabilo gera dešimtis vyrų ir kiekvienas stengėsi perrėkti kitus, tad netrukus pusė požemio menėje susirinkusių brolių vėl rėkavo. Šį kartą ant stalo užšoko Aliseris Tornas ir iškėlė rankas prašydamas tylos.

— Broliai! — sušuko jis. — Tai mums nieko neduos. Siūlau balsuoti. Šis karalius, įsikūręs Karaliaus bokšte, pastatė sargybinius prie visų durų, kad būtų tikras, jog mes negausime valgyti ir neišeisime iš šios menės neišsirinkę lordo vado. Tad išsirinkime! Balsuosime dar ir dar kartą, jei reikės, visą naktį, kol pagaliau turėsime savo vadą, bet… prieš metant ženklus, man rodos, pirmasis statytojas nori mums kažką pasakyti.

Suraukęs antakius Otelas Jarvikas neskubėdamas atsistojo. Stotingas statytojas pirštais persibraukė įdubusius skruostus, ištįsusį smakrą ir tarė:

— Na, aš pasitraukiu. Jei manęs norėjote, turėjote dešimt progų mane išsirinkti, bet neišsirinkote. Bent jau per mažai jūsų to norėjo. Ketinau pasakyti, kad tie, kurie metėte ženklus už mane, dabar turėtumėte rinktis lordą Slintą…

Seras Aliseris linktelėjo.

— Lordas Slintas pats geriausias įmanomas…

— Aš dar nebaigiau, Aliseri, — papriekaištavo jam Jarvikas. — Visi žinome, kad lordas Slintas vadovavo miesto sargybai Karaliaus Uoste ir buvo Harenholo lordas…

— Harenholo jis akyse nematė! — sušuko Koteris Paikas.

— Na taip, tai tiesa, — pritarė Jarvikas. — Šiaip ar taip, dabar čia stovėdamas neprisimenu, kodėl maniau, jog Slintas būtų toks geras pasirinkimas. Taip pasielgę mes tarsi spirtume karaliui Staniui į dantis, ir aš nesuprantu, kokia mums iš to nauda. Gali būti, kad protingiau išrinkti Snou. Jis jau daugiau laiko praleidęs prie Sienos, jis — Beno Starko sūnėnas, be to, tarnavo Senojo Lokio ginklanešiu. — Jarvikas gūžtelėjo. — Rinkite, ką norite, tik ne mane.

Ir jis atsisėdo.

Jonas matė, kad lordas Slintas išraudo kaip žarija, o seras Aliseris Tornas išbalo. Rytų sargybos vyras vėl ėmė trankyti kumščiu į stalą, tik dabar šaukė, kad būtų atneštas katilas. Prie jo prisidėjo ir keli bičiuliai.

— Katilą! — baubė jie visi kaip vienas. — Katilą, katilą, KATILĄ!

Katilas buvo padėtas kampe prie židinio — didžiulis, juodas, pilvotas daiktas su dviem didelėmis ąsomis ir sunkiu dangčiu. Meisteris Eimonas kažką pasakė Semui ir Klaidui ir šie nuėję čiupo katilą už tų ąsų ir atvilkę užkėlė jį ant stalo. Keli broliai jau buvo sustoję į eilę prie statinių su ženklais, kai Klaidas nuvožė dangtį ir vos neužsimetė jo sau ant kojos. Garsiai kranktelėjęs ir plakdamas sparnais iš katilo išskrido stambus varnas. Jis pakilo aukštyn tikriausiai ieškodamas gegnių arba lango, pro kurį galėtų sprukti laukan, bet skliautuotose lubose nebuvo nei gegnių, nei langų. Varnas pateko į spąstus. Garsiai krankdamas jis apskrido menę kartą, antrą, trečią… Ir Jonas išgirdo, kaip Semvelis riktelėjo:

— Aš šį paukštį pažįstu! Tai lordo Mormonto varnas!

Varnas nutūpė ant stalo arčiausiai Jono.

Snou, kranktelėjo jis. Paukštis buvo senas, purvinas, susitaršiusiomis plunksnomis. Snou, pakartojo jis, Snou, Snou, Snou.

Jis nutapsėjo prie stalo krašto, vėl ištiesė sparnus ir plastelėjo Jonui ant peties.

Lordas Janas Slintas taip sunkiai klestelėjo į savo vietą, kad net pasigirdo dunkstelėjimas, bet seras Aliseris garsiai ir pašaipiai nusijuokė, net menės skliautai suaidėjo.

— Broliai, seras Kiauliukas mano, kad mes visi kvailiai, — pasakė jis. — Jis išmokė paukštį šio triuko. Jie visi sako „snou“, užlipkite prie jų lizdų ir patys išgirsite. Mormonto paukštis moka ir daugiau žodžių.

Varnas, pakreipęs galvą, pažvelgė į Joną.

Grūdų? — viltingai kranktelėjo paukštis.

Nesulaukęs nei grūdų, nei jokio atsako, jis vėl kranktelėjo:

Katilas? Katilas? Katilas?

Į katilą pasipylė strėlių antgaliai, daugybė strėlių antgalių, strėlių antgalių potvynis, strėlių antgalių tiek, kad tarp jų paskendo keli paskutiniai akmenys, kriauklelės ir visi variokai.

Suskaičiavus balsus Jonas pasijuto apstotas iš visų pusių. Vieni broliai tapšnojo jam per petį, kiti prieš jį klaupėsi, lyg jis tikrai būtų buvęs lordas. Šilkinis, Ouvenas Kvailelis, Halderis, Rupūžius, Batas Be Poros, Milžinas, Malis, Ulmeris iš Karaliaus miško, Donelis Hilas Meilusis ir dar pusšimtis vyrų susibūrė aplink jį. Daivenas tarkštelėjo savo mediniais dantimis ir tarė:

— Dievai tebūna gailestingi, mūsų lordui vadui dar pienas nuo lūpų nenudžiūvęs.

Geležinis Emetas pridūrė:

— Tikiuosi, tai nereiškia, kad negalėsiu sutaršyti tavęs kaip šiltos vilnos, kai kitą kartą praktikuosimės, milorde?

Tripirštis Hobas norėjo sužinoti, ar Jonas, kaip ir anksčiau, valgys su visais, ar norės, kad valgis būtų atneštas į jo menę? Net Bouvenas Maršas priėjęs pareiškė mielai ir toliau eisąs lordo tarno pareigas, jei tik lordas Snou to norėsiąs.

— Lorde Snou, — kreipėsi į jį Koteris Paikas, — jei susimausi, išlupsiu tau kepenis ir suvalgysiu žalias su svogūnais.

Seras Denis Molisteris prabilo mandagiau.

— Man buvo sunku įvykdyti jaunojo Semvelio prašymą, — prisipažino senasis riteris. — Kai buvo išrinktas lordas Korgilas, pasakiau sau: „Nesvarbu, jis prie Sienos tarnavo ilgiau už tave, ateis ir tavo eilė.“ Kai broliai išrinko lordą Mormontą, pagalvojau: „Jis stiprus ir narsus, bet senas, tavo eilė dar ateis.“ Bet tu dar visai jaunas, lorde Snou, ir dabar man teks grįžti į Šešėlių bokštą žinant, kad mano eilė niekada neateis. — Jis liūdnai šyptelėjo. — Pasistenk, kad nenumirčiau gailėdamasis. Tavo dėdė buvo didis karys. Tavo lordas tėvas ir jo tėvas — taip pat. Ne mažiau tikiuosi ir iš tavęs.

— Taigi, — įsiterpė Koteris Paikas. — Ir gali pradėti eiti pareigas pasakydamas tiems karaliaus vyrams, kad viskas baigta ir kad norime prakeiktos vakarienės.

Vakarienės, sukrankė varnas. Vakarienės, vakarienės.

Pranešus, jog lordas vadas išrinktas, karaliaus vyrai pasitraukė nuo durų ir Tripirštis Hobas su keliais pagalbininkais sparčiai nužingsniavo į virtuvę atnešti valgio. Jonas valgyti nenorėjo. Jis žingsniavo per pilį su varnu ant peties ir Vaiduokliu prie kojų svarstydamas, gal sapnuoja. Pipas, Grenas ir Semas sekė jam iš paskos plepėdamiesi, bet Jonas negirdėjo nė žodžio, kol Grenas nesušnabždėjo: „Semas tai padarė“, o Pipas pritarė: „Semas tai padarė!“ Pipas nešėsi odmaišį, tad godžiai gurkštelėjo vyno ir užtraukė: „Semas, Semas, Semas burtininkas, Semas stebukladaris, Semas, nuostabusis Semas, jis tai padarė. Bet kada paslėpei varną katile, Semai, ir kodėl, po septyniais perkūnais, buvai toks tikras, kad jis nutūps ant peties Jonui? Jei paukštis būtų nusprendęs nutūpti ant taukais aptekusios Jano Slinto galvos, viskas būtų nuėję perniek.

— Su tuo paukščiu aš neturiu nieko bendra, — primygtinai gynėsi Semas. — Kai jis išlėkė iš katilo, vos neprileidau kelnių.

Jonas nusijuokė truputį nustebęs, kad vis dar pamena, kaip reikia juoktis.

— Žinote, vyručiai, jūs tikra pamišėlių šutvė.

— Mes? — nustebo Pipas. — Vadini mus kvailiais? Tai ne mus išrinko devyni šimtai devyniasdešimt aštuntuoju Nakties sargybos lordu vadu. Žiūrėk, kad turėtum vyno, lorde Snou. Man rodos, tau reikės daug vyno.

Taigi Jonas Snou paėmė iš Pipo odmaišį ir gurkštelėjo. Bet tik vieną gurkšnį. Siena priklausė jam, naktis buvo tamsi, be to, jo laukė susitikimas su karaliumi.

Sansa

Staiga ji pabudo — visa įsitempusi, nervinga. Kelias akimirkas neprisiminė kur esanti. Sapnavo save mažą, miegančią viename miegamajame su seserimi Arija. Bet per miegus besiblaškančią girdėjo savo tarnaitę, ne seserį, be to, čia buvo ne Vinterfelas, o Lizdas. O aš esu Eleina Stoun, pavainikė. Kambaryje buvo šalta ir tamsu, bet po antklodėmis jai buvo šilta. Rytas dar neaušo. Kartais ji sapnuodavo Iliną Peiną ir nubusdavo besidaužančia širdimi, tačiau šis sapnas buvo kitoks. Namai. Sapnavau namus.

Lizdas nebuvo jos namai. Jis nebuvo didesnis už Meigoro tvirtovę, o už aukštų baltų sienų buvo tik kalnas ir ilgas klastingas takas per Dangų, Sniegą ir Akmenį, besileidžiantis ir vedantis prie Mėnulio Vartų slėnio įduboje. Čia nebuvo kur eiti, nebuvo ką veikti. Seni tarnai pasakojo, kad seniau, kai jos tėvas ir Robertas Barateonas buvo Jono Arino globotiniai, šiose menėse aidėjo juokas. Jos teta tarnų laikė nedaug ir per Mėnulio Vartus svečių įsileisdavo retai. Be pagyvenusios kambarinės, vienintelės Sansos kompanionės, čia dar buvo lordas Robertas, aštuonerių metų berniukas, besielgiantis kaip trimetis.

Ir Mariljonas. Amžinai tas Mariljonas. Kai jis per vakarienę grodavo, rodės, kad jaunasis dainius dainuoja vien jai. Jos teta toli gražu nebuvo tuo patenkinta. Ledi Lisa Mariljoną beprotiškai mylėjo ir išvarė melagingai jį skundusias dvi tarnaites ir net pažą.

Lisa buvo tokia pat vieniša kaip ir Sansa. Jos sutuoktinis, rodės, daugiau laiko praleidžia kalno papėdėje nei jo viršūnėje. Dabar jau keturios dienos jis buvo išvykęs susitikti su Korbrėjais. Iš nugirstų pokalbių Sansa žinojo, kad Jono Arino vėliavininkus Lisos santuoka įžeidė ir jie pavydėjo lordui Petirui Slėnio gynėjui priklausančios valdžios. Senesnioji Roisų giminės atšaka buvo linkusi atvirai maištauti už tai, kad ji kare neparėmė Robo, o Veinvudai, Redfortai, Belmorai ir Templtonai juos visokeriopai palaikė. Bruzdėjo ir kalnuose gyvenančios gentys, o senasis lordas Hanteris mirė taip staiga, kad du jaunesnieji jo sūnūs kaltino vyriausiąjį tėvą nužudžius. Nors Arino slėnis išvengė karo baisybių, tai toli gražu nebuvo tokia idiliška vieta, kokią ją įsivaizdavo ledi Lisa.

Daugiau nebeužmigsiu, suprato Sansa. Mano galvoje baisi painiava. Nenoriai ji nustūmė pagalvę, nuklojo antklodes ir, nuėjusi prie lango, atidarė langines.

Lizde snigo.

Lauke tyliai kaip prisiminimai krito purios snaigės. Ar sniegas mane ir pažadino? Sniegas jau buvo storai užklojęs sodą ir žolę, baltai padabinęs krūmus ir statulas, be to, lenkė medžių šakas. Šis vaizdas Sansą grąžino į tolimą praeitį, į ilgąją jos vaikystės vasarą ir priminė šaltas naktis.

Paskutinį kartą sniegą ji matė tą dieną, kai išvyko iš Vinterfelo. Tuomet taip gausiai nesnigo, prisiminė ji. Kai Robas mane apkabino, jam plaukuose tirpo snaigės, o gniūžtė, kurią mėgino suspausti Arija, nelipo ir trupėjo delnuose. Sansai buvo skaudu prisiminti, kokia ji tą rytą jautėsi laiminga. Halenas padėjo jai užsėsti ant žirgo ir ji išjojo aplink besisukant vėjo blaškomoms snaigėms, išjojo pamatyti didžiulio plataus pasaulio. Maniau, kad tą dieną mano daina prasideda, bet iš tiesų ji buvo beveik baigta.

Rengdamasi Sansa langines paliko atidarytas. Ji žinojo, kad bus šalta, nors sodą supo Lizdo bokštai ir saugojo jį nuo atšiauriausių kalnų vėjų. Ji apsivilko šilkinius apatinius, lininę tiesaus kirpimo suknelę, o ant jos — šiltą drabužį iš melsvos ėriuko vilnos. Apsimovė dvi poras kojinių, apsiavė iki kelių suvarstomus batus, apsimovė storos odos pirštines ir pagaliau ant pečių užsimetė minkšto lapės kailio apsiaustą su gobtuvu.

Kai snaigės ėmė veržtis pro langą, jos tarnaitė standžiau susisuko į antklodę. Sansa atsargiai pravėrė duris ir nusileido vingiuotais laiptais. Kai atidarė duris į sodą, šis buvo toks gražus, kad jai net kvapą užgniaužė, ir buvo nedrąsu jaukti tokį tobulą grožį. Šiurpioje tyloje sniegas krito ir krito ir stora, niekieno nepaliesta antklode buvo užklojęs žemę. Pasaulyje nebeliko spalvų. Karaliavo vien balta, juoda ir pilka. Balti bokštai, baltas sniegas ir baltos statulos, juodi šešėliai ir medžiai, o virš galvos — tamsiai pilkas dangus. Tyras pasaulis, dingtelėjo Sansai. Man čia ne vieta.

Ir vis dėlto ji išėjo į lauką. Lygiame baltame sniego paklotės paviršiuje jos batai paliko gilias, kulkšnis siekiančias pėdas, bet žengė ji be jokio garso. Sansa neskubėdama praėjo pro sušalusius krūmus, pro tamsius medelius plonais kamienais ir vis svarstė, ar nesapnuoja. Besileidžiančios snaigės lietė jai veidą nelyginant švelnūs meilužio bučiniai ir tirpo ant skruostų. Sodo viduryje, prie nuvirtusios, suskilusios ir žemėje pusiau palaidotos verkiančios moters statulos, Sansa užvertė galvą į dangų ir užsimerkė. Ji jautė snaiges ant blakstienų ir lūpų, jautė jų skonį. Tai buvo Vinterfelo skonis. Nekaltybės skonis. Svajonių skonis.

Vėl atsimerkusi, Sansa apsižiūrėjo klūpanti. Neprisiminė, kaip parklupo. Jai pasirodė, kad dangus jau ne taip tamsiai pilkas. Aušta, pagalvojo ji. Aušta dar viena diena. Dar viena nauja diena. O ji ilgėjosi praėjusių dienų. Meldėsi, kad jos grįžtų. Bet kam galėjo melstis? Ji žinojo, jog kadaise šis sodas buvo dievų giraitė, bet žemė buvo pernelyg nederlinga ir akmenuota, kad burtmedis galėtų įleisti į ją šaknis. Dievų giraitėje be dievų tvyro tokia pat tuštuma kaip ir mano širdyje.

Abiem saujomis ji paėmė sniego ir suspaudė tarp delnų. Sunkus ir drėgnas, sniegas lengvai lipo. Sansa ėmė daryti gniūžtes, glostydama ir dailindama jas, kol pasidarė apvalios, baltos ir tobulos. Ji prisiminė vasaros sniegą Vinterfele, kai Arija ir Branas patykojo jos, vieną rytą išėjusios iš pilies. Jie abu turėjo po gerą dešimtį gniūžčių, o ji — nė vienos. Branas buvo užlipęs ant dengto tilto stogo ir nepasiekiamas, tad Sansa vaikėsi Ariją prie arklidžių ir aplink virtuvę tol, kol abi užduso. Ji tikriausiai būtų seserį pagavusi, bet paslydo ant ledo. Sesuo grįžo pažiūrėti, ar Sansa nesusižeidė. Kai ji pasakė, kad ne, Arija metė jai į veidą dar vieną gniūžtę, bet Sansa sučiupo seserį už kojos, pargriovė ir sniegu trynė jai plaukus tol, kol atėjęs Džoris juokdamasis jas išskyrė.

Kam man tos gniūžtės? — Ji liūdnai nužvelgė savo ginkluotę. Neturiu į ką jų mėtyti. Tą, kurią dabar darė, ji išmetė iš rankų. Bet galėčiau nulipdyti sniego riterį, pagalvojo. Arba net ir…

Sansa sulipdė dvi gniūžtes, pridėjo trečią, visas jas aplipino sniegu, o tada iš to sniego rutulio padarė cilindrą. Baigusi darbą, pastatė jį galu į žemę ir mažojo piršto galiuku sniege išraižė langus vaizduojančias skyles. Kol nulipdė dantytą sieną, pavargo ilgiau, bet, kai baigė, jau turėjo bokštą. Dabar reikia sienų, pagalvojo Sansa, ir tvirtovės. Ir ėmėsi darbo.

Sniegas krito, o pilis kilo. Dvi kelius siekiančios sienos — vidinė aukštesnė už išorinę. Bokštai ir bokšteliai, tvirtovės ir laiptai, apvali virtuvė, stačiakampė ginklinė, prie vakarinės sienos, iš vidaus — arklidės. Kai pradėjo statyti, tai buvo tik pilis, bet netrukus Sansa jau žinojo, jog tai — Vinterfelas. Po sniegu ji rado šakelių ir stambesnių nukritusių medžių šakų ir, nulaužusi jų galus, padarė dievų giraitės medžius. Antkapiams šventoje žemėje ji panaudojo žievės gabalėlius. Netrukus ant jos pirštinių ir batų užsidėjo balta pluta, jai dilgsėjo delnus, kojos buvo šlapios ir šaltos, bet Sansai tai nerūpėjo. Dabar ji visą dėmesį sutelkė į pilį. Kai kuriuos dalykus buvo nelengva prisiminti, bet šiaip ji viską prisiminė nesunkiai, tarsi vos vakar būtų išvykusi iš pilies. Bibliotekos bokštas su stačiais, akmeniniais, prie išorinės sienos žemyn spirale besileidžiančiais laiptais. Sarginė, du dideli pylimai ir vartų arka tarp jų, ant viršaus visur dantyta siena…

Ir visą tą laiką tebesnigo, aplink jos statinius augo sniego pusnys, ji vos spėjo lipdyti. Delnais plodama dvišlaitį Didžiosios menės stogą, Sansa išgirdo balsą ir pakėlusi galvą pamatė, kad pro langą ją šaukia tarnaitė. Ar miledi nepavargo? Ar ji nenorėtų pusryčių? Sansa papurtė galvą ir vėl grįžo prie lipdybos: viename Didžiosios menės gale, ten, kur buvo židinys, prilipdė kaminą.

Aušra įsėlino į kiemą nelyginant vagis. Pilkas dangus dar labiau prašviesėjo, medžiai ir krūmai po sniego šerpėmis atrodė tamsiai žali. Į lauką išėjo keli tarnai, minutę kitą į ją pažiūrėjo, bet Sansa nekreipė į juos dėmesio ir netrukus jie grįžo į vidų, kur buvo šilčiau. Sansa pamatė iš balkono į ją spoksančią ledi Lisą, susisupusią į mėlyną aksominį apsiaustą lapės kailio kraštais, bet kai vėl pakėlė akis, tetos ten jau nebuvo. Meisteris Koulmanas, liesas, drebantis, bet smalsus, iškišęs galvą iš varnų paukštidės, irgi stebeilijosi į Sansą.

Tiltai nesilaikė ir griuvo. Pagrindinę tvirtovę ir ginklinę jungė dengtas tiltas, o kitas nuo ketvirto varpinės aukšto ėjo į antrąjį aukštą su varnų lizdais, tačiau, kad ir kaip Sansa stengėsi, tiltai nesilaikė. Kai vienas iš tiltų jai rankose subyrėjo trečią kartą, ji garsiai nusikeikė ir, supykusi ir nusivylusi, klestelėjo į sniegą.

— Aplipdyk sniegu šakelę, Sansa.

Sansa nežinojo, ar ilgai jis į ją žiūrėjo, ar seniai grįžo iš Slėnio.

— Šakelę? — nustebusi paklausė ji.

— Manau, tuomet tiltas bus tvirtesnis ir stovės, — paaiškino Petiras. — Ar galiu įžengti į tavo pilį, miledi?

Sansa sutriko.

— Tik nesugriauk. Būk labai…

— …atsargus? — Jis nusišypsojo. — Vinterfelas atsilaikė ir prieš piktesnius priešus nei aš. Juk čia Vinterfelas, tiesa?

— Taip, — pripažino Sansa.

Jis apėjo išorines sienas.

— Kai Keitė su Edardu Starku išvyko į šiaurę, sapnuodavau tą pilį. Sapnuose tai buvo niūri ir šalta vieta.

— Ne. Ten visada būdavo šilta, net kai snigdavo. Iš karštų šaltinių vanduo teka sienų vidumi ir jas šildo, o žiemos soduose oras visada toks, tarsi būtų karšta vasaros diena. — Ji atsistojo ir didžioji balta pilis vėl atrodė mažutė. — Nesugalvoju, kaip uždengti sodus stikliniu stogu.

Mažasis Pirštas pasiglostė smakrą, ant kurio dar visai neseniai žėlė barzda, bet Lisa paprašė ją nusiskusti.

— Stiklas būdavo įdėtas į rėmus, ar ne? Šakelės — štai išeitis. Nulupk nuo jų žievę, sukryžiuok, sandūras surišk plaušais ir padaryk rėmus. Aš tau parodysiu.

Jis pavaikščiojo po sodą rankiodamas šakeles ir pagaliukus ir purtydamas nuo jų sniegą. Kai jau užtektinai jų prisirinko, vienu plačiu žingsniu peržengė pilies sienas ir pritūpė vidury kiemo. Sansa priėjo arčiau pasižiūrėti, ką jis daro. Jo rankos buvo mitrios ir įgudusios ir netrukus iš šakų supynė medines groteles, labai panašias į tas, kurios dengė Vinterfelo žiemos sodų stogą.

— Stiklą, žinoma, teks įsivaizduoti, — duodamas jai grotas tarė Petiras.

— Nieko tokio, — atsakė ji.

Jis palietė Sansai veidą.

— O štai ir ji.

Sansa jo nesuprato.

— Kas?

— Tavo šypsena, miledi. Gal padaryti dar vienas groteles?

— Jei galėtum…

— Su didžiausiu malonumu.

Ji pastatė žiemos sodų sienas, tuo metu Mažasis Pirštas uždengė stogus, o kai sodus baigė, Petiras jai padėjo pratęsti sienas ir pastatyti sargybos menę. Panaudojus statybai šakeles dengti tiltai negriuvo, kaip jis ir sakė. Nulipdyti Pirmąją tvirtovę ir apvalų Būgno bokštą buvo gana lengva, bet Sansa vėl sutriko, kai atėjo laikas užkelti ant viršaus dunksojusias chimeras. Jis ir vėl pasiūlė Sansai išeitį.

— Ant tavo pilies snigdavo, miledi, — priminė Petiras. — Kaip atrodo apsnigtos chimeros?

Sansa užsimerkė ir pamėgino prisiminti.

— Kaip balti sniego gabalai.

— Na štai. Chimeras nulipdyti sunku, bet suspausti kelias sniego gniūžtes bus visai lengva.

Ir jis buvo teisus.

Dar lengviau buvo pastatyti Apgriuvusį bokštą. Jiedu drauge nulipdė aukštą bokštą, atsiklaupę šalia vienas kito delnais nudailino cilindrą, o kai jį pastatė, Sansa suleido pirštus į jo viršų, grybštelėjo sniego ir metė jį Petirui į veidą. Sniegas užkrito už apykaklės ir Petiras suriko.

— Negražiai pasielgei, miledi.

— Kaip ir tu, atgabenęs mane čia, nors žadėjai grąžinti namo.

Sansa ir pati stebėjosi, iš kur įgijo tiek drąsos ir taip atvirai su juo kalbasi. Iš Vinterfelo, dingtelėjo jai. Už Vinterfelo sienų jaučiuosi stipresnė.

Lordas Petiras surimtėjo.

— Taip, apgavau tave ir… ne tik tą vieną kartą.

Sansai net kojas pakirto.

— Ką dar primelavai?

— Pasakiau, kad su didžiausiu malonumu padėsiu tau statyti pilį. Gaila, bet tai taip pat buvo melas. Vienas dalykas suteiktų man dar daugiau malonumo. — Jis žingtelėjo arčiau. — Štai…

Sansa mėgino pasitraukti, bet jis ją apglėbė ir staiga jųdviejų lūpos susiliejo. Ji bejėgiškai mėgino muistytis, bet tik dar labiau prie jo prisišliejo. Petiras bučiavo ją, neleisdamas pratarti nė žodžio. Jo burna kvepėjo mėtomis. Akimirką Sansa pasidavė jo bučiniui, o tada… nusuko galvą ir išsivadavo.

— Ką darai?

Petiras pasitaisė apsiaustą.

— Bučiuoju snieguolę.

— Turėtum bučiuoti ją. — Sansa pakėlė akis į Lisos balkoną, bet dabar jis buvo tuščias. — Savo ledi žmoną.

— Ir bučiuoju. Lisa tikrai negali skųstis. — Jis šyptelėjo. — Gaila, kad nematai, kaip dabar atrodai, miledi. Tu tokia graži. Aplipusi sniegu kaip koks lokiukas, bet tavo veidas įraudęs, be to, vos atgauni kvapą. Ar seniai tu sode? Tikriausiai spėjai labai sušalti. Leisk tave sušildyti, Sansa. Nusimauk pirštines ir duok man rankas.

— Neduosiu. — Jis kalbėjo beveik kaip Mariljonas tą naktį, kai per vestuves labai pasigėrė. Tik šį kartą Lotoras Brunas negalėjo ateiti jos gelbėti; seras Lotoras buvo Petiro žmogus. — Tau nederėtų manęs bučiuoti. Galėčiau būti tau duktė…

— Galėtum, — pritarė jis, mąsliai šypsodamasis. — Bet nesi, ar ne? Tu Edardo Starko ir Keitės duktė. Bet manau, kad galbūt esi gražesnė net už savo motiną, kai ji buvo tavo amžiaus.

— Petirai, prašau, — gailiai ir tyliai tarė ji, — prašau…

— Pilis!

Tas balsas buvo garsus, šaižus ir vaikiškas. Mažasis Pirštas nuo jos nusigręžė.

— Lorde Robertai, — jis demonstratyviai nusilenkė. — Ar tau leista būti lauke be pirštinių?

— Ar tu pastatei šią pilį, lorde Mažasis Piršte?

— Didžiąją jos dalį nulipdė Eleina, milorde.

Sansa pridūrė:

— Tai Vinterfelas.

— Vinterfelas?

Kaip aštuonmetis berniukas, Robertas buvo smulkutis, liesas, dėmėta oda ir nuolat ašarojančiomis akimis. Paspaudęs po pažastimi, jis laikė apsitrynusią skudurinę lėlę, kurią visur tampydavosi.

— Vinterfelas — Starkų giminės dvaras, — paaiškino Sansa savo būsimam vyrui. — Didinga, šiaurėje dunksanti pilis.

— Ne tokia jau ir didinga. — Berniukas atsiklaupė priešais sarginę. — Žiūrėk, štai ateina milžinas jos sugriauti. — Jis įbedė lėlę kojomis į sniegą ir trūkčiodamas ėmė ją slinkti. — Tap, tap, aš milžinas, aš milžinas, — laibu balsu prašneko jis. — Ho, ho, ho, atidarykite vartus, o jei ne, išlaušiu juos ir sutrupinsiu.

Paėmęs lėlę už kojų, jis tvojo per vieną sarginės bokštą, paskui per kitą.

To Sansai buvo per daug.

— Robertai, liaukis.

Bet, užuot liovęsis, berniukas vėl užsimojo lėle ir sienos apačia įgriuvo. Sansa norėjo pastverti jį už rankos, bet sučiupo lėlę. Drykstelėjo plyštanti plona medžiaga. Staiga jos rankoje liko lėlės galva, Robertui liko kojos ir liemuo, o skudurų ir pjuvenų kamšalas pabiro ant sniego.

Lordui Robertui ėmė drebėti lūpos.

— Tu jį nužudeeei, — suvaitojo berniukas.

Ir ėmė tirtėti. Iš pradžių tik truputėlį drebėjo, bet po kelių akimirkų susmuko ant nulipdytos pilies baisiai mostaguodamas rankomis ir spardydamasis. Balti bokštai ir apsnigti tiltai sugriuvo ir pažiro į šalis. Sansa stovėjo pakraupusi, o Petiras Beilišas suspaudė jos pusbroliui riešus ir ėmė šaukti meisterį.

Po kelių sekundžių atskubėję sargybiniai ir tarnaitės padėjo berniuką sutramdyti, o netrukus atėjo ir meisteris Koulmanas. Roberto Arino drebuliai Lizdo žmonėms buvo ne naujiena, ir ledi Lisa buvo juos išmokiusi, kad išgirdę pirmą šūktelėjimą skubėtų į pagalbą jos sūnui. Laikydamas mažojo lordo galvą ir tyliai jį guosdamas, meisteris sugirdė jam pusę puodelio migdančio vyno. Palengva priepuolis sušvelnėjo, o paskui ir visiškai baigėsi, tik vaikui truputį drebėjo rankos.

— Padėkite nuvesti jį į mano kambarius, — paprašė sargybinių Koulmanas. — Nuleisiu kraujo, tai jį nuramins.

— Aš dėl to kalta. — Sansa parodė jiems lėlės galvą. — Sudraskiau jo lėlę. Nenorėjau, bet…

— Jo šviesybė griovė pilį, — paaiškino Petiras.

— Milžinas, — verkdamas šnabždėjo berniukas. — Pilį grioviau ne aš, o milžinas. Ji nužudė jį! Nekenčiu jos! Ji pavainikė, nekenčiu jos! Nenoriu, kad man nuleistų kraują!

— Reikia, milorde, — tarė meisteris Koulmanas. — Tai blogas kraujas, jis kelia tau pyktį, o nuo įsiūčio imi drebėti. Eime…

Jie nuvedė berniuką. Mano lordas vyras, pagalvojo Sansa, mąsliai žiūrėdama į Vinterfelo griuvėsius. Snigti liovėsi ir dabar buvo dar šalčiau nei pirma. Kažin, ar per jų jungtuves lordas Robertas irgi visas drebės? Džofris bent jau buvo sveiko kūno. Staiga ją apėmė baisus įniršis. Sansa pakėlė nulūžusią šaką ir ėmė trankyti į ją suplėšytos lėlės galvą ir pamovusi ją įsmeigė šaką į sugriautos pilies sarginės stogą. Tarnai žiūrėjo priblokšti, bet Mažasis Pirštas pamatęs, ką ji padarė, tik nusijuokė.

— Jei legendos nemeluoja, tai ne pirmas milžinas, kurio galva buvo pasmeigta ant mieto ir iškelta virš Vinterfelo sienų.

— Tai senos istorijos, — tarė Sansa ir, palikusi jį stovėti, nuėjo.

Grįžusi į miegamąjį ji nusivilko apsiaustą, nusiavė peršlapusius batus ir atsisėdo prie židinio. Ji neabejojo, kad už lordo Roberto priepuolį bus nubausta. Galbūt ledi Lisa mane išvarys. Jos teta greitai bausdavo tuos, kurie jai neįtikdavo, o niekas jos neerzino taip, kaip žmonės, kuriuos ji įtarė negražiai elgiantis su jos sūnumi.

Sansai bausmė būtų patikusi. Mėnulio Vartai buvo daug didesni už Lizdą ir juose gyveno daugiau žmonių. Lordas Nestoras Roisas atrodė griežtas ir stačiokiškas, bet jo pilimi rūpinosi duktė Miranda ir visi kalbėjo, kokia ji linksma. Ten, pietuose, net apsimetimas, kad Sansa pavainikė, ne kažin ką būtų reiškęs. Lordui Nestorui tarnavo viena iš nekilmingų karaliaus Roberto dukterų ir sklido kalbos, kad jiedvi su Miranda yra ištikimos draugės, artimos kaip seserys.

Pasakysiu tetai, kad nenoriu tekėti už Roberto. Net aukštasis septonas negalėjo paskelbti moters susituokusia, jei ji atsisakydavo ištarti priesaiką. Ji nebuvo elgeta, nors teta šitaip sakė. Sansai buvo trylika metų, ji buvo kraujavusi ir ištekėjusi moteris, Vinterfelo įpėdinė. Kartais Sansa gailėdavo savo mažojo pusbrolio, bet negalėjo įsivaizduoti, jog kada nors panorėtų tapti jo žmona. Jau geriau vėl tekėčiau už Tiriono. Jei ledi Lisa būtų tai žinojusi, žinoma, būtų ją išsiuntusi… kuo toliau nuo Roberto raukymosi, drebėjimo ir ašarotų akių, kuo toliau nuo įdėmių Mariljono žvilgsnių, kuo toliau nuo Petiro bučinių. Aš jai pasakysiu. Pasakysiu!

Kai ledi Lisa ją pasikvietė, jau buvo beveik pavakarė. Sansa visą dieną kaupė drąsą, bet vos tik prie jos kambario durų pasirodė Mariljonas, vėl ėmė dvejoti.

— Ledi Lisa reikalauja, kad ateitum į Aukštąją menę. — Kalbėdamas dainius nurengė ją žvilgsniu, bet prie to Sansa jau buvo pripratusi.

Mariljonas buvo gražus, to nebuvo įmanoma paneigti; lieknas jaunuolis, glotnia veido oda, šviesiais plaukais, žavia šypsena. Bet Slėnyje visi jo nekentė, išskyrus jos tetą ir mažąjį lordą Robertą. Pasiklausiusi tarnų Sansa sužinojo, kad ne jai pirmai tenka kęsti dainiaus mėginimus suartėti, tik kitos nesulaukė, kad jas apgintų Lotoras Brunas. Bet ledi Lisa jokių nusiskundimų Mariljonu nenorėjo nė girdėti. Nuo to laiko, kai atvyko į Lizdą, dainius tapo jos numylėtiniu. Kiekvieną vakarą jis dainuodavo lordui Robertui lopšinę, o ledi Lisos gerbėjams įgeldavo dainų posmais, apdainuojančiais jų silpnybes. Sansos teta apipylė jį auksu ir dovanomis; dovanojo brangių drabužių, auksinę apyrankę, mėnulio akmenimis inkrustuotą diržą ir puikų žirgą. Ji net atidavė Mariljonui mėgstamiausią savo velionio vyro sakalą. Todėl ledi Lisos akivaizdoje Mariljonas elgėsi labai mandagiai, o kai jos šalia nebūdavo, atrodydavo tikras pasipūtėlis.

— Ačiū, — santūriai padėkojo jam Sansa. — Kelią žinau.

Bet jis nė neketino nueiti.

— Miledi liepė tave atvesti.

Atvesti? Jai tai nepatiko.

— Ar dabar tu jau sargybinis?

Mat Mažasis Pirštas atleido Lizdo sargybos kapitoną ir į jo vietą paskyrė serą Lotorą Bruną.

— O ar tau reikia apsaugos? — žaismingai paklausė Mariljonas. — Turėtum žinoti, jog kuriu naują dainą. Tokią meilią ir liūdną, kad ištirpins ledą net tavo širdyje. Ketinu pavadinti ją „Pakelės rožė“. Tai daina apie nekilmingą, bet tokią gražią merginą, kuri pakeri kiekvieną vyrą, kuris ją pamato.

Aš esu Stark iš Vinterfelo, troško pasakyti jam Sansa. Bet, užuot pravėrusi burną, linktelėjo ir leidosi lydima bokšto laiptais ir per tiltą. Visą laiką, kol ji gyveno Lizde, Aukštoji menė buvo uždaryta. Sansa svarstė, kodėl dabar teta atvėrė jos duris. Šiaip jau jai labiau patiko būti savo jaukioje saulėtoje menėje arba maloniame ir šiltame lordo Arino audiencijų kambaryje, pro kurio langą buvo matyti krioklys.

Abiejose medinių išdrožinėtų Aukštosios menės durų pusėse stovėjo po ietimi ginkluotą sargybinį.

— Kol Eleina bus su ledi Lisa, nieko neįleiskite, — liepė jiems Mariljonas.

— Bus padaryta.

Vyrai leido jiedviem praeiti ir vėl sukryžiavo ietis. Mariljonas uždarė duris ir užtvėrė jas trečia ietimi, — ilgesne ir storesne, nei turėjo sargybiniai.

Sansa pajuto kažką negera.

— Kodėl taip padarei?

— Miledi tavęs laukia.

Ji sutrikusi apsižvalgė. Ledi Lisa sėdėjo ant pakylos viena, įsitaisiusi išdrožinėtame burtmedžio krėsle su aukštu atlošu. Jai iš dešinės stovėjo antras krėslas, aukštesnis už jos, apkrautas stirta mėlynų pagalvėlių, bet lordo Roberto jame nebuvo. Sansa vylėsi, kad berniukas atsigavo. Tačiau Mariljonas jai apie tai nieko neužsiminė.

Sansa nužingsniavo mėlynu šilkiniu kilimu tarp dviejų eilių plonų kaip ietys kolonų su kaneliūromis. Aukštosios menės grindys ir sienos buvo iš balsvo marmuro, kuriame buvo matyti mėlynos gyslelės. Blausios dienos šviesos pluoštai įkypai krito pro siaurus arkinius langus ir apšvietė rytinę sieną. Tarpuose tarp langų, įstatyti į aukštai pritvirtintus geležinius laikiklius, stirksojo deglai, bet nė vienas iš jų nebuvo uždegtas. Ant kilimo jos žingsnių nesigirdėjo. Lauke pūtė šaltas ir nykus vėjas.

Tarp tokios gausybės balto marmuro kažkodėl net saulės šviesa atrodė šalta, nors… toli gražu ne tokia šalta kaip jos teta. Ledi Lisa vilkėjo kreminio aksomo drabužį, o kaklą buvo pasipuošusi safyrų ir mėnulio akmenų vėriniu. Rusvi jos plaukai buvo supinti į storą kasą, užkritusią ant peties. Sėdėdama aukštame krėsle ji žiūrėjo į besiartinančią dukterėčią, o jos veidas, nors padažytas ir papudruotas, atrodė raudonas ir papurtęs. Jai už nugaros, ant sienos kabojo didžiulė vėliava — Arinų giminės mėnulis ir sakalas šviesiai rusvame ir mėlyname fone.

Prie pakylos Sansa sustojo ir padarė reveransą.

— Miledi… Kvietei mane.

Ji tebegirdėjo švilpiantį vėją ir švelnią melodiją, kurią kitame menės gale grojo Mariljonas.

— Mačiau, ką padarei, — tarė ledi Lisa.

Sansa delnais perbraukė per savo sijono klostes.

— Tikiuosi, kad lordui Robertui jau geriau? Tikrai neketinau perplėšti jo lėlės. Jis griovė mano pilį, ir aš tik norėjau…

— Ar ilgai dar man vaidinsi drovią apgavikę? — paklausė teta. — Kalbu ne apie Roberto lėlę. Mačiau, kaip jį bučiavai.

Aukštojoje menėje, rodos, pasidarė dar šalčiau. Tarsi sienos, grindys ir kolonos būtų pavirtusios į ledą.

— Jis mane pabučiavo.

Lisa išplėtė šnerves.

— Ir kam jam reikėjo tave bučiuoti? Jis turi mylinčią žmoną. Suaugusią moterį, ne mergaičiukę. Tokių kaip tu jam nereikia. Prisipažink, mergaite. Pati puolei jam ant kaklo. Štai kaip buvo.

Sansa žingtelėjo atatupsta.

— Tai netiesa.

— Kur eini? Bijai? Už tokią paleistuvystę turi būti nubausta, bet nebūsiu tau per daug griežta. Kaip laisvuosiuose miestuose įprasta, mes laikome berniuką, kurį galėtume išplakti už Robertą, nes jis pernelyg silpnos sveikatos ir rykštės kirčių neištvertų. Rasiu paprastą merginą, kurią už tave nuplaks, bet pirmiausia turi atvirai prisipažinti, ką padarei. Negaliu pakęsti melagių, Eleina.

— Stačiau sniego pilį, — ėmė pasakoti Sansa. — Lordas Petiras man padėjo, o tada pabučiavo. Štai ką tu matei.

— Ar nesupranti, kas yra garbė? — griežtai paklausė teta. — O gal laikai mane kvaile? Taip ir yra, ar ne? Laikai mane kvaiša. Taip, dabar aiškiai tai matau. Bet aš — ne kvailė. Manai gali gauti bet kurį vyrą, nes esi jauna ir graži. Nemanyk, jog neatkreipiau dėmesio, kaip šaudai akimis į Mariljoną. Žinau viską, kas vyksta Lizde, mažoji ledi. Ir anksčiau esu mačiusi tokių merginų. Tačiau klysti, jei manai, kad didelės akys ir gašli šypsena padės tau prisivilioti Petirą. Jis mano. — Teta pakilo nuo krėslo. — Jie visi mėgino jį iš manęs atimti. Mano lordas tėvas, mano vyras, mano motina… o labiausiai stengėsi Ketlina. Jai irgi patiko bučiuoti mano Petirą, o taip, labai patiko.

Sansa vėl žingtelėjo atatupsta.

— Mano motina?

— Taip, tavo motina, tavo brangioji motina, mano mieloji sesuo Ketlina. Ir nevaidink čia naivuolės, niekšinga melage. Visus tuos metus Riverane ji žaidė su Petiru tarsi su žaisliuku. Viliojo jį šypsenomis, meiliais žodeliais, geismingais žvilgsniais ir naktimis vertė jį baisiai kankintis.

— Ne. — Mano mama mirusi! — norėjo surikti Sansa. Ji buvo tavo sesuo ir dabar ji mirusi. — Ji to nedarė. Nebūtų galėjusi.

— Iš kur žinai? Buvai ten? — Plaikstydamasi plačiais sijonais, Lisa nulipo nuo pakylos. — Gal atjojai kartu su lordu Brakenu ir lordu Blekvudu, kai jie atvyko pas mano tėvą, kad šis išspręstų jųdviejų ginčą? Lordo Brakeno dainius mums grojo, ir tą vakarą Ketlina su Petiru šoko šešis šokius — šešis, — pati suskaičiavau. Kai lordai ėmė kivirčytis, mano tėvas nusivedė juos į audiencijų menę, tad nebuvo kam mūsų perspėti, kad tiek negertume. Edmuras, nors buvo dar visai jaunas, prisiplempė kaip maišas, o Petiras pamėgino pabučiuoti tavo motiną, bet ji jį atstūmė. Pasijuokė iš jo. Petiras atrodė toks įžeistas, kad man, rodės, plyš širdis, o paskui jis taip pasigėrė, kad nukrito po stalu. Dėdė Brindenas nunešė jį į lovą, kol tėvas grįžęs dar nepamatė jo, besivoliojančio ant grindų. Bet tu to neprisimeni, tiesa? — Ji piktai pažvelgė į dukterėčią. — Juk neprisimeni?

Ar ji prisigėrė, ar išprotėjo?

— Tada aš dar nebuvau gimusi, miledi.

— Tiesa, tu dar nebuvai gimusi. O aš buvau, tad nedrįsk man aiškinti, kas tiesa, o kas ne. Žinau tiesą. Tu jį bučiavai!

— Jis mane pabučiavo, — primygtinai pakartojo Sansa. — Aš nenorėjau…

— Tylėk, aš tau kalbėti neleidau. Tu jį sugundei taip pat, kaip tą vakarą Riverane savo šypsenomis ir šokiais jį suviliojo tavo motina. Manai, galėjau tai pamiršti? Tą naktį įsmukau į Petiro lovą jo paguosti. Kraujavau, bet tai buvo pati saldžiausia kančia. Tada jis pasakė, kad mane myli, bet, prieš pat užmigdamas, pavadino Keite. Vis tiek pasilikau su juo, kol ėmė aušti. Tavo motina nebuvo jo verta. Kai jis kovėsi su Brandonu Starku, ji Petirui net nedavė savo palankumo ženklo. O aš būčiau davusi. Viską jam atidaviau. Ir dabar jis mano. Ne Ketlinos ir ne tavo.

Tetai ją taip užsipuolus, visas Sansos ryžtas išgaravo. Lisa Arin išgąsdino ją ne menkiau už karalienę Sersėją.

— Jis tavo, miledi, — tarė ji kaip įmanydama romiau, tarsi atgailautų. — Gal jau galėčiau eiti?

— Ne, negalėtum. — Iš tetos burnos sklido vyno kvapas. — Jei būtum šiaip mergiotė, išsiųsčiau tave. Išvyčiau į pietus, į Mėnulio Vartus pas lordą Nestorą arba atgal į Pirštus. Kaip tau patiktų visą likusį gyvenimą praleisti atšiaurioje pakrantėje, tarp suskretėlių tarnų ir avių spirų? Tokį likimą mano tėvas buvo numatęs Petirui. Visi manė, jog tai — dėl tos paikos dvikovos su Brandonu Starku, bet taip nebuvo. Tėvas pasakė, jog turėčiau dėkoti dievams, kad toks įtakingas lordas kaip Jonas Arinas sutinka vesti mane suterštą, bet aš žinojau: tos vedybos buvo vien dėl kalavijų. Turėjau tekėti už Jono, kitaip tėvas būtų mane išvaręs, kaip jau buvo išvaręs savo brolį, bet man skirtasis buvo Petiras. Pasakoju tau visa tai, kad suprastum, kaip karštai mudu vienas kitą mylime, kaip ilgai kentėjome ir svajojome vienas apie kitą. Mudu pradėjome kūdikį, mažutį kūdikėlį. — Lisa priglaudė delnus prie pilvo, tarsi tą kūdikį tebenešiotų. — Kai jie tą kūdikį iš manęs atėmė, pažadėjau sau, kad daugiau to nebus. Jonas norėjo išsiųsti mano mieląjį Robertą į Drakono Uolą, o tas girtuoklis karalius būtų atidavęs jį Sersėjai Lanister, bet aš jiems neleidau… ir tau neleisiu iš manęs paveržti Petiro Mažojo Piršto. Girdi, Eleina ar Sansa, ar koks ten tavo vardas? Ar girdi, ką tau sakau?

— Girdžiu. Prisiekiu, daugiau niekada jo nebučiuosiu ir… negundysiu. — Sansa manė pasakysianti tai, ko teta iš jos tikisi.

— Vadinasi, prisipažįsti? Tu kalta, kaip ir maniau. Tu tokia pat pasileidėlė, kokia buvo ir tavo motina. — Lisa sučiupo Sansą už riešo. — Eime su manimi. Noriu tau kai ką parodyti.

— Man skauda. — Sansa pasimuistė. — Prašau, teta Lisa, aš nieko nepadariau. Prisiekiu.

Bet teta į jos protestus nekreipė dėmesio.

— Mariljonai! — šūktelėjo ji. — Man tavęs reikia, Mariljonai! Man tavęs reikia!

Dainius nelindo į akis ir stoviniavo kitame menės gale, bet ledi Arin šūktelėjus kaipmat prisistatė.

— Miledi…

— Padainuok mums dainą. „Gražuolę apgavikę“.

Mariljonas pirštais užgavo stygas.

— „Lietingą dieną lordas atjojo, ei-ho, ei-ho, ei-ho, atjojo…“

Ledi Lisa trūktelėjo Sansą už rankos. Ji galėjo arba eiti, arba būti tempiama, tad nusprendė eiti pati, ir netrukus atsidūrė ties menės viduriu, kur tarp kolonų į marmurinę sieną buvo įstatytos baltos burtmedžio durys. Jos buvo tvirtai uždarytos, užšautos trimis bronziniais skersiniais, bet Sansa girdėjo už jų trankantis vėją. Pamačiusi ant durų išdrožinėtą pusmėnulį, ji įsispyrė kojomis į grindis.

— Mėnulio durys. — Ji pamėgino išsivaduoti. — Kodėl rodai man Mėnulio duris?

— Dabar cypi kaip pelytė, bet sode elgeisi gana drąsiai, ar ne? Sniege tau drąsos netrūko.

— „Lietingą dieną ledi siuvo, — traukė Mariljonas, — ei-ho, ei-ho, ei-ho, siuvo…“

— Atidaryk duris, — liepė Lisa. — Sakau, atidaryk. Atidarysi jas, o jei ne, pašauksiu sargybinius. — Ji stumtelėjo Sansą pirmyn. — Tavo motina bent jau buvo narsi. Nuimk skersinius.

Jei padarysiu, ką liepia, ji mane paleis. Sansa čiupo vieną bronzinį skersinį, nuėmė jį ir numetė ant grindų. Tarkštelėjo ant marmuro nukritęs antras skersinis, o paskui ir trečias. Vos jai palietus velkę, sunkios medinės durys staiga atsidarė į vidų ir dunkstelėjo atsimušusios į sieną. Ant jų staktos buvo pripustyta sniego ir dabar šalto vėjo gūsis tą sniegą bloškė į vidų. Sansa sudrebėjo ir pamėgino pasitraukti, bet jai už nugaros stovėjo teta. Lisa sučiupo ją už riešo, kitos rankos delną įrėmė į tarpumentį ir ėmė stumti Sansą prie atdarų durų.

Už jų plytėjo balsvas dangus, snigo ir daugiau nieko nebuvo matyti.

— Pažvelk žemyn, — įsakmiai liepė Lisa. — Žvelk žemyn.

Sansa pamėgino išsilaisvinti, bet tetos pirštai laikė suspaudę jai ranką nelyginant žvėries nagai. Lisa vėl ją stumtelėjo ir Sansa suspigo. Kaire pėda ji pralaužė sniego plutą ir ši nugarmėjo žemyn. Priekyje nebuvo nieko, tik tuštuma, o apačioje, už šešių šimtų pėdų, prie kalno šlaito dunksojo kažkas panašaus į pilį.

— Nereikia! — suriko Sansa. — Tu mane gąsdini!

O jai už nugaros Mariljonas tebegrojo medine arfa ir dainavo: „Ei-ho, ei-ho, ei-ho…“

— Vis dar nori išeiti? Nori?

— Ne. — Sansa įsispyrė kojomis į grindis ir ėmė muistytis mėgindama išsivaduoti, bet jos teta nesitraukė nė per žingsnį. — Nenoriu išeiti pro čia. Prašau…

Ji pakėlė ranką pirštais mėgindama įsitverti durų staktos, bet niekaip negalėjo to padaryti, o pėdos slidinėjo ant šlapių marmurinių grindų. Ledi Lisa negailestingai stūmė Sansą į priekį. Teta buvo gerokai sunkesnė už ją.

— „Gulėdama ledi bučiavos šieno kupetoj, ei-ho, ei-ho, ei-ho, šieno kupetoj“, — dainavo Mariljonas.

Sansa beviltiškai išsigandusi kryptelėjo į šalį ir viena jos koja išslydo į tuštumą. Vėjas pakėlė jos sijonus ir šaltais dantimis ėmė graibšnoti plikas kojas. Ant skruostų jai tirpo snaigės. Sansa sumostagavo rankomis, užgriebė storą Lisos rudų plaukų kasą ir tvirtai ją sučiupo.

— Mano plaukai! — sukliko teta. — Paleisk plaukus!

Jiedvi trypčiojo ant slenksčio. Kitame menės gale ji išgirdo sargybinius, ietimis dunksinčius į duris ir reikalaujančius įleisti juos į menę. Mariljonas liovėsi dainavęs.

— Lisa! Ką visa tai reiškia? — Šis šūksnis nustelbė kūkčiojimą ir šnopavimą. Aukštojoje menėje nuaidėjo žingsniai. — Pasitrauk iš ten! Lisa, ką darai?

Sargybiniai ietimis tebesibeldė į duris; Mažasis Pirštas įėjo pro lordams skirtas duris už pakylos.

Lisai atsisukus, jos gniaužtai šiek tiek atsileido ir Sansa pagaliau išsilaisvino. Ji parkrito ant kelių ir tada Petiras Beilišas ją pamatė. Jis sustojo kaip įbestas.

— Eleina… Kas čia darosi?

— Tai ji. — Ledi Lisa stvėrė Sansai už plaukų. — Tai jai kažkas darosi. Ji tave bučiavo.

— Pasakyk jai, — ėmė maldauti Sansa. — Paaiškink, kad mudu tik statėme pilį…

— Tylėk! — sukliko teta. — Aš neleidau tau kalbėti. Tavo pilis niekam nerūpi.

— Ji dar vaikas, Lisa. Keitės duktė. Ką tu čia darai?

— Ketinau ištekinti ją už Roberto! Kokia ji nedėkinga. Ne… nepadori. Tu ne jos, kad galėtų tave bučiuoti. Tu ne jos! Pamokiau ją, ir tiek.

— Matau. — Jis pirštais persibraukė smakrą. — Manau, kad dabar ji viską supranta. Ar ne, Eleina?

— Taip, — kūkčiodama linktelėjo Sansa. — Suprantu.

— Nenoriu, kad ji čia liktų. — Jos tetos akyse sublizgo ašaros. — Kam atsivežei ją į Slėnį, Petirai? Jai čia ne vieta. Ji čia svetima.

— Tuomet išsiųsime ją. Jei nori, atgal į Karaliaus Uostą. — Jis žingtelėjo prie moterų. — Dabar paleisk ją. Ir leisk pasitraukti nuo durų.

— NE! — Lisa vėl trūktelėjo Sansą už plaukų. Aplink jas sūkuriavo sniegas, nuo vėjo garsiai plakėsi sijonai. — Negali jos geisti. Negali. Ji kvaiša, tuščiagalvė mergiotė. Ji tavęs nemyli taip, kaip mylėjau aš. Visada tave mylėjau ir tai įrodžiau, ar ne? — Papurtusiu ir įraudusiu tetos veidu ėmė ristis ašaros. — Dovanojau tau nekaltybę. Būčiau dovanojusi ir sūnų, bet jie jį nužudė mėnulio arbata, bitkrėslėm, pelynais ir šaukštu medaus su šunmėtėm. Aš nenorėjau, nežinojau, tik išgėriau, ką man davė tėvas…

— Kas buvo, pražuvo, Lisa. Lordas Hosteris miręs, senasis jo meisteris taip pat. — Mažasis Pirštas žingtelėjo arčiau. — Vėl gėrei vyno? Tau nereikėtų tiek daug šnekėti. Juk nenorime, kad Eleina sužinotų daugiau, nei jai būtina, ar ne? Arba Mariljonas…

Bet ledi Lisa į šiuos žodžius nekreipė dėmesio.

— Keitė niekada nieko tau nedavė. Tai aš išrūpinau tau pirmąją tarnybą, aš įkalbėjau Joną nusivežti tave į dvarą, kad galėtume būti vienas šalia kito. Žadėjai, kad niekada to nepamirši.

— Ir nepamiršau. Mudu esame drauge, kaip visuomet norėjai, kaip visada ketinome. Tik paleisk Sansai plaukus…

— Nepaleisiu! Mačiau, kaip sniege bučiavotės. Ji tokia pat kaip ir jos motina. Ketlina bučiavo tave dievų giraitėje, bet niekada nežiūrėjo į tuos bučinius rimtai, niekada tavęs negeidė. Kodėl ją mylėjai labiau? Aš visada tavęs geidžiau, aš…

— Žinau, mano meile. — Jis žengė dar vieną žingsnį. — Ir esu čia. Tau tik reikia paimti mane už rankos, nagi… — Jis ištiesė ranką. — Tau visiškai nėra dėl ko lieti ašarų.

— Ašaros, ašaros, ašaros, — isteriškai sukūkčiojo Lisa. — Visiškai nėra ko lieti ašarų, bet… Karaliaus Uoste sakei ką kita. Liepei įlašinti ašarų Jonui į vyną ir aš įlašinau. Dėl Roberto ir dėl mūsų! Tada parašiau Ketlinai laišką ir pranešiau, kad Lanisteriai nužudė mano lordą vyrą, kaip kad sakei. Tai buvo toks gudrus žingsnis… tu buvai toks gudrus, visada sakiau tėvui. Sakiau: „Petiras toks protingas, jis aukštai kils, tikrai, tikrai, be to, jis mielas ir švelnus ir aš nešioju jo kūdikį…“ Kodėl ją pabučiavai? Kodėl? Dabar mudu kartu, kartu po tiek metų, po tiek ilgų metų, kodėl užsimanei pabučiuoti ją?!

— Lisa, — atsiduso Petiras, — po visų mūsų ištvertų audrų turėtum labiau manimi pasitikėti. Prisiekiu, daugiau niekada nė per žingsnį nuo tavęs nesitrauksiu, kol abu gyvi būsime.

— Tikrai? — verkšlendama paklausė ji. — Ak, tikrai?

— Tikrai. O dabar paleisk mergaitę ir eikš manęs pabučiuoti.

Lisa kūkčiodama puolė Mažajam Pirštui ant kaklo. Kai jiedu apsikabino, Sansa keturpėsčia pasitraukė nuo Mėnulio durų ir rankomis apsivijo artimiausią koloną. Ji girdėjo savo besidaužančią širdį. Sansos plaukai buvo apsnigti, be to, ji pametė dešinį batą. Matyt, bus nukritęs. Ji suvirpėjo ir dar stipriau įsikibo į koloną.

Kelias akimirkas Mažasis Pirštas leido Lisai paverkti priglaudęs ją prie krūtinės, paskui paėmė ją už rankų ir švelniai pabučiavo.

— Mano miela, paika, pavydi žmonele, — meiliai tarė jis. — Per visą gyvenimą mylėjau tik vieną moterį, patikėk.

Lisa Arin droviai nusišypsojo.

— Tik vieną? Ak, Petirai, prisieki? Tik vieną?

— Tik Keitę.

Ir Petiras staiga šiurkščiai ją atstūmė.

Lisa žingtelėjo atatupsta ir paslydo ant šlapių marmuro grindų. Ir staiga dingo. Nė neriktelėjo. Labai ilgai nebuvo girdėti nieko, tik kaukiantis vėjas.

Mariljonas aiktelėjo.

— Tu… tu…

Už durų sargybiniai šūkavo ir trankė jas sunkių iečių kotais. Lordas Beilišas padėjo Sansai atsistoti.

— Ar tau nieko neatsitiko? — Kai ji papurtė galvą, jis pridūrė: — Tada bėk ir įleisk sargybinius. Paskubėk, negaiškime laiko. Šis dainius nužudė mano ledi žmoną.

Epilogas

Kelias į Senpilį vedė įkalnėn ir du kartus apsuko kalvą, kol pasiekė jos viršūnę. Juo, apaugusiu žolėmis ir akmenuotu, net ir geriausiomis sąlygomis negalėjai joti greitai, o nuo vakar naktį iškritusio sniego jis dar ir praskydo. Upių kraštuose rudenį iškritęs sniegas; tai neįprasta, niūriai pagalvojo Meretas. Tiesa, prisnigo nedaug; tik tiek, kad sniegas vienai nakčiai užklojo žemę. Saulei patekėjus, beveik visas ištirpo. Ir vis dėlto Meretui rodės, jog tai blogas ženklas. Per lietus, potvynius, gaisrus ir karą jie jau prarado du derlius ir geroką dalį trečiojo. Ankstyva žiema reiškė badą visuose upių kraštuose. Daugybė žmonių gyvens pusbadžiu, o kai kurie visiškai neturės ko valgyti. Meretas vylėsi, kad nebus vienas iš jų. O galėčiau būti. Kai taip nesiseka, tikrai galėčiau. Laimė man niekada nesišypsojo.

Žemiau pilies griuvėsių, kalvos šlaitų apačioje ošė toks tankus miškas, kad jame puikiausiai būtų galėję tūnoti pusšimtis bastūnų. Ko gero, jie ir dabar mane stebi. Meretas apsižvalgė, bet nepamatė nieko, išskyrus tarp pušų ir išlakių eglių augančius dygiakrūmius, stambialapius šakius, usnis, viksvas ir gervuogienojus. Žolėje kur ne kur stirksojo lapus numetusios guobos, alksniai ir ąžuolai. Bastūnų jis nematė, bet tai dar nieko nereiškė. Bastūnai mokėjo slėptis geriau nei dori žmonės.

Tiesą sakant, miško Meretas negalėjo pakęsti, o dar labiau nekentė bastūnų. „Jie sugriovė man gyvenimą“, — įkaušęs dažnai tvirtindavo jis. O įkaušdavo jis pernelyg dažnai — bent jau taip garsiai ir atvirai sakydavo jo tėvas. Irgi tiesa, nusiminęs pagalvojo jis. Dvyniuose turėjai kuo nors išsiskirti, kitaip jie dažniausiai pamiršdavo, kad apskritai dar gyveni, bet Meretas netruko įsitikinti, jog didžiausio pilies girtuoklio reputacija taip pat nepagerino jo galimybių. Kadaise tikėjausi tapti geriausiu riteriu, kada nors laikiusiu rankose ietį. Bet dievai atėmė iš manęs šią svajonę. Tad kodėl kartais negaliu išlenkti taurės vyno? Vynas apmalšina galvos skausmą. Be to, mano žmona — pikčiurna, tėvas mane niekina, o vaikai niekam tikę. Dėl ko turėčiau laikytis ir būti blaivus?

Tačiau dabar jis buvo blaivus. Na taip, per pusryčius išgėrė du ragus alaus, o išjodamas — taurę raudonojo, bet tik tam, kad taip baisiai neskaudėtų galvos. Kažkur už akių ėmė kauptis skausmas ir Meretas žinojo, kad, jei paliks jam bent menkiausią galimybę, netrukus pasijus taip, tarsi tarp ausų siaustų audra su griaustiniu. Kartais galvą skaudėdavo taip baisiai, kad jis net verkti negalėdavo. Tik atsiguldavo į lovą tamsiame kambaryje, užsidengdavo akis drėgnu skuduru ir keikdavo savo likimą ir tą bevardį bastūną, kuris jį taip sužalojo.

Vien pagalvojęs apie tai Meretas ėmė nerimauti. Dabar jokiu būdu negalėjo leisti galvai įsiskaudėti. Jei pargabensiu Petirą namo sveiką ir gyvą, man ims šypsotis sėkmė. Aukso Meretas turėjo, jam beliko tik pasiekti Senpilio viršūnę, pilies griuvėsiuose susitikti su tais prakeiktais bastūnais ir pasirūpinti mainais. Paprasčiausia išpirka. Net jis negalėjo nieko sugadinti, nebent… vėl taip smarkiai įsiskaudėtų galvą, kad negalėtų joti. Saulei nusileidus jis turėjo būti prie griuvėsių, o ne sukniubęs lieti ašaras kur nors pakelėje. Meretas dviem pirštais pasitrynė smilkinius. Dar kartą apsuksiu kalvą ir pasieksiu kelionės tikslą. Kai jie gavo žinią ir jis pasisiūlė nunešti išpirką, jo tėvas tik prisimerkė, tarė: „Tu, Meretai? — Ir ėmė juoktis pro nosį tuo savo šlykščiu juoku: — Che, che, che…“ Meretui teko kone maldauti, kad jie pagaliau patikėtų jam tą prakeiktą kapšą aukso.

Miško trake, prie kelio kažkas sujudėjo. Meretas staiga įtempė vadžias ir stvėrė kalaviją, bet ten tebuvo voverė. „Kvailys, — tarė garsiai vėl kišdamas kalaviją į makštis, nors, tiesą sakant, nė nebuvo spėjęs viso jo išsitraukti. — Bastūnai uodegų neturi. Po perkūnais, Meretai, susiimk.“ Širdis krūtinėje daužėsi taip, tarsi jis būtų geltonsnapis, išsiruošęs į pirmą karo žygį. Lyg čia būtų Karaliaus miškas ir manęs lauktų susitikimas su senąja Brolija, o ne apgailėtina Žaibo lordo bastūnų gauja. Ūmai jį apėmė pagunda apsisukti, nurisnoti į kalvos papėdę ir susiieškoti artimiausią aludę. Už tokį kapšą aukso Meretas būtų galėjęs nusipirkti daugybę alaus — tiek, kad pamirštų Petirą Spuogą. Tegul bastūnai jį pakaria, pats prisiprašė. Jis to nusipelnė nusekęs kažkokią kvailą paskui kariuomenės stovyklą traukiančią mergšę, kaip koks rujojantis elnias.

Galvoje vėl ėmė pulsuoti skausmas; kol kas nestiprus, bet jis žinojo, kad tuoj pasidarys blogiau. Meretas pirštais pasitrynė viršunosę. Jis tikrai neturi teisės taip blogai galvoti apie Petirą. Būdamas jo amžiaus elgdavausi taip pat. Tiesa, Meretui viskas baigėsi tuo, kad susigavo sifilį, bet smerkti Petiro vis tiek negalėjo. Kekšės savotiškai žavios, ypač jei tavo veidas toks kaip Petiro. Žinoma, vargšas vaikinas turėjo žmoną, bet ji buvo tik dar viena bėda. Mat negana to, kad buvo du kartus už jį vyresnė, tai dar, jei gandai buvo teisingi, ir miegojo su jo broliu Valderiu. Dvyniuose visuomet sklandė daugybė gandų ir tik menka jų dalis buvo tiesa, bet šį kartą Meretas jais tikėjo. Juodasis Valderis buvo žmogus, pasiimantis tai, ko nori, net savo brolio žmoną. Jis miegojo ir su Edvino žmona, — visi tai žinojo, — be to, retkarčiais į jo lovą įsmukdavo Valda Gražioji, o kai kas net šnekėjo, girdi, net septintąją ledi Frėj jis pažįstantis geriau, nei derėtų. Tad nenuostabu, kad vesti jis atsisakė. Kam pirkti karvę, jei aplink pilna tešmenų, prašančių pamelžti?

Tyliai nusikeikęs, Meretas kulnais bakstelėjo arkliui į šonus ir vėl ėmė joti į kalvą. Kad ir kaip jam magėjo pragerti auksą, jis suprato, kad jei negrįš su Petiru Spuogu, jam geriau iš viso negrįžti.

Lordui Valderiui netrukus turėjo sukakti devyniasdešimt dveji. Jam silpo klausa, matyti jis beveik nebematė, o podagra taip surietė, kad jį visur teko nešioti. Visi jo sūnūs sutarė, kad senis ilgai nepatrauks. O kai mirs, viskas pasikeis, ir ne į gera. Jo tėvas buvo vaidingas ir užsispyręs, geležinės valios ir aštrialiežuvis, bet saviškiais šventai rūpinosi. Visais saviškiais, net ir tais, kurie jam neįtiko arba jį nuvylė. Net tais, kurių vardų neprisiminė. Bet kai jis mirs…

Kai įpėdiniu buvo seras Stevronas, buvo gerai. Senis prižiūrėjo Stevroną šešiasdešimt metų ir buvo įkalęs jam į galvą, kad kraujas — ne vanduo. Tačiau per karo žygį į vakarus su Jaunuoju Vilku Stevronas mirė, — „be abejo, nuo laukimo“, — pašmaikštavo Lotaras Šlubasis, kai varnas parnešė jiems šią žinią, — o jo sūnūs ir vaikaičiai buvo jau visai kitokie Frėjai. Dabar viską turėjo paveldėti Stevrono sūnus, seras Raimanas; bukaprotis, užsispyręs ir godus žmogus. Raimanui mirus įpėdiniais turėjo tapti jo sūnūs, Edvinas ir Juodasis Valderis, o tai buvo dar blogiau. „Laimė, — kartą tarė Lotaras Šlubasis, — vienas kito jie nekenčia labiau nei mūsų.“

Meretas nebuvo visiškai tikras, ar tai laimė, juolab kad pats Lotaras galėjo pasirodyti esantis pavojingesnis už bet kurį iš jų. Lordas Valderis per Starko ir Roslinos vestuvių puotą įsakė surengti skerdynes, bet ne kas kitas, o Lotaras Šlubasis ir Ruzas Boltonas apgalvojo ir paruošė kiekvieną smulkmeną, net skambėti turėjusias dainas. Lotaras buvo linksmuolis ir su juo būdavo smagu išgerti, bet Meretas niekada nebuvo toks kvailas ir neatsukdavo jam nugaros. Dvyniuose anksti išmokdavai, kad pasitikėti galima tik tikrais broliais… ir tai ne per labiausiai.

Kai senis numirs, kiekvienas sūnus ir kiekviena duktė kovos už save. Naujasis Perkėlos lordas neabejotinai pasiliks Dvyniuose kelis savo dėdes, sūnėnus ir pusbrolius bei pusseseres — tuos, kurie jam patinka ir kuriais pasitiki, o veikiausiai tuos, kurie galėtų būti jam naudingi. O visus kitus išvys ir mums teks patiems savimi rūpintis.

Tokia ateitis Meretui kėlė didesnį nerimą, nei būtų galėjęs apsakyti žodžiais. Po nepilnų trejų metų jam sukaks keturiasdešimt ir jis bus per senas pradėti benamio riterio gyvenimą… jei jis, žinoma, būtų buvęs riteris, nes iš tiesų juo nebuvo. Jis neturėjo nei savo žemių, nei turtų. Jam priklausė drabužiai, kuriais vilkėjo, o daugiau beveik nieko, net žirgas, kuriuo jojo, buvo ne jo. Meretas nebuvo toks protingas, kad taptų meisteriu, jam trūko pamaldumo tapti septonu ir žiaurumo tapti samdomu kalavijuočiu. Dievai niekuo manęs neapdovanojo, tik leido gimti ir paliko likimo valiai. Kas iš to, kad esi turtingos ir įtakingos šeimos sūnus, jei gimei… devintas? Turint omenyje visus anūkus ir proanūkius, Meretas turėjo daugiau galimybių būti išrinktas aukštuoju septonu nei paveldėti Dvynius.

Man nesiseka, niūriai pagalvojo jis. Po galais, man niekada nesisekė. Jis buvo stambus vyras plačia krūtine ir pečiais, nors ir vidutinio ūgio. Meretas žinojo, kad per pastaruosius dešimt metų priaugo svorio ir tapo apkūnesnis, bet jaunystėje buvo beveik toks pat tvirtas kaip seras Hostinas, jo vyresnysis brolis, visų laikomas stipriausiu iš lordo Valderio Frėjaus sūnų. Vaikystėje jis buvo išsiųstas į Kreikholą tarnauti pažu savo motinos giminei. Kai senasis lordas Samneris pakėlė jį į ginklanešius, visi tikėjosi, jog po kelerių metų jis taps seru Meretu, bet šias viltis niekais pavertė Karaliaus miško brolijos bastūnai. Kol jo bendraamžis ginklanešys Džeimis Lanisteris maudėsi šlovėje, Meretas pirmą kartą pasigavo sifilį nuo paskui karo stovyklą sekusios kekšės, o paskui leidosi pavergiamas moters, vadinusios save Baltąja Elniuke. Lordas Samneris iš bastūnų jį išpirko, bet jau kitame mūšyje jis gavo tokį smūgį vėzdu, kad jo šalmas perskilo, o jis pats dvi savaites ištysojo be sąmonės. Vėliau giminaičiai jam pasakojo, kad jau laikė jį mirusiu.

Meretas liko gyvas, bet jo kaip kovotojo dienos baigėsi. Net menkiausias stuktelėjimas į galvą sukeldavo tokį skausmą, kad jam aptemdavo akyse ir imdavo ristis ašaros. „Tokiomis aplinkybėmis apie riterio vardą negali būti nė kalbos“, — maloniai, bet tvirtai pareiškė jam lordas Samneris. Ir Meretas buvo grąžintas į Dvynius kęsti bjaurių lordo Valderio pašaipų.

Vėliau sėkmė nuo Mereto visiškai nusigręžė. Nežinia kaip, bet tėvas pasirūpino, kad jis gautų gerą žmoną. Jis vedė vieną iš lordo Dario dukterų, o tuo metu Dariai buvo pelnę didžiulį karaliaus Eirio palankumą. Bet, regis, vos tik jis spėjo atimti savo nuotakai nekaltybę, Eiris prarado sostą. Kitaip nei Frėjai, Dariai buvo plačiai pagarsėję Targarienų šalininkai, tad prarado turėtas žemes, didžiąją dalį turtų ir beveik visą įtaką. O ledi žmona Meretą didžiai nuvylė, mat daug metų gimdė jam vien mergaites; tris pagimdė gyvas, vieną negyvą ir dar vieną, kuri mirė kūdikystėje, ir tik tuomet pagaliau padovanojo jam sūnų. Vyriausioji jo duktė pasirodė esanti ištvirkėlė, antroji — apsirijėlė. Kai Eimė buvo užklupta arklidėse net su trimis arklininkais, Meretas buvo priverstas ištekinti ją už prakeikto nevykėlio riterio. Jis manė, kad blogiau būti jau negali, kol… seras Peitas nenusprendė, jog galėtų pelnyti šlovę nugalėjęs serą Gregorį Kligeiną. Didžiam Mereto liūdesiui ir neabejotinam visų arklininkų džiaugsmui, Eimė vėl tapo našle.

Meretas išdrįso pamanyti, kad jam ėmė sektis, kai Ruzas Boltonas nusprendė vesti jo Valdą, o ne kurią nors iš lieknesnių ir gražesnių jos pusseserių. Sąjunga su Boltonu Frėjų giminei buvo svarbi ir jo duktė padėjo ją sutvirtinti; jis pamanė, kad tai nemenkas nuopelnas. Bet senis netrukus atvėrė jam akis. „Jis pasirinko Valdą, nes ji stora, — pareiškė lordas Valderis. — Manai, Boltonui buvo bent kiek svarbu, kad ji tavo atžala? Manai, jis sėdėjo ir mąstė: „Che, Meretas Avigalvis, kaip tik tokio uošvio man ir reikia.“ Tavo Valda — šilkais išsipuošusi kiaulė, štai kodėl jis ją pasirinko ir neketinu tau už tai dėkoti. Tą sąjungą būtume sutvirtinę ir už pusę kainos, jei tavo kiaulaitė bent retkarčiais būtų padėjusi šaukštą ant stalo.“

Ir pagaliau dar kartą Meretas buvo pažemintas su šypsena veide, kai Lotaras Šlubasis pasikvietė jį aptarti jo vaidmens per Roslinos vestuves. „Kiekvienas iš mūsų privalo vaidinti savo vaidmenį priklausomai nuo įteiktos dovanos, — pasakė netikras jo brolis. — Tau teks tik viena užduotis, Meretai, bet, manau, tu puikiai ją atliksi. Pasirūpink, kad Didysis Džonas Amberis būtų visiškai girtas, kad nepastovėtų ant kojų ir tikrai negalėtų kautis.“

Bet man nepavyko įvykdyti net šios užduoties. Jis užkalbėjo stotingajam šiauriečiui dantis ir šis išgėrė tiek, kad toks kiekis vyno būtų numarinęs tris vyrus, ir vis dėlto, kai Roslina buvo palydėta į lovą, Didysis Džonas vis tiek sugebėjo ištraukti kalaviją pirmam jį užkabinusiam vyrui iš rankos ir dar šią sulaužyti. Surakinti jį grandinėmis prireikė aštuonių vyrų, iš kurių per Didžiojo Džono tramdymą du buvo sužeisti, vienas žuvo, o vargšas senasis seras Leslinas Heigas prarado pusę ausies. Negalėdamas kovoti rankomis, Amberis gynėsi dantimis.

Meretas sustojo ir užsimerkė. Jo galva dundėjo kaip prakeiktas būgnas, kurį jie mušė per vestuves, ir kelias akimirkas jis negalėjo nieko veikti, tik sėdėti balne. Turiu joti toliau, tarė sau Meretas. Jei jam pavyktų pargabenti Petirą Spuogą, tai, žinoma, jis sulauktų sero Raimano palankumo. Gal Petiras ir buvo amžinas nelaimėlis, bet nesielgė nei taip šaltai kaip Edvinas, nei taip karštakošiškai kaip Juodasis Valderis. Vaikinas bus dėkingas man už pastangas, o jo tėvas pamatys, kad esu ištikimas ir kad tokį vyrą gerai turėti po ranka.

Bet tik jei saulei nusileidus jis su auksu bus sutartoje vietoje. Meretas pažvelgė į dangų. Jau pats laikas. Jam reikėjo kažkaip numaldyti rankų drebėjimą. Meretas pasiėmė prie balno kabantį odmaišį, ištraukė kamštį ir godžiai gurkštelėjo. Vynas buvo tirštas ir saldus, beveik juodas, bet, dievai, koks gardus…

Gynybinė Senpilio siena kadaise juosė visą kalvos viršūnę, kaip karūna puošia karaliaus galvą. Bet dabar buvo likę tik pamatai ir kelios juosmenį siekiančios krūvos akmenų, apaugusių kerpėmis. Meretas jojo palei kadaise čia dunksojusią sieną, kol pasiekė vietą, kur anksčiau stovėjo sarginė. Čia griuvėsių buvo daugiau ir jam teko nulipti, kad pervestų per juos savo ristūną. Vakaruose saulė pasislėpė už žemų debesų. Šlaitai buvo apaugę stambialapiais šakiais ir dygiakrūmiais, o už kadaise čia buvusių sienų žolė siekė krūtinę. Meretas atlaisvino kalaviją makštyse ir budriai apsidairė, bet nematė nė vieno bastūno. Ar gali būti, kad atjojau ne tą dieną? Sustojęs jis nykščiais pasitrynė smilkinius, bet spaudimas už akių nė kiek nesusilpnėjo. Po septyniais perkūnais…

Kažkur iš pilies gilumos pro medžius sklido vos girdimi muzikos garsai.

Nors vilkėjo apsiaustą, Meretą nukrėtė šaltis. Jis atsikimšo odmaišį ir gurkštelėjo dar vyno. Galėčiau tiesiog sėsti ant žirgo, nujoti į Senmiestį ir visą auksą pragerti. Iš bastūnų nieko gera neverta tikėtis. Ta bjauri daili kalaitė Venda, laikydama jį nelaisvėje, ant vieno sėdmens išdegino jam elnio simbolį. Tad nenuostabu, kad žmona jį niekino. Turiu sutvarkyti šį reikalą. Gali būti, kad vieną gražią dieną Petiras Spuogas taps Perkėlos lordu, Edvinas sūnų neturi, o Juodasis Valderis pradeda vien pavainikius. Petiras prisimins, kas atjojo jo išpirkti. Jis gurkštelėjo dar, užkimšo odmaišį ir nusivedė savo ristūną per suskilusius akmenis, šakius, tarp plonų, vėjo palenktų medžių ten, iš kur sklido garsai ir kur tikriausiai turėjo būti pilies kiemas.

Ant žemės buvo storai prikritę lapų, nelyginant kareivių po ką tik pasibaigusių skerdynių. Ant akmeninio, vėjo nugairinto antkapio sėdėjo vyras žaliais, išblukusiais ir dėmėtais drabužiais, sukryžiavęs kojas ir braukdamas pirštais per medinės arfos stygas. Melodija buvo tyli ir liūdna. Meretui ta daina buvo pažįstama. „Aukštai, mirusių karalių menėse, Dženė su dvasiomis šoko…“

— Lipk nuo antkapio, — liepė Meretas. — Sėdi ant karaliaus.

— Senasis Tristiferas neprieštarauja, kad padėčiau čia savo liesą užpakalį. Jis dar buvo vadinamas Teisingumo Kūju. Karalius jau labai seniai negirdėjo jokių naujų dainų. — Bastūnas vikriai nušoko žemėn. Jis buvo lieknas ir raumeningas, siauro veido į lapės panašiais bruožais, bet jo burna buvo tokia plati, kad nusišypsojęs, rodės, išsišiepė iki ausų. Jam ant kaktos buvo užkritusios kelios rusvų plaukų sruogos. Laisva ranka bastūnas jas nusibraukė ir paklausė: — Prisimeni mane, milorde?

— Ne. — Meretas susiraukė. — Kodėl turėčiau prisiminti?

— Dainavau tavo dukters vestuvėse. Ir, mano nuomone, visai neprastai. Tas Peitas, už kurio ji ištekėjo, buvo pusbrolis. Septyniuose Šaltiniuose mes visi pusbroliai. Bet kai atėjo laikas susimokėti, jis vis tiek pašykštėjo man atlygio. — Jis gūžtelėjo. — Kodėl tavo lordas tėvas niekada nepasikviečia manęs į Dvynius pagroti ir padainuoti? Ar aš jo šviesybei keliu per mažai triukšmo? Girdėjau, kad jis mėgsta trankią muziką.

— Turi auksą? — šiurkščiai paklausė kažkas jam už nugaros.

Meretui išdžiūvo burna. Prakeikti bastūnai, jie visada lindi krūmuose. Karaliaus miške irgi taip buvo. Manai, kad jau sučiupai kokius penkis, tik staiga iš kažkur iššoka jų dar daugiau.

Atsisukęs Meretas pamatė, kad bastūnai jį apsupę; bjaurus pažiūrėti pulkas raukšlėtų senių ir glotniaskruosčių vaikinų, jaunesnių už Petirą Spuogą, dauguma apsitaisiusių šiurkštaus audinio skarmalais, kietinta oda ir žuvusių vyrų šarvų gabalais. Su jais buvo ir viena moteris, įsisupusi į tris kartus jai per platų apsiaustą su gobtuvu. Meretas buvo per daug sutrikęs, kad juos suskaičiuotų, bet jų buvo keliolika, o gal net dvi dešimtys.

— Kai ko tavęs klausiau? — vėl prabilo stambus barzdotas vyras kreivais žalsvais dantimis ir sulaužyta nosimi; aukštesnis už Meretą ir ne toks pilvotas. Ant galvos jis buvo užsidėjęs lengvą šalmą, o ant plačių pečių užsimetęs suteptą, dėmėtą geltoną apsiaustą. — Kur mūsų auksas?

— Balnakrepšyje. Šimtas auksinių drakonų. — Meretas krenkštelėjo. — Gausite juos, kai pamatysiu, kad Petiras…

Dar jam nebaigus sakinio kresnas vienaakis bastūnas priėjo prie žirgo, įžūliai kyštelėjo ranką į balnakrepšį ir rado kapšą. Meretas šoko jo sulaikyti, bet tuoj pat apsigalvojo. Bastūnas atrišo dirželį, išėmė monetą ir ją sukando.

— Skonis lyg ir tikro. — Jis pakilnojo kapšą. — Ir pagal svorį turėtų būti tikri.

Jie ketina pasiimti auksą, o Petirą pasilikti, staiga apimtas panikos pagalvojo Meretas.

— Tai visa išpirka. Visa, kurios prašėte. — Jam prakaitavo delnai. Meretas nusišluostė juos į kelnes. — Kuris iš jūsų Berikas Dondarionas?

Prieš tapdamas bastūnu, Dondarionas buvo lordas, tad vis dar galėjo būti garbingas vyras.

— Na, kad ir aš, — tarė vienaakis.

— Tu sumautas melagis, Džekai, — pareiškė augalotas barzdotas vyras geltonu apsiaustu. — Dabar mano eilė būti lordu Beriku.

— Ar tai reiškia, kad man teks būti Toru? — nusijuokė dainius. — Milorde, man liūdna tau pranešti, bet lordo Beriko prireikė kitur. Laikai neramūs ir tenka kautis daugybėje mūšių. Bet nebijok, mes sutvarkysime su tavimi šį reikalą taip, kaip būtų sutvarkęs jis.

Meretas tikrai labai bijojo. Be to, jam tvinksėjo galva. Jei skausmas būtų dar sustiprėjęs, jis būtų pradėjęs kūkčioti.

— Turite savo auksą, — pasakė jis. — Atiduokite man sūnėną ir aš keliausiu sau.

Tiesą sakant, Petiras jam buvo antros eilės sūnėnas, bet į tokias smulkmenas nebuvo verta gilintis.

— Jis dievų giraitėje, — tarė vyras geltonu apsiaustu. — Mes tave pas jį nuvesime. Nočai, paimk jo žirgą.

Meretas nenoromis atidavė vadeles. Jis nematė kitos išeities.

— Duokite man odmaišį, — nustebindamas save paprašė jis. — Man reikia gurkšnio vyno, kad numalšinčiau…

— Su tokiais kaip tu mes negeriame, — šiurkščiai paaiškino Geltonasis Apsiaustas. — Eime. Sek paskui mane.

Jiems po kojomis traškėjo lapai ir nuo kiekvieno žingsnio Meretui smilkinį vėrė aštrus skausmas. Jie ėjo tylėdami, aplink juos ūžavo tik vėjas. Kai Meretui į akis pašvietė paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai, jis užkopė ant samanotos kalvelės, — tik tiek buvo likę iš didžiojo pilies bokšto. Už jos plytėjo dievų giraitė.

Petiras Spuogas kybojo ant ąžuolo šakos su virve ant kaklo. Juodame veide buvo matyti išsprogusios jo akys, priekaištingai žvelgiančios žemyn į Meretą. „Per vėlai atjojai“, — rodės, sakė jos. Bet jis nepasivėlavo. Nepasivėlavo! Atjojo, kaip buvo sutarta.

— Jūs jį nužudėte, — dusliai ištarė Meretas.

— Jis aštrus kaip kalavijas, — pasakė vienaakis vyras.

Mereto galvoje dundėjo stumbrų kaimenė. Motin, pasigailėk, pagalvojo jis.

— Atgabenau auksą.

— Labai gerai, — draugiškai linktelėjo dainius. — Mes pasirūpinsime, kad jis būtų panaudotas geram tikslui.

Meretas nusisuko nuo Petiro. Giliai gerklėje kilo šleikštulys.

— Jūs… neturėjote teisės.

— Bet turėjome virvę, — tarė vyras geltonu apsiaustu. — Taigi ir teisę.

Du bastūnai čiupo Meretą už parankių ir surišo jam už nugaros rankas. Jis buvo toks priblokštas, kad nesipriešino.

— Ne, — vos pralemeno jis. — Aš tik atjojau išpirkti Petiro. Sakėte, kad jei iki saulėlydžio gausite auksą, jam nieko bloga nenutiks…

— Ką gi, — gūžtelėjo dainius, — pričiupai mus, milorde. Taip jau nutiko, jog tau melavome.

Vienaakis bastūnas žingtelėjo į priekį nešinas ilga kanapine virve. Jis užmetė Meretui ant kaklo kilpą, tvirtai užnėrė ir prie ausies užmezgė stambų mazgą. Kitą galą permetė per ąžuolo šaką. Ją pačiupo augalotasis vyras geltonu apsiaustu.

— Ką darote? — Meretas suprato, kad klausimas kvailas, tačiau net ir dabar vis dar negalėjo patikėti tuo, kas čia vyksta. — Jūs neišdrįsite pakarti Frėjaus.

Geltonasis Apsiaustas nusijuokė.

— Anas, spuoguotas vaikis irgi taip sakė.

Bastūnas nekalba rimtai. Juk nekalba.

— Mano tėvas jums sumokės. Aš vertas geros išpirkos, daugiau nei Petiras, du kartus daugiau.

Dainius atsiduso.

— Gal lordas Valderis pusaklis ir suriestas podagros, bet tikrai ne toks kvailas, kad antrą kartą užkibtų ant to paties masalo. Bijau, kad kitą kartą jis atsiųs šimtą ginkluotų karių, o ne šimtą drakonų.

— Tikrai atsiųs! — Meretas mėgino kalbėti griežtai, bet jį išdavė virpantis balsas. — Jis atsiųs tūkstantį karių ir jie visus jus nužudys.

— Pirmiausia jam teks mus pagauti. — Dainius pakėlė akis į vargšą Petirą. — Be to, jis negali pakarti mūsų du kartus, tiesa? — Jis užgavo medinės arfos stygas ir sugrojo liūdną melodiją. — Nagi, neapsiteršk. Tau tik reikia atsakyti į mano klausimą ir liepsiu jiems tave paleisti.

Meretas būtų pasakęs jiems bet ką, kad tik liktų gyvas.

— Ką nori žinoti? Pasakysiu tiesą, prisiekiu.

Bastūnas jam drąsinamai nusišypsojo.

— Na, taip jau nutiko, kad ieškome pabėgusio šuns.

— Šuns? — Meretas sutriko. — Kokio šuns?

— Jis atsiliepia šaukiamas Sandoru Kligeinu. Toras sako, kad jis jojo į Dvynius. Radome keltininką, kuris perplukdė jį per Trišakį, ir vargšą girtuoklį, kurį jis apiplėšė Karališkajame kelyje. Gal kartais matei jį per vestuves?

— Per Kruvinąsias vestuves? — Meretui, rodės, tuoj plyš galva, bet jis susikaupė ir kaip įmanydamas stengėsi prisiminti. Tuomet buvo kilusi tokia baisi sumaištis, bet kas nors tikrai būtų užsiminęs apie Džofrio šunį, šniukštinėjantį po Dvynius. — Pilyje jo nebuvo. Bent jau ne puotoje… jis galėjo prisidėti prie pavainikių puotos arba prie karių lauko stovykloje, bet… ne, kas nors vis tiek būtų pasakęs…

— Jis turėjo vaiką, — tarė dainius. — Liesą mergaitę, maždaug dešimties metų. Arba panašaus amžiaus berniuką.

— Nemanau, — atsakė Meretas. — Bent jau aš nieko apie tai nežinau.

— Ne? Gaila… Tuomet — aukštyn!

— Ne! — garsiai sukliko Meretas. — Ne, nekarkite manęs, aš jums atsakiau, žadėjote paleisti, jei atsakysiu.

— Man rodos, sakiau, jog pasakysiu jiems, kad tave paleistų. — Dainius atsisuko į vyrą geltonu apsiaustu. — Lemai, paleisk jį.

— Eik po velnių, — šiurkščiai atsikirto stotingasis bastūnas.

Dainius žvilgtelėjo į Meretą, beviltiškai gūžtelėjo ir užgrojo „Tą dieną, kai jie pakorė Juodąjį Robiną“.

— Prašau… — Mereto drąsos likučiai jau tekėjo šlaunimis žemyn. — Aš nieko bloga jums nepadariau. Atnešiau aukso, kaip ir prašėte. Atsakiau į klausimą. Aš turiu vaikų.

— Kurių Jaunasis Vilkas niekada neturės, — tarė vienaakis bastūnas.

Meretui iš skausmo taip plyšo galva, kad jam buvo sunku mąstyti.

— Jis užtraukė mums gėdą, visa karalystė juokėsi, turėjome kažkaip atgauti suterštą garbę.

Tai ir dar daugiau buvo sakęs jo tėvas.

— Gal ir taip. Bet ką prakeiktų valstiečių gauja išmano apie lordo garbę? — Geltonasis Apsiaustas tris kartus apsivyniojo virvę aplink ranką. — O apie žmogžudystę šį tą išmanome.

— Tai nebuvo žmogžudystė! — suspigo Meretas. — Tai buvo kerštas, turėjome teisę keršyti. Vyko karas. Eigonas, mūsų vadintas Skambalėliu, vargšas kvaišelis, niekada niekam nepakenkė, o ledi Stark perrėžė jam gerklę. Stovykloje praradome pusšimtį karių. Serą Garsą Gudbruką, Kairos vyrą, ir serą Titą, Džeredo sūnų… kažkas kirviu suknežino jam galvą… Starko didvilkis papjovė keturis mūsų vilkšunius ir nuplėšė šunidžių prižiūrėtojui ranką, nors ir paleidome į jį daugybę arbaleto strėlių…

— Tad, kai abu buvo negyvi, prisiuvote jo galvą Robui Starkui ant kaklo, — pasakė Geltonasis Apsiaustas.

— Tai padarė mano tėvas. Aš tik gėriau. Negalite nužudyti žmogaus už tai, kad gėrė. — Ir staiga Meretas prisiminė kai ką, kas galėtų išgelbėti jam gyvybę. — Sakoma, kad lordas Berikas žmogų visuomet teisia, kad nežudo, kol jo kaltė neįrodyta. Jūs prieš mane nieko neturite. Kruvinosios vestuvės — mano tėvo, Raimano ir lordo Boltono darbas. Lotaras palapines pastatė taip, kad jos sugriūtų ir muzikantams skirtame balkone pasodino arbaletininkus, karo stovyklos puolimui vadovavo Valderis Pavainikis… Tai jų jums reikia, ne manęs, aš tik gėriau vyną… jūs neturite liudininkų.

— Čia tu klysti. — Dainius atsisuko į gobtuvą pasikėlusią moterį. — Miledi…

Bastūnai pasitraukė duodami jai kelią, o ji ėjo netardama nė žodžio. Kai nusismaukė gobtuvą, Meretui suspaudė krūtinę ir akimirką jis neteko žado. Ne. Ne, mačiau, kaip ji mirė. Ji jau buvo negyva visą dieną ir naktį, kai jie ją išrengė nuogai ir įmetė kūną į upę. Reimundas perpjovė jai gerklę nuo ausies iki ausies. Ji buvo mirusi.

Apsiaustas ir apykaklė slėpė jo brolio padarytą pjautinę žaizdą, bet jos veidas buvo baisesnis, nei jis prisiminė. Kūnas buvo išmirkęs vandenyje, išpurtęs, balsvas. Ji buvo praradusi pusę plaukų, o kiek liko, buvo nužilę ir šiurkštūs kaip senės. Galva buvo sužalota, o veidas sudraskytas ir ten, kur ji persirėžė odą nagais, sunkėsi juodas kraujas. Bet didžiausią siaubą kėlė jos akys. Tos akys žvelgė į jį kupinos neapykantos.

— Ji nekalba, — paaiškino aukštas vyras geltonu apsiaustu. — Tavo prakeikti mergvaikiai per daug giliai perrėžė jai gerklę. Bet ji viską prisimena. Jis atsisuko į mirusią moterį ir tarė: — Ką pasakysi, miledi? Ar ir jis prisidėjo?

Ledi Ketlina neatitraukė nuo jo akių. Ji linktelėjo.

Meretas Frėjus prasižiojo maldauti, bet jo žodžius užgniaužė užsiveržusi kilpa. Jo kojos pakilo nuo žemės, o virvė įsirėžė giliai į kaklo odą. Jis kilo trūkčiodamas, spardydamasis, tampydamasis, kilo vis aukštyn ir aukštyn…

Priedas

Karaliai ir jų dvariškiai

Geležinio Sosto karalius

DŽOFRIS BARATEONAS, Pirmasis šiuo vardu, trylikos metų berniukas, vyriausias karaliaus Roberto Barateono I ir karalienės Sersėjos iš Lanisterių giminės sūnus,

— jo motina karalienė SERSĖJA, karalienė regentė ir karalystės gynėja;

— Sersėjai prisiekę kariai:

— seras OSFRYDAS KETLBLEKAS, jaunesnysis sero Osmundo Ketlbleko iš karaliaus sargybos brolis,

— seras OSNIS KETLBLEKAS, jauniausias sero Osmundo ir sero Osfrydo brolis;

— jo sesuo princesė MIRSELA, devynerių metų mergaitė, princo Dorano Martelio globotinė Saulės Ietyje,

— jo brolis princas Tomenas, aštuonerių metų berniukas, Geležinio sosto įpėdinis,

— jo senelis TAIVINAS LANISTERIS, Kasterlių Uolos lordas, Vakarų sergėtojas, karaliaus ranka;

— jo dėdės ir pusbroliai bei pusseserės iš tėvo pusės:

— jo dėdė STANIS BARATEONAS, maištininkas, Drakono Uolos lordas, pasivadinęs karaliumi Staniu Pirmuoju,

— Stanio duktė ŠAIRINĖ, vienuolikos metų mergaitė,

— jo dėdė [RENLIS BARATEONAS], maištininkas, Vėtrų Gūžtos lordas, nužudytas savo kariuomenės apsuptyje,

— jo senelės brolis seras ELDONAS ESTERMONTAS,

— sero Eldono sūnus seras EIMONAS ESTERMONTAS,

— sero Eimono sūnus seras EILINAS ESTERMONTAS;

— jo dėdės ir pusbroliai iš motinos pusės:

— jo dėdė seras DŽEIMIS LANISTERIS, vadinamas KARALŽUDŽIU, Riverano belaisvis;

— jo dėdė TIRIONAS LANISTERIS, neūžauga, vadinamas KIPŠU, sužeistas mūšyje prie Juodųjų Vandenų,

— Tiriono gnklanešys PODRIKAS PEINAS,

— Tiriono sargybos kapitonas seras BRONAS IŠ JUODŲJŲ VANDENŲ, buvęs samdomas kalavijuotis,

— Tiriono sugulovė ŠAJA, sekusi paskui karo stovyklą, dabar tarnaujanti kambarine pas Lolisę Stokvort;

— jo senelio brolis seras KEVANAS LANISTERIS,

— sero Kevano sūnus seras LANSELIS LANISTERIS, buvęs karaliaus Roberto ginklanešys, sužeistas mūšyje prie Juodųjų Vandenų, besivaduojantis mirtimi,

— jo senelio brolis [TAIGETAS LANISTERIS], miręs nuo raupų,

— Taigeto sūnus TIREKAS LANISTERIS, ginklanešys, po Didžiojo maišto dingęs be žinios,

— Tireko mažametė žmona ledi ERMESANDA HEIFORD;

— jo prastakilmiai broliai ir seserys, karaliaus Roberto pavainikiai:

— MIJA STOUN, devyniolikmetė mergina, lordo Nestoro Roiso iš Mėnulio Vartų tarnyboje,

— GENDRIS, kalvio pameistrys, pabėgęs į upių kraštus ir nežinantis savo kilmės,

— EDRIKAS STORMAS, vienintelis karaliaus Roberto pripažintas pavainikis sūnus, Drakono Uoloje įsikūrusio savo dėdės Stanio globotinis;

— jo karaliaus sargyba:

— seras DŽEIMIS LANISTERIS, lordas vadas,

— seras MERINAS TRENTAS,

— seras BEILONAS SVONAS,

— seras OSMUNDAS KETLBLEKAS,

— seras LORAS TAIRELIS, Gėlių riteris,

— seras ARIS OUKHARTAS;

— jo mažoji taryba:

— lordas TAIVINAS LANISTERIS, karaliaus ranka,

— seras KEVANAS LANISTERIS, atsakingas už įstatymus,

— lordas PETIRAS BEILIŠAS, vadinamas MAŽUOJU PIRŠTU, iždininkas,

— VEIRIS, eunuchas, vadinamas VORU, šnipų vadovas,

— lordas MEISAS TAIRELIS, flotilės vadas,

— didysis meisteris PAISELIS;

— jo dvariškiai ir vasalai:

— seras ILINAS PEINAS, karaliaus budelis,

— lordas HALINAS PIROMANTAS, Alchemikų gildijos galva,

— MĖNULIUKAS, juokdarys ir kvailutis,

— ORMONDAS IŠ SENMIESČIO, karaliaus arfininkas ir dainius,

— DONTOSAS HOLARDAS, kvailys ir girtuoklis, buvęs riteris, vadinamas seru DONTOSU RAUDONUOJU,

— DŽALABARAS KSO, Raudonųjų gėlių slėnio princas, tremtinys iš Vasaros salų,

— ledi TANDA STOKVORT,

— jos duktė FALISĖ, ištekėjusi už sero Balmano Byrčo,

— jos duktė LOLISĖ, trisdešimt ketverių metų, netekėjusi, silpnaprotė, išprievartauta ir pagimdžiusi vaiką,

— meisteris FRENKENAS, jos gydytojas ir patarėjas,

— lordas DŽAILSAS ROSBIS, senas ligotas vyras,

— seras TALADAS, daug žadantis jaunas riteris,

— lordas MOROSAS SLINTAS, ginklanešys, vyriausias buvusio miesto sargybos vado sūnus,

— DŽOTOSAS SLINTAS, jaunesnysis jo brolis, ginklanešys,

— DANOSAS SLINTAS, jaunylis brolis, pažas,

— seras BOROSAS BLAUNTAS, buvęs karaliaus sargybos riteris, karalienės Sersėjos atleistas už bailumą,

— DŽOSMINAS PEKLDONAS, ginklanešys, mūšio prie Juodųjų Vandenų didvyris,

— seras FILIPAS FUTAS, už drąsą, parodytą mūšyje prie Juodųjų Vandenų, paskirtas Pasienio lordu,

— seras LOTORAS BRUNAS, dėl savo elgesio per Juodųjų Vandenų mūšį pramintas LOTORU OBUOLIŲ VALGYTOJU, buvęs laisvasis raitelis, tarnavęs lordui Beilišui;

— kiti Karaliaus Uosto lordai ir riteriai:

— MATIS ROVANAS, Goldengrouvo lordas,

— PAKSTERIS REDVAINAS, Arboro lordas,

— lordo Paksterio sūnūs dvyniai, seras HORAS ir seras HOBERIS, pravardžiuojami SIAUBU ir SEILIUMI,

— meisteris BALABARAS, lordo Redvaino gydytojas,

— ARDRIANAS SELTIGARAS, Nago salos lordas,

— lordas ALESANDRAS STEDMONAS, vadinamas MONETŲ MĖGĖJU,

— seras BONIFERAS HASTIS, vadinamas GERUOJU, garsus riteris,

— seras DONELIS SVONAS, Stounhelmo įpėdinis,

— seras RONETAS KONINGTONAS, vadinamas RONETU RAUDONUOJU, Grifų Kalno riteris,

— ORANAS VOTERSAS, pavainikis iš Driftmarko,

— seras DERMOTAS IŠ LIETAUS MIŠKO, garsus riteris,

— seras TIMONAS SKREIPSVORDAS, garsus riteris;

— nekilmingi Karaliaus Uosto žmonės:

— miesto sargyba („auksiniai apsiaustai“):

— [seras DŽEISLINAS BAIVOTERIS, vadinamas GELEŽINRANKIU], miesto sargybos vadas, kurį per mūšį prie Juodųjų Vandenų nužudė jo paties vyrai,

— seras ADAMAS MARBRANDAS, miesto sargybos vadas, sero Džeislino įpėdinis,

— ČATAJA, brangaus viešnamio savininkė,

— ALAJAJA, jos duktė,

— DENSĖ, MARĖJA, DŽEIDĖ, Čatajos merginos,

— TOBAS MOTAS, ginklų meistras,

— GELEŽINPILVIS, kalvis,

— HAMIŠAS ARFININKAS, garsus dainius,

— KOLIJAS KVAJANIS, dainius iš Tirošio,

— BETANĖ GRAŽIAPIRŠTĖ, dainė,

— ALARIKAS EIZENIETIS, dainius ir tolimų kraštų keliautojas,

— GALEONAS KUJIETIS, dainius, garsėjantis ilgomis savo giesmėmis,

— SIMONAS SIDABRABALSIS, dainius.

Karaliaus Džofrio vėliavoje pavaizduotas vainikuotas Barateonų elnias, juodas auksiniame fone, kovojantis su Lanisterių liūtu, auksiniu skaisčiai raudoname fone.

Šiaurės karalius

Trišakio karalius

ROBAS STARKAS, Vinterfelo lordas, Šiaurės ir Trišakio karalius, vyriausias Edardo Starko, Vinterfelo lordo, ir ledi Ketlinos iš Tulių giminės sūnus,

— jo didvilkis PILKASIS VĖJAS,

— jo motina ledi KETLINA iš Tulių giminės, lordo Edardo Starko našlė;

— jo broliai ir seserys:

— jo sesuo princesė SANSA, dvylikos metų mergaitė, Karaliaus Uosto belaisvė,

— Sansos didvilkė [LEDI], nugalabyta Darių pilyje,

— jo sesuo princesė ARIJA, dešimties metų mergaitė, dingusi be žinios ir laikoma mirusia,

— Arijos didvilkė NAIMIRIJA, pradingusi prie Trišakio,

— jo brolis princas BRANDONAS, vadinamas BRANU, Vinterfelo ir Šiaurės įpėdinis, devynerių metų berniukas, kaip manoma, miręs,

— Brano didvilkis VASARA;

— Brano bendražygiai ir gynėjai:

— MIRA RID, šešiolikos metų mergina, lordo Houlando Rido iš Pilkųjų Vandenų sargybos duktė,

— DŽODŽENAS RIDAS, jos brolis, trylikos metų,

— HODORAS, kvaišelis arklininkas, septynių pėdų ūgio,

— jo brolis princas RIKONAS, ketverių metų berniukas, laikomas mirusiu,

— Rikono didvilkis GAURUOČIUS;

— Rikono bendražygiai ir gynėjai:

— OŠA, belaisvė tyržmogė, Vinterfele tarnavusi indų plovėja,

— jo įbrolis JONAS SNOU, prisiekęs Nakties sargybos brolis,

— Jono didvilkis VAIDUOKLIS;

— jo dėdės ir tetos iš tėvo pusės:

— jo dėdė, vyresnysis tėvo brolis, [BRANDONAS STARKAS], nužudytas karaliaus Eirio II Targarieno įsakymu,

— jo teta [LIANA STARK], mirusi Dorno kalnuose Roberto sukilimo metu,

— jo dėdė, jaunesnysis tėvo brolis, BENDŽINAS STARKAS, Nakties sargybos vyras, pradingęs už Sienos;

— jo dėdės ir tetos iš motinos pusės:

— jo teta, jaunesnioji motinos sesuo, LISA ARIN, Lizdo ledi ir lordo Jono Arino našlė,

— jų sūnus ROBERTAS ARINAS, Lizdo lordas,

— jo dėdė, jaunesnysis motinos brolis, seras EDMURAS TULIS, Riverano įpėdinis,

— jo senelio brolis, seras BRINDENAS TULIS, vadinamas JUODĄJA ŽUVIMI;

— jo prisiekę kariai ir bendražygiai:

— jo ginklanešys OLIVERIS FRĖJUS,

— seras VENDELIS MANDERLIS, antrasis Baltojo Uosto lordo sūnus,

— PATRIKAS MOLISTERIS, Sigardo įpėdinis,

— DEISĖ MORMONT, vyriausioji ledi Megės Mormont duktė ir Meškų salos įpėdinė,

— DŽONAS AMBERIS, vadinamas MAŽUOJU DŽONU, Paskutinio Židinio įpėdinis,

— DONELIS LOKAS, OUVENAS NORĖJUS, ROBINAS FLINTAS, šiauriečiai;

— jo lordai vėliavininkai, kapitonai ir vadai:

— (su Robo kariuomene vakarų kraštuose)

— seras BRINDENAS TULIS JUODOJI ŽUVIS, žvalgų ir raitininkų vadas,

— DŽONAS AMBERIS, vadinamas DIDŽIUOJU DŽONU, vilkstinės vadas,

— RIKARDAS KARSTARKAS, Karholdo lordas,

— GALBARTAS GLOVERIS, Gūdmiškio valdovas,

— MEGĖ MORMONT, Meškų salos ledi,

— [seras STEVRONAS FRĖJUS], vyriausias lordo Valderio Frėjaus sūnus ir Dvynių įpėdinis, žuvęs prie Okskroso,

— sero Stevrono vyriausias sūnus seras RAIMANAS FRĖJUS,

— sero Raimano sūnus JUODASIS VALDERIS FRĖJUS,

— MARTINAS RIVERSAS, pavainikis lordo Valderio Frėjaus sūnus;

— (Harenhole vadovaujami Ruzo Boltono):

— RUZAS BOLTONAS, Dredforto lordas,

— seras EINIS FRĖJUS, seras DŽEREDAS FRĖJUS, seras HOSTINAS FRĖJUS, seras DENVELIS FRĖJUS,

— jų netikras, pavainikis brolis RONELIS RIVERSAS,

— seras VILIS MANDERLIS, Baltojo Uosto įpėdinis,

— seras KAILAS KONDONAS, serui Viliui tarnaujantis riteris,

— RONELIS STAUTAS,

— VARGAS HOUTAS iš laisvojo Kohoro miesto, samdomų kalavijuočių, vadinančių save Smarkiaisiais Vyrukais, būrio vadas,

— jo leitenantas URSVIKAS, vadinamas IŠTIKIMUOJU,

— jo leitenantas SEPTONAS UTAS,

— TIMEONAS iš Dorno, RORDŽAS, IGAS, STORULIS ZOLAS, KANDŽIUS, TOGAS DŽOTAS iš Ibeno, PIGAS, TRIPIRŠTIS, jo vyrai,

— KIBURNAS, išvarytas meisteris, kartais užsiimantis juodąja magija, jo gydytojas;

— (su šiaurine kariuomene puolantys Prieblandos Slėnį):

— ROBETAS GLOVERIS iš Gūdmiškio,

— seras HELMANAS TOLHARTAS iš Toreno Kertainio,

— HARIONAS KARSTARKAS, vienintelis likęs gyvas lordo Rikardo Karstarko sūnus ir Karholdo įpėdinis;

— (keliaujantys į šiaurę su lordo Edardo palaikais):

— HALIS MOLENAS, Vinterfelo sargybos kapitonas,

— DŽEKSAS, KVENTAS, ŠADAS, sargybiniai;

— (jo vėliavininkai ir pilių valdytojai šiaurėje):

— VIMANAS MANDERLIS, Baltojo Uosto lordas,

— HOULANDAS RIDAS, Pilkųjų Vandenų sargybos lordas, pelkinis,

— MORSAS AMBERIS, vadinamas VARNAĖDŽIU, ir HOTERIS AMBERIS, vadinamas KEKŠIŲ SIAUBU, Didžiojo Džono Amberio dėdės, bendrai valdantys Paskutinį Židinį,

— LAJESA FLINT, Našlės sargybos ledi,

— ONDRIU LOKAS, Senpilio lordas, senis,

— [KLĖJUS SERVINAS], Servino lordas, keturiolikos metų berniukas, nužudytas Vinterfelo mūšyje,

— jo sesuo DŽONELĖ SERVIN, netekėjusi, trisdešimt dvejų metų, dabar Servino ledi,

— [LEOBALDAS TOLHARTAS], jaunesnysis sero Helmano brolis, Toreno Kertainio pilies valdytojas, žuvęs Vinterfelo mūšyje,

— Leobaldo žmona BERENA iš Hornvudų giminės,

— Leobaldo sūnus BRANDONAS, keturiolikos metų jaunuolis,

— Leobaldo sūnus BERENAS, dešimties metų berniukas,

— sero Helmano sūnus [BENFREDAS], nužudytas geležinių Akmenuotajame krante,

— sero Helmano duktė EDARA, devynerių metų mergaitė, Toreno Kertainio pilies įpėdinė,

— ledi SIBELĖ, Robeto Gloverio žmona, Ašos Greidžoj belaisvė Gūdmiškyje,

— Robeto sūnus GEVINAS, trejų metų, teisėtas Gūdmiškio įpėdinis, Ašos Greidžoj belaisvis,

— Robeto duktė ERENA, vienerių metukų kūdikis, Ašos Greidžoj belaisvė Gūdmiškyje,

— LARENSAS SNOU, pavainikis lordo Hornvudo sūnus ir Galbarto Gloverio globotinis, trylikos metų jaunuolis, Ašos Greidžoj belaisvis Gūdmiškyje.

Šiaurės karaliaus vėliava tokia pat, kokia buvo ir prieš tūkstantį metų: pilkas Starkų iš Vinterfelo didvilkis, bėgantis per baltą kaip sniegas lauką.

Siaurosios jūros karalius

STANIS BARATEONAS, Pirmasis šiuo vardu, antrasis lordo Stefono Barateono ir ledi Kasanos iš Estermontų giminės sūnus, buvęs Drakono Uolos lordas,

— jo žmona SELISA iš Florentų giminės,

— princesė ŠAIRINĖ, jo duktė, vienuolikos metų mergaitė,

— MARGAVEIDIS, kvaištelėjęs juokdarys,

— jo sūnėnas EDRIKAS STORMAS, dvylikos metų berniukas, nesantuokinis karaliaus Roberto ir Delenos Florent sūnus,

— jo ginklanešiai DEVANAS SIVORTAS ir BRAJENAS FARINGAS;

— jo dvariškiai ir vasalai:

— lordas ALISTERIS FLORENTAS, Braitvoterio pilies lordas, karaliaus ranka ir karalienės dėdė,

— seras AKSELIS FLORENTAS, Drakono Uolos pilies valdytojas, karalienės dėdė ir jos žmonių vadas,

— ledi MELISANDRA IŠ AŠAJAUS, vadinama RAUDONĄJA MOTERIMI, Rhloro, Šviesos Valdovo ir Liepsnos ir Šešėlių dievo žynė,

— meisteris PILOSAS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas,

— seras DAVOSAS SIVORTAS, vadinamas SVOGŪNŲ RITERIU, kartais TRUMPARANKIU, buvęs kontrabandininkas,

— Davoso žmona, ledi Marija, dailidės duktė;

— septyni jų sūnūs:

— [DEILAS], žuvęs prie Juodųjų Vandenų,

— [ALARDAS], žuvęs prie Juodųjų Vandenų,

— [MATOSAS], žuvęs prie Juodųjų Vandenų,

— [MERIKAS], žuvęs prie Juodųjų Vandenų,

— DEVANAS, karaliaus Stanio ginklanešys,

— STANIS, devynerių metų berniukas,

— STEFONAS, šešerių metų berniukas,

— SALADORAS SANAS iš laisvojo Lyso miesto, pasivadinęs Siaurosios jūros princu ir Juodųjų Vandenų įlankos lordu, „Valyrietės“ šeimininkas ir karo laivų flotilės vadas,

— MEIZAS MARAS, jo samdomas eunuchas,

— CHOREINAS SEITMANTESAS, galeros „Šejalos šokis“ kapitonas,

— „KOŠĖ“ ir „NĖGĖ“, kalėjimo sargai;

— jo lordai vėliavininkai:

— MONTRISAS VELARIONAS, Potvynių lordas ir Driftmarko valdovas, šešerių metų berniukas,

— DURAMAS BAR EMONAS, Aštriojo kyšulio lordas, penkiolikos metų jaunuolis,

— seras DŽILBERTAS FARINGAS, Vėtrų Gūžtos pilies valdytojas,

— lordas ELVUDAS MIDOUSAS, sero Džilberto pavaduotojas,

— meisteris DŽURNAS, sero Džilberto patarėjas ir gydytojas,

— lordas LUKAS ČITERINGAS, vadinamas MAŽUOJU LUKU, šešiolikos metų jaunuolis,

— LESTERIS MORIGENAS, Varnų Lizdo lordas;

— jo riteriai ir prisiekę kariai:

— seras LOMAS ESTERMONTAS, karaliaus dėdė iš motinos pusės,

— jo sūnus seras ENDRIUS ESTERMONTAS,

— seras ROLANDAS STORMAS, vadinamas NAITSONGO PAVAINIKIU, nesantuokinis velionio lordo Brajano Karono sūnus,

— seras PARMENAS KREINAS, vadinamas PARMENU RAUDONUOJU, Haigardene laikomas belaisvis,

— seras ERENAS FLORENTAS, jaunesnysis karalienės Selisos brolis, Haigardene laikomas belaisvis,

— seras DŽERALDAS GOUVERIS,

— seras TRISTONAS iš Rantytosios Kalvos, anksčiau tarnavęs lordui Ganseriui Sanglasui,

— LUISAS, vadinamas ŽUVŲ PARDAVĖJU,

— OMERAS BLEKBERIS.

Karalius Stanis savo vėliava pasirinko liepsnojančią Šviesos Valdovo širdį: raudoną širdį, apsuptą oranžinių liepsnų geltoname fone. Širdies viduryje išpieštas juodas vainikuotasis Barateonų giminės elnias.

Užjūrio karalienė

DANEIRIS TARGARIEN, Pirmoji šiuo vardu, dotrakių chalisė, vadinama DANEIRIS AUDROS DUKRA, NEDEGANČIĄJA, DRAKONŲ MOTINA, vienintelė gyva likusi karaliaus Eirio Antrojo Targarieno įpėdinė, dotrakių chalo Drogo našlė,

— jos augantys drakonai, DROGONAS, VISERIONAS, REIGALAS;

— jos karalienės sargyba:

— seras DŽORA MORMONTAS, buvęs Meškų salos lordas, ištremtas už prekybą vergais,

— Džogas, ko ir kraujo raitelis, rimbas,

— AGAS, ko ir kraujo raitelis, lankas,

— RACHARAS, ko ir kraujo raitelis, arachas,

— STIPRUOLIS BELVASAS, buvęs vergas eunuchas, ištrauktas iš Mirino uosto kautynių duobės,

— jo nusenęs ginklanešys ARSTANAS, vadinamas ŽILABARZDŽIU, kilęs iš Vesteroso;

— jos tarnaitės:

— IRI, penkiolikos metų dotrakė,

— DŽIKI, keturiolikmetė dotrakė;

— GROLĖJUS, šlovingojo kogo „Baleriono“ kapitonas, pentošietis jūrininkas, Ilyrijaus Mopačio samdinys;

— jos mirę giminaičiai:

— [REIGARAS], jos brolis, Drakono Uolos princas ir Geležinio sosto įpėdinis, karaliaus Roberto Barateono nukautas prie Trišakio,

— [REINĖ], Reigaro ir Elijos iš Dorno duktė, nužudyta per Karaliaus Uosto užgrobimą,

— [EIGONAS], Reigaro ir Elijos iš Dorno sūnus, nužudytas per Karaliaus Uosto užgrobimą,

— [VISEIRIS], jos brolis, pasivadinęs karaliumi Viseiriu, Trečiasis šiuo vardu, vadintas KARALIUMI ELGETA, chalo Drogo nužudytas Vais Dotrakyje,

— [DROGAS], jos vyras, didysis dotrakių chalas, nė karto nenugalėtas mūšio lauke, miręs nuo žaizdų,

— [REIGAS], jos ir chalo Drogo gimęs negyvas sūnus, kurį dar įsčiose nužudė magė Miri Maz Dur;

— jos žinomi priešai:

— chalas PONAS, kadaise buvęs Drogo ko,

— chalas DŽAKAS, kadaise buvęs Drogo ko,

— MAGAS, jo kraujo raitelis,

— NEMIRTINGIEJI IŠ KVARTO, burtininkų būrys,

— PIJATAS PRĖJUS, kvartietis burtininkas,

— GAILIEJI VYRAI, Kvarto žudikų gildijos nariai;

— buvę ir dabartiniai nepatikimi jos sąjungininkai:

— KSARAS KSOANAS DAKSAS, Kvarto pirklys ir didžiūnas,

— KVEITĖ, kauke prisidengusi šešėlių kerėtoja iš Ašajaus,

— ILYRIJUS MOPATIS, laisvojo Pentoso miesto magistras, surengęs jos vedybas su chalu Drogu;

— Astaporo uoste:

— KRAZNIS MO NAKLOZAS, turtingas vergų pirklys,

— jo vergė MISANDĖJA, dešimties metų mergaitė iš Naato saloje gyvenančių taikiųjų žmonių,

— GRAZDANAS MO ULHORAS, senas vergų pirklys, labai turtingas,

— jo vergas KLEONAS, mėsininkas ir virėjas,

— PILKASIS KIRMINAS, eunuchas, Grynuolių vadas;

— Junkajaus uoste:

— GRAZDANAS MO ERAZAS, pasiuntinys ir kilmingas vyras,

— MERAS iš Bravoso, vadinamas TITANO PAVAINIKIU, Antrųjų Sūnų vadas,

— RUDASIS BENAS PLUMAS, Antrųjų Sūnų karininkas, abejotinos kilmės samdinys,

— PRENDALIS NA GEZNAS, giskarietis, samdomas kalavijuotis, Audrašauklių vadas,

— SEILORAS PLIKIS, samdomas kalavijuotis iš Kvarto, Audrašauklių būrio kapitonas,

— DARIJUS NAHARIS, samdomas kalavijuotis iš Tirošio, pagyrūnas, Audrašauklių kapitonas;

— Mirino uoste:

— OZNAKAS ZO PALAS, miesto karžygys.

Daneiris Targarien vėliava tokia pat kaip ir šios dinastijos pradininko Eigono Užkariautojo: raudonas trigalvis drakonas juodame fone.

Salų ir šiaurės karalius

BEILONAS GREIDŽOJUS, Devintas šiuo vardu nuo Pilkojo karaliaus laikų, tituluojantis save Geležies salų ir Šiaurės karaliumi, Druskos ir uolų karaliumi, Jūros vėjo sūnumi ir Paiko lordu Kirtėju,

— jo žmona karalienė ELEINIS iš Harlų giminės;

— jų vaikai:

— [RODRIKAS], vyriausias jų sūnus, žuvęs prie Sigardo per Greidžojų sukilimą,

— [MARONAS], jaunesnysis jų sūnus, žuvęs Paike per Greidžojų sukilimą,

— AŠA, jų duktė, „Juodojo vėjo“ kapitonė ir Gūdmiškio užkariautoja,

— TEONAS, jauniausias jų sūnus, „Jūrų kalės“ kapitonas, trumpai buvęs Vinterfelo princu,

— Teono ginklanešys VEKSAS PAIKAS, nesantuokinis lordo Botlio įbrolio sūnus, nebylys, dvylikos metų berniukas;

— Teono laivo „Jūrų kalė“ įgula:

— URZENAS, MARONAS BOTLIS, vadinamas ŽUVIES ŪSU, STIGAS, GEVINAS HARLAS, KADVILAS;

— karaliaus broliai:

— EURONAS, vadinamas VARNAAKIU, „Tylos“ kapitonas, pagarsėjęs nusikaltėlis, piratas ir plėšikas,

— VIKTARIONAS, Geležinio laivyno lordas vadas, „Geležinės pergalės“ kapitonas,

— ERONAS, vadinamas ŠLAPIAGALVIU, Nuskendusio Dievo žynys;

— jo namiškiai Paike:

— meisteris VENDAMIRAS, gydytojas ir patarėjas,

— HELIJA, pilies tvarkytoja;

— jo kariauna ir prisiekę kariai:

— DAGMERAS, vadinamas SKELTALŪPIU, „Bangų rijiko“ kapitonas,

— MĖLYNDANTIS, ilglaivio kapitonas,

— ULERIS, SKITAS, irklininkai ir kariai,

— ANDRIKAS RŪSTUSIS, milžiniško stoto vyras,

— KVARLAS, vadinamas KVARLU MERGELE, bebarzdis, bet mirtinai pavojingas;

— Lordsporto žmonės:

— OTERIS ŠLUBIS, smuklininkas ir viešnamio laikytojas,

— SIGRINAS, laivadirbys;

— jo lordai vėliavininkai:

— SAVEINAS BOTLIS, Lordsporto lordas Paike,

— lordas VINČAS, iš Geležinės Kalvos Paike,

— STOUNHAUZAS, DRAMAS IR GUDBROLIS iš Senojo Viko,

— lordas GUDBROLIS, SPARAS, lordas MERLINAS ir lordas FARVINDAS iš Didžiojo Viko,

— lordas HARLAS, iš Harlo,

— VOLMARKAS, MIRAS, STOUNTRIS ir KENINGAS iš Harlo,

— ORKVUDAS ir TOUNIS iš Orkmonto,

— lordas BLEKTAIDAS iš Blektaido,

— lordas SOLTKLIFAS ir lordas SANDERLIS iš Soltklifo.

Kitos, didesnės ir mažesnės giminės

Arinai

Arinai yra Kalnų ir Slėnio karalių palikuonys, viena seniausių ir gryniausių andalų didikų giminių. Penkių Karalių kare Arinų giminė nedalyvavo ir telkė jėgas Arino Slėnio gynybai. Arinų herbas — baltas mėnulis ir sakalas žydrame kaip dangus fone. Arinų giminės šūkis: Aukštai kaip garbė.

ROBERTAS ARINAS, Lizdo lordas, Slėnio gynėjas, Rytų sergėtojas, paliegęs aštuonerių metų berniukas,

— jo motina ledi LISA iš Tulių giminės, trečioji lordo Jono Arino žmona ir našlė, Ketlinos Stark sesuo;

— jų namiškiai:

— MARILJONAS, gražus jaunas dainius, labai mėgstamas ledi Lisos,

— meisteris KOULMANAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— seras MARVINAS BELMORAS, sargybos kapitonas,

— MORDAS, žiaurus kalėjimo sargas;

— jo lordai vėliavininkai, riteriai ir vasalai:

— lordas NESTORAS ROISAS, vyriausiasis Slėnio valdytojas, Mėnulio Vartų pilies komendantas, priklausantis jaunesniajai Roisų giminės atšakai,

— lordo Nestoro sūnus seras ALBARAS,

— lordo Nestoro duktė MIRANDA,

— MIJA STOUN, jo tarnyboje esanti pavainikė mergaitė, karaliaus Roberto Barateono nesantuokinė duktė,

— lordas JONAS ROISAS, vadinamas BRONZINIU JONU, Ranestouno lordas, priklausantis senesniajai Roisų giminės atšakai, lordo Nestoro pusbrolis,

— lordo Jono vyriausias sūnus seras ANDARAS,

— lordo Jono jaunesnysis sūnus [seras ROBARAS], Renlio Barateono vaivorykštės sargybos riteris, prie Vėtrų Gūžtos nukautas sero Loro Tairelio,

— lordo Jono jauniausiasis sūnus [seras VEIMARAS], Nakties sargybos karys, dingęs už Sienos,

— seras LINAS KORBRĖJUS, ledi Lisos gerbėjas,

— MAIKELIS REDFORTAS, jo ginklanešys,

— ledi ANIJA VEINVUD,

— vyriausias ledi Anijos sūnus ir įpėdinis seras MORTONAS, ledi Lisos gerbėjas,

— jaunesnysis ledi Anijos sūnus seras DONELIS, Vartų riteris,

— EONAS HANTERIS, Longbouholo lordas, senis, ledi Lisos gerbėjas,

— HORTONAS REDFORTAS, Redforto lordas.

Florentai

Braitvoterio pilį valdantys Florentai yra Tairelių vėliavininkai, nors iš tiesų turi daugiau teisių į Haigardeną, nes jų gyslomis teka Žaliarankių giminės, senųjų Žemupio karalių, kraujas. Prasidėjus Penkių Karalių karui, lordas Alisteris Florentas prisidėjo prie Tairelių ir pasiskelbė palaikantis karalių Renlį, o jo brolis, seras Akselis Florentas, stojo karaliaus Stanio pusėn, kuriam daug metų buvo tarnavęs Drakono Uolos valdytoju. Jų dukterėčia Selisa buvo ir yra karaliaus Stanio karalienė. Kai prie Vėtrų Gūžtos Renlis buvo nužudytas, Florentai, sutelkę visas pajėgas, patraukė į kovą su karaliumi Staniu ir buvo pirmieji taip pasielgę Renlio vėliavininkai. Florentų giminės simbolis — gėlių vainiko apsupta lapės galva.

ALISTERIS FLORENTAS, Braitvoterio lordas,

— jo žmona ledi MELARA iš Kreinų giminės;

— jų vaikai:

— ALEKINAS, Braitvoterio įpėdinis,

— MELESA, ištekėjusi už lordo Rendilo Tarlio,

— RIJA, ištekėjusi už lordo Leitono Haitauerio;

— jo broliai ir seserys:

— seras AKSELIS, Drakono Uolos pilies valdytojas,

— [seras RAJAMAS], miręs nukritęs nuo žirgo,

— sero Rajamo duktė karalienė SELISA, ištekėjusi už karaliaus Stanio Barateono,

— sero Rajamo sūnus [seras IMRIS], vadovavęs Stanio Barateono flotilei Juoduosiuose Vandenyse, žuvęs kartu su „Siausmu“,

— sero Rajamo jaunesnysis sūnus seras ERENAS, laikomas nelaisvėje Haigardene,

— seras KOLINAS,

— sero Kolino duktė DELENA, ištekėjusi už sero HOSMANO NORKROSO,

— Delenos sūnus EDRIKAS STORMAS, karaliaus Roberto Barateono pavainikis, dvylikos metų berniukas,

— Delenos sūnus ALISTERIS NORKROSAS, aštuonerių metų,

— Delenos sūnus RENLIS NORKROSAS, dvejų metų,

— sero Kolino sūnus meisteris OMERIS, tarnaujantis Oukharto pilyje,

— sero Kolino sūnus MIRELIS, ginklanešys Arbore,

— jo sesuo RILENA, ištekėjusi už sero Ričardo Kreino.

Frėjai

Galingos, turtingos ir gausios Frėjų giminės vyrai yra Tulių giminės vėliavininkai, bet ne visada šią pareigą jie uoliai vykdydavo. Kai prie Trišakio Robertas Barateonas susirėmė su Reigaro Targarieno pajėgomis, Frėjai pasirodė tik mūšiui pasibaigus, ir nuo to laiko lordas Hosteris Tulis lordą Valderį Frėjų vadino „vėluojančiu lordu Valderiu“. Apie Valderį Frėjų taip pat pasakojama, kad jis vienintelis lordas Septyniose Karalystėse, kuris gali iš savo kelnių paleisti visą kariuomenę.

Prasidėjus Penkių Karalių karui, Robas Starkas pelnė lordo Valderio palankumą, pažadėjęs vesti vieną iš jo dukterų arba anūkių. Du lordo Valderio anūkai buvo išsiųsti į Vinterfelą auginti ir auklėti.

VALDERIS FRĖJUS, Perkėlos lordas;

— jo vaikai:

— su pirmąja žmona ledi [PERA] iš Roisų giminės:

— [seras STEVRONAS], vyriausias jų sūnus, mirė po Okskroso mūšio,

— buvo vedęs [KORENĄ SVON], netrukus mirusią nuo sunkios ligos,

— Stevrono vyriausias sūnus seras RAIMANAS, Dvynių įpėdinis,

— Raimano sūnus EDVINAS, vedęs Džanisę Hanter,

— Edvino duktė VALDA, aštuonerių metų,

— Raimano sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU JUODUOJU,

— Raimano sūnus PETIRAS, vadinamas PETIRU SPUOGU,

— pirmoji Petiro žmona MILENDA KARON,

— Petiro duktė PERA, penkerių metų;

— antroji sero Stevrono žmona [DŽEINĖ LIDEN] mirė nukritusi nuo arklio,

— Stevrono sūnus EIGONAS, silpnaprotis, vadinamas SKAMBALĖLIU,

— Stevrono duktė [MEIGELĖ] mirė gimdydama, buvo ištekėjusi už sero Dafino Venso,

— Meigelės duktė MARIANA, netekėjusi,

— Meigelės sūnus VALDERIS VENSAS, ginklanešys,

— Meigelės sūnus PATRIKAS VENSAS;

— trečioji sero Stevrono žmona [MARSELA VEINVUD] mirė gimdydama,

— Stevrono sūnus VALTONAS, vedęs Dyną Harding,

— Valtono sūnus STEFONAS, vadinamas MEILIUOJU,

— Valtono duktė VALDA, vadinama VALDA GRAŽIĄJA,

— Valtono sūnus BRAJANAS, ginklanešys,

— seras EMONAS, vedęs Dženą iš Lanisterių giminės,

— Emono sūnus seras KLEOSAS, vedęs Džeinę Dari,

— Kleoso sūnus TAIVINAS, ginklanešys, vienuolikos metų,

— Kleoso sūnus VILEMAS, pažas Ašmarke, devynerių metų,

— Emono sūnus seras LIONELIS, vedęs Melesą Kreikhol,

— Emono sūnus TIONAS, Riverano belaisvis,

— Emono sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU RAUDONUOJU, keturiolikos metų, Kasterlių Uolos ginklanešys,

— seras EINIS, vedęs [TIANĄ VILD], kuri mirė gimdydama,

— Einio sūnus EIGONAS KRAUJAGIMIS, nusikaltėlis,

— Einio sūnus REIGARAS, vedęs Džeinę Bisberi,

— Reigaro sūnus ROBERTAS, trylikos metų berniukas,

— Reigaro duktė VALDA, dešimties metų mergaitė, vadinama VALDA BALTĄJA,

— Reigaro sūnus DŽONOSAS, aštuonerių metų berniukas,

— PERIANA, ištekėjusi už Leslino Heigo,

— Perianos sūnus seras HARIS HEIGAS,

— Hario sūnus VALDERIS HEIGAS, ketverių metų,

— Perianos sūnus seras DONELIS HEIGAS,

— Perianos sūnus EILINAS HEIGAS, ginklanešys;

— su antrąja žmona [ledi SIRENA] iš Svonų giminės:

— seras DŽEREDAS, jų vyriausiasis sūnus, vedęs Alisą Frėj,

— Džeredo sūnus seras TITAS, vedęs Zoują Blaintri,

— Tito duktė ZIJA, keturiolikos metų mergina,

— Tito sūnus ZACHERIS, dvylikos metų, gyvena ir mokosi Senmiesčio septoje,

— Džeredo duktė KAIRA, ištekėjusi už sero Garso Gudbruko,

— Kairos sūnus VALDERIS GUDBRUKAS, devynerių metų,

— Kairos duktė DŽEINĖ GUDBRUK, šešerių metų,

— septonas LUSEONAS, tarnaujantis Didžiojoje Beiloro septoje, Karaliaus Uoste;

— su trečiąja žmona [ledi AMARĖJA] iš Kreikholų giminės:

— seras HOSTINAS, vyriausiasis jų sūnus, vedęs Beleną Havik,

— Hostino sūnus seras ARVUDAS, vedęs Rielą Rois,

— Arvudo duktė RIELA, penkerių metų mergaitė,

— Arvudo sūnūs dvyniai ANDRO ir ALINAS, trejų metų,

— ledi LITENĖ, ištekėjusi už lordo Liucijaus Vipreno,

— Litenės duktė ELIANA, ištekėjusi už sero Džono Vildo,

— Elianos sūnus RIKARDAS VILDAS, ketverių metų,

— Litenės sūnus seras DEIMONAS VIPRENAS,

— SIMONDAS, vedęs Betariją iš Bravoso,

— Simondo sūnus ALESANDRAS, dainius,

— Simondo duktė ALIKSA, septyniolikos metų mergina,

— Simondo sūnus BRADAMARAS, dešimties metų berniukas, auginamas ir auklėjamas Bravose, Oro Tendirio, to miesto pirklio, globotinis,

— seras DENVELIS, vedęs Vinafrėją Vent,

— [daug persileidimų ir gimusių negyvų kūdikių],

— MERETAS, vedęs Mariją Dari,

— Mereto duktė AMERĖJA, vadinama EIME, šešiolikmetė našlė (buvo ištekėjusi už [sero Peito] iš Mėlynosios Šakos),

— Mereto duktė VALDA, vadinama VALDA STORĄJA, penkiolikos metų, ištekėjusi už lordo Ruzo Boltono,

— Mereto duktė, MARISA, trylikos metų mergina,

— Mereto sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU MAŽUOJU, septynerių metų berniukas, patekęs į nelaisvę prie Vinterfelo kaip ledi Ketlinos Stark globotinis,

— [seras DŽEREMIS] nuskendo, buvo vedęs Karolėją Veinvud,

— Džeremio sūnus SANDORAS, dvylikos metų berniukas, sero Donelio Veinvudo ginklanešys,

— Džeremio duktė SINTĖJA, devynerių metų mergaitė, ledi Anijos Veinvud globotinė,

— seras REIMUNDAS, vedęs Beonę Bisberi,

— Reimundo sūnus ROBERTAS, šešiolikos metų, mokosi Citadelėje, Senmiestyje,

— Reimundo sūnus MALVINAS, penkiolikos metų, Lyse mokosi alchemijos meno,

— Reimundo dukros dvynės SERA ir SARA, keturiolikos metų merginos,

— Reimundo duktė SERSĖJA, šešerių metų, vadinama BITELE;

— su ketvirtąja žmona [ledi ALISA] iš Blekvudų giminės:

— LOTARAS, vyriausiasis jų sūnus, vadinamas LOTARU ŠLUBUOJU, vedęs Leonelą Leford,

— Lotaro duktė TISANA, septynerių metų,

— Lotaro duktė VALDA, ketverių metų,

— Lotaro duktė EMBERLĖJA, dvejų metų,

— seras DŽEMOSAS, vedęs Salėją Peidž,

— Džemoso sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU DIDŽIUOJU, aštuonerių metų berniukas, patekęs į nelaisvę prie Vinterfelo kaip ledi Ketlinos Stark globotinis,

— Džemoso sūnūs dvyniai DIKONAS ir MATIS, penkerių metų,

— seras VALENAS, vedęs Silvą Peidž,

— Valeno sūnus HOSTERIS, dvylikos metų berniukas, sero Deimono Peidžo ginklanešys,

— Valeno duktė MERIANA, vadinama MERE, vienuolikos metų,

— ledi MORIJA, ištekėjusi už sero Flemento Brakso,

— Morijos sūnus ROBERTAS BRAKSAS, devynerių metų, auginamas ir auklėjamas Kasterlių Uoloje kaip pažas,

— Morijos sūnus VALDERIS BRAKSAS, šešerių metų,

— Morijos sūnus DŽONAS BRAKSAS, trejų metukų mažylis,

— TITA, vadinama SENMERGE TITA, dvidešimt devynerių metų mergina;

— su penktąja žmona, [ledi SARIJA] iš Ventų giminės,

vaikų nesusilaukė;

— su šeštąja žmona [ledi BETANE] iš Rosbių giminės:

— seras PERVINAS, jų vyriausias sūnus,

— seras BENFRIS, vedęs savo pusseserę Džianą Frėj,

— Benfrio duktė DELA, vadinama DELA KURČIĄJA, trejų metų,

— Benfrio sūnus OSMUNDAS, dvejų metukų,

— meisteris VILAMENAS, tarnaujantis Longbouhole,

— OLIVERIS, Robo Starko ginklanešys,

— ROSLINA, šešiolikos metų mergina;

— su septintąja žmona, [ledi ANARA] iš Faringų giminės:

— ARVINA, keturiolikos metų mergina,

— VENDELIS, jų vyriausias sūnus, trylikos metų jaunuolis, auklėjamas Sigarde kaip pažas,

— KOLMARAS, vienuolikos metų, pažadėtas Tikėjimui,

— VALTIRAS, vadinamas TIRU, dešimties metų,

— ELMARAS, iš anksto sužieduotas su Arija Stark, devynerių metų,

— ŠIRĖJA, šešerių metų mergaitė;

— su aštuntąja žmona ledi DŽOJESA iš Erenfordų giminės,

kol kas palikuonių neturi;

— nesantuokiniai, įvairių moterų pagimdyti lordo Valderio vaikai:

— VALDERIS RIVERSAS, vadinamas VALDERIU PAVAINIKIU,

— Valderio Pavainikio sūnus seras EIMONAS RIVERSAS,

— Valderio Pavainikio duktė VALDA RIVERS,

— meisteris MELVIS, tarnaujantis Rosbyje,

DŽEINĖ RIVERS, MARTINAS RIVERSAS, RIGERIS RIVERSAS, RONELIS RIVERSAS, MELARA RIVERS ir kiti.

Lanisteriai

Lanisteriai iš Kasterlių Uolos tebelieka pagrindiniai karaliaus Džofrio, pretenduojančio į Geležinį sostą, rėmėjai. Jie didžiuojasi kilę iš Lano Gudruolio, legendinio Didvyrių amžiaus sukčiaus. Dėl Kasterlių Uoloje ir Auksiniame Dantyje turimo aukso jie yra turtingiausia iš didžiųjų giminių. Lanisterių ženklas — auksinis liūtas avietiniame fone. Jų šūkis: Taip staugia liūtas!

TAIVINAS LANISTERIS, Kasterlių Uolos lordas, Vakarų sergėtojas, Lanisporto skydas ir karaliaus ranka,

— jo sūnus seras DŽEIMIS, vadinamas KARALŽUDŽIU, karalienės Sersėjos brolis dvynys, karaliaus sargybos lordas vadas, Rytų sergėtojas, belaisvis Riverane,

— jo duktė karalienė SERSĖJA, Džeimio dvynė sesuo, karaliaus Roberto Barateono našlė, savo sūnaus Džofrio karalienė regentė,

— jos sūnus karalius DŽOFRIS BARATEONAS, trylikos metų berniukas,

— jos duktė princesė MIRSELA BARATEON, devynerių metų, princo Dorano Martelio globotinė Dorne,

— jos sūnus princas TOMENAS BARATEONAS, aštuonerių metų berniukas, Geležinio sosto įpėdinis,

— jo neūžauga sūnus TIRIONAS, vadinamas KIPŠU ir PUSVYRIU, sužeistas ir sužalotas prie Juodųjų Vandenų;

— jo broliai ir seserys:

— seras KEVANAS, vyresnysis lordo Taivino brolis,

— sero Kevano žmona DORNA iš Sviftų giminės,

— jų sūnus seras LANSELIS, buvęs karaliaus Roberto ginklanešys, sužeistas ir besivaduojantis mirtimi,

— jų sūnus VILEMAS, Martino brolis dvynys, ginklanešys, belaisvis Riverane,

— jų sūnus MARTINAS, Vilemo brolis dvynys, ginklanešys, Robo Starko belaisvis,

— jų duktė DŽANĖJA, dvejų metukų mergaitė,

— DŽENA, jo sesuo, ištekėjusi už sero EMONO FRĖJAUS,

— jų sūnus seras KLEOSAS FRĖJUS, belaisvis Riverane,

— jų sūnus seras LIONELIS,

— jų sūnus TIONAS FRĖJUS, ginklanešys, Riverano belaisvis,

— jų sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU RAUDONUOJU, Kasterlių Uolos ginklanešys,

— [seras TAIGETAS], jo antrasis brolis, miręs nuo raupų,

— Taigeto našlė DARLESA iš Marbrandų giminės,

— jų sūnus TIREKAS, karaliaus ginklanešys, dingęs be žinios,

— [GERIONAS], jo jauniausias brolis, pražuvęs jūroje,

— pavainikė Geriono duktė DŽOJA, vienuolikos metų,

— jo pusbrolis [seras STAFORDAS LANISTERIS], velionės ledi Džoanos brolis, žuvęs prie Okskroso,

— sero Stafordo dukterys SERENA ir MIRIELĖ,

— sero Stafordo sūnus seras DAIVENAS;

— jo pusbroliai ir pusseserės:

— seras DEIMIONAS LANISTERIS, vedęs ledi Šyrą Kreikhol,

— jo sūnus seras LUSIONAS,

— jo duktė LANA, ištekėjusi už lordo Antarijaus Džasto,

— MARGO, ištekėjusi už lordo Tito Pyko;

— jo namiškiai:

— meisteris KREILENAS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas,

— VILARAS, sargybos kapitonas,

— LAMAS ir RAUDONASIS LESTERIS, sargybiniai,

— VATAS LINKSMUOLIS, dainius,

— seras BENEDIKTAS BRUMAS, kovų meistras;

— jo lordai vėliavininkai:

— DEIMONAS MARBRANDAS, Ašmarko lordas,

— seras ADAMAS MARBRANDAS, jo sūnus ir įpėdinis,

— ROLANDAS KREIKHOLAS, Kreikholo lordas,

— jo brolis [seras BARTONAS KREIKHOLAS], nužudytas lordo Beriko Dondariono ir jo bastūnų,

— jo sūnus ir įpėdinis seras TAIBOLTAS KREIKHOLAS,

— jo antras sūnus seras LAILAS KREIKHOLAS, vadinamas STIPRUOLIU ŠERNU, belaisvis Rausvosios Panelės pilyje,

— jo jauniausias sūnus seras MERLONAS KREIKHOLAS,

— [ANDROSAS BRAKSAS], Hornveilo lordas, nuskendo per Stovyklų mūšį,

— jo brolis [seras RUPERTAS BRAKSAS], nužudytas Okskrose,

— jo vyriausias sūnus seras TITAS BRAKSAS, dabartinis Hornveilo lordas, Dvyniuose laikomas belaisvis,

— jo antras sūnus [seras ROBERTAS BRAKSAS], žuvęs Brastų mūšyje,

— jo trečias sūnus seras FLEMENTAS BRAKSAS, dabartinis įpėdinis,

— [lordas LEO LEFORDAS], nuskendęs prie Akmenų Malūno,

— REGENARDAS ESTRENAS, Vyndholo lordas, Dvyniuose kalintis belaisvis,

— GEIVENAS VESTERLINGAS, Stačiosios Uolos lordas, Sigarde kalintis belaisvis,

— jo žmona ledi SIBELĖ iš Spaiserių giminės,

— jos brolis seras ROLFAS SPAISERIS,

— jos pusbrolis seras SEMVELIS SPAISERIS;

— jų vaikai:

— seras REINALDAS VESTERLINGAS,

— DŽEINĖ, šešiolikos metų mergina,

— ELEINA, dvylikos metų mergaitė,

— ROLAMAS, devynerių metų,

— LEVIS LIDENAS, Giliojo Urvo lordas,

— lordas ANTARIJUS DŽASTAS, Rausvosios Panelės pilies belaisvis,

— lordas FILIPAS PLUMAS,

— jo sūnūs seras DENIS PLUMAS, seras PETIRAS PLUMAS ir seras HARVINAS PLUMAS, vadinamas UOLA,

— KVENTINAS BEINFORTAS, Beinforto lordas, lordo Jono Brakeno belaisvis;

— jo riteriai ir kapitonai:

— seras HARIS SVIFTAS, atstojęs tėvą serui Kevanui Lanisteriui,

— sero Hario sūnus seras STEFONAS SVIFTAS,

— Stefono duktė DŽOANA,

— sero Hario duktė ŠIRLĖ, ištekėjusi už sero Melvino Sarsfildo,

— seras FORLĖJUS PRESTERIS,

— seras GARTAS GRYNFILDAS, Reiventrihole kalintis belaisvis,

— seras LIMONDAS VIKARIS, Keliautojo Prieglobstyje kalintis belaisvis,

— lordas SELMONDAS STAKSPERIS,

— jo sūnus seras STEFONAS STAKSPERIS,

— jo jaunesnysis sūnus seras EILINAS STAKSPERIS,

— TERENSAS KENINGAS, Keiso lordas,

— seras KENOSAS KEISIETIS, riteris jo tarnyboje,

— seras GREGORIS KLIGEINAS, vadinamas JOJANČIU KALNU,

— POLIVERIS, ČIZVIKAS, RAFAS MEILUTIS, DUNSENAS ir KUTULIS, jam tarnaujantys kariai,

— [seras EIMORIS LORČAS], kurį, paėmęs Harenholą, Vargas Houtas sušėrė lokiui.

Marteliai

Dornas buvo paskutinis iš Septynių Karalysčių, prisiekęs ištikimybę Geležiniam sostui. Nuo kitų karalysčių dorniečius skyrė ir kilmė, ir papročiai, ir istorija. Kilus Penkių Karalių karui, iš pradžių Dornas jame nedalyvavo. Mirselai Barateon susižadėjus su princu Tristanu, Saulės Ietis pasiskelbė palaikanti karalių Džofrį ir stojo po jo vėliava. Martelių vėliava — auksine ietimi perverta raudona saulė. Jų šūkis: Nenusilenkę, neparklupdyti, nepalaužti!

DORANAS NAIMERAS MARTELIS, Saulės Ieties lordas, Dorno princas,

— jo žmona, MELARIJA iš laisvojo Norvoso miesto;

— jų vaikai:

— princesė ARIANA, vyriausia jų duktė, Saulės Ieties įpėdinė,

— princas KVENTINAS, vyriausias jų sūnus,

— princas TRISTANAS, jauniausias jų sūnus, Mirselos Barateon sužadėtinis;

— jo broliai ir seserys:

— jo sesuo [princesė ELIJA], princo Reigaro Targarieno žmona, nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą;

— jų vaikai:

— [princesė REINĖ], maža mergaitė, nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą,

— [princas EIGONAS], kūdikis, nužudytas siaubiant Karaliaus Uostą,

— jo brolis princas OBERINAS, vadinamas RAUDONĄJA ANGIMI,

— princo Oberino meilužė ELARIJA SEND,

— princo Oberino nesantuokinės dukterys OBARA, NAIMERIJA, TAJENĖ, SARELA, ELIJA, OBELA, DORĖJA, LORESA, vadinamos SMĖLIO GYVATĖMIS;

— princo Oberino bendražygiai:

— HARMENAS ULERIS, Helholto lordas,

— Harmeno brolis seras ULVIKAS ULERIS,

— seras RAJONAS ELIRIONAS,

— sero Rajono nesantuokinis sūnus seras DEIMONAS SENDAS, Pavainikis iš Dievų Malonės,

— DAGOSAS MENVUDIS, Kingsgreivo lordas,

— Dagoso sūnūs MORSAS ir DIKONAS,

— Dagoso brolis seras MAILSAS MENVUDIS,

— seras ARONAS KORGAILAS,

— seras DEZIELIS DOLTAS, Lemonvudo riteris,

— MIRIJA DŽORDEIN, Toro įpėdinė,

— LARA BLEKMONT, Blekmonto ledi,

— jos duktė DŽINESA BLEKMONT,

— jos sūnus PEROSAS BLEKMONTAS, ginklanešys;

— jo namiškiai:

— ERĖJAS HOTA, samdinys iš Norvoso, sargybos kapitonas,

— meisteris KALEOTAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas;

— jo lordai vėliavininkai:

— HARMENAS ULERIS, Helholto lordas,

— EDRIKAS DEINAS, Žvaigždėkryčio lordas,

— DELONĖ ELIRION, Dievų Malonės ledi,

— DAGOSAS MENVUDIS, Kingsgreivo lordas,

— LARA BLEKMONT, Blekmonto ledi,

— TREMONDAS GARGEILENAS, Sūriojo Kranto lordas,

— ANDERSAS IRONVUDAS, Ironvudo lordas,

— NAIMELA TOLAND.

Tuliai

Lordas Edminas Tulis iš Riverano vienas pirmųjų iš upių žemių lordų prisiekė ištikimybę Eigonui Užkariautojui. Pergales skynęs Eigonas jam atsidėkojo suteikdamas Tulių giminei galią iškilti tarp kitų Trišakio kraštų ir juos valdyti. Tulių vėliavoje pavaizduotas šokantis sidabrinis upėtakis vilnijančiame mėlynos ir raudonos spalvos fone. Tulių šūkis: Šeima, pareiga, garbė.

HOSTERIS TULIS, Riverano lordas,

— jo žmona, [ledi MINISA] iš Ventų giminės, mirė gimdydama;

— jų vaikai:

— KETLINA, Vinterfelo lordo Edardo Starko našlė,

— vyriausias jos sūnus ROBAS STARKAS, Vinterfelo lordas, Šiaurės ir Trišakio karalius,

— jos duktė SANSA STARK, dvylikos metų mergaitė, paimta į nelaisvę Karaliaus Uoste,

— jos duktė ARIJA STARK, dešimties metų, dingusi be žinios,

— jos sūnus BRANDONAS STARKAS, aštuonerių metų, laikomas mirusiu,

— jos sūnus RIKONAS STARKAS, ketverių metų, laikomas mirusiu,

— LISA, Lizdo lordo Jono Arino našlė,

— jos sūnus ROBERTAS, Lizdo lordas ir Slėnio gynėjas, paliegęs aštuonerių metų berniukas,

— seras EDMURAS, vienintelis jo sūnus, Riverano įpėdinis;

— sero Edmuro draugai ir bendražygiai:

— seras MARKAS PAIPERIS, Rausvosios Panelės pilies įpėdinis,

— lordas LIMONDAS GUDBRUKAS,

— seras RONALDAS VENSAS, vadinamas BLOGUOJU, ir jo broliai: seras HUGAS, seras ELERIS ir KIRTAS,

— PATRIKAS MOLISTERIS, LUKAS BLEKVUDAS, seras PERVINAS FRĖJUS, TRISTANAS RIGERIS, seras ROBERTAS PEIDŽAS,

— Hosterio brolis, seras BRINDENAS, vadinamas JUODĄJA ŽUVIMI;

— Hosterio namiškiai:

— meisteris VIMANAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— seras DESMONDAS GRELIS, kovų meistras,

— seras ROBINAS RIGERIS, sargybos kapitonas,

— ILGŠIS LIU, ELVUDAS, DELPAS, sargybiniai,

— UTERIDAS VEINAS, Riverano pilies valdytojas,

— RIMUNDAS EILIUOTOJAS, dainius;

— jo lordai vėliavininkai:

— JONAS BRAKENAS, Stounhedžo lordas,

— DŽEISONAS MOLISTERIS, Sigardo lordas,

— VALDERIS FRĖJUS, Perkėlos lordas,

— KLEMENTAS PAIPERIS, Rausvosios Panelės pilies lordas,

— KARILAS VENSAS, Keliautojo Prieglobsčio lordas,

— NORBERTAS VENSAS, Atrantos lordas,

— TEOMARAS SMOLVUDAS, Akornholo lordas,

— jo žmona ledi RAVELA iš Svonų giminės,

— jų duktė KARELENA,

— VILJAMAS MUTONAS, Mergelių Duburio lordas,

— ŠELA VENT, Harenholo ledi, iš kurios atimta paveldėjimo teisė,

— seras HALMONAS PEIDŽAS,

— seras TITAS BLEKVUDAS, Reiventriholo lordas.

Taireliai

Taireliai įgijo valdžią tarnaudami Žemupio karalių pilies valdytojais; pastarųjų valdos apėmė derlingas lygumas, besidriekiančias į pietvakarius nuo Dorno pasienio ir Juodųjų Vandenų vingio iki Saulėlydžio jūros krantų. Per moteriškąją liniją jie kildina save iš Garto Žaliarankio, Pirmųjų Žmonių sodininko karaliaus, dėvėjusio karūną iš vynuogienojų ir gėlių ir pražydinusio visą kraštą. Kai karalius Mernas Devintasis, paskutinis iš Sodininkų giminės, žuvo Ugnies Lauke, jo pilies valdytojas Harlenas Tairelis atidavė Haigardeną Eigonui Užkariautojui. Eigonas padovanojo jam pilį ir leido valdyti Žemupį. Tairelių simbolis — auksinė rožė žolės žalumo fone. Jų šūkis: Jėgos auga!

Prasidėjus Penkių Karalių karui, lordas Meisas Tairelis parėmė Renlį Barateoną ir išleido už jo savo dukterį Mardžerę. Po Renlio mirties Haigardenas sudarė sąjungą su Lanisteriais ir Mardžerė susižadėjo su karaliumi Džofriu.

MEISAS TAIRELIS, Haigardeno lordas, Pietų sergėtojas, pasienio gynėjas, vyriausiasis Žemupio maršalas,

— jo žmona ledi EILIRI iš Senmiesčio Haitauerių giminės;

— jų vaikai:

— VILAS, vyriausias sūnus, Haigardeno įpėdinis,

— seras GARLANAS, vadinamas NARSIUOJU, jų antras sūnus,

— jo žmona ledi LEONETĖ iš Fosovėjų giminės,

— seras LORAS, Gėlių riteris, jauniausias jų sūnus, prisiekęs karaliaus sargybos brolis,

— MARDŽERĖ, jų duktė, penkiolikmetė našlė, susižadėjusi su karaliumi Džofriu Barateonu;

— Mardžerės kompanionai ir freilinos:

— jos pusseserės MEGA, ALA ir ELINORA TAIREL,

— Elinoros sužadėtinis EILINAS AMBROSAS, ginklanešys,

— ledi ALISANA BULVER, aštuonerių metų mergaitė,

— MEREDIT KREIN, vadinama MERE,

— TENA IŠ MYRO, lordo ORTONO MERIVETERIO žmona,

— ledi ALISA GREISFORD,

— septonė NAISTERIKA,

— Meiso našlė motina, ledi OLENA iš Redvainų giminės, vadinama Erškėčių karaliene,

— ledi Olenos sargybiniai ARIKAS ir ERIKAS, vadinami KAIRIU ir DEŠINIU;

— jo seserys:

— ledi MINA, ištekėjusi už Paksterio Redvaino, Arboro lordo;

— jų vaikai:

— seras HORAS REDVAINAS, Hoberio brolis dvynys, pravardžiuojamas SIAUBU,

— seras HOBERIS REDVAINAS, Horo brolis dvynys, pravardžiuojamas SEILIUM,

— DESMERA REDVAIN, šešiolikos metų mergina;

— ledi JANA, ištekėjusi už sero Jono Fosovėjaus;

— jo dėdės ir pusbroliai bei pusseserės:

— jo dėdė, tėvo brolis GARTAS, vadinamas APKŪNIUOJU, Haigardeno lordas valdytojas,

— Garto pavainikiai sūnūs GARSAS ir GARETAS FLAUERSAI,

— jo dėdė, tėvo brolis seras MORINAS, Senmiesčio miesto sargybos lordas vadas,

— Morino sūnus [seras LUTORAS], vedęs ledi Eiliną Noridž,

— Lutoro sūnus seras TEODORAS, vedęs ledi Liją Seri,

— Teodoro duktė ELINORA,

— Teodoro sūnus LUTORAS, ginklanešys,

— Lutoro sūnus meisteris MEDVIKAS,

— Lutoro duktė OLENA, ištekėjusi už sero Leo Blekbaro,

— Morino sūnus LEO, vadinamas LEO TINGIUOJU,

— jo dėdė, tėvo brolis meisteris GORMONAS, Citadelės mokslininkas,

— jo pusbrolis [seras KVENTINAS], miręs Ašforde,

— Kventino sūnus seras OLIMERIS, vedęs ledi Lisą Mydous,

— Olimerio sūnūs REIMUNDAS ir RIKARDAS,

— Olimerio duktė MEGA,

— jo pusbrolis meisteris NORMUNDAS, Juodosios Karūnos tarnyboje,

— jo pusbrolis [seras VIKTORAS], nužudytas Besišypsančio Riterio iš Karaliaus miško brolijos,

— Viktoro duktė VIKTARIJA, ištekėjusi už [lordo Jono Bulverio], mirusio nuo vasaros karštinės,

— jų duktė ledi ALISANA BULVER, aštuonerių metų,

— Viktoro sūnus seras LEO, vedęs ledi Eilisą Bisberi,

— Leo dukterys ALA ir LEONA,

— Leo sūnūs LAJONELIS, LUKAS ir LORENTAS;

— jo namiškiai Haigardene:

— meisteris LOMIS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,

— IGONAS VIRVELIS, sargybos kapitonas,

— seras VORTIMERIS KREINAS, kovų meistras,

— SVIESTMUŠYS, storulis juokdarys ir kvailys;

— jo lordai vėliavininkai:

— RENDILAS TARLIS, Rago Kalvos lordas,

— PAKSTERIS REDVAINAS, Arboro lordas,

— ARVINA OUKHART, Oukharto ledi,

— MATIS ROVANAS, Goldengrouvo lordas,

— ALISTERIS FLORENTAS, Braitvoterio pilies lordas, Stanio Barateono palaikomas maištininkas,

— LEITONAS HAITAUERIS, Senmiesčio Balsas, Uosto lordas,

— ORTONAS MERIVETERIS, Longteiblo lordas,

— lordas ARTURAS AMBROSAS;

— jo riteriai ir prisiekę kariai:

— seras MARKAS MALENDORAS, suluošintas mūšyje prie Juodųjų Vandenų,

— seras JONAS FOSOVĖJUS, iš Žaliojo Obuolio Fosovėjų giminės atšakos,

— seras TANTONAS FOSOVĖJUS, iš Raudonojo Obuolio Fosovėjų giminės atšakos.

Maištininkai, nenaudėliai ir prisiekę broliai

Prisiekę nakties sargybos broliai

Žvalgyboje už Sienos:

DŽEORAS MORMONTAS, vadinamas SENUOJU LOKIU, Nakties sargybos lordas vadas,

— JONAS SNOU, Vinterfelo pavainikis, jo padėjėjas ir ginklanešys, dingęs žvalgant Aidžiąją perėją,

— VAIDUOKLIS, Jono didvilkis, baltas ir tylus,

— EDISONAS TOLETAS, vadinamas PANIURĖLIU EDU, ginklanešys,

— TORINAS SMOLVUDAS, vadovaujantis žvalgams,

— DAIVENAS, DIRKAS, ŠVELNIAPĖDIS, GRENAS, BEDVIKAS, vadinamas MILŽINU, OLAS BERANKIS, GRUBSAS, BERNARAS, vadinamas RUDUOJU, kitas BERNARAS, vadinamas JUODUOJU, TIMAS STOUNAS, ULMERIS IŠ KARALIAUS MIŠKO, GARTAS, vadinamas PILKAPLUNKSNIU, GARTAS IŠ GRYNVĖJAUS, GARTAS IŠ SENMIESČIO, ALANAS IŠ ROSBIO, RONELIS HARKLĖJUS, EITANAS, RAILIS, MOUNĖJUS, žvalgai,

— DŽARMANAS BAKVELAS, vadovaujantis žvalgams,

— BANENAS, KEDŽAS BALTAKIS, TUMBERJONAS, FORNIJUS, GOUDIS, žvalgai,

— seras OTINAS VITERSAS, vadovaujantis ariergardui,

— seras MALADORAS LOKAS, atsakingas už mantą,

— DONELIS HILAS, vadinamas MEILIUOJU, jo ginklanešys ir tarnas,

— HEIKAS, tarnas ir virėjas,

— ČETAS, bjaurus tarnas ir šunų prižiūrėtojas,

— SEMVELIS TARLIS, storulis tarnas, atsakingas už varnus, pravardžiuojamas seru KIAULIUKU,

— LARKAS, vadinamas SESERINIU, jo pusbrolis ROLĖJUS SISTERTONAS, KARLAS MEDINKOJIS, MEISLINAS, MAŽASIS POLAS, MEDPJOVYS, KAIRIARANKIS LIU, NAŠLAITIS OSAS, BILAS BAMBEKLIS, tarnai,

— [KORINAS PUSRANKIS], vadovavęs žvalgams iš Šešėlių bokšto, nužudytas Aidžiojoje perėjoje,

— [GINKLANEŠYS DALBRIDŽAS, EBENAS], žvalgai, nužudyti Aidžiojoje perėjoje,

— AKMENŽALTIS, žvalgas kalnietis, pėsčias išėjęs į Aidžiąją perėją ir dingęs,

— BLEINAS, Korino Pusrankio pavaduotojas, vadovavęss Šešėlių bokšto vyrams Pirmųjų Žmonių Kumštyje,

— seras BAJAMAS FLINTAS;

Juodojoje pilyje:

— BOUVENAS MARŠAS, lordas pilies valdytojas,

— meisteris EIMONAS (TARGARIENAS), gydytojas ir patarėjas, aklas vyras, sulaukęs šimto metų,

— jo tarnas KLAIDAS,

— [BENDŽINAS STARKAS], pirmasis žvalgas, dingęs be žinios, laikomas žuvusiu,

— seras VINTONAS STAUTAS, aštuoniasdešimties metų žvalgas,

— seras ALADEILAS VINČAS, PIPARAS, DIKAS FOLARDAS KURČIASIS, PLAUKUOTASIS HOLAS, JUODASIS DŽEKAS BULVERIS, ELRONAS, MATARAS, žvalgai,

— OTELAS JARVIKAS, pirmasis statytojas,

— BATAS BE POROS, JAUNASIS HENLIS, HALDERIS, ALBETAS, KEGSAS, SPUOGUOTASIS PEITAS IŠ MERGELIŲ DUBURIO, statytojai,

— DONALAS NOJUS, vienarankis kalvis ir ginklininkas,

— TRIPIRŠTIS HOBAS, virėjas,

— TIMAS VINGRALIEŽUVIS, YZIS, MALIS, SENASIS HENLIS, KUGENAS, RAUDONASIS EILINAS IŠ ROUZVUDO, DŽERENAS, kariai,

— septonas SELADORAS, girtuoklis dievų tarnas,

— seras ENDRIUS TARTAS, kovų meistras,

— RASTIS, ARONAS, EMRIKAS, ŠILKINIS, KLIŠAKOJIS ROBINAS, karybos besimokantys naujokai,

— KONVIS, GERENAS, atsakingi už naujokų verbavimą ir subūrimą;

Rytų sargyboje prie jūros:

— KOTERIS PAIKAS, Rytų sargybos vadas,

— meisteris HARMUNAS, gydytojas ir patarėjas,

— seras ALISERIS TORNAS, kovų meistras,

— JANAS SLINTAS, vadovavęs Karaliaus Uosto miesto sargybai, trumpai buvęs Harenholo lordu,

— seras GLENDONAS HJUITAS,

— DAREONAS, tarnas ir dainius,

— GELEŽINIS EMETAS, jėga garsėjantis žvalgas;

Šešėlių bokšte:

— seras DENIS MOLISTERIS, Šešėlių bokšto vadas,

— meisteris MULINAS, gydytojas ir patarėjas.

Brolija be vėliavų ir bastūnai

BERIKAS DONDARIONAS, Blekheiveno lordas, vadinamas ŽAIBO LORDU, dažnai laikomas mirusiu,

— jo dešinioji ranka TORAS IŠ MYRO, raudonasis žynys,

— jo ginklanešys EDRIKAS DEINAS, Žvaigždėkryčio lordas, dvylikos metų;

— jo sekėjai:

— LEMAS, vadinamas LEMU GELTONUOJU APSIAUSTU, buvęs karys,

— HARVINAS, Haleno sūnus, kadaise tarnavęs lordui Edardui Starkui Vinterfele,

— ŽALIABARZDIS, samdomas kalavijuotis iš Tirošio,

— TOMAS IŠ SEPTYNIŲ ŠALTINIŲ, abejotinos reputacijos dainius, vadinamas TOMU SEPTYNSTYGIU ir TOMU SEPTYNETU,

— ENGVIS ŠAULYS, lankininkas iš Dorno pasienio,

— LAIMINGASIS DŽEKAS, vienaakis, ieškomas nusikaltėlis,

— PAMIŠĘS MEDŽIOKLIS, iš Akmeninės Septos,

— KAILAS, NOČAS, DENETAS, lankininkai,

— MERITAS IŠ MĖNULIO MIESTO, MALŪNININKAS VOTAS, GRAŽUOLIS LUKAS, MADŽAS, BEBARZDIS DIKAS, bastūnai;

— „Klūpančio vyro“ užeigoje:

— ŠARNA, užeigos savininkė, virėja ir pribuvėja,

— jos vyras, vadinamas VYRU,

— BERNIUKAS, karo našlaitis;

— „Persike“, Akmeninės Septos viešnamyje:

— TANSI, raudonplaukė savininkė,

— EILISA, KEISA, LANA, JIZENĖ, HELIJA, BELA, jos „persikėliai“;

— Akornhole, Smolvudų tėvonijoje:

— ledi RAVELA, kadaise priklausiusi Svonų giminei, lordo Teomaro Smolvudo žmona;

— visur kitur:

— lordas LAIMONDAS LAIČESTERIS, senas nukvakęs vyras, kadaise sulaikęs prie tilto serą Meinardą,

— jaunasis jo prižiūrėtojas meisteris RUNAS,

— Aukštosios Širdies vaiduoklis,

— Lapų ledi,

— Selidanso septonas.

Tyržmogiai, arba Laisvoji Tauta

MENSAS PLĖŠIKAS, Užusienio karalius,

— DALA, jo besilaukianti žmona,

— VALA, jaunesnioji jos sesuo;

— jo karo vadai ir kapitonai:

— HARMA, vadinama ŠUNGALVE, vadovaujanti jo vilkstinei,

— KAULŲ LORDAS, pravardžiuojamas BARŠKALU, kovos būrio vadas,

— IGRITĖ, jauna ietininkė, jo būrio karė,

— RYKAS, vadinamas ILGĄJA IETIMI, jo būrio karys,

— RAGVILA, LENILIS, jo būrio kariai,

— jo belaisvis JONAS SNOU, atklydęs varnas,

— VAIDUOKLIS, Jono didvilkis, baltas ir tylus,

— STIRAS, Teno magnaras,

— JARLAS, jaunas plėšikas, Valos meilužis,

— GRIGAS OŽYS, EROKAS, KVORTAS, BODŽERIS, DELAS, ŠUNVOTĖ, KANAPINIS DENAS, HENKAS ŠALMAS, LENAS, ŠVELNIAPĖDIS, AKMENINIS NYKŠTYS, plėšikai,

— TORMUNDAS, Rudiholo pievų karalius, vadinamas MILŽINO PRAKEIKSMU, IŠSTYPĖLIU PLEPIU, RAGO PŪTIKU, LEDO LAUŽIKU, PERKŪNO KUMŠČIU, MEŠKŲ VYRU, KALBANČIU SU DIEVAIS IR KARIUOMENĖS TĖVU, plėšikų gaujos karių vadas,

— jo sūnūs TOREGAS AUKŠTASIS, TORVINDAS ROMUSIS, DORMUNDAS ir DRAINAS; jo duktė MUNDA,

— [ORELIS, vadinamas ORELIU ERELIU], odos keitikas, nužudytas Jono Snou Aidžiojoje perėjoje,

— MEGAS MARTUNDOVEGAS, vadinamas MEGU GALIŪNU, vienas iš milžinų,

— VARAMIRAS, vadinamas ŠEŠIAODŽIU, odos keitikas, trijų vilkų, šešėlių katės ir snieginio lokio šeimininkas,

— VERKSNYS, plėšikas ir karo gaujos vadas,

— [ELFINAS VARNAŽUDYS], plėšikas, nužudytas Korino Pusrankio iš Nakties sargybos;

KRASTERIS iš Krasterio pilies, nepaklūstantis niekam,

— DŽILĖ, jo duktė ir žmona, gimus vaikeliui iškeliavusi su Semveliu Tarliu,

— DIJA, FERNĖ, NELA, trys iš devyniolikos jo žmonų.

Padėka

Jei plytas sumūrysi nekaip, sienos sugrius.

Aš mūriju baisingai aukštą sieną, tad man reikia daugybės plytų. Laimė, pažįstu puikių plytų degėjų ir kitų naudingų žmonių.

Dar sykį dėkoju savo geriems bičiuliams, kurie maloniai paskolino man savo profesinę patirtį (o kartais ir knygas), kad mano plytos išeitų dailios ir patvarios, — archimeistrui Sage’ui Walkeriui, pirmajam statytojui Carlui Keimui, Melindai Snodgrass, štalmeisterei.

Ir kaip visada — Parris.

Žemėlapiai

Content

George R. R. Martin
Kardų audra

Pastaba dėl įvykių sekos

Prologas

Džeimis

Ketlina

Arija

Tirionas

Davosas

Sansa

Jonas

Daneiris

Branas

Davosas

Džeimis

Tirionas

Arija

Ketlina

Jonas

Sansa

Arija

Semvelis

Tirionas

Ketlina

Džeimis

Arija

Daneiris

Branas

Davosas

Jonas

Daneiris

Sansa

Arija

Jonas

Džeimis

Tirionas

Semvelis

Arija

Ketlina

Davosas

Džeimis

Tirionas

Arija

Branas

Jonas

Daneiris

Arija

Džeimis

Ketlina

Semvelis

Arija

Jonas

Ketlina

Arija

Ketlina

Arija

Tirionas

Davosas

Jonas

Branas

Daneiris

Tirionas

Sansa

Tirionas

Sansa

Džeimis

Davosas

Jonas

Arija

Tirionas

Džeimis

Sansa

Jonas

Tirionas

Daneiris

Džeimis

Jonas

Arija

Semvelis

Jonas

Tirionas

Semvelis

Jonas

Sansa

Epilogas

Priedas

Karaliai ir jų dvariškiai

Geležinio Sosto karalius

Šiaurės karalius

Trišakio karalius

Siaurosios jūros karalius

Užjūrio karalienė

Salų ir šiaurės karalius

Kitos, didesnės ir mažesnės giminės

Arinai

Florentai

Frėjai

Lanisteriai

Marteliai

Tuliai

Taireliai

Maištininkai, nenaudėliai ir prisiekę broliai

Prisiekę nakties sargybos broliai

Brolija be vėliavų ir bastūnai

Tyržmogiai, arba Laisvoji Tauta

Padėka

Žemėlapiai